laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Heli Lääts

Heli Lääts (kodanikunimi alates 1958. aastast Heli Saul; 24. juuni 1932 Kuressaare – 16. veebruar 2018) oli eesti laulja (metsosopran). Heli Lääts lõpetas 1955. aastal Tallinna Muusikakooli. Samal aastal debüteeris ta estraadilaval. 1960. aastal lõpetas ta laulu erialal Tallinna Riikliku Konservatooriumi (Tiit Kuusiku õpilasena). Ta sai esimese Eesti lauljana estraadi- ja kammerlaulja kvalifikatsiooni. Regulaarsed esinemised estraadilauljana algasid 1956. aastal Emil Laansoo ansambli ja Eesti Raadio estraadiorkestriga. 1957. aastal osales Lääts koos teiste Eesti estraadikunstnike ja ansambliga Metronoom Moskvas ülemaailmsel noorsoo- ja üliõpilasfestivalil ning võitis sealse lauluvõistluse. 1958. aastal võitis ta esimese Eesti lauljatarina üleliidulise estraadiartistide konkursi. Aastatel 1957–1961 laulis Lääts Eesti Raadio naistrios. Aastatel 1957–1987 oli ta Eesti NSV riikliku filharmoonia solist ning aastatel 1966–1974 sealsamas estraadistuudio lauluõpetaja. Heli Lääts astus üles estraadi- ja kammerlauljana, osales estraadietendustes ning laulis lastelaule. Tema hääl oli kauni tämbriga ja repertuaar sisukas. Ta oli paljude eesti heliloojate laulude esmaesitaja (sh Evald Vainu „Ei kunagi”, „Kuidas siis mitte kevadest laulda” ja „Ununesid sõnad”, Boris Kõrveri „Tallinn, mu Tallinn” ja „Kevade lauluke”, Arne Oidi „Ära võõraks jää”, Kustas Kikerpuu „Sa äratasid minus luiged lendu”, Valter Ojakääru „Ööviiul” ja „Oma laulu ei leia ma üles”). Tema lauldud laule on helisalvestistena paljudel heliplaatidel ja Eesti Raadio arhiivis. Ta lõpetas lauljakarjääri 2006. aastal. 2002. aastast kuulus ta Keskerakonda. Heli Lääts on maetud Tallinna Metsakalmistule. 1970 – Eesti NSV teeneline kunstnik 1976 – Eesti NSV rahvakunstnik 2004 – Valgetähe V klassi teenetemärk 2004 – Eesti Rahvuskultuuri Fondi elutöö tänuauhind 2016 – Eesti popmuusika auhind Kuldne Plaat – elutööauhind Tema abikaasa oli dirigent Peeter Saul, nende pojad on Kaarel ja Indrek Saul. Keemik Koit Lääts oli tema vend. Eesti kullafond (Heli Lääts) "Heli jälgedes" (Kõrsikute album) "Hõbelaev" (dokumentaalfilm) Anne Erm. Polkast rokini 2, Tallinn 1989, lk 68 Heli Läätse elulugu Eesti Teatriliidu kodulehel. Vaadatud 03.08.2023. Heli Lääts: elutööpreemia on kuldne punkt minu elutööle ERR Kultuur, 20.03.2016. Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). Enda Naaber, "Vikerkaare saladus. Raamat Heli Läätsest". Autori kirjastus, Kuressaare 1995, 166 lk. Hille Karm, "Heli Lääts. Armastusega". SE&JS, Tallinn 2017, 382, [2] lk. Heli Lääts andmebaasis MusicBrainz (inglise keeles) Maris Meiessaar, "Heli Lääts – naine kui skulptuur", EPL Laupäev, 21. juuni 2008 Olavi Pihlamägi: Heli Lääts on ja jääb, ja mitte keegi pole temast üle, Õhtuleht, 16. veebruar 2018 Heidy Tamme: Suurepärase pärandiga Heli Lääts väärib taevast sära, Õhtuleht, 16. veebruar 2018 Voldemar Kuslap: Helit iseloomustab eriline armsus, mis tegi ta üldrahvalikult lugupeetavaks, ERR, 16. veebruar 2018
Memphis

Memphis oli vanakreeka mütoloogias Epaphose abikaasa, Libya ema ning mõnikord Nilose tütar. Legendi järgi olid Memphis ja Epaphos Memphise linna rajajad.
Milan Rapaić

Milan Rapaić (sündinud 16. augustil 1973 Nova Gradiškas) on Horvaatia jalgpallikoondise endine poolkaitsja. Spliti Hajduk (1991–1996) Perugia Calcio (1996–2000) Fenerbahçe (2000–2002) Spliti Hajduk (2003) Ancona Calcio (2003–2004) Standard Liège (2004–2007) NK Trogir (2008) Hajduk Split Horvaatia liiga (3): 1992, 1993–94, 1994–95 Horvaatia karikas (3): 1993, 1995, 2003 Horvaatia superkarikas (3): 1992, 1993, 1994 Fenerbahçe Süper Lig (1): 2000–01 Milan Rapaić on 182 cm pikk ja kaalub 78 kg.
Herman Sergo

Herman Sergo (1. oktoober 1911 Jausa, Käina vald – 28. september 1989 Tallinn) oli eesti kirjanik. Sergo töötas muu hulgas madruse ja tüürimehena ning 1941. aastal lõpetas Tallinna Merekooli kaugsõidukaptenina. Aastatel 1942–1945 oli ta Punaarmees ning aastani 1965 sadamateenistuses Leningradis ja Tallinnas.[viide?] Ta kirjutas palju mereainelisi ning sageli ka omaeluloolisi jutte ja romaane. "Meri kutsub" (1960) "Pinnavirvendus ja põhjalained" (1962) "Kajakalaid" (1963) "Põgenike laev" (1966), randlaste põgenemisest 1944 "Vihavald"[ tegelikult Rootsi kirjaniku Frans G. Bengtssoni Röde Ormi plagiaat] (1970) "Kodusadam" (1982) "Näkimadalad" I–III (1984), Reigi rootslastest 18. sajandil "Randröövel" (1988) (Otto Reinhold Ludwig von Ungern-Sternbergi ainetel) "Rukkirahu" (1988) "Lootsitoa jutud" (1965) "Kauge tule kuma" (1975) "Kui ma alles noor veel olin" (1980) "Viis aastat võõra nime all" (1992) Juhan Smuuli nimeline kirjanduse aastapreemia (1985, "Näkimadalad") Tema onu oli kaugesõidukapten Gustav Sergo.[viide?] Linda Kaljundi. Eesti lugu: Herman Sergo „Näkimadalad”, Eesti Päevaleht, 19. detsember 2008 Herman Sergo Eesti biograafilises andmebaasis ISIK
Joel Sang

Joel Sang (sündinud 15. mail 1950 Pärnus) on eesti luuletaja, kirjanduskriitik, keeleteadlane, tõlkija ja publitsist. Sang lõpetas 1968 Tallinna 21. Keskkooli, 1974 TRÜ eesti filoloogia erialal ning 1980 aspirantuuri, kaitstes filoloogiakandidaadi kraadi väitekirjaga "Eitus eesti keeles". Ta oli 1974–1975 Tallinna 15. Õhtukeskkooli õpetaja, 1975–1981 ajakirja Keel ja Kirjandus keeleosakonna toimetaja, 1981 Tallinna Riikliku Nukuteatri kirjandusala juhataja, 1982–1985 ajakirja Looming ja 1986–1987 ajakirja Vikerkaar osakonnatoimetaja, 1987–1989 Keele ja Kirjanduse Instituudi kirjanduse sektori insener, 1989–1993 teadusdirektor ning 1991. aastast kirjastuse Vagabund toimetaja ja juhataja, 2006–2016 ajakirja Keel ja Kirjandus peatoimetaja.[viide?] Joel Sang on avaldanud keelealaseid artikleid, kirjandusarvustusi ja publitsistikat. Kirjanduslikku tegevust alustas Sang luuletajana nelja autori ühiskogus "Närvitrükk" (1971).[viide?] Ta on kirjutanud laulutekste ja ooperilibretosid ning tõlkinud soome, inglise ja vene keelest. 1984. aastast kuulub Sang Eesti Kirjanike Liitu. 2011 – Valgetähe IV klassi teenetemärk[viide?] Joel Sang on August Sanga ja Kersti Merilaasi poeg. Tema õed olid teatri- ja telekunstnik Liina Pihlak ning lastearst Maarja Panov. Tema õetütar on Kristina Pai. "Abisõnad" (1983) "Vigade parandus" (1988) "Loomariik" (lastelaule, 1991) "Ohvitseride maja" (2008) "Tulge eile meile" (2017) "Päripidi vastukarva. Kirjatöid aastaist 1976–1986" (Eesti Raamat, Tallinn 1987) "Espresso. Valik tööhüpoteese" (kirjutisi aastaist 1987–2010, Eesti Keele Sihtasutus, Tallinn 2010) "Grammar and semantics" (kaasautorid H. Õim, M. Erelt). Tallinn, 1980 "Eitus eesti keeles" Tallinn, 1983 "L'estonien d'Estonie et ses "iles"" // "Oral memory & national identity" Tallinn, 1994 "Eesti teaduse biograafiline leksikon", 3. köide "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 7. juuni 2007. Vaadatud 10. augustil 2016.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 7. juuni 2007. Vaadatud 10. augustil 2016.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) https://www.president.ee/et/vabariik/teenetemargid/kavaler/18173/joel-sang "Eesti kirjanike leksikon" Tallinn, 2000, lk 513 "Eesti entsüklopeedia" 14, lk 458 Eesti Päevaleht, 19.09.2003 Ilmar Palli, "Suvesära akna taga" (Joel Sanga meenutusi lapsepõlvest Pärnus), Maaleht 23. veebruar 2006 Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.
Johann Georg Schwartz

Johann Georg Schwartz (25. juuni 1793 Riia – 19. märts 1874 Põlva) oli Liivimaa usu- ja haridustegelane. Õppis 1800–1804 Toomkoolis ja 1804–1811 Riia Ringkonna gümnaasiumis. 1814–1819 Tartu Ülikooli usuteaduskonnnas. Oli Ruhjas ja Vändras koduõpetajaks. Ordineeriti 11. jaanuaril 1820 Riia Jakobi kirikus õpetajaametisse. 1820–1838 oli ta (introdutseeriti 21. märtsil 1820) Põlva Püha Neitsi Maarja koguduse abipastor (oli Gustav Adolf Oldekopi adjunkt), 1838–1874 oli Põlva koguduse pastor. 1849–1852 oli Võru praost. Tema poeg Johann Georg Schwartz ja pojapoeg Johann Christoph Schwartz olid Põlva koguduse õpetajad. Väimees Georg Theodor Wilhelm Eisenschmidt oli Tarvastu Peetri koguduse õpetaja. Andis välja oma aja kohta silmapaistva õpikusarja Koli-ramat I, II, III, IV (1852-1861). Die evangelischen Prediger Livlands bis 1918. Böhlau Verlag Köln, Wien 1977 EELK elulood: Johann Georg Schwartz JOHANN GEORG SCHWARTZ 1793-1874
Nikolai, Monpezat' krahv

Nikolai William Alexander Frederik, Monpezat' krahv (sündinud 28. augustil 1999) on Taani printsi Joachimi ja Frederiksborgi krahvinna Alexandra vanem poeg. Ta on ka kuninganna Margrethe II kõige vanem lapselaps. Kuni 2022. aasta lõpuni kandis ta Taani printsi tiitlit. Ta sündis 28. augustil 1999 Kopenhaagenis ning ristiti 6. novembril 1999 Fredensborgi palees. Tema ristivanemad on Taani kroonprints Frederik, Wessexi krahv, Peter Steentrup, Nicola Baird ja Camilla Flint. Printsi vanemad lahutasid abielu 2005. aastal ning jagavad nii Nikolai kui ka tema noorema venna Felixi hooldusõigust. 2023. aasta mai seisuga on Nikolai Taani troonipärimisjärjekorras seitsmendal kohal. Prints Nikolai koduleht
Felix, Monpezat' krahv

Felix, Monpezat' krahv (sündinud 22. juulil 2002) on Taani printsi Joachimi ja Frederiksborgi krahvinna Alexandra noorem poeg. Kuni 2022. aasta lõpuni kandis ta Taani printsi tiitlit. Ta sündis 22. juulil 2002 Kopenhaagenis ning ristiti 4. oktoobril 2002. Tema ristivanemad on krahv Christian Ahlefeldt-Laurvig, Oscar Davidsen Siesby, Damian Sibley, Martina Bent ja Annick Boel. Pärast oma vanemate lahutust 2005. aastal jagavad tema ema ja isa Felixi ning tema vanema venna Nikolai hooldusõigust. 2007. aasta juuni seisuga on prints Felix Taani troonipärimisjärjekorras viiendal kohal. Prints Felixi ametlik koduleht
Gustav Heinrich Schüdlöffel

Gustav Heinrich Schüdlöffel (13. oktoober 1798 Jõelähtmes – 20. detsember 1859) oli baltisaksa vaimulik, eesti kirjamees. Ta õppis aastatel 1810–1817 Tallinna toomkoolis ja aastatel 1817–1820 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Lõpetamise järel reisis Rootsis ja tegutses koduõpetajana. Aastatel 1826–1827 oli ta Tallinna toomkooli inspektor. Pastoriks ordineeriti ta 20. jaanuaril 1829. Schüdlöffel töötas aastatel 1829–1859 Jõelähtme Püha Neitsi Maarja koguduse pastorina. 28. veebruaril 1847 sai temast Ida-Harju praost. Elu lõpus jäi ta kurdiks. Jõelähtme kiriku juures asub ka tema kalm. Schüdlöffeli ametisoleku ajal (1848. aastal) hakati ehitama Randvere kirikut. Schüdlöffel oli üks oma aja juhtivaid estofiile. Ta oli üks varasemaid eesti mütoloogia käsitlejaid. Ajakirjas Das Inland ilmus 1836. aastal artikkel Kalevipoja muistenditest, mida ta oli rahvasuust kuulnud. Seal pani ta esimest korda kokku Kalevipoja muistendite tsükli. Mugandas saksa keelest rahvavalgustuslikke jutte (enamasti vagajutte) ja koostas kalendreid. Tema "Toomas Westen, Lapo rahwa uso ärataja Norra maal" (1844, 2. trükk 1894) on esimene Eduard Ahrensi soovitatud uues kirjaviisis trükiteos. Tema isa Georg Friedrich Schüdlöffel (1759–1802) oli Jõelähtme koguduse pastor. Tema järgi on nimetatud tänav Viimsi vallas Randvere külas, kus muu hulgas asub ka 2013. aasta septembris avatud Randvere Kool. Liivi Aarma Põhja-Eesti vaimulike lühielulood 1525–1885 Tallinn 2007 Eesti Biograafiline Leksikon K./Ü. Loodus, Tartus, 1926–1929 Gustav Heinrich Schüdlöffel Eesti biograafilises andmebaasis ISIK Gustav Heinrich Schüdlöffel Eesti vanema kirjanduse digitaalses tekstikogus EEVA
Memphis (sigaretid)

Memphis on sigaretibränd. Neid sigarette turustab Eestis Tobaccoland Eesti AS, Austria Tabak Groupi üks osa, mis omakorda kuulub Austrias registreeritud emaettevõtte Austria Tabak GmbH kaudu alates 18. aprill 2007 maailma suuruselt kolmanda tubakafirma JTI omandusse. Eestis on müügil sigaretimargid Memphis Sky-Blue (varem Blue Lights) ja Memphis Strato-Blue (Blue Ultra). Muud Memphise sigarettide margid (koos turuletoomise aastaga): 1969 – Memphis Classic 1985 – Memphis Lights (nüüd Memphis White) 1987 – Memphis Lights 100 (nüüd Memphis White 100) 1989 – Memphis Red 1992 – Memphis Red 100 1994 – Memphis Green 1996 – Memphis Medium 1996 – Memphis Blue 1997 – Memphis Blue Lights (nüüd Memphis Sky-Blue) 1998 – Memphis Blue Lights 100 (nüüd Memphis Sky-Blue 100) 1999 – Memphis Blue Ultra (nüüd Memphis Strato-Blue) 2000 – Memphis Platinum 2002 – Memphis Platinum Lights (nüüd Memphis Titanium) 2005 – Memphis 1896 2006 – Memphis Gold
Peter Andreas Johann Steinsberg

Peter Andreas Christoph Johann Steinsberg (24. jaanuar 1795, Tallinn – surmaaeg teadmata) oli eesti päritolu näitekirjanik ja näitleja. 1817–1824 oli Steinsberg Tallinna saksa teatri näitleja, misjärel läks Saksamaale. Tema hilisem elukäik on teadmata. Steinsberg kirjutas ka teiste autorite järgi eestikeelseid lühinäidendeid, mida mängiti saksakeelsete etenduste lisapaladena. Näidendid Häbbi sel, kes petta tahhab! (1819) Krappi Kaie Willetsus, ehk: Kes paljo lobbiseb, peab paljo wastama (1821) Pärmi Jago unne-näggo (1824), kuulub ilmselt Steinsbergile.
Philipp Stramm

Philipp Stramm (21. aprill 1814 Kohila – 20. august 1871 Peterburi) oli eesti rahvavalgustaja. Õppis 1841–1846 Tartu Ülikoolis filoloogiat ning töötas eraõpetajana Tallinnas ja Peterburis ning aastatel 1853–1854 õpetajana Valgas Cimze seminaris. Peterburis elas ta umbes 1870. aastast alates. Tema dialoogid "Eestlaste priidus (ehk wabbadus)" ja "Üks kenna neljatahhulinne jutt" (mõlemad 1860) selgitavad vabaduse mõistet ning käsitlevad talurahva huvidest lähtuvalt ühiskonna, kultuuri- ja haridusküsimusi. Dialoogid on avaldatud Aarne Vinkeli uurimuse "Eesti rahvaraamat" lisadena (Eesti Raamat, Tallinn 1966, lk 306–326). Karl Taev, "Philipp Strammi dialoogid" – Looming 1957, nr 1, lk 119–127 Aarne Vinkel, "Sada aastat tsensori arhiivis" – Sirp ja Vasar 9. september 1960, nr 37 Eesti kirjanduse ajalugu, II köide, Eesti Raamat, Tallinn 1966, lk 163–165 (autor Maie Kalda) Rudolf Põldmäe, "Philipp Strammi elust ja surmaloost" – Keel ja Kirjandus 1977, nr 9, lk 538–542 Oskar Kruus, "Philipp Stramm mõrvati 17 kopika eest" – O. Kruusi raamatus "Kakskümmend üks pulma ja üksteist surma", Faatum, Tallinn 2003, lk 129–130
Harald Suislepp

Harald Suislepp (11. juuni 1921 Kunda – 21. september 2000) oli eesti kirjanik, Silvia Rannamaa abikaasa. Osales teises maailmasõjas Punaarmee koosseisus, lõpetas 1955. aastal EKP KK Vabariikliku Parteikooli ning töötas ajakirjanikuna. Kirjutas luuletusi, epigramme, poeeme ja värssnäidendeid. "Tedretähed" (1958) "Suure Vankri jälgedes" (1963) "Kellakägu" (humoristlikke värsse ja proosavesteid, 1966) "Aeg tuleb maa ja mere peal..." (autobiograafiline poeem, 1968) "Parool KKK. Poistepoeem" (1968) "Tuulest, luulest ja tuuleluulest" (pilkeluuletusi, 1971) "Lingukivist linavästrikuni" (1976) "Kaksikute tähtkujus" (valikkogu: luulet aastaist 1936–76, 1978) "Peremärk ajas, inimeses, maailmas" (poeem, 1985) "Päikesesoe maakivi" (1989) "Köögertali kojutulek: lamba- ja ahviaasta päevaraamat" (sisaldab minipoeemi "Maakera pöördub Läände"; 1994) "Pung ja Pegasus" (1998) "Kolme Tulbi tänav ehk Mu tütar on Torontos" (1965) "Ja sõna sai tinaks..." (1969) "Kolme Tulbi tänava kolm lugu" (1981) "Loominguline logiraamat" (1975) Vene keeles on ilmunud valimik luuletusi ja poeeme "В созвездии Близнецов" (tõlkinud A. Zorin, Moskva 1984). Eesti kirjanduse ajalugu, V köide, 2. raamat, Eesti Raamat 1991, lk 231–233 (ülevaate autor Aadu Säärits) ja bibliograafia lk 245–246 Hellar Grabbi, "Vabal häälel. Mõtteid kahesajast eesti raamatust", Virgela, Tallinn 1997, lk 225 (valikkogu "Kaksikute tähtkujus" arvustus) Nekroloog – Looming 2000, nr 11, lk 1758 Eerik Teder, "Harald Suislepp in memoriam" – Keel ja Kirjandus 2001, nr 2, lk 134 Rein Tootmaa, "Pegasus turuteel" (raamatu "Pung ja Pegasus" arvustus) – Eesti Päevaleht 15. detsember 1998, lk 10 Nekroloog – Sirp 29. september 2000, lk 20 Haudi
Ingrid (Taani kuninganna)

Rootsi printsess Ingrid (Ingrid Victoria Sofia Louise Margareta; 28. märts 1910 – 7. november 2000) oli Taani kuninga Frederik IX abikaasa. Printsess Ingrid oli Rootsi kuningas Gustaf VI Adolfi ja tema esimese abikaasa Connaughti printsessi Margareti kolmas laps. Tema ema suri 1920. aastal ning kolm aastat hiljem abiellus tema isa leedi Louise Mounbatteniga, kes oli Margareti täditütre tütar. Ingrid oli suguluses ka Suurbritannia kuninganna Victoriaga. 1928. aastal tutvus Ingrid Walesi printsi Edwardiga ning arvati, et nad abielluvad. Kuid kihlust ei järgnenud. Selle asemel abiellus printsess 24. mail 1935 Taani ja Islandi kroonprintsi Frederikiga ning 20. aprillil 1947 sai temast kuningas Frederik IX abikaasana Taani kuninganna. Neil sündis kolm tütart: printsess Margrethe (kuninganna Margrethe II; sündinud 1940); printsess Benedikte (sündinud 1944); printsess Anne-Marie (aastail 1964–1973 Kreeka kuninganna; sündinud 1946). Kuninganna Ingrid oli kirglik autosõitja, teda võis sageli kohata Kopenhaageni ümbruses Daimler Majesticu roolis. Kuninganna Ingrid suri 7. novembril 2000 ning maeti oma abikaasa kõrvale Roskilde katedraali.
Suve Jaan

Suve Jaan (õieti Johann Friedrich Sommer; 23. detsember 1777 Tallinn – 18. jaanuar 1851 Pärnu) oli eesti kirjanik. Töötas 1808–1837 vene keele õpetajana Rakvere, Viljandi ja Pärnu kreiskoolis. Tõi eesti kirjandusse vene ajaloo ainest ning käsitles seda sentimentaalses laadis, rõhutades keisritruudust ja Vene patriotismi. Proosateos "Wenne Südda ja Wenne Hing: Suwwe Jaani mällestamissed surest Wenne ja Prantsuse sõast" (1841) Jutustus "Luige Laus" (1852) Suve Jaan Eesti biograafilises andmebaasis ISIK Suve Jaan Eesti vanema kirjanduse digitaalses tekstikogus EEVA
Richard Sayn-Wittgenstein-Berleburg

Richard Casimir Karl August Robert Konstantin, Sayn-Wittgenstein-Berleburgi vürst, (29. oktoober 1934 Giessen – 13. märts 2017 Bad Berleburg) oli Sayn-Wittgenstein-Berleburgi vürsti Gustav Albrechti (1907–1969) ja vürstinna Margareta (sündinud Otranto Fouché) poeg. Ta abiellus 3. veebruaril 1968 Taani printsessi Benediktega. Neil on kolm last: prints Gustav (s. 1969) printsess Alexandra (s. 1970) printsess Nathalie (s. 1975) An Online Gotha
Gustav Sayn-Wittgenstein-Berleburg

Gustav Frederik Philip Richard Sayn-Wittgenstein-Berleburg (sündinud 12. jaanuaril 1969) on Richard Sayn-Wittgenstein-Berleburgi ja Taani printsess Benedikte vanim laps ja ainus poeg. Oma ema kaudu kuulub ta Briti troonipärimisjärjekorda, kuid mitte Taani troonipärimisjärjekorda, sest ta ei kasvanud üles Taanis, nagu oli tema vanaisa kuningas Frederik IX soov. Gustav oli aastatel 2000–2001 kihlatud Elvire Pasté de Rochefort'iga, praegu elab ta koos endise modelli ja kirjaniku Carina Axelssoniga.
Alexandra Sayn-Wittgenstein-Berleburg

Alexandra Rosemarie Ingrid Benedikte Sayn-Wittgenstein-Berleburg, Pfeili ja Klein-Ellguthi krahvinna (sündinud 20. novembril 1970) on Richard Sayn-Wittgenstein-Berleburgi ja Taani printsess Benedikte teine laps ning vanem tütar. Ta abiellus 6. juunil 1998 Gråsteni palees krahv Jefferson von Pfeil und Klein-Ellguthiga ning temast sai krahvinna von Pfeil und Klein-Ellguth. Neil on kaks last: Richard, von Pfeil und Klein-Ellguthi krahv (s. 1999) Ingrid, von Pfeil und Klein-Ellguthi krahvinna (s. 2003)
Edward Rutherfurd

Edward Rutherfurd (kodanikunimi arvatavasti Francis Edward Wintle; sündinud 1948 Salisburys Inglismaal) on kirjutanud romaane, mis käsitlevad mõne asula ajalugu alates rajamisest kuni kirjutamise ajani. Rutherfurd asetab oma romaanides väljamõeldud tegelased ja perekonnad tõsiajalooliste sündmuste keskele – mis on omamoodi ajalooline ilukirjandus, millega tegi esimesena algust James Michener. Rutherfurd õppis Cambridge'i ja Stanfordi ülikoolis ja töötas kirjastamise alal. Rutherfurd on Salisbury katedraali Sõprade Ühingu liige ja toetaja. 2005. aastal nimetas Salisbury linn tema teenete eest ühe vana turuplatsi juures olevatest tänavatest tema nime järgi. Rutherfurd loob oma romaanide jaoks neli kuni kuus väljamõeldud perekonda ja kirjeldab perede elu läbi nende järglaste. Kasutades seda raamistikku, põimib Rutherfurd nad ajaloosündmustesse, laseb neil omavahel suhelda ja kokku puutuda ka oluliste ajalooliste isikutega. Romaan "Sarum" käsitleb Stonehenge'i ja Salisbury ümbruse ajalugu läbi 10 000 aasta. "London" kirjeldab Londoni linna tekkimist ja selle ajalugu kuni tänapäevani välja. "Sarum" (1987) "Russka" (1991) "London" (1996) – tõlgitud eesti keelde "The Forest" (2000) Dublin: Foundation (2004) Ireland: Awakening (2006) New York (2009) – tõlgitud eesti keelde Paris (2013)
Juhan Sütiste

Juhan Sütiste (sünninimi Johannes Schütz; kuni 1936 Juhan Schütz; 28. detsember 1899 Tähtvere vald – 10. veebruar 1945 Tallinn) oli eesti luuletaja. Juhan Sütiste oli pärit vaesest perekonnast. Algkooli lõpetamise järel õppis 1913–1919 Tartus kellassepa ametit. Gümnaasiumihariduse omandas ta õhtukoolis. Õppis aastatel 1923–1931 Tartu Ülikoolis filosoofia- ja õigusteaduskonnas, kuid stuudium jäi lõpetamata. Oli kirglik jalgpallur Eesti akadeemilise spordiklubi meeskonnas ja võitis Eesti meistrivõistlustel odaviskes mitu medalit, 1928. aastal tuli odaviskes Eesti meistriks. Võitis odaviskes kulla ka 1927. aastal Roomas peetud üliõpilaste olümpiaadil. Oli Tartus vabakutseline kirjanik ning aastatel 1938–1941 Tallinnas Eesti Draamateatri dramaturg. Saksa okupatsiooni ajal september 1941–juuli 1942 oli vangis Patarei vanglas. Tema onupoeg oli viiuldaja Hugo Schütz, ka onupoja poeg Juhan Schütz oli viiuldaja. Luuletaja hakkas ennast väljendama 1921. aastal, osales koguteostes "Sang" ja "Bumerang" (mõlemad 1925) ning kirjanduse elulähedust nõudvas liikumises (1929–1930 ajalehe Kirjanduslik Orbiit toimetaja). Kirjandusteadlane ja kirjanik Oskar Kruus, kes on Sütiste loomingut põhjalikult uurinud, on Juhan Sütistet nimetanud üheks Eesti silmapaistvamaks uusrealistiks. Teemadest eelistas ühiskondlikku ebavõrdsust, loodus- ja reisimuljeid, sõjaolustikku. Kirjutas ka saksavastase vabadusvõitluse teemalisi näidendeid ja viljeles ka teatrikriitikat. Näidendid "Ristikoerad" (1945) Luulekogud "Rahutus" (1928) "Peipsist mereni" (1930) "Maha rahu" (1932) "Kaks leeri" (1933) "Südasuvi" (1934) "Päikese ootel" (1935) "Sadamad ja saared" (1936) "Ringkäik" (1937) "Valgus ja varjud" (1939) Poeemide tsükkel "Kahe sõja vahel" (1937–1941) Teatrikriitika "Iga hetk on loov" (1974) Juhan Sütiste järgi on nimetatud tänav Tallinnas Mustamäel – Juhan Sütiste tee (tihti ka J. Sütiste tee või Sütiste tee) Maa Hääl : maarahva ajaleht, nr. 36, 26 märts 1934 Haakristi haardes. Tallinn 1979, lk 64 "Kes oli Juhan Sütiste?". Eesti Päevaleht. Vaadatud 14. veebruaril 2024. Biograafia ESBL-is Juhan Sütiste Eesti biograafilises andmebaasis ISIK
Otho

Otho (Imperator Marcus Otho Caesar Salvii Marcus Salvii Augustus; sünninimi Marcus Salvius Otho; 28. aprill 32 – 16. aprill 69 Cremona lähedal) oli Vana-Rooma keiser 15. jaanuarist 69 kuni surmani. Otho sündis peres, kus oli konsuliametit peetud Augustuse valitsemisajast. Otho abiellus Poppaea Sabinaga, kuid naisest sai hiljem keiser Nero armuke (hiljem ka naine) ning Otho saadeti 58. aastal Lusitaania provintsi juhiks. 68. aastal liitus Otho Galba juhitud mässuga Nero vastu. Galba võimle tuleku järel oil Otho esialgu uue keisri järglane ja troonipärija, kuid peagi hülgas Galba ta ja määras uueks soosikuks Lucius Piso Lucianuse. Otho otsustas Galba kukutada ja võtta võimu. Ta meelitas keisri ihukaitsjad enda poolele, kes seejärel mõrvasid Galba Rooma Foorumil. Otho kuulutati keisriks 15. jaanuaril 69. Juba enne Galba surma olid Germaania leegionid avaldanud toetust Vitelliusele keisriks saamisel ning need väed liikusid ka Otho keisriks saamise järel Itaalia suunas. Otho tegutses sihikindlalt ja kiirelt, ta saatis välja laevastiku Narbonensisesse (piirkond Lõuna-Gallias), kutsus kohale Doonau leegionid ning marssis Vitelliusele ustavatele leegionitele vastu 14. märtsil 69. Kuigi aprilli alguseks olid Othoga liitunud veel mitmed märkimisväärsed väeosad, olid Vitelliuse väed palju tugevamad. Otho kogenud nõuandjad soovitasid keisril rünnak edasi lükata ja vägesid täiendada, kuid Otho otsustas tegutseda. Otho armee purustati Bedriacumis, umbes 35 kilomeetrit Cremonast idas. Lüüasaamise järel sooritas Otho seal ka 16. aprillil enesetapu. Nelja keisri aasta "Otho". Britannica. 12. aprill 2021. Vaadatud 08.06.2021.