Bioloogiline vananemine

Bioloogilise vananemine seisneb keha erinevate rakkude ja kudede kahjustuste kogunemises vanuse kasvades, sel ajal kui vananemine seisneb vanuse kasvus. Bioloogiline vanus, mida tuntakse ka kui füsioloogilist või funktsionaalset vanust, erineb kronoloogilisest vanusest, kuna see võtab arvesse mitmeid muid tegureid peale sündimise aasta ja päeva. Kui näiteks inimene on 28 aastane, kes ei tee trenni, palju suitsetas juba 10 aastat ning sööb ainult kiirtoidu, siis on tõenäoline, et tema bioloogiline vanus on üle 28 aasta. Vananemise protsesside uuringutega tegeleb biogerontoloogia ning on olemas mittu bioloogilise vananemise teooriad, mis käsitlevad erinevaid aspekti eluorganismide füsioloogias. Need on näiteks organiteooriad, füsioloogilised teooriad ja genoomipõhilised teooriad. Organiteooriad põhinevad üldlevinud järeldusel, et vanusega suureneb või väheneb elundite funktsioon. Elundid, mida praegu eelistatakse kõigi vanusemuutuste tõenäolise lõpliku päritoluna, on immuunsüsteem ja aju või neuroendokriinsüsteem. Põhineb sellest, et vanusega väheneb immuunsüsteemi võime kvantitatiivselt ja kvalitatiivselt toota antikehi. Kuna normaalne immuunvastus langeb, suurenevad autoimmuunsed ilmingud vanusega oluliselt ja immuunsüsteem ei suuda enam vahet teha iseenda ja väliskehade vahel, mille tulemuseks on autoimmuunhaigused. Põhimõtteliselt immuunsüsteem kahjustab organismi, mida ta peab kaitsta. Bioloogilised kellad toimivad hormoonide kaudu, et kontrollida vananemise tempot. Vabad radikaalid on aatomid või molekulid ilma elektron paarita, mis tekkitavad väliskeskkonna mõju pärast. See teooria põhineb sellest, et vananemisega organismis akummuleeruvad need vabad radikaalid. Oma reaktiivsuse pärast nad reageerivad stabiilse molikutega, moodustades uut radikaali, mis põhjustab ahelreaktsiooni kulutades stabiilse molekuli. Rakkud nagu neuronid surevad ning akummuleeruvad elundites, mis takistab rakkude funktsiooni ja põhjustavad vanuse muutusi. Üldlevinud on arvamus, et pikaealisuse määravad suurel määral geneetilised mehhanismid. Piisava hulga mutatsioonide kogunemine somaatilistes rakkudes põhjustab vananemisele iseloomulikke füsioloogilisi langusi. Põhineb ideel, et DNA sünteesi transkriptsioonis võib esineda vigu. Need vead püsivad ja viivad lõpuks süsteemideni, mis ei tööta optimaalsel tasemel ning need protsessid põhjustavad vananemist. Seisneb sellest, et elusorganismide genoomis on programmeeritud vananemise protsessid, mis ajaga avalduvad ning põhjustavad vananemist ja hiljem surma. "Chronological vs. Biological Aging: Differences & More". Healthline (inglise). 15. veebruar 2019. Vaadatud 1. mail 2023. "Theories of Ageing". Physiopedia (inglise). Vaadatud 1. mail 2023. Fulop, Tamas; Witkowski, Jacek M.; Pawelec, Graham; Alan, Cohen; Larbi, Anis (2014). "On the Immunological Theory of Aging". Aging (english). 39: 163–176. DOI:10.1159/000358904. PMID 24862019.{{ajakirjaviide}}: CS1 hooldus: tundmatu keel (link) Meites, Joseph; Goya, Rodolfo; Takahashi, Sumio (1. jaanuar 1987). "Why the neuroendocrine system is important in aging processes". Experimental Gerontology (inglise). 22 (1): 1–15. DOI:10.1016/0531-5565(87)90010-6. ISSN 0531-5565. Harman, Denham (1. september 1992). "Free radical theory of aging". Mutation Research/DNAging (inglise). 275 (3): 257–266. DOI:10.1016/0921-8734(92)90030-S. ISSN 0921-8734. Hirsch, Henry R. (1. jaanuar 1978). "The waste-product theory of aging: Waste dilution by cell division". Mechanisms of Ageing and Development (inglise). 8: 51–62. DOI:10.1016/0047-6374(78)90006-4. ISSN 0047-6374. Birren, James E. (1959). Handbook of aging and the individual (inglise). Univer. Chicago Press. Maynard-Smith, J. (1962) Proc. R. Soc. Series B 157:115. Medvedev, Z.rtA. (1972) Exp. Geront. 7: 227. Hayflick, L. (1965) Expl. Cell Res. 37: 614.