laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Euroopa pruunkaru

Euroopa pruunkaru[viide?] (Ursus arctos arctos) on pruunkaru üks alamliike. Euroopa pruunkaru hõlmab asurkonnad Alpides, Püreneedes, Lõuna- ja Ida-Euroopas (sh Eestis) ning Skandinaavias.
Harilik ojasäärik

Säärikliidrik ehk harilik ojasäärik (Platycnemis pennipes) on ojasääriklaste sugukonda kuuluv putukaliik. Seda putukat leidub ka Eestis. Harilik ojasäärik andmebaasis eElurikkus
Puna-loigukiil

Puna-loigukiil (Sympetrum sanguineum) on vesikiililiste sugukonda kuuluv putukaliik. Seda putukat leidub ka Eestis. Puna-loigukiil andmebaasis eElurikkus
Tarna-roolind

Tarna-roolind (Acrocephalus paludicola) on põõsalindlaste sugukonda roolinnu perekonda kuuluv lind. Tarna-roolind on Rahvusvahelise Looduskaitseliidu punases nimestikus arvatud ohualdiste liikide kategooriasse (inglise Vulnerable, VU). Liiki on kohatud ka Eestis, kuid ta on siin haruldane. Linnuharulduste komisjonis oli 2017. aasta seisuga registreeritud kaks tarna-roolinnu vaatlusjuhtu. BirdLife International (2013). Acrocephalus paludicola. IUCNi punase nimestiku ohustatud liigid. IUCN 2013.2. "Linnuharulduste komisjoni (HK) poolt käsitletavate liikide aktsepteeritud vaatlused seisuga 25.11.2017" (PDF). 25. november 2017. Lk 54. Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 22.12.2017. Vaadatud 22. detsembril 2017. Tarna-roolind andmebaasis eElurikkus
Viiburi laht

Viiburi laht (vene keeles Выборгский залив, soome keeles Viipurinlahti) on Soome lahe kirdenurgas asuv laht, mis halduslikult asub Venemaal Leningradi oblastis. Laht on nime saanud selle põhjapoolseima osa kaldal asuva Viiburi linna järgi. Viiburi lahte suubub Saimaa kanal.
Harilik vesikakand

Harilik vesikakand ehk tavaline vesikakand (Asellus aquaticus) on kakandiliste seltsi kuuluv vähilaadne. Vesikakand andmebaasis eElurikkus Vesikakandist EMÜ Põllumajandus- ja keskkonnainstituudi kodulehel
Andres Soosaar

Andres Soosaar (sündinud 2. juulil 1961) on eesti arstiteadlane ja meditsiinieetika spetsialist. Alates 2015. aastast on ta Tartu Ülikooli akadeemiline sekretär. Andres Soosaar õppis aastail 1979–1985 Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas ravi erialal ning oli 1985–1988 arstiteaduskonna farmakoloogia ja füsioloogia instituudi juures aspirantuuris. 1989. aastal kaitses ta Tartu Ülikoolis meditsiinikandidaadi väitekirja tööga "Aju CCK-ergiliste mehhanismide roll käitumise regulatsioonis ja antipsühhootiliste ainete toimes" (juhendajad Eero Vasar ja Lembit Allikmets). Aastail 2005–2006 täiendas ta end teaduseetika alal NIH Fogarty Centeri juures, 2014. aastal osales programmis "Arstid tervishoidu tagasi", saades üldarsti kvalifikatsiooni. Soosaar on töötanud Tartu Ülikooli arstiteaduskonna füsioloogia instituudi vanemõpetajana (1989–1994) ja dotsendina (1994–2005), aastail 2005–2010 oli ta arstiteaduskonna tervishoiu instituudi tervisekorralduse õppetooli dotsent. 2000. aastal töötas ta teadurina Indiana Ülikoolis, alates 2007. aastast on teadustöö eetika täiendusõppe programmi õppejõud asutuses NIH Fogarty International Center. Oma teadustöös on Soosaar uurinud funktsionalistliku lähenemise rakendusi filosoofia ja teaduse piirialadel, bioeetikat, arsti-patsiendi suhte, meditsiiniliste andmebaaside ja meditsiiniuuringute eetilisi aspekte. Aastail 2010–2013 oli ta ajakirja Eesti Arst peatoimetaja. 2014–2015 töötas ta meditsiinitekstide tõlkimise ja toimetamisega ning meditsiinieetika-alaste konsultatsioonidega tegelevas osaühingus Verbitas. Alates 2015. aastast on Soosaar Tartu Ülikooli akadeemiline sekretär. Aastail 2001–2005 oli Soosaar Tartu Ülikooli neuroteaduste doktoriprogrammi koordinaator, aastail 2004–2010 Tartu Ülikooli inimuuringute eetika komitee liige, aastail 2007–2009 Eesti Arstide Liidu eetikakomitee liige, aastail 2007–2014 Eesti Bioeetika Nõukogu liige. Alates 2013. aastast on ta ravimiameti farmaatsiaterminoloogia ekspertkomisjoni liige. 2005 Tartu Ülikooli aumärk 2021 Tartu Ülikooli medal Andres Soosaar Eesti Teadusinfosüsteemis Andres Soosaare CV Tartu Ülikooli lehel Andres Soosaare koduleht "Tartu Ülikooli aumärgi kavalerid". Tartu Ülikool. Vaadatud 8.12.2022. "Tartu Ülikooli medali kavalerid". Tartu Ülikool. Vaadatud 6.12.2022. Andres Soosaar Eesti Teadusinfosüsteemis Andres Soosaare CV Tartu Ülikooli lehel Andres Soosaare koduleht "Meditsiinieetika" (EPUB)
Wiz Khalifa

Wiz Khalifa (õieti Cameron Jibril Thomaz; sündinud 8. septembril 1987 Minotis Põhja-Dakota osariigis Ameerika Ühendriikides) on USA räppar, laulukirjutaja ja näitleja. "Show and Prove" (2006) "Deal or No Deal" (2009) "Rolling Papers" (2011) "Mac & Devin Go to High School" (koos Snoop Doggiga) (2011) "O.N.I.F.C." (2012) "Blacc Hollywood" (2014) "Gangs of Roses 2: Next Generation" (2012) "Mac & Devin Go to High School" (2012) "High School 2" (2015) "The Culture High" (2015) Ametlik veebileht Wiz Khalifa andmekogus IMDb (inglise)
Ulla Lindkvist

Ulla Maria Lindkvist (30. august 1939 – 6. august 2015) oli rootsi orienteeruja, esimene Euroopa ja maailmameister orienteerumises. Ulla Lindkvist tuli kaks korda individuaalselt ja ühe korra võistkondlikult maailmameistriks ning kolm korda Euroopa meistriks. Aastail 1967–1974 võitis ta kaheksa korda järjest Rootsis toimuva orienteerumisvõistluse O-Ringen. Seni pole keegi seda saavutust korrata suutnud.
Zasimavičy Püha Nikolai kirik

Zasimavičy Püha Nikolai kirik (valgevene keeles Царква Сьвятога Мікалая) on kirik Valgevenes Bresti oblastis Pružany rajoonis Zasimavičys. Kirikut kasutavad õigeusklikud, see on kaitse all olev ehitismälestis. Kirik on tänapäeval kasutuses. Zasimavičy Püha Nikolai kirik on klassitsistlik hoone. Tellistest ja maakividest hoone pikkus on 17 meetrit, laius 8,4 meetrit. Välisseinasid liigendab karniis. Sümmeetrilise fassaadi kohal asub kolmnurkne frontoon. Hoone lõpeb kolmnurkse apsiidiga, selle kõrval asub rombikujuline käärkamber. Katus on sindlitest. Kirikus asub viie meetri kõrgune ikonostaas. Kirik valmis aastal 1811, selle ehitust rahastas kohalik ettevõtja. Hoone juurde püstitati puidust kellatorn. Algselt kuulus kirikule 50 tiinu maad. Esimese maailmasõja ajal süttis hoone põlema; kirik taastati aastal 1916. Aastal 1924 hakkas kirik alluma Pružany Aleksander Nevski peakirikule. Aastal 1925 remonditi kirikut ja kellatorni, kiriku juurde rajati juurviljaaed. Aastal 1940 rüüstasid kirikut piirkonna hõivanud nõukogude võimud. Hiljem kirik suleti ja aastal 1962 rajati hoonesse kemikaalide ladu. Peale Nõukogude Liidu lagunemist hakati Vasil Kuračynski eestvõtmisel kirikut taastama. Risti annetas Pružany piimakombinaat, ehitusmaterjalid hankisid kohalikud kolhoosid. Ikonostaasi väravad maalis Pružany kunstnik Ryhor Piečnikaŭ. Esimene jumalateenistus peeti taastatud kirikus 24. novembril 1994. Aastal 2002 remonditi kirikut taas; ühtlasi paigaldati neli kirikule annetatud kella. Kiriku seinad on niiskuse tõttu kahjustatud. Vaade kirikule apsiidi poolt Ryhor Piečnikaŭ maalitud väravad http://dir.icm.edu.pl/pl/Slownik_geograficzny/Tom_XIV/440 Fotod kiriku kohta Kiriku koduleht
Andres Soosaar (täpsustus)

Andres Soosaar on mitme inimese nimi: Andres Soosaar (sündinud 1961) on eesti arstiteadlane ja meditsiinieetika spetsialist Andres Soosaar on eesti omavalitsuspoliitik, aastail 1993–1996 Viljandi linnapea Andres Soosaar (sündinud 1985) on eesti kaitseväelane, Kotkaristi kavaler (2012) Andres Soosaar (sündinud 1990) on Eesti ammulaskur
Haradziečna Jumalaema Kaitsmise kirik

Haradziečna Jumalaema Kaitsmise kirik (valgevene keeles Царква Пакрова Прасвятой Багародзіцы) on kirik Valgevenes Bresti oblastis Pružany rajoonis Haradziečnas. Kirikut kasutavad õigeusklikud, see on kaitse all olev ehitismälestis. Kirik on tänapäeval kasutuses. Zasimavičy Püha Nikolai kirik on klassitsistlik hoone. Hoone sissepääsu kohal asub kellatorn, selle ees aga portikus. Katusel asub kaheksanurkne tambur. Portikus toetub kahele sambale, sees eraldavad kolme löövi kümme sammast. Kokku on sammaste arv 12, mis sümboliseerib aastat 1812. Algselt oli hoone palju lihtsam, sellel puudusid nii kuppel kui ka kellatorn. 31. juulil 1912 toimus Haradziečna all lahing kindral Aleksander Tormasovi juhitud Vene vägede ning Karl Philipp zu Schwarzenbergi ja Jean-Louis-Ébénézer Reynieri juhitud 40 000-mehelise väesalga vahel. Tänu vastaste vigadele õnnestus Tormasovil 18 000 mehega terve päeva rünnakutele vastu pidada ja öösel taanduda. Selle lahingu mälestuseks püstitati aastal 1825 külla kirik. Algselt uniaatidele kuulunud kirik sai aastal 1839 ikonostaasi. Kiriku haldajad vahetusid korduvalt; see kuulus järgemööda uniaatidele, katoliiklastele ja õigeusklikele. Jaanuariülestõusu tagajärjel võttis kiriku aastal 1863 lõplikult üle Moskva patriarhaadile. 6. veebruaril 1963 kirik suleti ning hoonet kasutati nii kohaliku kooli spordisaali kui ka kolhoosi viljalaona. 1990. aastal tagastati kirik kogudusele. Hoone oli toona väga halvas seisukorras, selle välisilme taastati vanade kirjelduste põhjal. Kirik pühitseti 12. oktoobril 1991. Haradziečna kirik Kirik külgvaates http://www.budni.by/?p=76 "arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 13. märts 2016. Vaadatud 20. august 2015.{{cite web}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Fotod kiriku kohta Kiriku koduleht
Edward Hicks

Edward Hicks (14. aprill 1780 – 23. august 1849) oli Ameerika Ühendriikide naivistlik maalikunstnik ja kveekerite usuliikumise tegelane. Laiemale üldsusele sai Edward Hicksi looming tuntuks alles 1920. ja 1930. aastatel. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 13. mai 2008. Vaadatud 20. augustil 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) http://www.tfaoi.com/aa/2aa/2aa86.htm
Koovi kool

Koovi kool oli kool, mis tegutses aastatel 1872-1920 Saaremaal Kihelkonna kihelkonnas Koovi külas. Õpetajateks olid teiste hulgas Aadu Nõulik, Eduard Sulg, Mihkel Uks, Aleksander Poopuu, August Mälk. 20. augustil 2015 avati koolimaja asukohas mälestusplaat. Enne Lümanda uue vallamaja ehitamist aastatel 1892-1893 paiknes Koovi koolimaja ühes otsas kahes väikeses toas Lümanda vallavalitsus ja -kohus. Need olid seal 1892-1893, kui 1892. aastal liideti kaheksa väikevalda - Lümanda, Atla, Karala, Kotlandi, Kulli, Kuusnõmme, Lahetaguse ja Pilguse - suureks Lümanda vallaks. Lüüding, Kristjan. Koovi külakool sai graniidist mälestustahvli. Saarte Hääl, 3. september 2015.
Jałova

Jałova (valgevene keeles Ялова, transkribeerituna Jalova) on küla Valgevenes Bresti oblastis Pružany rajoonis Vialikaje Siało külanõukogus. Asulas on 183 elanikku (2012). Vaatamisväärsuseks on õigeusu kirik aastast 1871. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 26. juuni 2015. Vaadatud 20. augustil 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Jałova
Jałova Püha Anna kirik

Jałova Püha Anna kirik (valgevene keeles Царква Сьвятой Ганны) on kirik Valgevenes Bresti oblastis Pružany rajoonis Vialikaje Siało külanõukogus Jałovas. Kirikut kasutavad õigeusklikud, see on kaitse all olev ehitismälestis. Kirik on tänapäeval kasutuses; see on kogu aeg kuulunud Šarašova kihelkonda. Jałova Püha Anna kirik on männipuust (prussidest) ehitatud puitkirik, mis on rahvaliku puitarhitektuuri näitena riikliku kaitse all. Hoone lõpeb kolmnurkse apsiidiga. Kirikut ehib nelinurkne kahekorruseline torn. Hoone sissekäigu juures asub veranda. Kirik ehitati XIX sajandil kohalikule kalmistule. Kirik on pühitsetud Annale. 1961. aastal konfiskeerisid Bresti oblasti ametivõimud kiriku. Hoone tagastati kogudusele 2006. aastal. Jumalateenistused toimuvad kirikus Püha Anna nimepäeval, lihavõttepühade kolmandal päeval ja jõulude ajal. Vaade kirikule apsiidi poolt Kiriku sisevaade Кулагин А. Н. Церковь // Свод памятников истории и культуры Белоруссии. Брестская область. — Мн.: БелСЭ, 1990. — Lk. 377. Fotod kiriku kohta Kiriku koduleht
Kaštanaŭka

Kaštanaŭka (valgevene keeles Каштанаўка, transkribeerituna Kaštanavka) on küla Valgevenes Bresti oblastis Pružany rajoonis Pružany külanõukogus. Asulas on 59 elanikku (2012). Külas asub Čachieci mõisa hoonetekompleks. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 26. juuni 2015. Vaadatud 20. augustil 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Kaštanaǔka
Lugaži raudteejaam

Lugaži raudteejaam on raudteejaam Valka piirkonnas Valga–Riia raudteeliinil Lugaži lähedal. Tegemist on Läti poolelt piirjaamaga, millele eelneb Riia poolt Saule raudteejaam ning järgneb Valga raudteejaam (u 4 km kaugusel). Raudteejaam avati 1942. aastal ning asub Riiast 164 km kaugusel. Toona jäi see Valga kreisi Lugaži valda. Algselt rajati see sõjaväeešelonide formeerimiseks ja seetõttu oli jaamas kaksteist teed. Toona kandis see ka nime Lude. Jaamas asub tänapäeval lisaks peateele kaks kõrvalteed. Kuni 2008. aastani oli Lugaži Riia ja Põhja-Läti vahelise reisirongiliikluse lõppjaam. Jaama juures asub Lugažu stacija bussipeatus. T. Altbergs, K. Augustāne, I. Pētersone. Dzelzceļi Latvijā. R: Jumava, 2009, 83. lk. Autotransporta direcija Infot jaama kohta; fotod (vene keeles) Jaam vanal kaardil
Čachieci mõis

Čachieci mõis (Valgevene keeles Сядзіба Дзяконскіх «Чахец») on mõis Valgevenes Bresti oblastis Pružany rajoonis Pružany külanõukogus Kaštanaŭka külas. Čachieci mõis sai alguse aastal 1593. XIX sajandi alguses kuulus see Mierzejewskitele, aastal 1816 ostis selle Ivan Krupinski. Aastal 1845 tehtud revisjoni põhjal kuulus mõis Bulgarinitele, kes mõisakompleksi välja ehitasid. Toona kuulus mõisakompleksi lisaks peahoonele veel palju kõrvalhooneid, nende seas raamatukogu, kontor, mõisavalitseja maja, jääkelder, kaks hobuveskit ja kaks tuulikut, kasvuhoone, auru jõul töötav pruulikoda, laudad, aidad, rehi, küün, kõrts ja võõrastemaja. Hiljem läks see Kiernozickite valdusse, neilt pärisid mõisa abielu kaudu Dziekońskid.. Albin Dziekoński järel sai mõisa omanikuks tema poeg Marian Dziekoński, tema järel aga ta ema Maria. Viimane omanik oli Mariani poeg Janusz. Tema ajal sai mõis telefoniühenduse. Pärast piirkonna liitmist Nõukogude Liiduga Janusz küüditati, tema abikaasa põgenes sõja ajal Varssavisse, sealt edasi aga Argentinasse. Mõisa peahoone ehitas Albin Dziekoński; see rajati varasema, Bulgarinite ehitatud häärberi asemele. Ühekorruselise kõrge vundamendiga tellistest peahoone juurde ehitati kahekorruseline tiibhoone. Hoone pikkus oli kokku 36 meetrit. Külgmise ukse kohal asus sammastega katus; pargipoolsel küljel asus aga veranda, mille seintel kasvasid viinapuud. Siseruumid olid kavandatud anfilaadina. Põrandaid kattis parkett; erandiks oli vaid veranda, mille põrandat katsid kahhelplaadid. Ruumides olid kahhelahjud. Pärast mõisa võõrandamist asus peahoones sõjaväeosa, seejärel oli see kasutusel lao ja kontorina. Aastast 1966 seisab hoone tühjalt, osalt on see varemetes. Lisaks peahoonele on säilinud ka viinavabriku hoone. Mõisakompleks on arhitektuurimälestisena kaitse all. Albin Dziekoński rajas mõisa juurde vanast metsatukast ka pargi. Seal tehti ulatuslikke maaparandustöid, kaevati kanalid ja tiigid, ehitati lüüsid. Pargi pindala oli 10 hektarit. Pargis kasvasid pöögid ja valgepöögid, lehised, valge mänd, Ameerika jalakas. Istikud toodi Lätist Cīrava mõisast. Pärast mõisaomaniku küüditamist on park metsistunud. Tiibhoone Mõisa peasissepääsu varemed Endine veranda Каштановка, усадьба Дзеконских „Чахец”. W: Анатолий Тарасович Федорук: Старинные усадьбы Берестейщины. Mińsk: Беларуская Энцыклапедыя імя Петруся Броўкі, 2004, lk. 420–423. ISBN 9851103055. Čachieci mõis Fotod mõisa varemetest
Isidor Popper

Isidor Popper (10. jaanuar 1816 Hildesheim – 7. märts 1884 Hamburg) oli juudi usku saksa maalikunstnik, litograaf ja karikaturist. Aastatel 1839–1840 õppis Isidor Popper maalimist Düsseldorfi kunstiakadeemias, kus tema õpetajaks oli Theodor Hildebrandt. Hiljem läks ta Hamburgi. Heinrich Heine ema Betty Heine portree Õpilase esimene sigarett, 1858 Karikatuur Friedrich Wilhelm IV-st Karikatuur Friedrich Wilhelm IV-st Külakoolis, 1871 Karikatuur Frederik VII-st
Rohingjad

Rohingjad on Indo-Aaria rahvas, kes elavad põhiliselt Arakani osariigis Birmas ja kõnelevad rohingja keelt. Usult on rohingjad islami sunniidid. Usu ja rahva paiknemise päritolu ning ajaloo erinev käsitluse tõttu on nad Birma põhirahva bamarite ehk birmalaste poolt vihatud ja tagakiusatud rahvas. Neilt võeti sel ajal, kui riiki juhtis sõjaväeline diktatuur, ära rida õigusi. Seetõttu on paljud neist põgenenud mitmesse lähiriiki ning Saudi Araabiasse ja Pakistani, kus on valdavalt levinud islami usk. Rahvaarv arvatavalt üle 2 miljoni, kellest umbes 1,3 miljonit elab Birmas. Kes on Birmas tagakiusatud rohingjad?, Postimees, 18. september 2017
Ants Kraut

Ants Kraut (sündinud 19. septembril 1955 Ordžonikidze (alates 1993. aastast Ordžonikidzevskoje), Ordžonikidze rajoon, Hakassi AO, Vene NFSV) on eesti arheoloog ja muinsuskaitsetegelane. Ta sündis küüditatute perekonnas. Pere naasis Eestisse 1957. aastal. Ta lõpetas 1978. aastal Tartu Riikliku Ülikooli ajaloolasena. Ta töötas 1978. aastast muinsuskaitseametnikuna, ta on olnud Muinsuskaitseameti arheoloogia peainspektor. "Muinas-Pärnu uurimine väärtustab Pärnu ajalugu". Pärnu Postimees nr 112, 12. juuni 2007. Lk 19 Anu Kivirüüt, Ants Kraut, Ingmar Noorlaid. "Valgamaa linnamäed". Tallinn 2014 2004 Valgetähe V klassi teenetemärk Kaitseliidu Valgeristi III klassi teenetemärk Kaitseliidu Toompea malevkonna auliige Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). (vaadatud 21. august 2015) Auliikmed Eesti kommunismiohvrid 1940–1991 Kaarel Aluoja. "Ränga tööga kullakaevanduses toitis pere ära". Järva Teataja, 25. märts 2017
William Esco Moerner

William Esco Moerner (sündinud 24. juunil 1953 Pleasantonis Californias USAs) on USA füüsikaline keemik ja keemiline füüsik, kes uurib peamiselt biofüüsikat ja sealhulgas üksikmolekulide kujutisi. Koos enda juhendatava järeldoktori Lothar Kadoriga saavutas ta esimesena üksiku molekuli optilise tuvastuse ja spektroskoopia kondensatsioonifaasis. Üksikmolekulide optilised uuringud on sestsaati jõudnud laia kasutusse üksikmolekuli katsetes keemias, füüsikas ja bioloogias. 2014. aastal pälvis Moerner Nobeli keemiaauhinna. Moerner on õppinud Washingtoni Ülikoolis Saint Louises ja Cornelli Ülikoolis. Ta töötab Stanfordi Ülikoolis. Reich,Ziv and Kapon,Ruti. 2010. "Foreword by the Guest Editors." (Special Issue dedicated to Prof. Moerner's Achievements.) Israel Journal of Chemistry 49 (3-4), April 2010. DOI: 10.1002/ijch.201090002 W. E. Moerner and L. Kador, "Optical Detection and Spectroscopy of Single Molecules in a Solid," Physical Review Letters 62, 2535 (1989). DOI:10.1103/PhysRevLett.62.2535 Gräslund, Astrid, Rudolf Rigler, and Jerker Widengren. 2010. "Single Molecule Spectroscopy In Chemistry, Physics and Biology: Nobel Symposium number 138". Springer Series in Chemical Physics, v. 96. Heidelberg [Germany]: Springer, 2010. 572 p. DOI:10.1007/978-3-642-02597-6 "Nobel Prize in Chemistry 2014." Nobelprize.org (vaadatud 8. oktoobril 2014). "Professor W.E. Moerner wins the Nobel Prize in Chemistry." Stanford Report, October 8, 2014 (vaadatud 8. oktoobril 2014). Nobeli preemia laureaat avab Tartu ülikoolis rahvusvahelise konverentsi Tartu Ülikooli pressiteade, 20. august 2015
Toomas Tamla

Toomas Tamla (sündinud 1951 Haapsalus) on eesti ajaloolane ja arheoloog. Ta lõpetas 1974. aastal Tartu Riikliku Ülikooli (õppis ajalooteaduskonnas). 1974. aastast töötas ta Ajaloo Instituudis. Aastatel 2010–2015 töötas ta Tallinna Kultuuriväärtuste Ameti muinsuskaitse osakonnas linnaarheoloogina. Ta on TEA entsüklopeedia 4. ja 5. köite peatoimetaja. 2006 Valgetähe IV klassi teenetemärk Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). (vaadatud 21.08.2015)
Mart Lätte

Mart Lätte (sündinud 17. jaanuaril 1983) on Eesti diplomaat, riigiametnik ja ajaloolane. Lätte lõpetas 2006. aastal Tartu Ülikoolis ajaloo eriala bakalaureuseõppe ja 2009. aastal ajaloo magistriõppe cum laude, kaitstes väitekirja "Eestlaste sõjalised kohustused keskajal" (juhendaja Anti Selart). Nimetatud magistritöö eest pälvis ta 2010. aastal Lennart Meri teadustöö auhinna. Mart Lätte on alates 2002. aastast Eesti Üliõpilaste Seltsi liige. Lätte on õppinud ka Tartu Ülikooli ajaloo doktorantuuris, uurides Anti Selarti juhendamisel sõjapidamist Vana-Liivimaal 13.–15. sajandil, kuid õpingud katkesid. Ajaloolasena on Lätte uurinud peamiselt Vana-Liivimaa sõjandusajalugu. Samuti on ta olnud mitmete ajalooteoste sisuline toimetaja, toimetades nii eesti kui ka välisautorite kirjutisi. Ta töötas aastatel 2006–2007 Tartu Kutsehariduskeskuses õpetajana. 2008. aastal sai temast Eesti Sõjamuuseumi teadur. Seejärel on ta töötanud kaitseministeeriumis ja välisministeeriumis, muuhulgas aastatel 2018–2021 konsulina Eesti peakonsulaadis Venemaal Peterburis. 6. juulil 2021 pidas Venemaa Föderatsiooni Föderaalne Julgeolekuteenistus Lätte Peterburis 1,5 tunniks kinni, väites, et ta peeti kinni ajal, mil ta võttis Venemaa kodanikult vastu salastatud materjale. Eesti välisministeerium lükkas esitatud süüdistused tagasi ja nimetas seda provokatsiooniks. 7. juulil teatas Venemaa välisministeerium, et kuulutab Lätte soovimatuks isikuks ja andis talle 48 tundi aega riigist lahkumiseks. CV: Mart Lätte Eesti Teadusinfosüsteem (vaadatud 6.07.2021) Liikmete nimekiri Eesti Üliõpilaste Selts (vaadatud 7.07.2021) Mart Lätte e-kataloogis ESTER (vaadatud 6.07.2021) Mart Lätte, 2009. Sõjaretked keskaegsel Liivimaal. Horisont 3: 28 Tõestamistoimingud Välisministeerium (vaadatud 6.07.2021) FSB pidas Peterburis kinni Eesti konsuli Mart Lätte ERR Uudised, 6.07.2021. Venemaa saadab kinnipeetud Eesti konsuli riigist välja ERR Uudised, 7.07.2021. Mart Lätte Eesti Teadusinfosüsteemis
Elmar Saarepere

Elmar Voldemar Saarepere (3. august 1914 Saare vald – 7. august 2015 Austraalia) oli eesti kooliõpetaja ja koorijuht ning eesti aktivist Austraalias. Ta õppis aastatel 1929–1935 Tartu Õpetajate Seminaris, kus omandas kooliõpetaja ameti ja sai muusikahariduse. Pärast õpetajate seminari lõpetamist töötas ta õpetajana Kabalas-Villeveres, Kambjas ja Ahjal; lisaks juhatas ta neis kohtades ka koore. Aastatel 1941–1942 oli ta Kambja kooli direktor. Sõjakeerises sattus ta koos 142 kaasmaalasega Saksamaale Diepholzi läbikäigulaagisse. 1947. aasta lõpus emigreerus ta Austraaliasse. Tema algatusel moodustati teel Austraaliasse Eesti Meeskoor Austraalias. Austraaliasse jõudes asus ta metsatöödele Boneillasse (Victoria osariigis) ning koori liikmetel õnnestus korraldada, et nad saadeti tööle samasse kohta. Koori juhataja ta oli vahelduvalt aastatel 1947–1987. 2005 Valgetähe V klassi teenetemärk http://isik.tlulib.ee/index.php?id=221
Ines Jaagus

Ines Jaagus (neiuna Ines Oit; 11. jaanuar 1921 – 12. august 2015) oli Eesti arhitekt. Ta lõpetas 1940. aastal Elfriede Lenderi Eragümnaasiumi ja 1942. aastal Tallinna Pedagoogiumi. Aastatel 1942–1943 töötas ta Kernu algkoolis õpetajana. Aastatel 1943–1944 õppis ta Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonnas. 1950. aastal lõpetas ta Tallinna Polütehnilise Instituudi arhitektuuriosakonna. Ta töötas aastatel 1950–1981 Tartus, algul linna peaarhitekti projekteerimis-geodeetilises büroos (Arnold Matteuse käe all), seejärel arhitektina ja peaarhitektina Eesti Projekti Tartu osakonnas. Ta oli aastast 1958 Eesti Arhitektide Liidu liige. Tema vennad olid helilooja Arne Oit ja tehnikateadlane Edgar Oit. Niina Raid. "Jaagus, Ines". // Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 1996. Lk 123 Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944 Lahkunud on arhitekt Ines Jaagus Haud Tartu Pauluse kalmistul
Viivi Glass

Viivi Glass (sündinud 1944 Tartumaal) on eesti ajaloolane. Ta lõpetas 1975. aastal kaugõppes Tartu Riikliku Ülikooli ajalooteaduskonna. Aastast 1968 töötas ta Eesti Ajaloomuuseumis, on olnud seal ka vanemteadur. Viivi Glass. "Mõnda Eestimaa rüütelkonnast". Horisont 10/ 1989. Lk 34 "Mõnda Eestimaa rüütelkonnast". Horisont 10/ 1989. Lk 32–34 "Meeskohtute pitserid Eesti Ajaloomuuseumis". Eesti Kollektsionäär, 1/1991. Lk 33–37 "Kirikute pitserid Ajaloomuuseumis". Käsikiri. 1994 "Eestimaa Kirjanduse Ühingu genealoogiasektsiooni fotokogu". Muuseum 1/1995. Lk 22–25 "Eesti NSV Riikliku Ajaloomuuseumi vanemteadur Viivi Glass tutvub kindralleitnant Lebmbit Pärnale kingitud albumiga Eesti Laskurkorpuse lahinguteest Suures Isamaasõjas". Foto: Vambola Salupuu, mai 1984. Eesti Rahvusarhiivi Filmiarhiiv, EFA 250.0.121408