Friedrich I (Brandenburg)

Friedrich (21. september 1371 – 20. september 1440) oli viimane Nürnbergi linnusekrahv aastatel 1397–1427 (Friedrich VI), Brandenburg-Ansbachi markkrahv aastast 1398, Brandenburg-Kulmbachi markkrahv aastast 1420 ja Brandenburgi kuurvürst (Friedrich I) aastast 1415 kuni oma surmani. Temast sai esimene Hohenzollerni dünastia liige, kes valitses Brandenburgi markkrahvkonda. Friedrich sündis Nürnbergis linnusekrahv Friedrich V (1333–1398) ja Wettinist vürstinna Elisabeth von Meißeni teise pojana. Ta asus varakult oma õemehe, Habsburgi dünastiast pärit Austria hertsogi Albrecht III teenistusse. Pärast Albrechti surma 1395. aastal võitles ta Luksemburgi dünastiast pärit Ungari kuninga Sigismundi poolel sissetungivate osmanite vägede vastu. Tema ja ta vanem vend Johann, Sigismundi õe Markéta Lucemburská abikaasa, võitlesid 1396. aasta Nikopoli lahingus, kus said hävitava kaotuse osaliseks. Pärast Friedrichi tagasitulekut Nürnbergi jagas ta isa Frangimaa pärandi venna Johanniga, kes sai Bayreuthi vürstkonna, samas kui Friedrich sai Ansbachi markkrahvkonna. Vennad valitsesid üheskoos Nürnbergi linnusekrahvkonda. Esialgu üritas Friedrich lepitada võimu pärast võitlevat Sigismundi vanemat poolvenda, Saksa kuningat Wenzelit ja Pfalzi kuurvürsti Ruprechti parteid, kuid 1399. aasta septembrist võitles ta siiski oma õe Elisabethi abikaasa Ruprechti poolel. Wenzel kukutati lõpuks ja Ruprecht valiti 21. augustil 1400 roomlaste kuningaks. Friedrich jätkas Ansbachi valitsemist 1409. aastal ja asus pärast tugevat vaenu kuningas Sigismundi vastu tema teenistusse. 1410. aastal jättis sakslaste kuninga Ruprechti surm Saksa-Rooma riigi trooni tühjaks. Sigismund palus Friedrichi abi trooni saamiseks. Sel ajal valitses Brandenburgi Jobst ja ta oli seega üks kuurvürstidest, kellel oli õigus hääletada uue kuninga valimistel. Sigismund vaidlustas aga Jobsti nõude Brandenburgile ja tema õiguse hääletada keisri valimisel. Sigismund nõudis neid õigusi endale ja määras Friedrichi esindama teda Brandenburgi kuurvürstina keisri valimisel 20. septembril 1410. Kuigi Sigismund selle alghääletuse võitis, võitis Jobst enamuse valijate toetuse 1410. aasta oktoobris toimunud valimistel ja nõudis keisritrooni endale. Jobsti surm kahtlastel asjaoludel 1411. aasta jaanuaris avas Sigismundile tee Brandenburgi endalesaamiseks ja tema valimiseks keisririigi kuningaks hiljem samal aastal. Tänutäheks Friedrichi teenete eest tegi kuningas Sigismund temast Oberster Hauptmann'i ja margi halduri (1411). Friedrich võitles raudse käega Brandenburgi margi mässulise aadli (eriti Quitzowi perekonna) vastu ja taastas lõpuks julgeoleku. Friedrichist sai ka Papagoide ühingu liige. Konstanzi kirikukogul (30. aprillil 1415) andis Sigismund Friedrichile Brandenburgi markkrahvi ja kuurvürsti tiitlid. 21. oktoobril 1415 toimus Brandenburgi maapäev, mis andis talle võimu Berliinis. Kuningas andis markkrahvkonna talle ametlikult lääniks 18. aprillil 1417. Kui Friedrich ei nõustunud Sigismundi tegutsemisega hussiitide vastu, siis nendevahelised suhted jahenesid. Pidev vaen Brandenburgi aadliga viis Friedrichi 1425. aastal taandumiseni tema Cadolzburgi lossist ja 1426. aastal markkrahvkonna valitsuse üleandmiseni oma pojale Johannile (Friedrich jäi siiski kuurvürstiks). Pärast 1427. aastat organiseeris ta keisri sõda hussiitide vastu ja osutas seejärel olulist abi Praha lepingu vahendamisel Baseli kirikukogul (30. novembril 1433). Pärast Friedrichi surma 1440. aastal sai kuurvürstiks tema vanuselt teine poeg Friedrich II. Ta abiellus Elisabethiga (1383 – 13. november 1442), Baieri-Landshuti hertsogi Friedrichi ja Maddalena Visconti tütrega. Nende lapsed olid Elisabeth (1403 – 31. oktoober 1449) Johann Alkeemik (1405–1465) Cäcilie (u.1405 – 4. jaanuar 1449) Margarete (1410 – 27. juuli 1465) Magdalena (u.1412 – 27. oktoober 1454) Friedrich II (1413–1471) Albrecht Achilles, (1414–1486) Sophie, sündis ja suri 1417. aastal Dorothea (9. veebruar 1420 – 19. jaanuar 1491) Friedrich Paks (u.1424 – 6. oktoober 1463)