laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Pädaste mõis

Pädaste mõis (saksa keeles Peddast) oli rüütlimõis Muhu kihelkonnas Saaremaal. Mõisale kuulus 665,84 ha mõisamaad, 554,75 ha talumaad, Simiste küla ja 15 talu, viimased omanikud olid maamarssal Axel Buxhoevedeni pärijad. 1566. aastal sai Johann Knorring mõisa koos Viirelaiuga Taani kuningalt, lühikese vaheajaga kuulus mõis Knorringitele kuni 1768. aastani. Neilt pärineb ka mõisa varasem eestikeelne nimi Norra (mitte segi ajada Koeru kihelkonnas asuva Norra mõisaga). Praegune mõisa härrastemaja (peahoone) valmis aastal 1875. Arhitektuuriliselt on mõisa härrastemaja uusgooti stiilis. Praegu asub endine mõisasüda Pädaste külas Muhu vallas Saare maakonnas. Aastast 1996 kuuluvad mõisa hooned Imre Sooäärele ja Martin Breuerile. Mõisa peahoone küljelt Mõisa peahoone enne restaureerimist Mõisa ait Tall-tõllakuur Kelder Meierei Pädaste mõisa park Mõisa piirdemüürid Kultuurimälestiste riiklik register (vaadatud 16.03.2013) Eesti entsüklopeedia. 12. köide: Eesti A–Ü. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2003, lk 436. Pädaste mõis kultuurimälestiste riiklikus registris Pädaste 360° aeropanoraam / aerofoto
Ruut Tarmo

Ruut Tarmo (1935. aastani Harald Rudolf Klein; 26. aprill 1896 Tartu – 28. jaanuar 1967 Tallinn) oli eesti näitleja ja lavastaja. Karjääri alustas ta oma sünnilinnas Tartus juba 1912. aastal. 1914. aastast töötas Vanemuises. Sealt sattus ta ka maailmalavadele (sealhulgas vähemalt kahel korral Londoni lavadele koos Ants Eskolaga). Seejärel tegutses Tarmo ka Estonia teatris ja Draamateatris. 1927. aastal tegi ta filmidebüüdi, kui esines Theodor Lutsu tummfilmis "Noored kotkad". Ruut Tarmo arreteeriti Nõukogude okupatsiooni ajal 21. novembril 1951 ning mõisteti vangi koos paljude teiste artistide ja intellektuaalidega. Pärast vabanemist 28. jaanuaril 1955 oli tal keelatud lavale naasta, kuid peagi see keeld muutus. Juba 1955. aastal osales ta lühikomöödias "Värav nr. 2". Ruut Tarmo mängis laval kuni surmani 1967. aastal. 1959 Eesti NSV teeneline kunstnik 1966 Eesti NSV rahvakunstnik 1971. aastal kirjutas tema abikaasa Mari Möldre temast raamatu "Ruut Tarmo", mille avaldas kirjastus Eesti Raamat. 2010. aastal toodi Eesti Draamateatris lavale lavastus "Mari ja Ruut", kus oli juttu abielupaari vangistusest. Ta oli 157 cm pikk. Tema abikaasa oli 1926. aastast Mari Möldre, tütar Lia Tarmo (1923–1996). Isa poolt oli ta osaliselt baltisaksa päritolu. ""Suur Eesti armastuslugu: Mari Möldre ja Ruut Tarmo mõisteti süüdistatuna "nõukogude tegelikkuse laimamises" kümneks aastaks vanglasse" Delfi, 1. märts 2017". Originaali arhiivikoopia seisuga 1. märts 2017. Vaadatud 1. märtsil 2017. Ruut Tarmo andmekogus IMDb (inglise) "Jäljed", Tallinna TV, 26. november 2011
Dobbiaco järv

Dobbiaco järv (itaalia keeles Lago di Dobbiaco; saksa keeles Toblacher See) on mägijärv Kirde-Itaalias Trentino-Alto Adige maakonnas Bolzano provintsis Dobbiacos. Dolomiitides, 1176 meetri kõrgusel merepinnast asuvas Pusteria orus paiknev järv on tekkinud Serla mäe nõlvadelt lähtunud maalihete tulemusel. 1259 meetri kõrgusel merepinnast asuva järve pindala on 14,3 hektarit, valgla suurus 108,23 km², rannajoone pikkus 4500 meetrit, pikkus 1200 meetrit, laius 400 meetrit, suurim sügavus 6 meetrit. 1939. aastal rajati Mussolini korraldusel järve ümbrusesse 5 punkrit Itaalia juurdepääsuteede kaitseks.  Dobbiaco järv – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Dobbiaco järv provintsi keskkonnaagentuuri kodulehel
Canterno järv

Canterno järv (itaalia keeles Lago di Canterno) on karstijärv Kesk-Itaalias Lazio maakonnas Frosinone provintsis. Ernici mägedes, 536 meetri kõrgusel merepinnast asuva järve pindala on 60 hektarit, suurim sügavus 25 meetrit. Järve kallastel asuvad Ferentino, Fiuggi, Fumone ja Trivigliano. 1997. aastal moodustati järve ümbritseva märgala kaitseks 1824 hektarilise pindalaga Canterno järve looduskaitseala (Riserva naturale del Lago di Canterno). Sito ufficiale della Riserva naturale Riserva naturale Lago di Canterno su Parks.it, portale dei parchi italiani (fonte)
Elmar Urberg

Elmar Urberg (Elmar Carl Andreas Urberg 8. detsember 1880 Tartu - 1968) oli eesti arst. Sündis käsitöölise Vilhelm Urbergi ja tema naise Amalie peres. Urberg õppis Tartu veneaegses gümnaasiumis ja Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas. Täiendas end Viini ülikoolis ning praktiseeris arstina Berliini kliinikutes, Riia lastekliinikus ja Riia 1. haiglas. Oli laevaarst troopikavetes ja hiljem arst Tartus. Võttis osa Vabadussõjast. Olnud alates 1901. aastast Tartu 1. vabatahtliku tuletõrjeühingu rühmaülem, peamehe adjutant, peamehe abi ja juhataja. Hiljem Tartu linna lendsalga arst (Soomusrongide Divisjon, tagavarapataljon, vanem arst, 17.07.1919) ja Tartu vabatahtliku tuletõrjeühingu haigekassa arst. Omandanud kõik Tartu vabatahtliku tuletõrjeühingu teenetemärgid. Abiellus 1929 Gerda Pindinguga, poeg Volli (Willy). Eesti tuletõrje leksikon. Tallinn, 1940, Viide: Lk 565, Kirje: Urberg, Elmar (1661950 Muu andmekogu: Eesti ohvitserid 1918-1940. (Andmebaas on saadaval Eesti Sõjamuuseumi veebilehel) http://www.geni.com/people/Elmar-Urberg/6000000008110640995
Lehternahkis

Lehternahkis (Thelephora) on perekond seeni, mis kuulub lehternahkiseliste sugukonda. Perekonda kuulub umbes 50 liiki. Thelephora anthocephala Thelephora caryophyllea – nelk-lehternahkis Thelephora palmata – haisev lehternahkis, kähar lehternahkis Thelephora penicillata – pintseljas lehternahkis Thelephora terrestris – harilik lehternahkis Lehternahkis andmebaasis eElurikkus
Hans Valdmann

Hans Valdmann VR II/2, VR II/3 (eesnimi ka Ants; perekonnanimi ka Valdman; 7. oktoober 1888 Rutikvere vald, Põltsamaa kihelkond, Viljandimaa – 27. juuli 1942 Irkutski oblast, Venemaa) oli Venemaa ja Eesti sõjaväelane (1918 – vanemallohvitser; 1939 – seersant). Valdmann teenis Esimeses maailmasõjas Venemaa suurtükiväelasena augustist 1914 kuni veebruarini 1918 (hiljem auastmelt vanemallohvitser). Teda autasustati Georgi risti 4. järguga. Valdmann astus 26. novembril 1918 Põltsamaal vabatahtlikult Kaitseliitu ning teenis alates 1919. aastast suurtükiväelasena Eesti sõjaväes, olles 1. suurtükiväe polgus ja 2. suurtükiväe polgus. Teda autasustati 21. veebruaril 1920 Vabadusristi II liigi 3. järguga ja 17. augustil 1920 Vabadusristi II liigi 2. järguga. Valdmann arvati mais 1920 reservi. Ta sai autasuna raha ja normaaltalu Vana-Põltsamaa vallas Kuningamäel. Ta kuulus Kaitseliidu Sakalamaa Maleva Põltsamaa malevkonda, Vabaduse Risti Vendade Ühenduse (VRVÜ) Viljandi osakonda ja Eesti Vabadussõjalaste Liidu Põltsamaa osakonda. Valdmann vahistati Nõukogude võimu poolt 4. juulil 1941. Ta mõisteti 29. augustil 1942 tribunalis surma, kuid ta oli selleks ajaks juba surnud vangilaagris Irkutski oblastis. Jaak Pihlak. "Põltsamaa kihelkond ja Vabaduse Risti vennad". Viljandi Muuseumi aastaraamat 2006. Viljandi 2007. Hans Valdmann andmekogus Memento 1996 Hans Valdmann artiklis: Jaak Pihlak. "Põltsamaa kihelkond ja Vabaduse Risti vennad". Viljandi Muuseumi aastaraamat 2006
Jeton Kelmendi

Jeton Kelmendi (sündinud 27. novembril 1978 Pejës Kosovos) on Albaania luuletaja. Keskkoolis käis ta oma sünnipaigas. Seejärel jätkas ta õpinguid Priština ülikoolis, kus sai bakalaureusekraadi massikommunikatsiooni ja kunsti alal. Brüsseli vabaülikoolis sai ta magistrikraadi diplomaatias. Sealsamas on ta praegu doktoriõppes. 20. sajandi lõpust alates on Kelmendi viljelnud luulet, proosat ja esseid. Ta teeb pidevalt kaastööd Albaania ja välismaa ajalehtedele nii kultuuri kui ka poliitika ja rahvusvaheliste suhete teemadel. Juba tema esikraamat "Lubaduste sajand" ("Shekulli i Premtimeve", 1999) äratas Albaanias laia tähelepanu. Tema luulet on tõlgitud enam kui kahekümnesse keelde ja avaldatud mitmes rahvusvahelises luuleantoloogias. Kelmendi on Kosovo vabastussõja (1998–1999) veteran. Praegu elab ta Brüsselis. "Shekulli i Premtimeve" ("Lubaduste sajand", 1999; luule) "Përtej Heshtjes" ("Vaikuse taga", 2002; luule) "Në qoftë mesditë" ("Kui see on pärastlõuna", 2004; luule) "Më fal pak Atdhe" ("Isamaa anna mulle andeks", 2005; luule) "Ku shkojnë ardhjet" ("Kuhu lähevad saabumised", 2007; luule) "Erdhe për gjurmë të erës" ("Saabusid tuulejälgedeks", 2008; luule) "Koha kurë të ketë kohë" ("Kui ajal on aega", 2009; luule) "Rrugëtimi i mendimeve" ("Mõtterännud", 2010; luule) "Pagezimi I shpirtit" ("Vaimu ristsed", 2012; luule) "Zonja Fjalë" ("Emand Sõna", 2007; näidend) "Lojë dhe kundër lojë" ("Näidend ja vastunäidend", 2011; näidend) Jeton Kelmendi koduleht http://prishtinapress.info/jeton-kelmendi-kandidate-for-nobel-prize-for-literature-2011/
Kazõmi sõda

Kazõmi sõda (vene keeles Казымское восстание, inglise keeles Kazym rebellion) oli ühelt poolt Nõukogude võimude ning teiselt poolt hantide ja neenetsite konflikt 1933–1934. See sai alguse Nõukogude Liidu hoolimatust poliitikast põlisrahvaste suhtes. Juba varem olid tekkinud pinged: rajati koole, kus alates 2. klassist õpetati ainult vene keeles, ning lapsed võeti vanemate käest ära ja pandi elama internaatidesse. Samuti hakati taga kiusama kogukonnaliidreid, nimetades neid "kulaklik-šamaanlikuks rahvavaenulikuks elemendiks". Lõpuks paisusid vastuolud nii suureks, et handid viisid Kazõmi kultuurbaasis asuvast internaatkoolist oma lapsed ära ning keeldusid võimudega suhtlemast. Kuid nõukogulased tegid asja veelgi hullemaks sellega, et otsustasid Num-To järve äärde, mis on nii hantidele kui ka neenetsitele püha, rajada kalastussovhoosi. Seepeale võtsid põliselanikud sovhoosnikud kinni ning kui nende juurde saabus kommunistide läbirääkimisgrupp, kellest üks naine käis pühal saarel, kus võisid käia vaid meessoost šamaanid, siis tapeti läbirääkijad rituaalselt, ohverdades nad jumalatele. See juhtus ilmselt 1933. aasta detsembri lõpus. Järgmise aasta algul suundusid tundrasse nõukogude karistussalgad, mis valimatult inimesi represseerisid. Paljud pered jäeti ilma meestest ja varast, seega nälga surema. Enamik vangistatuist ei saanud enam kunagi kodukohta naasta. Num-To järvele rajati sovhoos ning šamaanlus sisuliselt hävitati. Kazõmi sõja järel kindlustus Nõukogude võim Põhja-Siberis lõplikult. Art Leete. "Kazõmi sõda". Tartu Ülikooli kirjastus. 2002. ISBN 9985-4-0270-7
Rafaila (Migatšjova)

Iguumenja Rafaila (kodanikunimi Paraskeva Migatšjova) (1883 Vasknarva – 28. veebruar 1961 Kuremäe) oli Vene Õigeusu Kiriku nunn, Pühtitsa Jumalaema Uinumise kloostri ülem. Ta sündis Vasknarvas, õppis kohalikus kirikukoolis ja läks 18-aastaselt kloostrisse. 27. augustil 1902 rüütati ta apostolniku kandjaks, 1. veebruaril 1912 rjassakandjaks. Ta oli kuuletuja aednikuna, lauljana ja käärkambris. 1. märtsil 1925 sai ta nunnaks nimega Rafaila. 5. juulil 1946 määrati ema Rafaila iguumenja kohuseid täitma. 19. jaanuaril 1947 tõstis Leningradi ja Novgorodi metropoliit Grigori ta Jumalikul Liturgial Leningradi Püha Nikolause Imetegija ja Jumalailmumise katedraalis iguumenja seisusse rinnal kantava ristiga ja sauaga. Juunis 1955 vabastati ta vastavalt tema enese palvele haiguse tõttu vanaduspuhkuseks. 28. veebruaril 1961 lahkus ta vaikselt Issandas, olles kloostris töötanud 60 aastat. Iguumenja Rafaila on maetud iguumenja Joanna kõrvale kloostrikalmistule. Kornelius, Tallinna ja kogu Eesti metropoliit. Kroonlinna püha õiglane Joann, õigeusklikud eestlased ja õigeusk Eestis. Tõlkinud Toomas Hirvoja ja Natalja Lesnaja. Tallinn: Moskva Patriarhaadi Eesti Õigeusu Kiriku kirjastusosakond. Tallinn 2012.
Diip

"Diip" on Bonzo ja Tõuni 2010. aasta stuudioalbum. Mu huuled Vana pruut Vilma Ood pessimismile Uljalt ja ulakalt Kaugel kui sa Lugu Naiste sõrmed Diip Staadium Ei tea Mõtle minust Kaua peab ootama
Margus Leivo

Margus Leivo (28. mai 1954 Räpina – 21. august 2019 ) oli eesti poliitik. Pärast õpinguid Räpina Keskkoolis 1961–1972 asus ta 1977. aastal õppima Tallinna Polütehnilisse Instituuti, mille lõpetas 1982. aastal ehitusinsenerina. Aastatel 1982–1984 töötas ta Eesti Üliõpilaste Ehitusmaleva (EÜE) peainsenerina, hiljem oli Põlva KEK-i juhataja. Aastatel 1990–1993 oli ta Põlva maavanem, seejärel töötas 1993–1999 majandusministeeriumi kantslerina ja 1999–2002 teede- ja sideministeeriumi kantslerina. 2002. aastal astus ta Rahvaliidu liikmeks. 10. aprillist 2003 kuni 13. aprillini 2005 oli ta Juhan Partsi valitsuses siseminister. Aastatel 2005–2007 oli ta X Riigikogu liige. 2007. aastal lahkus ta Rahvaliidust, kuna ei pääsenud Riigikogu valimistel parlamendis kuue liikmega esindatud fraktsiooni. Aastail 1997−2007 oli ta ka Tallinna Tehnikaülikooli kuratooriumi liige, samuti lõi kaasa vilistlasliikumises. 2007. aastast oli ta ülikooli haldusdirektor. 1995. aastast oli ta Šoti Klubi liige ja president. 1984 – Eesti Üliõpilaste Ehitusmaleva teeneteplaat 2002 – Riigivapi IV klassi teenetemärk 2006 – Riigivapi II klassi teenetemärk Itaalia Vabariigi Teeneteordeni suurohvitseririst Portugali Vabariigi Prints Dom Henrique ordeni suurrist Piirivalve II klassi teeneterist 2015 – Tallinna Tehnikaülikooli auliige Margus Leivo oli abielus, tal on tütar ja kaks poega. Lahkus tehnikaülikooli haldusdirektor ja endine siseminister Margus Leivo Delfi, 22. august 2019 Sirje Niitra, "Leivo vahetab sujuvalt ministreid", Eesti Päevaleht, 18. jaanuar 1997 Tuuli Koch, "Staarpoliitik Margus Leivo lahkub Rahvaliidust", Postimees, 13. november 2007 Noorte Hääl EÜE-s nr 2, 6. juuni 1985. Haud Tallinna Metsakalmistul
Valgevene NSV

Valgevene Nõukogude Sotsialistlik Vabariik (Valgevene NSV) oli 1. järgu haldusüksus (liiduvabariik) Nõukogude Liidu koosseisus. Kuulutati välja 1. jaanuaril 1919 Smolenskis. Nõukogude Liidu asutajariik (30. detsembril 1922). Pärast Nõukogude Liidu laialisaatmist (liidulepingu tühistamist) 1991. aasta detsembris on Valgevene taas iseseisev vabariik (Valgevene Vabariik). Valgevene NSV oli ÜRO asutajaliige. Valgevene NSV formaalseks juhtorganiks oli aastatel 1920-1946 oli Valgevene NSV Rahvakomissaride Nõukogu, mille juhtideks olid: 1920–1924, Aleksandr Grigorjevitš Tšervjakov (valgevene Аляксандр Рыгоравіч Чарвякоў); 1924–1927, Jossif Aleksandrovitš Adamovitš (Ио́сиф Алекса́ндрович Адамо́вич); 1927–1930, Nikolai Matvejevitš Goloded (valgevene Мікалай Мацвеевіч Галадзед); 1937, Danila Ivanovitš Volkovitš (Данила Иванович Волкович) 1937–1938, Afanassi Fjodorovitš Kovaljov (Афанасий Фёдорович Ковалёв); 1938–1940, Kuzma Venediktovitš Kisseljov (valgevene Кузьма Венедыктавіч Кісялёў) 1940–1944, Ivan Semjonovitš Bõlinski (Иван Семёнович Былинский); 1944–1946, Panteleimon Ponomarenko (valgevene Панцеляймон Кандратавіч Панамарэнка) Reaalset võimu teostas Valgevene NSV-s Nõukogude Liidu Kommunistiku Partei piirkondliku Valgevene Kommunistliku Partei juhtkond ja Keskkomitee esimesed sekretärid: 1918–1919, Aleksander Mjasnikjan 1919, Vincas Mickevičius-Kapsukas 1920–1923, Vilhelms Vilis Knoriņš 1923–1924, Aleksandr Osatkin-Vladimirski 1924–1925, Aleksandr Krinitski 1925–1927, Nikolay Goloded 1927–1928, Vilhelms Vilis Knoriņš 1928–1930, Jan Gamarnik 1930–1932, Konstantin Gey 1932–1937, Nikolai Gikalo 1937, Vassili Sharangovitš 1937, Jakov Jakovlev (kogusetäitja) 1937–1938, Aleksei Volkov 1938–1947, Panteleimon Ponomarenko evakueerituna juunist 1941–1944 NSV Liidu tagalas 1947–1950, Nikolai Gussarov 1950–1956, Nikolai Patolitšev 1956–1965, Kirill Mazurov 1965–1980, Pjotr Mašerov 1980–1983, Tihhon Kisseljov 1983–1987, Nikolai Sljunkov 1987–1990, Jefrem Sokolov 1990–1991, Anatoli Malofejev 1918. aastal[küsitav] moodustatud esimene Valgevene NSV koosnes 4 algsest Valgevene kubermangust: Minski, Vitebski, Smolenski ja Mogiljovi kubermangust, millele liideti Grodno kubermang. Pärast Venemaa kodusõda ja Valgevenes nõukogude võimu taaskehtestamist moodustatud Valgevene NSV jaotus kuni 1920. aastani Venemaa keisririigis väljakujunenud haldusjaotusele 6 maakonnaks, teised Valgevene läänepoolsed maakonnad liideti Nõukogude-Poola sõja tulemusel Poolaga. 1924. aastal moodustati uus Valgevene NSV haldusjaotus, mille alusel riik jaotus: ringkondadeks, rajoonideks ja külanõukogudeks. Valgevene NSV-s moodustati 10 ringkonda: Orša, Bobruiski, Barysaŭ (Borissov)i, Viciebsk (Vitebski), Kalinini, (ringkonnakeskus Klimovitši), Mogiljovi, Mozõri, Minski, Połack (Polotsk)i, Słucki ringkond, mis jagunesid 100 rajooniks. 1938. aasta 15. jaanuaril loodi uus, oblastipõhine haldusjaotus, mille alusel Valgevene NSV jaotati: Viciebsk (Vitebski oblast), Gomeli oblast, Mogiljovi oblast, Polesje oblast Minski oblast. Leedu-Valgevene NSV Valgevene Valgevene valitsejad  Valgevene Nõukogude Sotsialistlik Vabariik – kasutusnäited, päritolu, sünonüümid ja tõlked Vikisõnastikus
Lõuna-Georgia ja Lõuna-Sandwichi saarte lipp

Lõuna-Georgia ja Lõuna-Sandwichi saarte lipp on Suurbritannia ülemereterritooriumi, Lõuna-Georgia ja Lõuna-Sandwichi saarte lipp. Lipu põhivärv on sinine. Lipu vardapoolses ülanurgas on Suurbritannia lipp, lehvil aga territooriumi vapp. Lipu eripäraks on see, et lipu mõlemal küljel olevad vapid on teineteise suhtes peegelpildis. Praegune lipp võeti kasutusele 1999. aastal ja selle proportsioonid on 1:2. Saarte eelmine lipp, mis oli kasutusel aastatel 1992–1999, sarnanes praeguse lipuga, kuid vapp oli paigutatud valgele sõõrile. Aastatel 1985–1992 oli lehvil ainult vapilt pärit vapikilp. Lõuna-Georgia ja Lõuna-Sandwichi saarte lipp andmebaasis Flags of the World (inglise keeles)
Rogovskoje

Rogovskoje (vene Роговское) on asundus, mis kuulub alates 1. juulist 2012 Moskva linna Troitski ringkonna koosseisu. See on Moskva edelapoolseim munitsipaalringkond ja piirneb Kaluga oblastiga. Varem oli tegemist külaasundusega Moskva oblasti Podolski rajoonis. Rogovskoje pindala on 176 km². Selle koosseisu kuulub kokku 19 asustatud punkti. http://rogovskooe.ru/
Carezza järv

Carezza järv (itaalia keeles Lago di Carezza; saksa keeles Karersee; ladinakeelne nimi Lec de Ergobando (või arcoboàn)) on mägijärv Kirde-Itaalias Trentino-Alto Adige maakonnas Bolzano provintsis Nova Levantes, umbes veerandsaja kilomeetri kaugusel Bolzanost kagus. Järve vees peegelduvad kaldapealsed nulumetsad ja Latemari mäemassiiv. Hiliskevadeti on 1534 meetri kõrgusel merepinnast asuva järve laius 287 meetrit, pikkus 137 meetrit ja suurim sügavus 17 meetrit. Oktoobri lõpuks väheneb järve sügavus 6 meetrini. Järvevee maksimumteperatuuriks on augustis mõõdetud +13 °C. Järv on tuntud oma kaunite värvide poolest ning järve ladinakeelne nimi tähendab vikerkaare järve.  Carezza järv – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Carezza järv provintsi keskkonnaagentuuri kodulehel
Urmas Taniloo

Urmas Taniloo (sündinud 25. märtsil 1953) on eesti organist ja oreliõpetaja ning helirežissöör. Ta töötab Heino Elleri nimelises Tartu muusikakoolis. Ta on ka Vanemuise kontserdimaja orelihäälestaja. On andnud kontserte koos abikaasa Pille Tanilooga Tartu Jaani kirikus ja Vanemuise Kontserdimajas, Pärnu Eliisabeti kirikus ja Häädemeeste kirikus. Andnud välja CD-sid, kus on mänginud orelit. Lõpetas 1972. aastal klaveri erialal Elleri Muusikakooli (õpetaja Ene Arro), õppis samas ka orelit (õpetaja Eva Sori). Aastal 1977 lõpetas oreli- ja klaverierialal Tallinna Riikliku Konservatooriumi (Hugo Lepnurme ja Ada Kuuseoksa klassis). Täiendanud end Hans Gebhardi, Leo Krämeri ja Jose Gonzalez Urioli meistrikursustel. Olnud aastatel 1978–1998 Vanemuise teatri ning 1998. aastast Vanemuise Kontserdimaja organist ja oreli hooldaja. Töötanud alates 1977. aastast õpetajana ja 2001. aastast helirežissöörina Elleri Muusikakoolis. Õpilasi: Aare-Paul Lattik Jelena Garštein Tuuliki Jürjo Aaro Tetsmann Ta on alates 1978. aastast esinenud soolokontsertidega nii Eestis kui ka välismaal, sealhulgas Lätis, Leedus, Venemaal, Tšehhis, Soomes, Rootsis ja Norras. Tema repertuaari kuulub orelimuusika renessansist nüüdisajani, muuhulgas eesti helilooming. Esitanud koos Pille Tanilooga harva kuuldavat orelimuusikat neljale käele ja kahele orelile. Esinenud orkestrisolistina, osalenud vokaalsümfooniliste suurvormide ettekandel ning mitmes Vanemuise lavastuses ja sõnalis-muusikalises põimikus. Teinud koostööd paljude eesti lauljate (sh Margarita Voitese, Lehte Marki, Urve Tautsi, Evi Vanamöldri, Jüri Pärja, Aare Saali, Vello Jürna, Kaljo Räästase, Taisto Noore, Jassi Zahharovi, Eugen Antoni ja Teele Jõksiga) ning instrumentalistidega (Lande Lampe-Kitse, Olev Ainomäe, Kristel Eeroja-Põldoja, Peeter Malkovi, Lembit Orgse, Aleksander Fischi, Johannes Mitiga). Osalenud RAM-i, EFK, Tartu Akadeemilise Meeskoori (1979–1990 kontsertmeister), Tartu Poistekoori, tütarlastekoori Ellerhein, ansambli Kurekell ja muude kollektiivide välisringreisidel. Salvestanud muusikat Eesti Raadios ja Eesti Televisioonis ning CD-d "Isekeskis oreliga" ja "Kahekõned oreliga" (2005). Tema isa oli skulptor Endel Taniloo, ema Heljo Taniloo. Urmas Taniloo on abielus klaveriõpetaja Pille Tanilooga, neil on poeg Joonas.
Leevi Häng

Leevi Häng (2. november 1932 – 14. jaanuar 2012) oli Saaremaa kultuuri- ja ühiskonnategelane ning sõrulaste huvide eest võitleja. Sündis Torgu vallas, haritlaste paljulapselises peres. 1944. aastal küüditasid Saksa väed kõigi ülejäänud sõrulaste hulgas ka Hängide pere Saksamaale. Naasta õnnestus neil 1945. aastal. Leevi õppis Kuressaare tööstuskoolis tisleriks, lõpetas Torgu maanoorte õhtukooli ja Kingissepa töölisnoorte õhtukeskkooli, Tallinna muusikakooli koorijuhi ja muusikaõpetaja erialal ning Tallinna Pedagoogilise Instituudi kultuurharidustöö erialal. Oli Kingissepa pioneeride maja muusikaringi juht, Sõmera sanatooriumi muusikaline kasvataja, Sõmera keskkooli, Kärla 8-klassilise kooli, Kingissepa laste muusikakooli ja Kingissepa I keskkooli muusikaõpetaja. Organiseeris paljusid laste- ja segakoore ning instrumentaal- ja vokaalansambleid. Tema õpilased olid edukad isetegevuskonkurssidel ja -ülevaatustel. Juhendas Eesti taidluskollektiivide paremikku kuulunud Sõmera meeskvartetti, meesansamblit "Tehumardi" ning Saaremaa Ühendatud Meeskoori. Töötades Kingissepa rajooni täitevkomitee kultuuriosakonna juhatajana tegi palju Saaremaa kultuurielu heaks. Oli ühingu Teadus liige, vabariikliku kooriühingu presiidiumi liige, Kingissepa rajooni kultuuri rahvaülikooli esimees ja laulupeokomisjoni aseesimees. Sõrve Taastamise ja Arendamise Seltsi esimehena ning Saare maavalitsuse Sõrve konsultandina tegi pingelist tööd Torgu valla taastamiseks Eesti Vabariigi taasvabanemisel. Sellega seoses sai ka Torgu Kuningriigi asutajaks. Tema juhitud Sõrve Taaselustamise ja Arendamise Selts korraldas sõrulaste kokkutulekuid, võitles sõjaeelse Torgu valla taastamise eest, taotles Saksa riigilt hüvitist Sõrvele ja sõrulastele küüditamisega tekitatud kahjude korvamiseks ning tegeles muul moel sõrulaste huvide esindamise ja kaitsmisega.