laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Malawi lipp

Malawi lipp on Malawi riigilipp. See võeti kasutusele 29. juulil 2010, kui Demokraatliku Progressiivse Partei juhitud valitsus esitas uue lipu kavandi. Muudeti lipu värvisiilude järjekorda, et see vastaks Pan-Aafrika lipu algsetele värvidele. Tõusev päike lipu ülemisel siilul asendati keskel asuva valge täispäikesega, mis sümboliseerib Malawi majanduslikku edu pärast iseseisvumist. Opositsiooniline Ühendatud Demokraatlik Rinne on lipu muutmise kohtus vaidlustanud. Malawi President Bingu wa Mutharika kinnitas uue lipu 29. juulil 2010. Malawi eelmine riigi- ja rahvuslipp võeti kasutusele 6. juulil 1964. See oli must-puna-roheline Malawi Kongressi Partei lipp, mille mustal väljal on kujutatud punast 32 kiirega tõusvat päikest, "kvatša". Malawi Kongressi Partei lipu eeskujuks on võetud Kariibi mere piirkonnas Marcus Carvery juhtimisel tegutsenud mustanahaliste vabastusliikumise lipp. Must kujutab aafriklasi, punane vabaduse eest valatud verd ning roheline loodust. Päike sümboliseerib lootust ja vabadust Aafrika rahvastele. Malawi presidendi standartiks on punane kangas, millel on kujutatud kollast lõvi mustade küüniste ja musta keelega, lõvi all on aga kollane lint kirjaga "Malawi". Lipu proportsioonid on 2:3 ja see võeti kasutusele 1964. aastal. Malawi merelipuks on valge kangas, mille jagab neljaks punane rist (Püha Jüri rist). Vardapoolse ülemise välja hõivab rahvuslipp, lehvipoolsel alumisel väljal on aga kujutatud kollane ankur ja selle kohal punane lõvi. Lõvi ja ankru vahel on kiri "MALAWI ARMY" ja ankru all "NAVAL UNIT". Lipu proportsioonid on 2:3. Aastatel 1914–1953 oli Njassamaa (Malawi endine nimi) lipuks sinine kangas, mille vardapoolses ülanurgas oli Suurbritannia lipp ja lehvil Njassamaa vapikilp, kuni 1919 aastani oli see valge sõõri sees. Kilbil ülemisel väljal oli kujutatud mustal taustal kollast tõusvat päikest, alumisel väljal aga künkal seisvat kollast mustade tähnidega leopardi. Aastatel 1953–1964 Kuulus Njassamaa Rodeesia ja Njassamaa Föderatsiooni ning kasutusel oli ka selle lipp. Sinise kanga vardapoolses ülanurgas oli Suurbritannia lipp ja lehvil Föderatsiooni vapilt pärit vapikilp. Njassamaad tähistas vapil kollane tõusev päike. Malawi vapp The proposed new Malawi national flag, Nyasa Times. Kasutatud 03.08.2010 Flag change to be challenged in court-UDF[alaline kõdulink], Nyasa Times. Bingu endorses new Flag Bill, The Nation. Kasutatud 03.08.2010 Malawi lipp andmebaasis Flags of the World (inglise keeles)
Mahtanalüüs

Mahtanalüüs (ingl volumetric analysis) on keemiline analüüs, kus uuritava komponendi kogus lahuses määratakse ekvivalentse hulga reaktiivi lahuse mahu järgi (tiitrimine) või gaaside segu korral, kus mõõdetakse (ühe) komponendi lahuses neeldumisel (sorptsioonil) saadud gaasi mahu muutus. Enamasti samastatakse mahtanalüüs tiitrimisega, kuna vajadus gaasisegude mahtanalüüsiks tuleb harva ette. Klassikaline keemiline analüüs Tiitrimine
Kodasoo mõis

Kodasoo mõis (saksa keeles Kotzum) oli rüütlimõis Kuusalu kihelkonnas Harjumaal. Mõisat (Kottasem) on esimest korda mainitud 1485. aastal. 1467 (?)–1694 kuulus mõis Zoegedele, 1919. aastal krahv Alexander Rehbinderile. 1914. aastal kuulus mõisa koosseisu 1101 ha mõisamaad, 33 lahustükki (836,5 ha), Kaberla ja Kaberneeme küla ning Koipsi ja Rammu saar[viide?]. Mõisasüda asus 1913. aastal Jõelähtme ja 1939. aastal Kuusalu vallas. Sepikoja varemed Teenijatemaja varemed Mõisa kuivati Kelder Kodasoo mõis (Kuusalu khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis Kodasoo mõis (Kuusalu khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis
Koitjärve mõis

Koitjärve mõis (saksa keeles Koitjärw) oli Tallinna linnamõis Kuusalu kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub kunagise Koitjärve mõisa ase Anija valla territooriumil. Mõis moodustati 17. sajandi lõpus. Mõisa esimene omanik oli Georg Cornelius Griesinger. Aastatel 1733–1940 kuulus mõis Tallinna linnale. 1818. aasta maanimistu järgi oli mõisas maad, 2 adramaad ja 20 revisjonihinge. Koitjärve mõisast Eesti mõisaportaalis
Kumna mõis

Kumna mõis, varem Knoobuse mõis (saksa keeles Kumna) oli rüütlimõis Harjumaal Keila kihelkonnas, tänapäeva Kumna küla lähedal Lääne-Harju vallas Harju maakonnas. Mõis rajati 1620. aastatel. Mõisa esimene omanik oli Johan Knopius. Valitsejamaja Mõisa ait-kuivati Kumna mõisa park Kumna mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris Kumna ms, www.eki.ee Särg, Alo. Harjumaa mõisad. Tallinn: Argo, 2006. Lk 90-92. Kumna mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris Kumna mõis (Keila khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis Kumna mõis Eesti mõisaportaalis Kumna mõisa lugu Mõisablogis
Kõnnu mõis (Kuusalu)

Kõnnu mõis (saksa keeles Könda) oli rüütlimõis Kuusalu kihelkonnas. 16.–17. sajandil oli mõis Kolga mõisa karjamõis. Rüütlimõisaks sai see 1696. aastal.
Laulasmaa mõis

Laulasmaa mõis (saksa keeles Laulasma) oli rüütlimõis Keila kihelkonnas, tänapäeval Lääne-Harju valla, Laulasmaa külas. Laulasmaa mõis moodustati 1787. aastal, kui see eraldati Leetse mõisast. Kuulus Roseni, Uexküllide, Mohrenschildti, Wolkonsky, Ferseni perekondadele, viimane võõrandamiseelne omanik oli Ferdinand Theodor Alexander Karl von Mohrenschildt. Ühekorruselisest puidust peahoonest pole enam midagi alles. Tänapäevani on säilinud peamiselt pargipuid ja osa piirdemüüre. Mõisasüdame ümbrus on nüüdisajal jaotatud suvilakruntide vahel.[viide?] Laulasmaa mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris Laulasmaa ms, www.eki.ee Laulasmaa mõis (Keila khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis Laulasmaa mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris Laulasmaa mõis (Keila khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis
Loo mõis

Loo mõis (saksa keeles Neuenhof) oli rüütlimõis Kuusalu kihelkonnas, Harjumaal. Tänapäeval jääb Harju maakonna Kuusalu valla territooriumile. Loo mõis oli Kolga mõisa kõrvalmõis. Mõisat on esimest korda mainitud 1536. aastal. Loo mõisast Eesti mõisaportaalis
Luka mõis

Lucca mõis (ka: Lukka mõis, Lucca poolmõis; saksa keeles Lucca) oli poolmõis Keila kihelkonnas, Harju kreisis, tänapäeva Tabasalu aleviku lähedal Harku vallas Harju maakonnas. 2. detsember 1839 registreeriti Rannamõisa mõisa Tiskre poolmõisa aladest bürgermeister Johann Karl Girardi omandisse läinud "Luka" (8163 ruutsülda) maakoht. Mõis eraldati Rannamõisa mõisast 1849. aastal, tegemist oli faktiliselt Tallinna-lähedase suvilaga, millel oli poolmõisa staatus. Mõisa omanikeks olid Girard de Soucantonid, kes olid ka Rocca al Mare suvemõisa omanikud. Luka mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris Luka plms, www.eki.ee http://www.ra.ee/apps/kinnistud/index.php/et/kinnistud/view?id=16652 Luka mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris Luka mõis, Muinsuskaitseameti digiteeritud arhivaalid Lucca poolmõis, Eesti mõisaportaalis
Meremõisa mõis

Meremõisa mõis (saksa keeles Merremois) oli rüütlimõis Keila kihelkonnas Harjumaal. Tänapäevase haldusjaotuse järgi asuvad mõisa alad Lääne-Harju vallas. Mõis asutati 1580. aastatel, esimene omanik oli Hans Wartmann. Alates 1786. aastast, kui Gustav Reinhold von Wartmann müüs mõisa maha, oli see järgemööda Pilar von Pilchaude, Klugenite, Koskullide ja Knorringite omanduses. 1832. aastal sai uueks omanikuks Carl von Uexküll. Tema alustas uue mõisasüdame ehitamist Keila jõe vasakule kaldale, umbes 200 meetrit vanast südamest põhjakirdesse. Uute suurte ehitustega sattus Uexküll rahalistesse raskustesse ning müüs 1837. aastal Meremõisa naabermõisa Keila-Joa omanikule Alexander von Benckendorffile, kes oli seal äsja ehitanud uue mõisasüdame koos uusgooti stiilis lossiga. Pooleliolevast Meremõisa uuest peahoonest kujundati maalilised varemed uue Keila-Joa metsapargi kaugeimas servas (kavandatud Meremõisa uus peahoone asus Keila-Joa mõisa peahoonest 500 meetrit läänes jõe teisel (vasakul) kaldal). Meremõisast sai Keila-Joa kõrvalmõis ja sinna mingeid hooneid enam ei ehitatud. Pärast 1919. aasta maareformi rajati mõisa allesjäänud südamesse asundustalu Merimetsa A-176, kus säilis ka vana mõisa hooneid. Veljo Ranniku foto, 1967. Muinsuskaitseameti fotokogu Alo Särg. "Harjumaa mõisad". Argo. Tallinn 2006, lk 116–117. Kultuurimälestis nr 9485, "Meremõisa mõisa varemed, 19. saj" Eesti mõisaportaal
Višķi mõis

Višķi mõis (Višķu muiža, ka Mola või Moļa muiža) oli mõis Lätis. Tänapäeval asub endine mõisasüda Augšdaugava piirkonnas Višķi vallas Višķu tehnikumsi nimelises asulas. Višķi mõis kuulus Poola päritolu Molide suguvõsale. Mõis rajati 19. sajandi alguses. Kahe torniga peahoone on aastast 1878, ent aastal 1918 tornid hävisid. Säilinud on veel mõisavalitseja maja (seal olid ka mõisateenijate eluruumid) ja ait. Aastast 1926 on mõisa peahoones kool. Praegu kannab see nime Višķi Põllumajandustehnikum. Mõisa juures on ka 28 hektari suurune park, mis asub Lukna järve kaldal.
Tarvas (mütoloogia)

Tarvas on eesti ja soome mütoloogias esinev loomanimetus, kelle all võidi mõelda pulli, härga, pühvlit, ürgveist (ehk tarvast) või Johannes Voldemar Veski jt arvates ka hirve. https://ru.wikisource.org/wiki/%D0%AD%D0%A1%D0%91%D0%95/%D0%A2%D0%B0%D1%80%D0%B2%D0%B0%D1%81 (vaadatud 24.10.2013)
Vaagnakannus

Vaagnakannus (inglise keeles pelvic spur) on paariline tagajäsemete jäänus mõnedel selgroogsetel loomadel. Nii emastel kui ka isastel anakondadel, boadel ja püütonitel on tagakeha küljes, kloaagi läheduses, paarilised väiksemõõtmelised vaagnakannused, millel eristatakse kolme luud, mis on lihastega ümbritsetud ja lõpevad küünisega (inglise keeles claw). Osa uurijaid arvab, et vaagnakannused on isastel kohati abiks kopulatsiooni-eelsel käitumisel (rivaalide võitlused) sigimistoimingute sooritamiseks aga ka kopulatsioonil. Kannus Hermann Schlegel, Essay on the Physiognomy of Serpents, translated by Thos. Stewart Traill, Edinburgh, Maclachlan Stewart and Company, lk 27, 1843, Google'i raamat veebiversioon (vaadatud 23.10.2013) (inglise keeles) Charles C. Carpenter, James B. Murphy ja Lyndon A. Mitchell, Combat Bouts with Spur Use in the Madagascan Boa (Sanzinia madagascariensis), Herpetologica Vol. 34, No. 2 (Jun., 1978), pp. 207-212, lk 207, Veebiversioon (vaadatud 24.10.2013) (inglise keeles) James C. Gillingham ja Jeffrey A.Chambers,Courtship and Pelvic Spur Use in the Burmese Python, Python molurus bivittatus, Copeia, Vol. 1982, No. 1 (Feb. 23, 1982), pp. 193-196, lk 193, Veebiversioon (vaadatud 24.10.2013) (inglise keeles) D. Dwight Davis, Courtship and mating behavior in snakes, Fieldiana v. 20. köide, nr 22, lk 259, Publication (Chicago Natural History Museum), 28. detsember 1936, OpenLibrary raamatu veebiversioon (vaadatud 06.06.2014) (inglise keeles) National Geographicu video: ANACONDA BREEDING BALL A story on anacondas mating in the Llanos swamp of Venezuela
Tahk (ihumiskivi)

Tahk ehk kõvasi on tugevast liivakivist saadud ja lõikeriistade (nt kirve, noa) teritamiseks kasutatav vahend. Tahuga sarnaneb kivist tehtud luisk. Tahuks vajaminev liivakivi toodi enamasti rannast, mõnikord ka metsast. teritamine luisk Eesti etnograafia sõnaraamat. 1996. Koostanud Arvi Ränk. Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus. Lk 84
Luisk

Luisk on vahend, millega teritatakse lõikeriistu. Kivist tehtud luisk sarnaneb tahuga ning lõunaeesti murretes nimetati seda ka kõvask, mujal Eestis kõvasi. Puidust valmistatud luisu üldine nimetus oli veel laast. 19. sajandi keskpaigani kasutati Eestis laialdaselt puuluiske, mis olid valmistatud peamiselt tammest, vahtrast või kadakast. Põhja- ja Lääne-Eestis olid rohkem kasutusel kõvast liivakivist omavalmistatud luisud. Vabrikuluisud tulid kasutusele 19. sajandi teisel poolel. Saartel ja Loode-Eesti rannikualadel valmistati puuluisud Skandinaavia eeskujul neljakandilise pulga kujuga. Nad olid kaetud paksu kihi kleepainega (tõrva või vahaga) ning üle puistatud peene liivaga. Mandril, eriti Lõuna-Eestis olid luisud Ida-Euroopale omaselt valmistatud paksu laastu kujulisena. Need kaeti tõrva ja liivaga või ainult liivaga, mis püsis luisu karestatud pinnal. Viimasel juhul tuli luisku aeg-ajalt pista liivakotti. Luisku kanti tavaliselt kaasas luisutaskus, mis oli valmistatud nahast või jämedast riidest, aga ka puust või kasetohust tupes. Paljude luiskude käepidemed olid kaunistatud. teritamine tahk käi vikat nuga Eesti etnograafia sõnaraamat. 1996. Koostanud Arvi Ränk. Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus. Lk 105 Väike murdesõnastik Vaadatud 21.01.2021 Väike murdesõnastik Vaadatud 21.01.2021 Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. lk 150 Vikati laast. Eesti Rahva Muuseum Kõvasi. Eesti Rahva Muuseum Luisk taskuga. Eesti Põllumajandusmuuseum
Kalkūni mõis

Kalkūni mõis (läti keeles Kalkūnes muiža, saksa keeles Kalkuhnen) oli mõis Kuramaal Daugavpilsi kihelkonnas. Tänapäeval asub endine mõisasüda Lätis Augšdaugava piirkonnas Kalkūni vallas Kalkūnis. Peahoone laskis aastail 1890–1892 ehitada August von Oettingen Wilhelm Neumanni projekti järgi. Peahoonet ehib Wolter von Plettenbergi raidkuju. Aastast 1900 oli mõisa omanikuks krahv Ignatjev, aastast 1912 Kaasani kaupmees Vassili Korjakin. Aastal 1920 mõis võõrandati ja aastal 1927 rajati sinna Grīva linna sünnitusmaja. Teise maailmasõja ajal oli seal sõjaväehaigla. Alates 1945. aastast on mõisas lastekodu. Majandushoonetest on säilinud aidad.
Jevgeni Tamm

Jevgeni Igorevitš Tamm (vene keeles Евгений Игоревич Тамм; 16. november 1926 Moskva – 26. jaanuar 2008 Moskva) oli Venemaa füüsik ja alpinist. Ta on kaitsnud füüsika-matemaatikadoktori kraadi ja töötanud Venemaa TA Lebedevi-nimelise Füüsikainstituudis kõrgete energiate füüsika sektori juhatajana. 1961. aastal tuli ta NSV Liidu meistriks alpinismis. 1962. aastal sai ta NSV Liidu meistersportlaseks alpinismis. Ta on juhtinud alpinismiekspeditsioone Kaukaasias, Pamiiris, Tjan-Šanis ja Altais (1957–1972). 1978–1981 oli ta Himaalaja ekspeditsioonide ettevalmistusperioodil treeningulaagrite juht ja treener. Treeningukogunemisi peeti kaks korda aastas, sinna pääsemiseks sõeluti välja parimad saja kandidaadi hulgast. 1982. aastal juhtis ta esimest Nõukogude Himaalaja ekspeditsiooni. Selle käigus vallutati Džomolungma. Tipul käis 11 ekspeditsiooni liiget. Aastatel 1978–1981 juhtis ta NSV Liidu Alpinismiföderatsiooni. 1973 – NSV Liidu riiklik preemia kollektiivi koosseisus 1982 – NSV Liidu teenelise treeneri aunimetus 1990 – Venemaa TA Tšerenkovi-nimeline preemia "Записки альпиниста" (2001) Jevgeni Tamm on maetud Moskvas Novodevitšje kalmistule. Tema isa oli Nobeli füüsikaauhinna laureaat Igor Tamm. Тамм Евгений Игоревич (1926-2008) ( vene keeles) Евгений Игоревич Тамм ( vene keeles)
August Sabbe

August Sabbe (1. september 1909 – 28. september 1978) oli Eesti viimaseks metsavennaks peetav mees, kes langes Paidra ja Leevi küla lähedal arreteerimiskatsel, uputades end Võhandu jõkke. August sündis 1. septembril 1909. aastal pere (isa Jaan Hindriku poeg Sabe ja ema Katri Sabe (sündinud Nassar)) noorima lapsena. Tal olid vennad Rudolf ja Heinrich ning õde Hilda. Lapsepõlv läks mööda Võhandu jõe ääres. Eesti Vabadussõja alguses läksid Augusti mõlemad vennad Eesti iseseisvuse eest sõdima. Vend Heinrich langes 1919. aastal, olles Eesti ratsaväe koosseisus. Teine vend Rudolf tuli aga sõjast eluga tagasi ning temast sai Vabadusristi kavaler. Peale Kaitseväes aja teenimist liitus ta Eesti Kaitseliiduga, kus oli Lasva-Pindi ratsaeskadroni 2. rühmas. Kui isa 1930. aastal suri, tuli Augustil Kaitseliidus olemine lõpetada ja alustada talumehena. Kui algas Vene okupatsioon ja II maailmasõda, taheti palju noori mehi Vene sõjaväkke. Nagu paljud teised Eesti poisid, otsustas ka August Vene armee asemel valida metsamineku. Koos paljude teiste kaaslastega vallutati 1941. aastal Lasva rahvamaja. Saksa okupatsiooni ajal tuli August metsast välja ja teda taheti kohe ka Saksa armeesse. Sõja ajal sai aga juhuslikust pommikillust haavata Augusti ema Katri. Nüüd polnud Augustil enam mitte ühtegi pereliiget. Taas Nõukogude võimu ajal kuulutati välja meeste mobilisatsiooni sõjaväkke. Selle peale läks August uuesti ennast metsa varjama. 1945. aastal lubati kõigil kellel polnud "veresüüd" kaelas metsast välja tulla. Nii tegi ka tema ja hakkas tegema Paidra külas veskitööd. Veskis võeti aga August kinni ja viidi julgeolekusse, kus talle pandi agendinimeks "Jaan". Tema ülesandeks sai üles otsida tuntud metsavendade salk, kuhu kuulusid Jaan Roots, Arnold Kakko ja Paul Randmaa, ning tuua nad julgeolekusse. August aga põgenes agenditöö asemel uuesti metsa. 1950. aastal sai August just selle salga liikmeks, mida tal kästi julgeolekusse viia. Mehed varjasid ennast Suure Taevaskoja ligidal metsas, punkris. Ta kuulus Rootsi salga nn. tagalameeskonda, kuna ta hoolitses söögi ja varustuse eest. Jaan Roots koos oma salgaga sai surma Räpina lähedal Ristipalos 1952. aastal. Pärast seda hakkas August ennast üksinda varjama. Enamasti varjas ta ennas Võrumaa ja Põlvamaa metsades, Pindi, Paidra ja Leevi külade lähedal. Augustit otsis nii Põlva kui ka Võru KGB. Pärast pikki otsinguid leiti ta lõpuks Võhandu jõe äärest, kus KGB ohvitser Ervin Oras ja SORVVO inspektor Neeme Taavel ennast samuti kalameesteks riietasid. Alanud rüseluses õnnestus Augustil jõkke hüpata ja seal ennast ära uputada. Võimalik on ka, et ta uputati ära. Ta uppus 28. septembril 1978. aastal. August Sabbe maeti Tartus Raadi kalmistule. August Sabbele on püstitatud mälestuskivi tema langemiskohas Võhandu jõe ääres. 1998. aastal paigutati graniidist hauakivi Sabbe kalmule Tartu Maarja kalmistul. Võrumaa metsavennad Metsavennad Ants Kaljurand Józef Franczak http://kultuur.elu.ee/ke482_august_sabbe.htm August Sabbe radadel Mart Arold: kohtumine metsavend August Sabbega. Postimees, 1. september 2009
Madukotkas (perekond)

Madukotkas (Circaetus) on haugaslaste sugukonda kuuluv lindude perekond. Madukotka perekonda paigutatakse järgmised liigid: Circaetus beaudouini (saheli madukotkas) Verreaux,J & Des Murs, 1862 Circaetus cinerascens (jõgi-madukotkas) von Muller,JW, 1851 Circaetus cinereus (tõmmu-madukotkas) Vieillot, 1818 Circaetus fasciolatus (rand-madukotkas) Kaup, 1847 Circaetus gallicus (madukotkas) Gmelin, 1788 Circaetus pectoralis (hulgu-madukotkas) Smith,A, 1829 Circaetus spectabilis Schlegel, 1863 Avibase © Denis Lepage 2013,Circaetus beaudouini, vaadatud 24.10.2013 Avibase © Denis Lepage 2013,Circaetus cinerascens, vaadatud 24.10.2013 Avibase © Denis Lepage 2013,Circaetus cinereus, vaadatud 24.10.2013 Avibase © Denis Lepage 2013,Circaetus fasciolatus, vaadatud 24.10.2013 Avibase © Denis Lepage 2013,Circaetus gallicus, vaadatud 24.10.2013 Avibase © Denis Lepage 2013,Circaetus pectoralis, vaadatud 24.10.2013 © 2013 IOC World Bird List, versioon 3.5, IOC Maailma Linnunimetused, vaadatud 25.10.2013 Heather R. L. Lerner, Molecular Phylogenetics of Diurnal Birds of Prey in the Avian Accipitridae Family, 2007 Eesti Ornitoloogiaühing: Maailma linnunimetuste andmebaas Circaetus
Aile Möldre

Aile Möldre (sündinud 20. septembril 1958) on eesti infoteadlane. 2005. aastal sai ta doktorikraadi. Infoteadused teoorias ja praktikas (kaasautor). Tallinna Ülikooli Kirjastus, Tallinn 2017, 726 lk; ISBN 978-9985-58-836-9 2007 Friedrich Puksoo auhind Aile Möldre Eesti Teadusinfosüsteemis
Ilmar Vaaro

Ilmar Vaaro (sündinud 21. oktoobril 1960) on eesti raamatukogundustegelane. Ta on lõpetanud 1979. aastal Rapla Keskkooli, õppinud aastatel 1979–1981 Tartu Riiklikus Ülikoolis ajaloo erialal ning lõpetanud 1991. aastal Tallinna Pedagoogilise Instituudi kultuuriteaduskonna raamatukogunduse ja bibliograafia erialal (raamatukoguhoidja-bibliograafi kõrgem kvalifikatsioon, diplom cum laude). Ta on töötanud aastatel 2005–2013 Tartu Ülikooli Viljandi kultuuriakadeemias. Alates 2013. aastast töötab Tartu Ülikoolis, kus on 2021. aastast ühiskonnateaduste instituudi infoteaduse õpetaja. 2010 Tartu Ülikooli aumärk Ilmar Vaaro ETIS-es Vaadatud 07.02.2023. "Tartu Ülikooli aumärgi kavalerid". Tartu Ülikool. Vaadatud 8.12.2022.
Anneli Surva

Anneli Surva (kuni 1989 Anneli Paesüld; sündinud 28. märtsil 1965) on eesti koorijuht ja muusikapedagoog. Ta lõpetas Tallinna Riikliku Konservatooriumi koorijuhtimise erialal 1988. aastal professor Ants Üleoja klassis. Alates 1983[viide?] on ta Salme Kultuurikeskuse naiskoori "Ilo" dirigent, aastast 1987 peadirigent. Juhatanud segakoori "Kungla", Virumaa Poistekoori ja Mustamäe Lasteloomingu Maja muusikastuudio "Hellas" koore. Ta oli Eesti Naislaulu Seltsi juhatuse liige 2002–2006 ja Eesti Kooriühingu muusikatoimkonna liige 2004–2006. Eesti Rahvusraamatukogu naiskoori dirigeerib ta alates 1995. aastast. Tema abikaasa on koorijuht Hirvo Surva. Päring inforegister.ee andmebaasis[alaline kõdulink] "Eesti Rahvusraamatukogu dirigendid". Originaali arhiivikoopia seisuga 29. oktoober 2013. Vaadatud 24. oktoobril 2013. Merit Välba, Anneli innustab laulma, Femme, 28. oktoober 2007
Miory

Miory, ka Mijory (transkribeeritult Mjorõ, vene keeles Мёры (Mjorõ) ja Миоры (Miorõ)) on linn Valgevenes Viciebski oblastis, Miory rajooni ja Miory külanõukogu halduskeskus. Läbi linna kulgeb Druja–Varapajeva raudtee. Linn asub Miory järve kaldal. Asula nime päritolu kohta on mitu hüpoteesi. See võib pärineda kunagise omaniku nimest Meer või Maer. Teise teooria kohaselt tuleb asula nimi sellest, et Miory omanikeks on kunagi olnud Miri vürstid. Kolmanda teooria kohaselt pärineb asula nimi soome-ugri keeltest, sõnast jarvi ehk järv. Rahvasuus seostatakse asula nime sõnaga Мерыца või мір (kalme ja rahu), legendi järgi hukkunud seal omavahelises lahingus kaks vaenujalal olnud vürsti ja seejärel saabunud kahe maa vahele rahu. Ka räägitakse rahvasuus võõramaisest valitsejast Meryst ja tema naisest Meritsast. Miorys on kolm keskkooli ja spordikool. Ilmub ajaleht Мёрскія навіны. Kultuurimaja, raamatukogu, rajooni koduloomuuseum. Linna järgi on nime saanud Darriwili lademe Miorõ kihistu. Mioryt on esimest korda mainitud aastal 1514. Aastal 1621 lasi piirkonna omanik Mirski ehitada kiriku, aga aastal 1644 rajati sinna õigeusu klooster. Aastal 1690 lasi piirkonna omanik M. Mirski selle ida katoliku kirikule üle anda. Połacki Simeon jättis oma testamendis osa oma rahast sellele kloostrile. Peale Mirskite on Miory omanikeks olnud veel Perasvet-Sołtanyd, Belikovitšid, Clodtid, Zenowiczid, Puciatad. Poola III jagamisel sattus Miory Venemaa koosseisu. Asulast sai alev. Miory elanikud osalesid jaanuariülestõusus. Aastal 1866 rajati seoses venestamisega Mioryssse vene kool. Aastal 1907 ehitati Miory katoliku kirik. Aastast 1921 oli Miory Poola koosseisus. Aastal 1930 hakkas läbi Miory kulgema Varapajeva–Druja raudteeliin. 1939. aastal liideti Valgevene NSV-ga. Linn aastast 1972. Miory Miory järve rand Miory katoliku kirik Miory katoliku kirik Нарматыўны даведнік "Назвы населеных пунктаў Рэспублікі Беларусь. Віцебская вобласць", 2009[alaline kõdulink] The population as of January 1, 2024 and the average annual population for 2023 in the Republic of Belarus by regions, districts, cities and urban-type settlements LIETUVOS SILŪRO, ORDOVIKO, KAMBRO, EDIAKARO SISTEMŲ STRATIGRAFINĖ KLASIFIKACIJA, 2015, lk. 51 Miory rajooni koduleht Miory fotoentsüklopeedias