laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Vaheliku vapustused

"Vaheliku vapustused" on eesti kirjaniku Hugo Raudsepa näidend, mille lavastas Leo Kalmet Eesti Draamateatris ja mis esietendus 18. aprillil 1943. Näidend avaldati trükis Loomingu Raamatukogu sarjas 2003. aastal (nr 18) Ants Järve järelsõnaga. Iroonilises võtmes näidend kirjeldab pops Rein Raasukese elu kahe vastandliku maailmavaatega suurtaluniku maade vahel 20. sajandi algul. Tema eluase käib protsessimiste tulemusel käest kätte. Pops peab vastavalt laulma kord ühe, kord jälle teise peremehe laulu. Sellistes oludes on popsil välja kujunenud omamoodi enesesäilitamisfilosoofia. Näidendi lõpus kuulutab pops välja iseolemise ja sõltumatuse, öeldes: "Seni kuni sinat pole oma sõna öelnud, ärgu tuldagu mulle näole." Näidend tõlgiti ka läti keelde ja seda oldi valmis lavastama. Saksa okupatsioonivõimud keelustasid aga näidendi esitamise nii Eestis kui ka Lätis. Erinevates mälestustes erineb antud etenduste arv. Woldemar Mettuse andmetel etendus "Vaheliku vapustused" toona 31 korda ja etendustele osteti kokku 14 325 piletit. Viimane etendus toimus 18. juunil 1943. Näidendi lavastas Leo Kalmet, Rein Raasukest mängis Alfred Mering, Eevat Linda Tubin, Madlit Leia Kasumets, suurperemees Immaanueli Aado Hõimre, tema poega Sakariast Oskar Liigand, suurperemees Antsu Arno Suurorg, tema elukaaslast Tildet Lo Tui ja kaevumeister Toomaspärki Voldemar Alev. Mõnel etendusel oli Sakariase rollis Voldemar Panso ja Toomaspärgi rollis Juhan Jürgo. Autor ise on meenutanud: "Vahelik tõi mulle selliseid vapustusi, milliseid ei oleks aimatagi osanud. Ma ei püüdnud olla selle näidendiga sugugi sihilik, aga nagu ütleb eesti vanasõna, et see karjub, kelle king pigistab, siis küll vist sakslased leidsid näidendi tuumast midagi, mis neid riivas, ja "Vahelik" võeti kavast ära." Näidendi käsikiri säilis Eesti Kirjandusmuuseumis. Näidendit taheti avaldada esimest korda 1974. aastal, mil ilmus kogumik "Valitud näidendid" kuue Hugo Raudsepa näidendiga. Teos otsustati aga kogumikust välja jätta, kuna see ei olnud varem trükis ilmunud. Teist korda lavastati näidend 1988. aastal Lydia Koidula nimelises Pärnu Draamateatris. Kolmas lavastus oli Soomes 1990. aastal Pyynikki Suveteatris; näidendi tõlkis soome keelde Juhani Salokannel, lavastas Jarno Hiiloskorpi. Trükis ilmus näidend alles 2003. aastal. Woldemar Mettus "1000 teatrietendust anti Tallinnas möödunud hooajal". "Eesti Sõna". 16. VII 1943 Vaheliku vapustused : komöödia viies vaatuses / Hugo Raudsepp ; [toimetaja Anu Saluäär ; järelsõna: Ants Järv ; aastakäigu kujundus: Jüri Kaarma] Tallinn : Perioodika, 2003 ([Tallinn] : Pakett) Lk. 79 "Sirp ja Vasar" 24. II 1945. Vaheliku vapustused : komöödia viies vaatuses / Hugo Raudsepp ; [toimetaja Anu Saluäär ; järelsõna: Ants Järv ; aastakäigu kujundus: Jüri Kaarma] Tallinn : Perioodika, 2003 ([Tallinn] : Pakett) Lk. 76 Infot teise lavastuse kohta
Sony Interactive Entertainment

Sony Interactive Entertainment (SIE), varem Sony Computer Entertainment (SCE) ja Sony Network Entertainment, on Sony tütarettevõte, mis toodab videomänge, sealhulgas PlayStationit. Ettevõte asutati 16. novembril 1993 Tokyos. Ettevõttel on üle 8000 töötaja rohkem kui 50 riigis, kõige rohkem USA-s.
Christoph Lode

Christoph Lode (sündinud 11. jaanuaril 1977 Kaiserslauternis) on saksa kirjanik. Ta kirjutab ka pseudonüümi Daniel Wolf all. Aastatel 1997–2001 õppis ja töötas Lode Ludwigshafenis. 2009. aastast on tema põhitegevus kirjandusloome. Ta elab koos perega Speyeris. Der Gesandte des Papstes. Page & Turner, München 2008, ISBN 978-3-442-20326-0 Das Vermächtnis der Seherin. Page & Turner, München 2008, ISBN 978-3-442-20327-7 Pandaemonia: Der letzte Traumwanderer. Goldmann, München 2010, ISBN 978-3-442-47173-7 Pandaemonia: Die Stadt der Seelen. Goldmann, München 2011, ISBN 978-3-442-47174-4 Die Bruderschaft des Schwertes. Goldmann, München 2011, ISBN 978-3-442-47376-2 Pandaemonia: Phoenixfeuer. Goldmann, München 2011, ISBN 978-3-442-47175-1 Das Salz der Erde. Goldmann, München 2013, ISBN 978-3-442-47947-4 Das Licht der Welt. Goldmann, München 2014, ISBN 978-3-442-48050-0
Berjozovka

Berjozovka on mitme asula nimi: Valgevene Biarozaŭka, linn Hrodna oblastis Venemaa Berjozovka, küla Belgorodi oblastis Borissovka rajoonis Berjozovka, küla Belgorodi oblastis Ivnja rajoonis ... Berezivka
Franco Interlenghi

Franco Interlenghi (29. oktoober 1931 Rooma – 10. september 2015 Rooma) oli itaalia teatri- ja filminäitleja. Oma filmidebüüdi tegi ta Vittorio De Sica lavastatud filmis "Sciuscià" ("Saapapuhastaja") 1946. aastal. Ühtekokku tegi ta üle 100 filmi- ja telerolli, teiste seas mängis ta Federico Fellini filmis "I Vitelloni" (1953) ja Michelangelo Antonioni filmis "I Vinti". Interlenghi oli abielus näitleja Antonella Lualdiga. Tütar Antonellina on samuti tuntud näitleja. Franco Interlenghi andmekogus IMDb (inglise)
Vittorio De Sica

Vittorio Domenico Stanislao Gaetano Sorano De Sica; tuntud kui Vittorio De Sica (7. juuli 1901 Sora – 13. november 1974 Neuilly-sur-Seine) oli itaalia filmilavastaja ja -näitleja. De Sica võitis filmilavastajana neli parima võõrkeelse filmi Oscarit. Filminäitlejana oli ta nomineeritud Oscarile parima meeskõrvalosatäitja kategoorias rolli eest Charles Vidori filmis "Hüvasti, relvad!" Ajakiri Time on valinud tema filmi "Umberto D." üheks parimaks filmiks läbi aegade. Oscar 1948 parima võõrkeelse filmi kategoorias filmi "Saapapuhastaja" eest 1950 parima võõrkeelse filmi kategoorias filmi "Jalgrattavargad" eest 1965 parima võõrkeelse filmi kategoorias filmi "Eile, täna, homme" eest 1972 parima võõrkeelse filmi kategoorias filmi "Finzi-Continide aed" eest Vittorio De Sica andmekogus IMDb (inglise) Aare Ermel: "Vittorio De Sica viis meistritööd" Sirp, 25. juuli 2008
Korsi talu

Korsi talu on talu Saare maakonnas Ruhnu vallas Ruhnul. Talu hooned on tunnistatud riiklikeks kultuurimälestisteks. Talu elamu on põhiosas ehitatud 19. sajandil. Talu hoonete ja teiste ehitiste seas on peale elamu veel mitmed aidad, laudad, kaev.[viide?] Korsi talu kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 11.09.2015) Eesti arhitektuur. 2, Läänemaa. Saaremaa. Hiiumaa. Pärnumaa. Viljandimaa. Villem Raam (üldtoimetaja). Tallinn: Valgus. Lk 80 Korsi talu pikkmaja kultuurimälestiste riiklikus registris
Newfoundland ja Labrador

Newfoundlandi ja Labradori provints on 1. järgu haldusüksus Kanadas. See hõlmab Newfoundlandi saare ja osa Labradori poolsaarest. Aastatel 1949–1964 oli provintsi ametlik nimi Newfoundland. Indiaani hõimudest elasid Newfoundlandi saarel beotukid ja pärast mikmakid. Esimese eurooplasena jõudis Newfoundlandile 1000. aasta paiku Leif Eiriksson. Tema asula jälgi on leitud väljakaevamistel. Itaalia meresõitja John Cabot randus 24. juunil 1497 Newfoundlandil Bonavistas. 5. augustil 1583 võttis Humphrey Gilbert Newfoundlandi Inglismaa valdusse esimese ülemerekolooniana. Ent asulaid hakati sinna rajama alles 1610, kui saarele moodustati esimene asundus (ja lähiaastatel veel mitu). Erinevalt tavalistest kroonikolooniatest olid Newfoundlandil valduskolooniad[küsitav], mille kuberner omas kogu koloonia maad. Valduskolooniad võisid tegutseda aktsiaseltsi põhimõttel ja nende põhiline eesmärk oli omanikele kasumi teenimine. Nõnda sarnanesid nad Inglismaa maamõisatega. Aastatel 1610–1728 oli saarel rida omanikkubernere, kellest osa elus saarel ei käinud. Selgus, et kirja teel võis juhtida küll teises Inglismaa otsas asuvaid mõisaid, ent mitte üle ookeani olevaid valdusi, ja see pärssis saare arengut. Osa kolooniaid müüdi riigile, osa läks pankrotti. Lõpuks moodustati nende asemele nii-öelda harilik kroonikoloonia. 1655. aastal rajasid oma asulad saarele ka prantslased. Kasutades inglise kolooniate nõrkust, said nad suurema osa saarest peatselt enda kontrolli alla. Nende keskuseks oli Pleasance, tänapäevane Placentia. Kuningas Williami sõja ajal 1689–1697 vallutasid prantslased peaaegu kogu saare, ent Ryswicki rahuga taastati Ameerikas status quo. Järgnenud Kuninganna Anne'i sõjas 1702–1713 said prantslased lüüa ja vastavalt Utrechti rahule pidid Newfoundlandilt lahkuma. 2010. aastal elas Newfoundlandis ja Labradoris 509 200 inimest. Üle poole rahvastikust elas Avaloni poolsaarel. 97,7% elanikkonnast räägib emakeelena inglise keelt. Kanada atlandirannik Statistics Canada Kanada Statistikaamet vaadatud 20.02.11 statcan.gc.ca vaadatud 20.02.11 Newfoundlandi ja Labradori valitsuse koduleht
REI

REI või Rei või rei on mitme tähendusega lühend või sõna: Rei on Reigi kihelkonna lühend Rei on perekonnanimi Riigi Elekterside Inspektsioon (REI) ehk Elekterside Inspektsioon oli Sideameti algne nimi, praeguseks nimega Tarbijakaitse ja Tehnilise Järelevalve Amet Riiklik Ehitusuuringute Instituut
Amboniit

Amboniit on vulkaaniline kivim. Kuulub andesiitsete või datsiitsete kivimite hulka, olles üleminekuvormiks andesiidi ja datsiidi vahel. Amboniidile on omane küünekivi ja biotiidi ülekaal; ka sisaldab kivim kordieriiti. Üks paikadest, kust võib amboniiti leida, on Amboni saar ja seda ümbritsevad saared. Amboniidi teket seletatakse kaltsiumirikaste plagioklassi fenokristallide sattumisega datsiitsesse magmasse. Varasema hüpoteesi kohaselt on amboniit moodustunud sillimaniiti ja kordieriiti sisaldava gneisi lahustumisel. Nimetuse võttis aastal 1905 kasutusele hollandi geoloog Verheck. ambonite The Free Dictionary J. M. Pownall, R. Hall, I. M. Watkinson (2013) Extreme extension across Seram and Ambon, eastern Indonesia: evidence for Banda slab rollback Solid Earth James, D.E. (1981) Ann. Revue Earth Planet. Sci., 9, 311-44. R. W. Le Maitre, A. Streckeisen, B. Zanettin, M. J. Le Bas, B. Bonin, P. Bateman (2002) Igneous Rocks: A Classification and Glossary of Terms Cambridge University Press. Lk 53 http://archive.org/stream/nomenclaturepet00holmgoog/nomenclaturepet00holmgoog_djvu.txt
Emmaste rahvamaja

Emmaste rahvamaja (ka Emmaste kultuurimaja) on endine rahvamaja Hiiumaa vallas Emmastes. Maja valmis 1987. Selle arhitekt on Maris Remi ja sisekujunduse autor on Raili Morgen. Ehitustöid juhtis brigadir Jaroslav Krivun. Emmaste rahvamaja kogupind on 2179,4 m² ning selle põhiliseks ehitusmaterjaliks on raudbetoon. Hoone ruumid asuvad kolmel korrusel. Majas asub ka bassein ja saun. Hoone keskne ruum on saal (430 m²). Maja on seisnud tühjana alates 1990. aastate algusest ning sellel on olnud mitmeid omanikke. Näiteks 2002. aastal ostis maja OÜ Hiiu Invest, kes müüs selle kolm aastat hiljem OÜ-le Kevadpäike, kes omakorda müüs selle aasta hiljem OÜ-le Frezire, mis hiljem pankrotistus. Pankrotivarana omandas hoone Sander Sulane, kes müüs selle kahe aasta pärast Jaan Peetsile. Eesti arhitektuur. 2, Läänemaa. Saaremaa. Hiiumaa. Pärnumaa. Viljandimaa. Villem Raam (üldtoimetaja). Tallinn: Valgus. Lk 88 Fotode Infosüsteem. Jaroslav Krivun, Maris Remi ja Karl Kikas Emmaste kolhoosi rahvamaja vestibüülis. Ehitisregister. Hoone 115001678 / Koondvaade "Emmaste rahvamajal uus omanik" Hiiu Leht, 18. november 2014
Kõrgessaare vallamaja

Kõrgessaare vallamaja on vallamaja Hiiu maakonnas Hiiumaa vallas Kõrgessaare alevikus. Hoone ehitati 19. sajandi IV veerandil. 1940. aastate alguses ehitati maja katuse alla mansardkorrus. Vallamaja koos maja kaevuga on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks. Kõrgessaare vallamaja kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 11.09.2015) Eesti arhitektuur. 2, Läänemaa. Saaremaa. Hiiumaa. Pärnumaa. Viljandimaa. Villem Raam (üldtoimetaja). Tallinn: Valgus. Lk 91-92 Kõrgessaare vallamaja kultuurimälestiste riiklikus registris Kõrgessaare vallamaja kaev kultuurimälestiste riiklikus registris
Mary Pinchot Meyer

Mary Eno Pinchot Meyer (14. oktoober 1920 New York – 12. oktoober 1964 Washington) oli Ameerika Ühendriikide seltskonnategelane ja kunstnik. Mary Pinchot Meyeri isa Amos Pinchot oli jurist, kes toetas vasakpoolse ajakirja The Masses väljaandmist ja oli üks Progressiivse Partei juhtfiguure. Ema Ruth Pinchot oli ajakirjanik. Juba Vassari Kolledžis õppides oli Mary Pinchot Meyer vasakpoolsete ja patsifistlike vaadetega. Ta astus Ameerika Tööparteisse (American Labor Party) ja Föderaalne Juurdlusbüroo avas tema kohta toimiku. Kolledži lõpetamise järel töötas ta ajakirjanikuna United Press Internationalis. 1944. aastal tutvus Mary USA Mereväe leitnandi Cord Meyeriga, nad abiellusid 19. aprillil 1945. Nende esimene poeg Quentin sündis 1945. aastal ja teine poeg Michael 1947. aastal. Seejärel jäi Mary Pinchot Meyer koduseks ja tegeles ka kunstiõpingutega. Nende kolmas poeg Mark sündis 1950. aastal. Samal aastal kutsuti Cord Meyer tööle Luure Keskagentuuri. 1954. aasta suvel said Mary Pinchot Meyer ja Cord Meyer endale uued naabrid. Nende Washingtoni Georgetowni linnaosas asuva maja lähedale ostsid häärberi senaator John F. Kennedy ja tema naine Jacqueline Kennedy. Mary Pinchot Meyer ja Jacqueline Kennedy said peagi sõbrannadeks. 18. detsembril 1956 jäi Mary Pinchot Meyeri ja Cord Meyeri üheksa-aastane poeg Michael auto alla ja sai surma. 1958. aastal lahutasid Mary Pinchot Meyer ja Cord Meyer abielu. 1962. aasta jaanuaris sai Mary Pinchot Meyerist John F. Kennedy armuke. Alates 1962. aasta aprillist sai ta Timothy Learylt LSD-d, mida nad tarvitasid ka koos John F. Kennedyga. Pärast John F. Kennedy mõrva helistas Mary Pinchot Meyer 1. detsembril 1963 Timothy Learyle ja ütles: "Nad ei suutnud teda enam kontrollida. Ta muutus liiga kiiresti. Nad on kõik kinni mätsinud. Ma tahan sind näha. Ma kardan." Mary Pinchot Meyer mõrvati 1964. aasta 12. oktoobril umbes kell 12:20 keskpäeval oma kodu lähedal Washingtonis Georgetowni linnaosas. Teda tulistati kaks kord püstolist, esimene lask pähe. Mary Pinchot Meyer suri silmapilkselt. Kahtlusalusena peeti kinni 25-aastane afroameeriklane Ray Crump. Mõrvarelva ei leitud kunagi. Kuid süütõendeid ei olnud ja 29. juulil 1965 mõisteti Crump kohtus õigeks. Mary Pinchot Meyeri mõrv jäi lahendamata. Mary Pinchot Meyeri tapmist on püütud seostada president John F. Kennedy mõrvaga. Peter Janney avaldas 2012. aastal raamatu "Mary's Mosaic", milles ta väitis, et Mary Pinchot Meyeri mõrvas Luure Keskagentuur. Mary Pinchot Meyer Spartacus Educational The Murder Of Mary Meyer Before It's News, 22. juuni 2015 Timothy Leary Spactacus Educational R. D. Bentley:Mary Meyer Murder Mystery: A Diary That Revealed The Secrets Of JFK The Cyber Daily, 3. september 2015 Nan C. Druid:JFK : America's First Psychedelic President? Sirbacon Zalin Grant:Mary Meyer : a highly suspicious death Pythia Press Dr. Timothy Leary, got Marihuana Tax Act ruled unconstitutional Equal Rights 4 All, 31. mai 1996 Sarah Weinman:Women on the Edge of a Conspiracy Theory Hazlitt, 18. november 2013 Mary's Mosaic
Audru sild

Audru sild on sild Pärnu maakonnas Audru teel (vanal Pärnu–Lihula maanteel) üle Audru jõe. See on üks esimesi Eesti raudbetoonsildu. Silla ehitas 1910 Liivi- ja Eestimaa Maakultuuribüroo (insener A. Werner). Eesti arhitektuur. 2, Läänemaa. Saaremaa. Hiiumaa. Pärnumaa. Viljandimaa. Villem Raam (üldtoimetaja). Tallinn: Valgus, lk 142.
Reederi talu

Reederi talu on talu Pärnu maakonnas Häädemeeste vallas Kabli külas. Talu mitu hoonet ja muud ehitist (elamu, kelder ja ait) on tunnistatud riiklikuteks kultuurimälestisteks. Talu elumaja on ehitatud 1889. Reederi talu elamu sissepää Reederi talu elamu Reederi talu elamu Reederi talu ait Reederi talu ait Reederi talu ait Reederi talu ait Reederi talu kelder Reederi talu kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 11.09.2015) Eesti arhitektuur. 2, Läänemaa. Saaremaa. Hiiumaa. Pärnumaa. Viljandimaa. Villem Raam (üldtoimetaja). Tallinn: Valgus. Lk 143-144 Reederi talu elamu kultuurimälestiste riiklikus registris
Kanaküla kõrts

Kanaküla kõrts on endisaegne kõrts Pärnu maakonnas Saarde vallas Kanakülas[küsitav]. Säilinud kõrtsihoone asub Halliste jõe ääres Kilingi-Nõmme–Viljandi maantee lähedal. Kõrtsihoone ehitati arvatavasti 1819. Eesti arhitektuur. 2, Läänemaa. Saaremaa. Hiiumaa. Pärnumaa. Viljandimaa. Villem Raam (üldtoimetaja). Tallinn: Valgus. Lk 145
Laose talu

Laose talu on talu Pärnu maakonnas Kihnu vallas Lemsi külas. Talu elamu on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks. Talu hooned ehitati enamikus 19. sajandil. Laose talu kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 11.09.2015) Eesti arhitektuur. 2, Läänemaa. Saaremaa. Hiiumaa. Pärnumaa. Viljandimaa. Villem Raam (üldtoimetaja). Tallinn: Valgus. Lk 145 Laose talu kultuurimälestiste riiklikus registris
Nurme sild

Nurme sild on sild Pärnu maakonnas Tallinna–Pärnu maanteel üle Sauga jõe. Nurme vana sild ehitati 1904–1906. Vana sild hävitati 1944. Osaliselt vana silla baasil ehitati 1957–1958 uus sild. Eesti arhitektuur. 2, Läänemaa. Saaremaa. Hiiumaa. Pärnumaa. Viljandimaa. Villem Raam (üldtoimetaja). Tallinn: Valgus. Lk 150
Akolüüt

Akolüüt - Acolyte tuleneb kreekakeelsest sõnast ἀκόλουθος (akolouthos), mis tähendab saatja, ladina keeles acolythus. Metodisti kirikus liigub jumalateenistuse alguses protsessiooni eel, et süüdata küünlad (küünal kui Kristuse valguse sümbol) altaril ja jumalateenistuse lõppedes võtta altariküünaldelt valgus kaasa, mis sümboliseerib Kristuse valguse viimist maailma. Akolüüdid toovad ka armulaua annid pühitsemiseks altarile.
Prints Edwardi saar

Prints Edwardi saar on saar ja Kanada väikseim provints. See on üks kolmest Kanada mereprovintsist. See on riigi väikseim provints rahvaarvult ja pindalalt, kuid kõige suurema rahvastikutihedusega. Saar on osa mikmakide põlisaladest ning selle koloniseerisid 18. sajandil Briti kolonistid. Kanada provintsiks sai see 1873. aastal. Provintsi keskus on Charlottetown. Kanada statistikaameti andmete kohaselt elab 2020. aasta seisuga provintsis 158 717 inimest. Prints Edwardi saare majanduse selgroog on põllumajandus. Olulised majandusharud on kalandus, turism, biotehnoloogia, IT ja roheline elekter. Kanada mereprovintsid http://www5.statcan.gc.ca/cansim/a26?&id=0510005 "Historic Milestones". Prince Edward Island. Vaadatud 24. november 2020. Prints Edwardi saare koduleht
Sindi raekoda

Sindi raekoda on ehitis Pärnu maakonnas Sindis. Hoone on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks. Funktsionalistlikus stiilis Sindi raekoda ehitati aastatel 1935–1937. Ehitise insener oli Joonas Kinnunen. Projekti tegelik autor oli Ilmar Laasi, kes verinoore arhitektina ei tohtinud projektile ise alla kirjutada. Hoones tegutseb Sindi Linnavalitsus. Sindi raekoda kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 11.09.2015) Eesti arhitektuur 2, Läänemaa. Saaremaa. Hiiumaa. Pärnumaa. Viljandimaa. Villem Raam (üldtoimetaja). Tallinn: Valgus. Lk 154 Sindi raekoda kultuurimälestiste riiklikus registris "Tori vald loodab pooleli jäänud Sindi raekoja uuendamisega jätkata sügisel" ERR, 22. august 2024
Saapapuhastaja

"Saapapuhastaja" (originaalpealkiri "Sciuscià") on 1946. aastal valminud Itaalia film, mille lavastas Vittorio De Sica. Film on võitnud parima võõrkeelse filmi Oscari (1948).
Giuseppe Amato

Giuseppe Amato (sünninimi Giuseppe Vasaturo; 24. august 1899 Napoli – 3. veebruar 1964 Rooma) oli itaalia filmiprodutsent, -stsenarist ja -lavastaja. Amato lavastas koos Vittorio De Sicaga filmi "Rose scarlatte" ("Punased roosid") ja iseseisvalt muid filme. Ta oli paljude filmide produtsent, teiste seas De Sica filmide "Saapapuhastaja", "Jalgrattavargad" ja "Umberto D." produtsent ja Federico Fellini Kuldse Palmioksaga pärjatud filmi "Magus elu" produtsent. 1960. aastal sai ta David di Donatello auhinna elutöö eest. Giuseppe Amato andmekogus IMDb (inglise)
Saue postijaam

Saue postijaam (varem Kanama postijaam) on endisaegne Tallinna–Riia postimaantee postijaam Harju maakonnas Saue vallas Jõgisoo külas. Postijaama peahoone on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks. Postijaama peahoone ehitati 1831 varasema hävinud peahoone kohale. Saue postijaam kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 11.09.2015) Eesti arhitektuur. 3, Harjumaa. Järvamaa. Raplamaa. Lääne-Virumaa. Ida-Virumaa. Villem Raam (üldtoimetaja). Tallinn: Valgus. Lk 56-57 Saue postijaam kultuurimälestiste riiklikus registris
Valkla kõrts

Valkla kõrts on endisaegne kõrts Harju maakonnas Kuusalu vallas Valkla külas. Kõrtsihoone on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks. Kõrtsihoone oli Põhja-Eesti üks suurimaid kõrtsihooneid, mis jäi vana Tallinna-Narva maantee[küsitav] äärde. Kõrtsihoone ehitati tõenäoliselt 18. sajandil. Valkla kõrts kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 11.09.2015) Eesti arhitektuur. 3, Harjumaa. Järvamaa. Raplamaa. Lääne-Virumaa. Ida-Virumaa. Villem Raam (üldtoimetaja). Tallinn: Valgus. Lk 59 Valkla kõrts kultuurimälestiste riiklikus registris
Atla-Eeru kõrts

Atla-Eeru kõrts on endisaegne kõrts Rapla maakonnas Rapla vallas Juuru alevikus. Kõrtsihoone on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks. Hoone ehitati 1811. aastal rehielamuna ja 1841. aastal ehitati see ümber kõrtsihooneks. Mahtra sõja päevil kujunes Eeru kõrts paigaks, kus toimusid mitmed määrava tähtsusega kogunemised. Seal uurisid Atla ja Mahtra talumehed peerutule valgel vastuhaku ajendiks saanud uut talurahvaseadust. Kõrtsi kogunesid 1858. aasta 2. juuni varahommikul arvukad talumeeste salgad, koos suunduti Mahtrasse. Seal anti pärast sõda haavatutele esimest abi. 1958. aastal osteti Eeru kõrts Mahtra Talurahvamuuseumile. Atla-Eeru kõrts kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 11.09.2015) Eesti arhitektuur. 3, Harjumaa. Järvamaa. Raplamaa. Lääne-Virumaa. Ida-Virumaa. Villem Raam (üldtoimetaja). Tallinn: Valgus. Lk 97 Atla-Eeru kõrts kultuurimälestiste riiklikus registris
Jädivere postijaam

Jädivere postijaam on endisaegne Tallinna–Riia postimaantee postijaam Rapla maakonnas Märjamaa vallas Jädivere külas. Postijaama peahoone ja postijaama kelder on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks. Postijaama peahoone valmis 19. sajandi I veerandil. Jädivere postijaam kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 11.09.2015) Eesti arhitektuur. 3, Harjumaa. Järvamaa. Raplamaa. Lääne-Virumaa. Ida-Virumaa. Villem Raam (üldtoimetaja). Tallinn: Valgus. Lk 100 Jädivere postijaama peahoone kultuurimälestiste riiklikus registris Jädivere postijaama kelder kultuurimälestiste riiklikus registris
Järvakandi tuuleveski

Järvakandi tuuleveski on Hollandi tuulik Rapla maakonnas Rapla vallas Põlma külas. Tuuleveski on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks. Tuuleveski ehitati 19. sajandi algul kohalikust Raikküla lubjakivist. Järvakandi tuuleveski kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 11.09.2015) Eesti arhitektuur. 3, Harjumaa. Järvamaa. Raplamaa. Lääne-Virumaa. Ida-Virumaa. Villem Raam (üldtoimetaja). Tallinn: Valgus. Lk 101 Järvakandi tuuleveski kultuurimälestiste riiklikus registris
Salla mõis

Salla mõis (saksa keeles Sall) oli rüütlimõis Virumaal Simuna kihelkonnas. Tänapäeval jääb mõisasüda Lääne-Virumaale Väike-Maarja valda Salla külla. Eesti NSV ajal tegutses mõisahoones Salla 8-klassiline kool. Salla mõisa park on kaitse all nii kultuuri- kui ka loodusmälestisena. Pargi loodenurgas kasvas Plettenbergi tamm, mille ümbermööt oli 5 meetrit ning kõrgus 17 meetrit, mis hävis 20. sajandi teise poole tormides. Pärimuse järgi istutanud tamme Liivi ordumeister Wolter von Plettenberg. 2002. aastal püstitati parki langenud tammest loodud puuskulptuur "Plettenbergi rüütel". Tammepuust rüütel kaitseb tormide eest, Virumaa Teataja, 24. august 2002 Salla mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris Eesti Entsüklopeedia: Salla mõis Kultuurimälestiste riiklik register: Salla mõisa park
Liivimaa rüütelkonna hoone

Liivimaa rüütelkonna hoone on Liivimaa rüütelkonnale kuulunud hoone Riias aadressil Jēkaba ielā 11. Tänapäeval on see Läti Seimi hoone. 1870. aastatel püstitati fassaadi orva Wolter von Plettenbergi skulptuur. Selle valmistas Johann Adolf Timmi visandite järgi Taani skulptor David Jensen. Plettenbergi kuju hävis 1921. aasta tulekahjus. 1922. aastal hoone rekonstrueerimisel püstitati Liivi ordumeistri kuju asemele Rihards Maursi loodud Lāčplēsise skulptuur. Karutapja kuju hävitati 1950. aastate alguses. 2007. aastal loodi varasema kuju eeskujul uus Edvīns Krūmiņši Lāčplēsise skulptuur. Eestimaa rüütelkonna hoone Saeima.lv: Main building of the Saeima
Koi

Koi on ujuvvahendil paikneva voodi merenduslik nimetus. Laeva koid võivad olla kajutite mahutavuse suurendamiseks kuni 3-korruselised. Osa koisid võivad olla kajutites parema ruumikuse ja mugavuse saavutamise huvides kas rippest üles tõstetavad või alla lastavad. Koidel võivad olla ettetõmmatavad kardinad ja turvalisuse huvides kõrgendatud välisääred. Kajut Illuminaator Tekk