Sergei Bodrov juunior

Sergei Bodrov (vene Сергей Сергеевич Бодров; 27. detsember 1971 Moskva – 20. september 2002 Verhni Karmadon, Põhja-Osseetia) oli vene näitleja, filmirežissöör, stsenarist ja telesaatejuht. Ta oli peaosatäitja filmides "Kaukaasia vang" ("Кавказский пленник"; 1996), "Vend" ("Брат"; 1997), "Stringer" ("Стрингер"; 1998), "Ida-Lääs" (prantsuse "Est - Ouest", vene "Восток–Запад"; 1999), "Vend 2" ("Брат 2"; 2000) ja "Karu suudlus" ("Медвежий поцелуй"; 2002). Ka juhtis ta telesaated "Maraton-15" ("Марафон-15"), "Vaade" ("Взгляд") ja "Viimane kangelane" ("Последний герой"). Sergei Bodrov hukkus filmi "Sidemees" ("Связной", 2002) võtetel Karmadoni kuristiku piirkonnas Verhni Karmadoni külas, kui Kolka liustikult alguse saanud laviin mattis kogu küla enda alla. Hukkus vähemalt 125 inimest, nende seas ka 42 filmimeeskonna liiget. Sergei Bodrovil oli kunstiteaduste kandidaadi kraad. Lapsena armastas Sergei Bodrov olla omaette ja sai iseseisvalt hästi hakkama. Ta õppis Moskva 1265. koolis, kus oli prantsuse keele kümblusklass. Õpetajad on öelnud tema kohta, et ta oli elav laps, kuid kunagi ei olnud kuri ja ei teinud teistele liiga. Pärast kooli Sergei käis vabatahtlikul tööl, kus pakkis neli tundi järjest pakkis maiustusi ning teenitud raha kulutati kooliekskursiooni korraldamisele. 2012. aastal avati selles koolis Sergei Bordovi bareljeefiga mälestustahvel. "Lapsepõlv – see on kõige tähtsam ja rabavam aeg iga inimese elus" Bodrov tahtis saada Ülevenemaalise Riikliku Kinematograafia Ülikooli üliõpilaseks, kuid tema isa ütles, et see ei ole eriala, millele tasub Sergeil oma tähelepanu pöörata. Ning kui tuli aeg oma eriala valida, Sergei tegi oma otsuse ja sai sisse Moskva Riikliku Ülikooli ajaloo osakonda ja õppis seal viis aastat (1989–1994) ning pööras oma tähelepanu Veneetsia renessanssi maalikunstile. Ülikooli lõpetas "punase" diplomiga ning just ülikooli õpingute ajal, nagu ütles Sergei, ta õppis nägema ilu lihtsates asjades, mis teda ümbritsevad. Aastal 1991 Sergei uuris kunsti Itaalias ning kolm suve järjest Sergeil oli võimalus minna tagasi ja tegeleda oma lemmikerialaga. Kui temalt küsiti, kas kõrgharidus on talle vajalik, vastas ta: "Muidugi. Kui sa satud mingisse linna, siis mis sa tead sellest linnast? Et linnas on keskväljak, mingid muuseumid. Kuid mina tean, et muuseumis on üks maal, mille juures võib veeta terve päeva. See päev liitub sinu elule." Sergei esimesed filmirollid oli filmides "Ma vihkan sind" (1986) ja "Vabadus on paradiis" (1989). Neid filme tegi tema isa. Teises filmis ilmus Sergei ekraanile vaid paariks hetkeks, mängides alaealist kurjategijat, istudes oma saatuse ootel tabatud peategelase kõrval. Ülikoolis õppides mängis Bodrov ka episoodilist rolli oma isa filmis "Valge kuningas, punane kuninganna" (vene keeles Белый король, красная королева). 1995. aastal läks tema isa Dagestani filmi "Kaukaasia vang" filmimiseks. Sergei palus tal ennast kaasa võtta, oli valmis tegema mis tahes tööd. Ootamatult sai ta üheks esilekerkivateks näitlejateks, mängides reamees Vanja Žilinit partnerlusega Oleg Menshikoviga, kes mängis sõdurit Alexey Ryapolovit. Film sai FIPRESCI auhinna Cannes'i filmifestivalil, grand prix Sotši filmifestivalil, grand prix filmifestivalilt «Kristallgloobus», oikumeenilise žürii auhinna Karlovy Vary festivalilt, Felixi auhinna parima stsenaariumi eest, Vene filmikunsti aasta parima filmi auhinna, grand prix "Stalker" filmifestivalil Moskvas, vaatajaskonna auhind filmifestivalis Sydneys. Bodrov sai parima näitleja auhinna koos Menshikoviga "Kinotavri" filmifestivalil Sotšis ja sai koos oma isaga Venemaa Föderatsiooni riikliku auhinna laureaadi 1997. aastal kirjanduse ja kunsti valdkonnas. Sergei ise ei pidanud end näitlejaks: "Ma ütlen alati ja kõikjal: "Ma pole näitleja, ma pole näitleja, ma pole näitleja ." Nad ütlevad mulle: "Ei, sa oled näitleja!" Ja mina ütlen: "Näitleja on hoopis teine asi. Näitlejad on teistsugused inimesed, neil on teistsugune struktuur. Minu jaoks roll ei ole elukutse. See on tegu, mida ma teen" Alates 1996. aasta oktoobrist kuni 1999. aasta augustini juhtis Bodrov Pervõi Kanali telesaadet "Vzgljad". Saade sai üheks perestroika sümboliks. Sergei lahkus projektist 1999. aastal ametliku versiooni järgi filmi "Vend 2" filmimise tõttu. Ise ta ütles, et ta läks programmist ära tundega, et see andis talle hea kogemuse. Ma tutvustasin nii palju inimesi, kuulnud nii palju lugusid, lugesin nii palju kirju – see ei juhtu teistes töökohtades. See oli väga positiivne laeng. Abi kahele või kolmele inimesele ja telekanal ei ole juba asjatu. Kuid seda tuleb teha vastutustundlikult. 1996. aasta Sotši filmifestivalil tutvus Sergei Bodrov režissöör Aleksei Balabanoviga, kes kutsus ta STW filmistuudiosse. Sellel stuudios filmiti filmi "Vend", mis esitati Venemaal 12. detsembril 1997 (maailma esietendus toimus Prantsusmaal 17. mail 1997). Sergei mängis peamist rolli, Danila Bagrov. Filmi kritiseeris meedia, keda süüdistatakse rassismist ja russofobiast. Bodrov ise hindas oma kangelast järgmiselt: "Ma tean, et Danilat sageli peetakse, et ta on primitiivne ja lihtlabane... Noh, osaliselt nõustun sellega. Kuid minu ajus on mingi metafoor: ma kujutan ette inimesi esialgses kaoses, kes koondusesse tulevad ja kes ei mõista kõike muud elus, välja arvatud see, et nad peavad sööma ja paljunema. Ja äkki üks neist tõuseb üles ja räägib väga lihtsad sõnad, et peame oma lähedasi kaitsma, peame austama naisi, peame oma venda kaitsma ..." Filmimuusikat kirjutas Venemaa rokkbänd Nautilus Pompilius, mida Sergei ise armastas. "Vend" võitis Sotši filmifestivali grand prix, erilise žürii auhinna ja FIPRESCI auhinna rahvusvahelisel festivalil Torinos, samasugused auhinnad Cottbus'is, grand prix Triestis. S. Bodrov võitis auhinna parima näitleja eest Sotši ja Chicago filmifestivalil ning Kuldne Jäär'i auhinda. Bodrovi filmikangelane Danila Bagrov sai eeskujuks suure hulga vaatajate jaoks . 2000. aastal ilmus film "Vend 2" (Brat 2), kus Bodrov mängis taas Danilat Bagrovit. Filmimine toimus Moskvas, New Yorgis, Chicagos ja Pittsburghis. Kriitikud ründasid filmi, öeldes, et ta väljendab rassistlikke ideid ja solvab Ukraina ja Ameerika riike. Bodrov vastas: Meile oli tähtis öelda, mitte seda, et kõik ameeriklased on sikkud, vaid seda, et me ei ole värdjad. See on üsna lihtne idee, kummaline, et see pole kõigile selge. Ja kinos see pidi väljendama liiga erksalt, lihtsalt sellepärast, et see on film. Filmis peaks kõik olema veidi utreeritud. Ameeriklased tulistavad ju filmid venelaste kohta, kus Schwarzenegger on militsionäär irrutab mafiooso puujalga, sellest pihutavad narkootikumid ja karud kõnnivad tänavatel. Teisisõnu, meie [venelased] on täielikud ogarad! Miks siis meil pole õigust ameeriklastel nälja teha? Aastal 2000 ilmus film "Kuidas filmitud Vend 2". Ettevõte "Russobit-M" andis välja mängu seiklusliku stiili "Vend 2: Tagasi Ameerikasse". Stuudio Dana Music ilmus filmi "Vend" soundtrack ja Real Records ilmusid teise filmiosa kohta soundtrackiga CD-d. Moskvas, spordikompleksis Olympiyskiy ja Peterburi kompleksis Ledovyi korraldati kontserte, kus esitati filmi soundtrackid. Filmi stsenarist oli Bodrov ise. Filmi idee jagunes temaga tema isa. Pärast seda kirjutas Sergei kahe nädala jooksul stsenaariumit ja neli päeva hiljem algas filmimine. See on lugu kahest õest – Sveta (kolmteist aastat vana) ja Dina (kaheksa), kes sai oma isa kriminaalse mineviku tahtmatute ohvriteks. Bodrov mängis filmis episoodilist rolli, mida talle ei kirjutanud, aga teda ei leitud näitlejana. Filme esiettekanne oli 10. mail 2001. Film sai grand prix Sotši filmifestivalil ning noored näitlejad said auhinna "Parima näitleja duet". 2001. aasta sügisel sai Sergei Bodrov juhtivaks telesaateks "Viimane kangelane". Panama rannikule sattusid 16 inimest ja neid katsetati mitmel korral ning viimane osaleja, kes jäi mängu (läbinud hääletamise teel), sai peamise auhinna – kolm miljonit rubla. Sergei juhatas mängu ja kommenteeris seda. Ta väljendas edastuse mõistmist järgmiselt: "Ma arvan, et nälja ja füüsilise eksistentsi teema tõuseb nende ees väga tõsiselt. Kuid tõeline ellujäämine peitub selles, kuidas hoida oma inimlikkust ebainimlikes tingimustes". 2001. aasta kevadel algas Aleksei Balabanovi filmi "Sõda" laskmine. Bodrovil oli Captain Medvedevi lühiajaline roll. Film sai Kinotavri festivalil "Kuuldne roosa" auhinna ja Bodrov sai "Nika" auhinna nominatsioonis "teise plaani meessoost parim roll" Bodrov mängis karu Misha, kes kaitses tsirkust Lola. Misha muutus mõnikord meheks ja selleks, et jääda igaveseks, ei pidanud ta kellelegi aasta kestel ühegi olukorra pärast tappa. Misha ei saa seda teha: ta peab tapma ja kaotama armastust. Filmi "Karu suudlus" esietendus toimus 28. novembril 2002 – juba pärast Sergei Bodrov noorema traagilist surma. Filmi režissöör Sergei Bodrov Sr. ei tahtnud filmi esitada, kuid tootjad suutsid ikkagi veenda teda anda filmi "elu". 20. septembril oli tabas Sergei Budrovi võttegruppi sulava liustiku põhjustatud rusuvool. Massiivne otsingu- ja päästeoperatsioon kestis neli kuud, kuid ei andnud positiivseid tulemusi. Pääseda ei õnnestunud kellelgi. Otsingutel osalesid paljude kadunud inimeste sugulased, kellest mõned jäid kohapeale kuni 2004. aastani. Ametlike andmete järgi hukkus 19 ning kadunuks jäi 106 inimest, kellest 42 olid Sergei Bodrovi võttegrupist. Ka tänapäeval teda mäletatakse ning talle on pühendatud laule ja raamatuid. Kuulsad vene lauljad alati ütlevad head sõnad Bodrovi kohta enne laule esindamist. Sergei Bodrov elab mitte ainult filmides, millest jutt läheb edasi, ta elab telesaadetes, tänavakunstis, raadiosaates, uudistes ja inimeste südametes. Samal ajal planeeritakse püstitada monumenti "Vend Danila" . Sergei isa Sergei Bodrov (sündinud 1948) on tuntud filmirežissöör, ema Valentina Bodrova on kunstiteadlane, Moskva Riikliku Ülikooli lektor. Sergei abikaasa Svetlana Bodrova töötab režissöörina telesaates "Oota mind" ("Ždi menja"). Peres sündisid tütar Olga Bodrova (1998) ja poeg Aleksandr Bodrov (2002). Oma naisega tutvus Sergei Bodrov 1997. aastal, kuid nad ei kunagi avalikkusele oma isiklikust elust rääkinud. 1998. aastal sündis neil tütar Olga ning kuu enne surma sündis ka poeg Aleksandr. "Ma alati, alates lapsepõlvest, teadsin, kuidas minu naine hakkab välja nägema. Vist liiga palju mõtlesin selle üle. Ning kui ma teda kohtasin, siis hetkepealt tundsin ja abiellusin. Kuid isiklikkust elust ma rääkida ei armasta. Ütlen ainult, et pere, lähedased inimesed – see on vabaduse astme. Vabadus – kõige tähtsam, mis inimesel võib olla". Trophimenkov, Mikhail (2003). Sergei Bodrov. The Last Hero. Moskva: Eksmo. Samodelova S., Velikanova M., Elisov A. (2002). "Hüvasti, vend. Ja kui jäädavalt - siis jäädavalt". MK.{{netiviide}}: CS1 hooldus: mitu nime: autorite loend (link) Sergei Bodrov (2007). The Messenger. Saint Petersburg: Amphora. Lk 303. Shtepina, Olga (11. oktoober 2000). "Noore põlvkonna iidol". MK-Bulvar (vene keeles). Originaali arhiivikoopia seisuga 14. august 2009. Afisha Daily (14. juuli 2017). "20 aastat "Vennale": mida kriitikud kirjutasid filmist 90ndatel". Afisha. Abrosimova, Arina (24. juuli 2001). "Bodrivi vennad ja õed". Itogi. Originaali arhiivikoopia seisuga 2. veebruar 2014. Vaadatud 30. oktoobril 2017. Nikolaev, Anton (13. november 2001). "Sergei Bodrov: It's hard to swim on a boat under the tropic downpour". Komsomolskaya Pravda (in Russian). Vaadatud 30. oktoobril 2017.[alaline kõdulink]