laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Aleksandr Oparin

Aleksandr Ivanovitš Oparin (2. märts 1894 Uglitš, Venemaa – 21. aprill 1980 Moskva) oli vene biokeemik. Ta on tuntud tänu oma elu tekke teooriatele (sealhulgas ürgleeme teooria) ja raamatule "The Origin of Life". Oparin uuris ka taimede biokeemiat ja ensüümreaktsioone taimerakkudes. Ta näitas, et paljud toiduainete tootmise protsessid põhinevad biokatalüüsil. Samuti pani ta aluse tööstuslikule biokeemiale NSV Liidus ning tegeles ensümoloogiaga. Aleksandr Ivanovitš Oparin lõpetas 1917. aastal Moskva ülikooli. Aastal 1927 sai temast seal biokeemia professor. Paljud Oparini varased artiklid olid taime-ensüümide ja nende rolli kohta metabolismis. 1924. aastal esitas ta hüpoteesi, et elu Maal tekkis järk-järgult süsinikul põhinevate molekulide vahel toimuvate keemiliste reaktsioonide tagajärjel. Oparin arvas, et esialgne Maa atmosfäär erines oluliselt tänapäevasest, koosnedes metaanist, ammoniaagist, veeaurust ja vesinikust. Need ained võisid segunedes moodustada keerulisemaid ained. Oparin ja John Haldane tulid umbes samal ajal välja hüpoteesiga, et kui algne atmosfäär oli hapnikuvaene ja seal oli energiaallikas, näiteks äike või ultraviolettkiirgus, siis võisid sünteesuda mitmesugused orgaanilised ühendid. 1935. aastal asutas Oparin koos akadeemik Aleksei Bachiga NSV Liidu Teaduste Akadeemia Biokeemia instituudi. 1939. aastal võeti Oparin vastu NSVL Teaduste Akadeemiasse ning aasta hiljem valiti ta ühingu International Society for the Study of the Origins of Life presidendiks. Oparin suri 21. aprillil 1980. aastal ja maeti Novodevitšje kalmistule Moskvas. 1969. aastal anti Oparinile sotsialistliku töö kangelase aunimetus ning 1974. aastal sai ta Lenini preemia. 1979. aastal pälvis ta väljapaistvate saavutuste eest biokeemias Lomonossovi kuldmedali. Ta oli ka viiekordne Lenini ordeni kavaler. Alexander Oparin (1894–1980) physicsoftheuniverse.com Origin Of Life: Twentieth Century Landmarks Elu, selle loomus, tekkimine ja arenemine, Tallinn: Eesti Riiklik Kirjastus 1964.
Surnumägi (Ardu)

Surnumägi (ka Ardu maa-alune kalmistu) on keskajast pärinev kalmistu Harju maakonnas Kose vallas Ardu alevikus. Kalmistu tekkis 12. või 13. sajandil ja seda kasutati 17. sajandini. Kalmistut uuriti esimest korda 1880. aastatel. Hiljem uuriti seda 1960. aastatel (kaevamiste juht Jüri Selirand). Seliranna juhitud kaevamistel leiti 54 peaaegu terviklikult säilinud luustikku ja 5 koljut. Peale nende leiti veel nugasid, vitssõlgesid, kirstunaelasid ja müntisid. Üks Tallinna killing leiti ka surnu suust. Surnumägi (Ardu) veebiportaalis eestigiid.ee (vaadatud 25.09.2015) Ardu maa-alune kalmistu veebiportaalis eestigiid.ee Surnumägi kultuurimälestiste riiklikus registris
Esko Almgren

Esko Kalevi Almgren (sündinud 2. juulil 1932 Kotkas) on Soome poliitik. Ta oli aastatel 1982–1989 Soome Kristlike Demokraatide erakonna esimees. Aastatel 1979–1991 oli ta Eduskunna liige. Jätkusõja lõpul oli ta sõjalapsena Rootsis. Ta lõpetas aastal 1952 Kotkas lütseumi ja aastal 1956 Helsingi Ülikooli filosoofiamagistrina. Enne poliitikukarjääri oli ta alates 1957. aastast Kotkas bioloogia ja geograafia õpetaja ja Kotka ühiskooli juhataja (1966–1974).
Lineaarne ekstsentrilisus

Ellipsi või hüperbooli lineaarne ekstsentrilisus (tähis e) on selle fookuste kaugus selle keskpunktist. Lineaarsel ekstsentrilisusel on pikkuse dimensioon. Et ringjoon on kokkulangevate fookustega ( F 1 = F 2 = M ) {\displaystyle (F_{1}=F_{2}=M)} ellips, siis ringjoone korral e = 0 {\displaystyle e=0} . Ellipsi x 2 a 2 + y 2 b 2 = 1 {\displaystyle {\tfrac {x^{2}}{a^{2}}}+{\tfrac {y^{2}}{b^{2}}}=1} puhul e = a 2 − b 2 < a {\displaystyle e={\sqrt {a^{2}-b^{2}}}<a} . Kui a = b {\displaystyle a=b} , siis e = 0 {\displaystyle e=0} ja ellips on ringjoon. Kui e {\displaystyle e} on ainult pisut väiksem kui a {\displaystyle a} , st b {\displaystyle b} on väike, siis on ellips väga lapik. Hüperbooli x 2 a 2 − y 2 b 2 = 1 {\displaystyle {\tfrac {x^{2}}{a^{2}}}-{\tfrac {y^{2}}{b^{2}}}=1} puhul e = a 2 + b 2 {\displaystyle e={\sqrt {a^{2}+b^{2}}}} ning seetõttu hüperbooli puhul e > a {\displaystyle e>a} . Ellipsi või hüperbooli ekstsentrilisus ε {\displaystyle \varepsilon } on lineaarse ekstsentrilisuse ja pikema pooltelje jagatis e / a {\displaystyle e/a} .
Anne Metsala

Anne Metsala (aastani 1959 Anne Ellerhein; 13. märts 1934 Tallinn – 13. september 2015) oli eesti muusikapedagoog ja helilooja. Tema isa oli eesti dirigent, kooliõpetaja ning Eesti esimese kuueklassilise kooli puhkpilliorkestri looja Pärt Ellerhein. Ta alustas muusikaõpinguid aastal 1943 eraviisiliselt oma tädimehe ja ristiisa Cyrillus Kreegi juures. Aastatel 1949–1950 õppis ta Tallinna Lastemuusikakoolis ja aastatel 1950–1952 Tallinna Muusikakoolis klaverit (mõlemas juhendajaks Anna Klas), kuid lõpetas Tallinna Muusikakooli aastal 1953 muusikateooria erialal (juhendajateks Edgar Arro ja lühikest aega Villem Kapp). Aastal 1959 lõpetas ta Tallinna Riikliku Konservatooriumi kompositsiooni erialal (Villem Kapi ja Mart Saare klassis). Ta täiendas ennast aastatel 1988–1989 Tallinna Riiklikus Konservatooriumis praktilise harmoonia alal (juhendajaks Olav Ehala). Anne Metsala on töötanud muusikateoreetiliste ainete ja klaveriõpetajana Tallinna Pedagoogilises Instituudis (1959–1960), Tallinna 21. Keskkoolis (1960–1962), Tallinna Muusikakoolis (1961–1999), Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis (1982–1997) ja Tallinna Vanalinna Hariduskolleegiumi Muusikakoolis (1999–2006). Ta on koostanud laulukogumikke ja õpiku „Solfedžo algastmele: I–II klass“ (1996) ning pidanud õpetajate koolitustel metoodikaloenguid. Ka on ta tegutsenud Oleviste kirikus abiorganistina. Anne Metsala suri 13. septembril 2015 ja ta maeti 17. septembril 2015 Rahumäe kalmistule. "Geni.com. Anne Metsala". Vaadatud 14.01.2018. http://www.kalmistud.ee/haudi?filter_maetud_eesnimi=Anne&filter_maetud_perenimi=Metsala&action=maetud&popup=0&yldotsing=1&filter_maetud_kalmistu=[alaline kõdulink] Anne Ellerhein-Metsala 13.03.1934–13.09.2015
Iru kalmed

Iru kalmed on muinaskalmed Harju maakonnas Jõelähtme vallas Iru külas Iru linnamäe lähedal. Kalmeterühma ühe osa moodustavad kivikirstkalmed, mis jäävad Iru linnamäest umbes 0,5 km põhja. Need kalmed on rajatud arvatavasti 1. sajandil pKr või enne seda. Kalmeterühma põhiosa jääb Iru linnamäest umbes 1 km ida poole Iru Nehatu loopealsele. Ühte neist kalmetest kaevati 1936 (Artur Vassar). Hiljem uuris neid rühma põhiosa kalmeid 1974 Vello Lõugas. Kalmeid dateeriti varajasse ja nooremasse rauaaega. Iru kalmed veebiportaalis eestigiid.ee (vaadatud 25.09.2015) Iru kalmed veebiportaalis eestigiid.ee
Eesti Vabariigi kultuuripreemia

Eesti Vabariigi kultuuripreemia ehk riigi kultuuripreemia on 1991. aastal asutatud preemia, mis määratakse silmapaistva üksikteose või pikaajalise väljapaistva loomingulise tegevuse eest teaduse, kunsti, muusika, arhitektuuri või kirjanduse alal. Alates 2007. aastast määratakse kolm preemiat pikaajalise väljapaistva loomingulise tegevuse eest (nimetatud ka kultuuri elutööpreemiaks) ja viis preemiat eelmisel kalendriaastal avalikkuseni jõudnud väljapaistvate tööde eest (nimetatud ka aastapreemiaks). Varem on olnud preemiate hulk ja määramine aastati erinev. Preemia andmiseks ettepanekute tegemise õigus on loomeliitudel ja teistel juriidilistel isikutel, kelle põhikirjas on sätestatud kultuuri- ja haridusalane tegevus, preemia senistel laureaatidel ning kohalikel omavalitsustel. Vabariigi Valitsus moodustab kultuuripreemiate komisjoni ja kinnitab selle koosseisu kolmeks aastaks. Komisjoni esimees on ametikoha järgi valdkonna eest vastutav minister, st kultuuriminister. Preemiad määrab Vabariigi Valitsus komisjoni esimehe ettepaneku alusel ja need antakse üle Eesti Vabariigi aastapäeval, 24. veebruaril. Alates 2012. aastast on kultuuri elutööpreemia suurus 64 000 eurot ja aastapreemia suurus 9600 eurot. Rahalise preemiaga kaasnevad tunnistus ja mälestusmedal. Nõukogude Eesti preemia Eesti NSV riiklik preemia Välisministeeriumi kultuuripreemia "Stipendiumid ja preemiad. Kultuuriministeerium". Originaali arhiivikoopia seisuga 24. aprill 2020. Vaadatud 9. mail 2020. Riigi kultuuripreemiate ja kultuuristipendiumide seadus. RT I 1998, 101, 1665. Eesti Vabariigi kultuuripreemiate laureaadid. Kultuuriministeeriumi veebisait.
Jõelähtme kalmistu

Jõelähtme kalmistu on kalmistu Harju maakonnas Jõelähtme vallas Jõelähtme külas Rebala tee ääres. Kalmistu on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks. Kalmistu rajati arvatavasti 19. sajandil. Kalmistu pindala on 1,56 ha. Kuna piirkonna paesesse pinda ei olnud lihtne haudasid kaevata, veeti sinna matmiste tarbeks pinnast juurde. Seetõttu on surnuaia näol tegemist kiviaiaga piiratud tehiskünkaga. Jõelähtme kalmistu kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 25.09.2015) Jõelähtme. Teejuht rändajale ja koduloohuvilisele. 2010. Jõelähtme kalmistu kultuurimälestiste riiklikus registris
Mel Gibson

Mel Colm-Cille Gerard Gibson (sündinud 3. jaanuaril 1956 Ameerika Ühendriikide New Yorgi osariigis Peekskillis) on Austraalia-USA filminäitleja, filmilavastaja, produtsent ja stsenarist. Kui ta oli 12-aastane, kolis kogu pere Sydneysse. Näitlemist õppis ta Austraalia Riiklikus Draamakunsti Instituudis. Gibson saavutas maailmakuulsuse 1979. aastal filmiga "Mad Max", kus ta mängis nimiosa. Sellele valmisid järjed, 1981 "Mad Max 2: Maanteesõdalane" ja 1985 "Mad Max 3: Kõuekuppel". Filmisarjas "Surmarelv" (4 filmi 1987–1998) mängis ta seersant Martin Riggsi. Gibson on lugenud dublaaži ka multifilmidele, näiteks "Pocahontas" (1995) ja "Kanade mäss" (2000). 1979 – mängis ta romantilises draamas "Tim", millega pälvis Austraalia Filmiinstituudi auhinna parima meespeaosatäitja kategoorias. 1981 – nimetati ta rolli eest filmis "Mad Max 2" parima ulmefilmi auhinna Saturn kandidaadiks parima meesnäitleja kategoorias, aga ei võitnud. Samal aastal mängis ta sõjafilmis "Gallipoli", millega pälvis taas Austraalia Filmiinstituudi auhinna parima meespeaosatäitja kategoorias. 1982 – mängis ta filmis "Ohtliku elu aasta", millega nimetati Austraalia Filmiinstituudi auhinna kandidaadiks parima meespeaosatäitja kategoorias, aga ta ei võitnud seda auhinda. 1995 – lavastas ta enda produtseeritud filmi "Kartmatu", kus ta mängis ühtlasi peategelast William Wallace'it. See film oli nomineeritud 10 Oscarile ja võitis neist 5, sealhulgas parima filmi ja režissööri oma. Gibson võitis ka parima režissööri Kuldgloobuse. Briti Filmi- ja Telekunsti Akadeemia auhinna kandidaadiks nimetati ta parima lavastajana ja parima filmi eest – viimast võõrkeelse filmi kategoorias (ei olnud briti inglise keeles). BAFTA auhindu Gibson ei võitnud ja inglise ajakirjandus süüdistas filmi anglofoobias. 1996 – nimetati ta osatäitmise eest filmis "Lunaraha" Kuldgloobuse kandidaadiks parima meesdraamanäitleja kategoorias, aga ei võitnud seda auhinda. 2000 – nimetati ta osatäitmise eest filmis "Mida naised tahavad" Kuldgloobuse kandidaadiks meeskomöödianäitleja kategoorias, aga ei võitnud seda auhinda. 2006 – nimetati ta filmi eest "Apocalypto", kus ta oli produtsent ja režissöör, BAFTA auhinnale parima võõrkeelse filmi kategoorias, aga ei võitnud seda. Mel Gibson oli abielus Robyn Moore'iga, kellega tal on tütar ja kuus poega. Nende abielu lahutati 2011. aasta detsembris.[viide?] Seejärel oli Gibsoni elukaaslane vene päritolu muusik Oksana Grigorjeva, kellel on varasemast kooselust Timothy Daltoniga poeg. 2009. aasta oktoobris sündis neil tütar Lucia.[viide?] Mel Gibson andmekogus IMDb (inglise)
Iseniit

Iseniit on vulkaaniline kivim. Iseniidiks nimetatakse feldšpatoide sisaldavat suure küünekivi sisaldusega trahhüandesiiti või andesiiti. Kivim sisaldab oligoklassist, ortoklassist ja noseaanist põhimassis andesiini, naatriumirikka mikroliini, küünekivi ja biotiidi fenokristalle. Väheses koguses sisaldub iseniidis ka augiiti, apatiiti ja erinevaid rauamaake. Iseniidis leidub vahel ka oligoklassist koorikuga kaetud labradori fenokristalle. Iseniiti defineeris esimest korda aastal 1874 Bertels, kuigi ta määras seda algselt trahhüüdiks. Kivimit esineb ohtralt endise Nassau maadel. "The nomenclature of petrology, with references to selected literature" Bertels, G. A. Ein neues vulkanisches Gesteine. Verhandlungen der Physicalisch-Medizinischen Geschellschaft zu Würzburg. Vol. 8. Neue Folge, lk. 149-178. Isenite and Intermediate Types of Volcanic Rocks The American Naturalist, kd 33, nr 387 (märts 1899), lk 280–281
Bulgaaria tsaaririik

Euroopa keskaegses ajaloos esines Bulgaaria staatus Bulgaaria tsaaririigina (bulgaaria: Българско царство), mis tegutses olulise piirkondliku võimuna (eriti Bütsantsi rivaalina Kagu-Euroopas), kahel erineval perioodil: 7. ja 11. sajandi vahel ning taas 12. ja 14. sajandi vahel. Kahte "Bulgaaria tsaaririiki" ei võeta eraldi üksustena, vaid ühe riigina, mis taastati pärast Bütsantsi võimu perioodi selle territooriumil.  Pikemalt artiklis Esimene Bulgaaria tsaaririik Esimene Bulgaaria tsaaririik rajati Doonau alamjooksu lõuna- ja põhjakalda territooriumil ning tavaliselt kirjeldatakse selle kestust aastatega 681 ja 1018, kui see allutati Bütsantsile ja Kiievi-Venele vaatamata Samuili ägedale vastupanule. See jõudis järk-järgult oma kultuurilise ja territoriaalse haripunktini 9. sajandil ja 10. sajandi alguses Boris I ja Simeon Suure ajal, kui see arenes Slaavi Euroopa kultuuriliseks ja kirjanduslikuks keskuseks, samuti üheks suurimaks riigiks Euroopas.  Pikemalt artiklis Teine Bulgaaria tsaaririik Keskaegne Bulgaaria riik taastati aastal 1185 (kui Teine Bulgaaria tsaaririik) pärast kahe Tǎrnovo aadlimehe, Aseni ja Peteri edukat ülestõusu ning kestis kuni selle vallutamiseni Osmanite sissetungi käigus Balkani poolsaarele 14. sajandi lõpul, selle alistamise ajaks antakse tavaliselt 1396. aasta, kuigi mõnikord ka 1422. aasta. Ivan Asen II ajal 13. sajandi esimesel poolel saavutas riik järk-järgult enamuse oma endisest võimust, kuigi see ei kestnud siseprobleemide ja välissekkumise tõttu kaua. Tsaaririik muutus 13.–14. sajandil Mongolite riigi järglasriigi Kuldhordi maksualuseks. Pärast tsaar Ivan Aleksanderi surma aastal 1371 jagunes Bulgaaria kolmeks erinevaks riigiks ja langes järgnevatel kümnenditel Osmanite ülemvõimu alla. Bulgaaria pärast asutamist khaan Asparuhi poolt aastal 681 Bulgaaria oma suurimas territoriaalses ultuses Simeon Suure ajal Bulgaaria Samuili valitsusajal Bulgaaria vendade Peteri ja Aseni ajal Bulgaaria tsaaririik Ivan Asen II valitsusajal Teine Bulgaaria tsaaririik pärast Ivan Aleksanderi surma Esimene Bulgaaria tsaaririik Teine Bulgaaria tsaaririik Bulgaaria kuningriik Bulgaaria ajalugu
Füüsiline kiht

Füüsiline kiht on OSI-mudeli esimene ehk kõige alumine kiht. See ühendab seadme meediumiga ehk edastab andmed üle võrgumeediumi sihtarvutisse bitijadana. See arvestab võrgu füüsilist topoloogiat, elektrilisi ja füüsilisi ülekandemeediumi parameetreid ja saadetavate ning vastuvõetavate bittide ajastamist ning kodeerimist. Tänu füüsilisele kihile ei pea ülemised kihid otseselt tegelema füüsiliste probleemidega. Siia kuuluvad Fast Ethernet, RS-232 ja ATM-protokollid koos vastavate riistvarakomponentidega.
Pikkus (matemaatika)

Pikkuseks nimetatakse matemaatikas lõigu, tee (joone) või kõverjoone ulatust iseloomustavat arvu. Kui A {\displaystyle A} ja B {\displaystyle B} on kaks reaaltasandi ( R 2 {\displaystyle \mathbb {R} ^{2}} ) punkti koordinaatidega A ( a 1 | a 2 ) {\displaystyle A(a_{1}|a_{2})} ja B ( b 1 | b 2 ) {\displaystyle B(b_{1}|b_{2})} , siis Pythagorase teoreemi järgi lõigu A B {\displaystyle AB} pikkus A B ¯ = ( b 1 − a 1 ) 2 + ( b 2 − a 2 ) 2 . {\displaystyle {\overline {AB}}={\sqrt {(b_{1}-a_{1})^{2}+(b_{2}-a_{2})^{2}}}.} Kolmemõõtmelises näitlikus ruumis punktide korral koordinaatidega vastavalt A ( a 1 | a 2 | a 3 ) {\displaystyle A(a_{1}|a_{2}|a_{3})} ja B ( b 1 | b 2 | b 3 ) {\displaystyle B(b_{1}|b_{2}|b_{3})} A B ¯ = ( b 1 − a 1 ) 2 + ( b 2 − a 2 ) 2 + ( b 3 − a 3 ) 2 . {\displaystyle {\overline {AB}}={\sqrt {(b_{1}-a_{1})^{2}+(b_{2}-a_{2})^{2}+(b_{3}-a_{3})^{2}}}.} Selliste valemite üldistamiseks on kaks vaateviisi: Lõigu A B {\displaystyle AB} pikkust tõlgendatakse vektori A B → {\displaystyle {\overrightarrow {AB}}} pikkusena ja defineeritakse vektorite pikkused. Vastavat üldistatud pikkusemõistet vektorruumi vektorite puhul nimetatakse normiks. Veel üldisema lähenemise puhul vaadetakse lõikude pikkuste asemel otspunktide vahelisi kaugusi. Üldisi kaugusemõisteid nimetatakse meetrikateks. Tee on pidev kujutus γ : [ a , b ] → X {\displaystyle \gamma :[a,b]\to X} lõigust topoloogilisse ruumi X {\displaystyle X} . Et teedele saaks omistada pikkuse, peab sel ruumil siiski olema lisastruktuur. (Mõnikord nimetatakse tee pikkuseks lõigu pikkust, siis mõistetakse pikkust teisiti.) Kõige lihtsamal juhul on X {\displaystyle X} tasand R 2 {\displaystyle \mathbb {R} ^{2}} või ruum R 3 {\displaystyle \mathbb {R} ^{3}} tavalise lõikude pikkuse mõistega; üldistused on võimalikud Riemanni ruumide ja suvaliste meetriliste ruumide puhul. Tee γ {\displaystyle \gamma \,} pikkust tähistatakse siis L ( γ ) {\displaystyle L(\gamma )\,} . Joon tasandil või ruumis on antud kahe või vastavalt kolme koordinaadifunktsiooniga: t ↦ ( x ( t ) , y ( t ) ) {\displaystyle t\mapsto (x(t),y(t))} bzw. t ↦ ( x ( t ) , y ( t ) , z ( t ) ) {\displaystyle t\mapsto (x(t),y(t),z(t))} für a ≤ t ≤ b {\displaystyle a\leq t\leq b} . Tükati sileda joone pikkus on antud integraaliga üle tuletisvektori pikkuse: L = ∫ a b x ˙ ( t ) 2 + y ˙ ( t ) 2 d t {\displaystyle L=\int \limits _{a}^{b}{\sqrt {{\dot {x}}(t)^{2}+{\dot {y}}(t)^{2}}}\,\mathrm {d} t} või ∫ a b x ˙ ( t ) 2 + y ˙ ( t ) 2 + z ˙ ( t ) 2 d t . {\displaystyle \int \limits _{a}^{b}{\sqrt {{\dot {x}}(t)^{2}+{\dot {y}}(t)^{2}+{\dot {z}}(t)^{2}}}\,\mathrm {d} t.}
Rocko seiklused

"Rocko seiklused" (inglise keeles "Rocko's Modern Life") on Nickelodeoni televõrgu jaoks toodetud USA joonissari. Sarja looja on Joe Murray ning seda toodeti aastail 1993–1996. Eestis on sarja näidanud Kanal 2, TV3, ja esialgu TV1. Rocko seiklused andmekogus IMDb (inglise)
Walther Hubatsch

Carl Walther Hubatsch (17. mai 1915 Königsberg, Ida-Preisimaa – 29. detsember 1984 Bonn) oli saksa ajaloolane.
Mondhaldeiit

Mondhaldeiit on vulkaaniline kivim. Mondhaldeiidiks nimetatakse monsoniidi purskekivimist analoogi, mille klaasjas põhimassis sisalduvad augiidii, küünekivi, bütauniidi ja leutsiidi fenokristalle. Kivim on nimetuse saanud Baden-Württembergis asuva Kaiserstuhli mäe kõige kõrgema tipu Mondhalde järgi. Sellal, kui monsoniit on dioriidi erim, kuulub mondhaldeiit andesiidi erimite hulka. "The nomenclature of petrology, with references to selected literature" https://books.google.ee/books?id=op4PAwAAQBAJ&pg=PA193&lpg=PA193&dq=kohalaite&source=bl&ots=bceFSQnD0K&sig=Pk8OihwemMexTNOzxaSItxsgyrY&hl=et&sa=X&redir_esc=y#v=onepage&q=kohalaite&f=false
Karmeloiit

Karmeloiit on vulkaaniline kivim. Karmeloiidiks nimetatakse augiiti sisaldavat basalti või andesiiti (vastavalt sellele, kas kivimis sisalduv plagioklass on labrador või andesiin). Kivimile on omane iddingsiidi sisaldus. Karmeloiidi nimetas 1893. aastal nii Andrew Cowper Lawson Ameerika Ühendriikide California osariigis asuva Carmelo lahe järgi. Lahe ümbruses paljandub kivim kuues kohas ja on ümbritsevatest kivimitest noorem. "The nomenclature of petrology, with references to selected literature" A.C.Lawson: Bull. Deft. Geol. Univ. California, i, lk. 38, 1893 http://www.jstor.org/stable/2451815?seq=1#page_scan_tab_contents
Doris Day

Doris Day (sünninimi Doris Mary Ann Kappelhoff; 3. aprill 1922 Cincinnati, Ohio – 13. mai 2019 Carmel Valley, California) oli USA näitleja, laulja ja loomaõiguste aktivist. Ta alustas 1939. aastal karjääri bigbändi lauljana. 1945. aastal sai ta tuntuks lauluga "Sentimental Journey". Aastatel 1947–1967 salvestas ta koostöös plaadifirmaga Columbia Records üle 650 laulu. 1948. aastal läks ta prooviesinemisele filmilavastaja Michael Curtize ette ja sai naispeaosa filmis "Romance on the High Seas". Ta oli 1950. ja 1960. aastatel üks populaarsemaid näitlejaid ja lauljaid. 1954. aastal oli tema lauldud "Secret Love" suurima läbimüügiga singel Suurbritannias. 1956. aastal mängis ta Alfred Hitchcocki trilleris "Mees, kes teadis liiga palju" ("The Man Who Knew Too Much"), kus laulis igihaljast laulu "Que Sera, Sera (Whatever Will Be, Will Be)". Laul võitis parima originaallaulu Oscari. Tema hiilgav komöödiaanne avaldus filmides "Pillow Talk" (1959), "Lover Come Back" (1961) ja "Send Me No Flowers" (1964), milles kõigis kolmes oli ta koos Rock Hudsoniga peaosaline. 1962. aastal mängis ta Cary Grantiga filmis "That Touch of Mink" (1962). Viimase filmirolli tegi ta 1968. aastal. Filmikarjääri jooksul mängis ta kokku 39 mängufilmis. Aastatel 1968–1973 juhtis oma situatsioonikomöödiasaadet "The Doris Day Show". Hiljem oli ta loomaõiguste aktivist. 1989. aastal pälvis Day Cecil B. DeMille'i nimelise elutööauhinna ja 2008. aastal Grammy elutööauhinna. 2004. aastal autasustas president George W. Bush teda USA Presidendi Vabadusmedaliga. 2011. aastal avaldas ta oma 29. stuudioalbumi "My Heart", mis jõudis Suurbritannia plaadimüügiedetabelis üheksandale kohale. Stuudios on Jaan Elgula ja Kalju Terasmaa. Doris Day 90., Vikerraadio, 4. aprill 2014 Doris Day naaseb üle 47 aasta filmilinale?, Õhtuleht, 26. september 2015 Suri legendaarne näitleja ja muusik Doris Day, ERR, 13. mai 2019
Loomingu Raamatukogu

Loomingu Raamatukogu (lühend LR; algselt ""Loomingu" Raamatukogu") on 1957. aastast ilmuv kirjandusajakiri, mis loodi ajakirja Looming lisana. Ajakiri avaldab väärtkirjandust pehmes köites väljaannetena. Nõukogude ajal ja hiljem kuni 2008. aastani olid kuulusid toimetusse toimetaja (toimetuse vastutav juht), osakonnatoimetajad, tehniline toimetaja ja korrektor, hiljem on toimetuse koosseis vähenenud. Ehkki praktikas oli toimetus Nõukogude perioodil oma töös iseseisev, oli vastutav toimetaja ametlikult üks ajakirja Looming peatoimetaja asetäitja. Ajakiri ilmus kirjastuse Perioodika hallatavana, kuid vastutav toimetuse juht kinnitati ametisse siis, kui tema kandidatuuri kiitis heaks EKP Keskkomitee sekretariaat. 1970. aastatel hakkas partei kõrgem juhtkond nõudma, et toimetuse vastutav juht oleks NLKP liige. Loomingu Raamatukogu toimetust on juhtinud Otto Samma (aastail 1957–1973), Jüri Ojamaa (1973–1983) ja Agu Sisask (1983–1994). 2000. aastatel kaotati toimetuse juhi ametinimetus. Aastail 2008–2012 oli ajakirja peatoimetaja Anu Saluäär, kes oli 1976. aastast töötanud ajakirja osakonnatoimetajana. 2013. aastast on peatoimetaja Triinu Tamm. Toimetuses on pikka aega töötanud Lembe Hiedel (1958–1973), Edvin Hiedel (1963–1973) ja Terje Kuusik (1973–2010). 2012. aastal on tööl toimetaja Kai Aareleid. Alalised eraldi ruumid sai toimetus 1960. aastate algul, kui Tallinnas aadressil Harju 1 valmis Kirjanike Maja, mille alumise korruse üks tiib anti kasutada ajakirjadele Looming ja Loomingu Raamatukogu. 1957. aastal ilmus 24 numbrit, 1958. aastal 36 numbrit, aastatel 1959–1994 ilmus aastas 52 numbrit, 1995. aastast 40 numbrit. Vihiku maht on olnud varieeruv, vastates ühele kuni neljale numbrile. Kujundajad on olnud Jaan Klõšeiko ja Jüri Kaarma (1996–2011). Kirjastaja on olnud Perioodika, aastast 2005 Sihtasutus Kultuurileht. Tsensuuri järelevalve ajakirja üle lakkas 9. augustil 1989. Peamiselt on avaldatud väliskirjanduse tõlkeid (umbes 50 keelest), kuid ilmunud on ka algupärandeid, sealhulgas kordustrükke ja debüüte. Tavaks on alustada iga aastat algupärandiga. Loomingu Raamatukogus ilmunud teoste loend aastakäiguti "Mirabilia" Loomingu Raamatukogu kuldsari Kaljo-Olev Veskimägi. "Nõukogude unelaadne elu. Tsensuur Eesti NSV-s ja tema peremehed." Tallinn 1996, lk 297. "Loomingu Raamatukogu" viiskümmend aastat. Bibliograafia. LR 2006, nr 37–40; lisad: Lembe Hiedel, ""Loomingu" Raamatukogu" alaeast. Märkmeid ja meenutusi aastaist 1957–1973 (lk 159–204), Jüri Ojamaa, Kümme aastat ""Loomingu" Raamatukogus" (lk 205–220) ja Toomas Haug, LR uuel iseseisvusajal (lk 221–224) Loomingu Raamatukogu EPL 14.01.2006: Loomingu Raamatukogu 50 aastat Anu Saluäär – Hedi Rosma. „Vajalik ja möödapääsmatu“. (Loomingu Raamatukogu toimetaja ja peatoimetaja Anu Saluääre intervjuu Hedi Rosmale.) [1] – Looming 2012, nr 12, lk 1741–1753. Raul Sulbi "Dumpingu raamatukogu" kultuur.postimees.ee, 22. oktoober 2017