Yasunari Kawabata

Yasunari Kawabata (jaapani keeles 川端康成 Kawabata Yasunari); 11. juuni 1899 – 16. aprill 1972) oli Jaapani kirjanik, Nobeli kirjandusauhinna laureaat (1968). Yasunari Kawabata sündis Ōsakas arsti perekonnas. Juba kolmeaastaselt jäi ta orvuks ja teda kasvatasid vanavanemad. Vanaema suri neli aastat hiljem ja Kawabata ainus õde siis, kui tulevane kirjanik oli üheksa-aastane. Pärast vanaisa surma, kui Kawabata oli 14-aastane (mõnedel andmetel ka 17-aastane), jätkas ta oma eluteed iseseisvalt. 1920. aastal asus Kawabata kirjandust õppima Tōkyō Keiserlikku Ülikooli, mille ta lõpetas 1924. aastal. Kawabata oli tugevalt mõjutatud Euroopa 20. sajandi alguse avangardsest kirjandusest ning asutas koos mõnede teiste jaapani noorte kirjanikega uuendusmeelse kirjandusliku ajakirja Bungei Jidai ('Kirjanduslik Ajastu'). Kawabata esimene tuntust toonud jutustus "Izu no odoriko" ("Tantsijanna Izust") avaldati 1926. aastal. Kawabata abiellus 1931. aastal ja kolis Kamakurasse. Teise maailmasõja ajal jäi kirjanik sõjategevusest kõrvale. Sõja järel ilmusid Kawabata kolm kõige tuntumat teost: "Yukiguni" ("Lumine maa"; 1947), "Sembazuru" ("Tuhat kurge"; 1951) ja "Yama no oto" ("Mäe hääl"; 1954). 1960. aastatel külastas Kawabata Ameerika Ühendriike, pidades loenguid ülikoolides. 1960. aastate lõpul muutus Kawabata ühiskondlikult aktiivseks, osaledes muu hulgas poliitilistes kampaaniates. Aastatel 1948–1965 oli ta Jaapani PEN-klubi president. 1952. aastal sai ta romaani "Tuhat kurge" eest Jaapani Kunstide Akadeemia auhinna ja valiti 1953. aastal selle liikmeks. 1968. aastal anti Kawabatale esimese Jaapani kirjanikuna Nobeli kirjandusauhind. Auhinna vastuvõtmise kõnes mõistis Kawabata hukka enesetapu, viidates sellega ilmselt mitmetele Jaapani kirjanikele, kes olid endalt elu võtnud. Oma viimased eluaastad veetis Kawabata tagasitõmbunult Kamakuras. Kirjanik suri 16. aprillil 1972 vingugaasimürgitusse. Kawabata uuendas Jaapani kirjandust, eemaldudes seni traditsiooniks olnud realistlikust stiilist. Oma varajastes töödes eksperimenteeris kirjanik sürrealismiga (stiil, mis on hiljem edasi kandunud läbi kogu 20. sajandi Jaapani kirjanduse), lõplikult tuntuks sai ta siiski tänu oma hilisemale impressionistlikule kirjutamislaadile. Kawabata teosed on tüüpiliselt väga psühholoogilised ja toetuvad eleegiliselt Jaapani esteetikale. "Tuhat kurge" põhineb Jaapani kirjanduse klassikal, "Genji monogataril", teose tegevus toimub Jaapani teetseremoonia taustal. Üks Kawabata romaan, "Meijin" räägib 1938. aastal toimunud go-mängust vana meistri ja noore pretendendi vahel. Izu no odoriko (伊豆の踊り子), 1926 Kanjo soshoku, 1926 Asakusa Kurenaidan, 1930 Kinju, 1933 Hana no warutsu, 1937 Jurokusai no nikki, 1948 Yukiguni (雪国), 1937–1947 Hokuro no tegami, 1950 Maihime, 1951 Sembazuru (千羽鶴), 1951 Meijin (名人), 1951–1954 Hi mo stuki mo, 1953 Yama no oto (山の音), 1954 Mizuumi, 1954 Tokyo no hito, 1955 Niji ikutabi, 1955 Onna de aru koto, 1957 Kazu no aru michi, 1959 Nemureru bijo, 1961 Koto, 1961–1962 Kawa no aru shitamachi no hanashi, 1962 Kataude, 1964 Utsukushisa to kanashimi to, 1965 Rakka ryusui, 1966 Gekka no mon, 1967 Utsukushii nihon no watakushi, 1969 Bi no sonzai hakken, 1969 Tenohira ho shosetsu, 1971 "Mäe hääl" (romaan), 1980 (tõlkinud Agu Sisask, Ülle Udam) "Lumine maa" (romaan), 1989 (tõlkinud Ülle Udam) "Tuhat kurge" (romaan), 2001 (tõlkinud Agu Sisask) "Vana pealinn" (romaan), 2001 (tõlkinud Agu Sisask; avaldatud samas köites eelmisega)