laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Boriss Mironov

Boris Nikolajevitš Mironov (sündinud 21. septembril 1942 Marxis Saratovi oblastis) on Venemaa ajaloolane, kliometrist. Peterburi Riikliku Ülikooli professor, Venemaa Teaduste Akadeemia Peterburi ajalooinstituudi peateadur. Ajaloolise sotsioloogia, Venemaa sotsiaal-, majandus- ja demograafilise ajaloo ning antropomeetrilise ajaloo ja uurimismetodoloogia spetsialist. Õppis Leningradi Riikliku Ülikooli majandus- ja ajalooteaduskondades, lõpetas ülikooli 1965. aastal kiitusega. Ajalooteaduste kandidaat (1969, NSV Liidu Teaduste Akadeemia NSV Liidu ajalooinstituudi Leningradi osakond, väitekiri "Leivahinnad Venemaal 18. sajandil"). Ajalooteaduste doktor (1984, Leningradi Riiklik Ülikool, väitekiri "Venemaa siseturg 18. sajandi teisel poolel – 19. sajandi esimesel poolel"). Venemaa Teadusakadeemia Peterburi ajalooinstituudi nooremteadur (1970–1983), vanemteadur (1983–1986), juhtivteadur (1986–2009), peateadur (alates 2009). On olnud õppejõud Leningradi Riikliku Ülikooli ajalooteaduskonnas ja Peterburi Riikliku Ülikooli sotsioloogiateaduskonnas ning õpetanud Peterburi Euroopa Ülikoolis kursust "Venemaa moderniseerimine 18.–20. sajandil". On fundamentaalse monograafia "Vene impeeriumi aegne (18. sajandist 20. sajandi alguseni) sotsiaalne ajalugu" autor. Ta andis suure panuse antropomeetriliste andmete ajalooallikana kasutamise metoodika väljatöötamisse. Näiteks osutas Mironov, et Venemaa meessoost elanike keskmise pikkuse dünaamika põhjal võib oletada, et riigi elatustase on 305 aasta jooksul (1701–2005) muutunud tsükliliselt. Kui 18. sajandil valitses langustrend, siis 19.–20. sajandil aga tõusutrend. 18. sajandi alguses oli Venemaa biostaatuse taseme poolest Euroopa mastaabis veidi alla keskmise ja aastad 1701–2005 kulgesid peamiselt taseme keskel. Elatustaseme langusperioodidel eemaldus Venemaa veidi keskmisest, elatustaseme tõusuperioodidel aga lähenes keskmisele, kuid siiski püsis sotsiaal-majanduslik areng kogu aeg keskmisel tasemel. Ta pakkus välja originaalse "optimistliku" tõlgenduse 18.–20. sajandi alguse Venemaa ajaloost. Venemaa revolutsiooni põhjusteks peab ta nii subjektiivseid tegureid – osa Venemaa haritlaskonna utoopilisi meeleolusid – kui ka kontraeliidi tegevust. Sealhulgas nende ettevõtjate tegevust, kes tahtsid võimu monarhialt endale haarata.
Burga mõis

Burga mõis (saksa keeles Borrishof, läti keeles Burgas muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Luke kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub mõisakompleks Läti Valka piirkonnas Valka vallas Luke asulas. Sealsed valdused olid algselt von der Borgide omad; ka algne saksakeelne nimekuju oli mõisal Borgshof. 1632. aastal jättis Margaretha Lode (sünd. von der Borg) mõisa oma pojale Gustav Lodele. Nende tütar abiellus Rosenschildide pojaga. Tema poeg Gustav suri järglasi jätmata ja reduktsioonikomisjon otsustas, et pärijaks võib olla ka tütar Kaisa Rosenschild, kelle valdusse läks mõis 1723. aastal. Tolle kaudu sai mõisa haldajaks kapten Christer von Brand, kes sai järgmisel aastal loa mõisa müügiks, ostja pidi olema Johann von Schrader. 1738. aastaks oli mõisa omanikuks saanudki von Schrader. 1816. aastal pantis Friedrich von Schrader mõisa 24 500 rubla eest Johann Carl von der Seebeckile. 1826. aastal võttis too mõisa oma kasutütre Natalie Dorothea von der Seebecki nimel vastu. 1833. aastal pantis Natalie Burga 25 000 rubla eest George Bernhard Heinrich Morsile. Too loovutas 40 000 rubla eest pandiõiguse 1842. aastal Adolph von Hemmelmannile, kes neli päeva hiljem ka mõisa pärisomanikuks sai. Too pantis mõisa Joachim Friedrich Erdellile, ent 1856. aastal müüs ta selle Viktor von Strykile. 1876. aastal ostis mõisa 36 000 rubla eest Volmari elanik Paul Schmidt. Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 3,25 adramaad, sellele allus 66 mees- ja 93 naishinge. 1641. aastal oli mõisa suurus 2 ja 1/4 adramaad. Aastail 1688 ja 1734 oli adramaid kolm, aastal 1758 aga 3 ja 1/4 adramaad. Aastal 1823 oli mõisa suurus 3 ja 1/2 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 3 ja 8/10, aastal 1881 oli neid aga 3 ja 62/80, lisaks allus mõisale 4 ja 23/80 adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses. Materialien zu einer Geschichte der Landgüter Livlands, Volume 1, Heinrich von Hagemeister, lk 294-295. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 363. Bienestamm, H. von. Geographischer Abriss der drei deutschen Ostsee-Provinzen Russlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: Deubner, 1826, lk 271. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 292. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 359.
Bolognese

Bolognese [boloɲˈɲeze] on Itaaliast Bologna piirkonnast pärinev koeratõug. Tõustandardis on koera käitumise/iseloomu kohta muuhulgas kirjas järgmist: „Väga rahulik, tavaliselt mitte eriti aktiivne“ Pildid 6-kuine kutsikas "BOLOGNESE" [Bolonja] (pdf) (inglise). FCI. Vaadatud 26.10.2017. Omadussõna ‘bolognese’ (bolonja) on saadud sufiksi ‘-ese’ liitmisel sõnale Bologna. Maurizio Dardano, Petro Trifone. La lingua italiana. Bologna, 1985, p. 331. "DiPI Online - Dizionario di Pronuncia Italiana". Vaadatud 29.10.2017.  Bolonja – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Bologna bichon koer.ee saidil
Koguva sadam

Koguva sadam (sadamakood EE KGV) on sadam Saare maakonnas Muhu vallas Koguva külas. Sadamat peab MTÜ Ankur. Koguva on iidne ja kuulus kaluriküla ning sadam on olnud külas juba ammusest ajast. Koguva külast on pärit kirjanik Juhan Smuul ning tänapäeval on tema sünnitalus Muhu Muuseum. Koguva külas ja lähiümbruses on filmitud Sulev Nõmmiku kultusfilmid "Siin me oleme" ja "Mehed ei nuta". Koguva vanadel külateedel jalutades on hästi näha säilinud talupojaarhitektuuri. Lisaks saab hea ülevaate kohalikust mereajaloost Koguva sadama väikesest kalandusmuuseumist. MTÜ Ankur võttis oma missiooniks taastada Koguva sadam ja tuua piirkonda juurde erinevaid turismiteenuseid ja muid sadama- ja veeturismiga seotud ettevõtmisi. MTÜ Ankur on ellu kutsutud kodanikualgatuse korras. Põhieesmärkideks oli Koguva sadama korrastamine ja pidev arendamine, piirkondliku turismivõime suurendamine ja rannakalurluse jätkamise soodustamine. Kuigi tööpõld on lai, on paljusi tulemusi näha: nii jahisadam kui kohalikud kalurid töötavad aktiivselt, lisandunud on toitlustus- ja majutusvõimalusi, unustamata huvitavat kalandusmuuseumi, mis räägib Koguva küla kaluridünastiate ajaloost. Samas on truuks jäädud küla rahulikule loomule, linnakiire ei kuulu Koguvasse – see on ju küla, kus aeg peatub. Koguva sadamas töötab restoran Noodakuur. Menüüs on toidud, mis on tehtud kohalike kalurite püütud värskest kalast või rannaniitudel kasvatatud veiste ja lammaste lihal. Noodakuur on avatud iga päev kuni suve lõpuni. Nimi Bottengarn on pandud aastasaju vana, rootsipärase nimetusega ning Koguvas ohtralt kasutusel olnud angerjapüügivahendi järgi. Sellega on avaldatud austust Koguva vanadele traditsioonidele ja samas seotud need kaasajaga nende edasiseks arendamiseks kaasaegses vormis. Bottengarni butiik-külalistemaja on avatud terve suve juuni algusest kuni augusti lõpuni. Majas on viis külalistetuba ning 2020. aastast on võimalus veeta öö ka ujuvmajas. Bottengarni ülakorrusel asuvad kaheinimesetoad ning alumisel korrusel avaneb vaade merele ja päikeseloojangule. 2012. aastal avati Koguva sadama mõrrakuuris Eestis ainulaadne kalandusmuuseum. Kõik eksponaadid on pärit Koguva küla taludest, suurem osa Tõnise talust, kelle peremees keeldus kolhoosi astumast ja hoidis oma aitade uksed lukus, et vara kolhoosi ei viidaks. Sadamas on 15 külaliskaikohta. Lubatud on siseneda veesõidukitel, mille mõõtmed ei ületa pikkust 12 m, laiust 4 m ega süvist 1,8 m. Lisaks on kai kõrval olemas nii neli parkimiskohta karavanidele kui ruumi telkimise jaoks. https://web.archive.org/web/20171010090635/http://www.sadamaregister.ee/SadamaRegister/sadam/212 (vaadatud 26.10.2017). https://bottengarn.ee/meist/ (vaadatud 17.08.2020). https://www.koguva.ee/category/uudised/ (vaadatud 17.08.2020). https://www.koguva.ee/kohvik/ (vaadatud 17.08.2020). https://www.koguva.ee/majutus/ (vaadatud 17.08.2020). https://www.koguva.ee/muuseum/ (vaadatud 17.08.2020). https://www.koguva.ee/teenused/ (vaadatud 17.08.2020). Koguva sadam Sadamaregistris Bottengarni butiik-külalistemaja Koguva uudised Koguva kohvik Koguva majutus Koguva muuseum Koguva sadama teenused
Ridleyandra merohmerea

Ridleyandra merohmerea on taimeliik gesneerialiste sugukonnast. Ridleyandra merohmerea kasvab Malaka poolsaare lääneosas. Mat Yunoh Siti Munirah, Zaharil Dzulkafly, Ridleyandra merohmerea (Gesneriaceae), a new species from Kelantan, Peninsular Malaysia, PhytoKeys 89: 1-10 (17. oktoober 2017) [Botany • 2017 Ridleyandra merohmerea • A New Species (Gesneriaceae) from Kelantan, Peninsular Malaysia]
Istra rajoon

Istra rajoon (vene keeles Истринский район) on 2. järgu haldusüksus (munitsipaalrajoon) Venemaal Moskva oblasti loodeosas. Rajooni keskus on Istra linn. Rajoon piirneb põhjas Klini rajooniga, kirdes Solnetšnogorski rajooniga, kagus Krasnogorski linnaringkonnaga, lõunas Odintsovo rajooniga, läänes Ruza rajooniga ja loodes Volokolamski rajooniga. Rajooni pindala on 1268,97 km². Elanike arv oli 2012. aastal 119 960, 2009. aastal 113 960 ja 2002. aastal 115 753. Istra rajoonis on 198 asulat, mis kuuluvad kolme linnaasunduse (Istra ja Dedovski linna ning Snegiri alevi) ja üheteistkümne külaasunduse koosseisu. Rajooni tähtsaim jõgi on Istra jõgi. Q127263059
Viinistu sadam

Viinistu sadam (sadamakood EE VIN) on sadam Harju maakonnas Kuusalu vallas Viinistu külas. Sadamat peab OÜ Viinistu Kultuuri-ja konverentsikeskus. https://web.archive.org/web/20171027024852/http://www.sadamaregister.ee/SadamaRegister/sadam/2645 (vaadatud 26.10.2017) Viinistu sadam Sadamaregistris
Kakumäe sadam

Kakumäe sadam (sadamakood EE KAK) on väikesadam Kopli lahe ääres. Sadamat peab OÜ Haven Management. Maapoolne ligipääs sadamale on Tallinnas Haabersti linnaosas Kakumäe asumis Lesta tänaval. Haven Kakumäe https://web.archive.org/web/20170728043648/http://www.sadamaregister.ee/SadamaRegister/sadam/163 (vaadatud 26.10.2017) Kakumäe sadam Sadamaregistris
Kalevi Jahtklubi sadam

Kalevi Jahtklubi sadam (sadamakood EE KJK) on sadam Tallinnas Pirita linnaosas Pirita tee 17. Sadamat peab Kalevi Jahtklubi. Sadama kapten on Ado Tikerpäe https://web.archive.org/web/20171010090727/http://www.sadamaregister.ee/SadamaRegister/sadam/167 (vaadatud 26.10.2017) Kalevi Jahtklubi sadam Sadamaregistris
Rhaucus

Rhaucus on koibikuliste perekond Cosmetidae sugukonnast. Perekonda Rhaucus liigitatakse järgmised koibikulised: Rhaucus florezi Andrés F. García and Adriano B. Kury, 2017 Rhaucus vulneratus Simon, 1879. [Arachnida • 2017 Taxonomic Revision of the Andean Harvestman Genus Rhaucus Simon, 1879 (Opiliones, Cosmetidae)], veebiversioon (vaadatud 26. oktoobril 2017) inglise keeles Selles artiklis on kasutatud hollnadikeelset artiklit nl:Rhaucus seisuga 26.10.2017.
Selfoss

Selfoss on linn Islandil Árborgi vallas, Suðurlandi piirkonna halduskeskus ja Árborgi valla suurim asula ning halduskeskus. Ta asub riigi lõunaosas Ölfusá jõe (Hvitá jõe jätku) vasakul kaldal ringtee (Hringvegur) ääres Hveragerði ja Hella asula vahel. Nime teine pool foss tähendab 'juga'. Nime esimene pool sel tähendab 'eluruumidega lauta suvekarjamaal'. Nimest hoolimata ei ole kogu vallas ühtegi juga. Linn on ärikeskus. Suurim tööandja on piimatöötlemisettevõte. Töödeldakse ka muid põllumajandussaadusi. Tähtis koht majanduses on ümbruskonna teenindamisel. Selfossi kaudu pääseb muuhulgas Þingvellirisse ja Hekla vulkaani juurde. Islandi saagade järgi talvitus Ingólfur Arnarson 873/874. aasta talvel Ingólfsfjalli mäe jalamil Ölfusást läänes. Asula rajas sellele kohale 1000. aasta paiku Þórir Ásason. Ölfusá jõele rajati 1891 rippsild, mille ehitamine oli üleriigiline sündmus. Sild muutis Selfossi Lõuna-Islandi põllumajanduspiirkonna keskuseks. Tänapäevane sild rajati 1945, kui esialgne sild oli kokku kukkunud. Sild lagunes, kuigi Suurbritannia oli paigutanud sõjaväeosa silda kui tähtsat strateegilist objekti turvama. Kui 1930 rajati piimatöötlemisettevõte, kasvas Selfoss märgatavalt. 1900. aastal oli Selfossis 40, 2006. aastal üle 6000 elaniku. Samal aastal rajati kaubanduskeskus Kaupfélag Árnesinga ja need kaks ettevõtet olid mitukümmend aastat asula peamised tööandjad. 29. mail 2008 tabas Selfossi piirkonda 6,3-magnituudiline maavärin, mis tekitas mõnele ehitisele ja teedele märkimisväärset kahju. Maavärinat oli tunda kogu Lõuna-Islandil, kaasa arvatud Reykjavíkis ja Keflavíkis. Vähemalt 30 inimest sai vigastada, kuid surma ei saanud keegi. Tänapäeval, mil liiklus on paremini arenenud, on asula asukoht soodne pealinna Reykjavíki läheduse tõttu. Arvatakse, et madalamate kinnisvarahindade tõttu hakkavad ärid ja elanikud pealinnast Selfossi valguma. Selfossis on töötus märksas väiksem kui Reykjavíkis. Alates 1998. aastast kuulub Selfoss Árborgi valda, millest ta moodustab suurema osa.
Aado Velmet

Aado Velmet (15. märts 1910 Vaemla küla, Hiiumaa – 13. august 1974 Tallinn) oli eesti helilooja, koorijuht ja muusikapedagoog. Ta lõpetas 1932. aastal Läänemaa Õpetajate Seminari, 1937. aastal Tallinna konservatooriumi klaveri eriala Theodor Lemba klassi ja 1947. aastal kompositsiooni eriala Heino Elleri klassi. Aastatel 1935–1939 töötas ta õpetajana Suuremõisas ja Kärdlas, 1939–1940 Pärnu Ülejõe Algkoolis. 1940–1941 oli ta Tallinna Õpetajate Seminari õpetaja. Aastatel 1944–1974 töötas ta Tallinna Riiklik Konservatooriumis muusikateooria õppejõuna, 1950–1961 muusikateooria kateedri juhataja, 1962. aastast dotsent, 1962–1974 puhkpillikateedri juhataja. Aastatel 1946–1963 juhatas ta naiskoori Ilo. Ta juhatas naiskoore XIII, XIV ja XV üldlaulupeol. Heliloojana on ta kirjutanud sümfoonilist muusikat, koorimuusikat ja kammermuusikat. Ta on maetud Tallinna Metsakalmistule. 1956 Eesti NSV teeneline kunstitegelane Tema poeg on tšellist ja muusikapedagoog Toomas Velmet. Eesti muusika biograafiline leksikon. Tallinn: Valgus, 1990, lk 285 Kalmistute register HAUDI
Machaeropterus

Machaeropterus on linnuperekond tantsulindlaste sugukonnast. Perekonda Machaeropterus liigitatakse järgmised linnuliigid: häälistiib-tantsulind (Machaeropterus deliciosus) (Sclater, PL, 1860) Machaeropterus eckelberryi Daniel F. Lane, Andrew W. Kratter and John P O'Neill, 2017 tulipea-tantsulind (Machaeropterus pyrocephalus) triip-tantsulind (Machaeropterus regulus) (Hahn, 1819) triip-tantsulind (Machaeropterus (r.) regulus) (Hahn, 1819) (Machaeropterus (regulus) striolatus) punatriip-tantsulind Machaeropterus striolatus (Bonaparte, 1838). Maailma linnunimetuste andmebaas, veebiversioon (vaadatud 26. oktoobril 2017) [Ornithology • 2017 Machaeropterus eckelberryi • A New Species of Manakin (Aves: Pipridae) from Peru with A Taxonomic Reassessment of the Striped Manakin (M. regulus) Complex], 26. oktoober 2017, veebiversioon (vaadatud 26. oktoober 2017 inglise keeles Selles artiklis on kasutatud ingliskeelset artiklit en:Machaeropterus seisuga 26.10.2017. Sissekanne ADW-s Sissekanne CoL-is
Bānūži mõis

Bānūži mõis (saksa keeles Bahnus, läti keeles Bānūžu muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Smiltene kihelkonnas. Tänapäeval asub Lätis Smiltene piirkonnas Bilska vallas. Smiltene staarost Alexander Schwab andis aadlik Adam Grochowskyle kasutamiseks ja elupaigaks viis linnusele kuulunud valdust: Raude, Gowal, Spretz, Mirin, Papin ja Bahnhusin. Poola kuningas Sigismund III kinkis need alad aastal 1618 talle ka pärusvalduseks. Sellest alast kujunesidki Rauda, Bānūži ja Pāpiņase mõis. Mõis eraldati Rauda mõisast, kui sellele kuulunud Bahnhusini talu ostis leitnant von Tiesenhausen. Aastal 1794 pantis ta selle 5 200 taalri eest Justus Christian Knochele. Aastal 1861 loovutas Jacob Anton Treu pandiõigused 28 500 rubla eest mitteaadlikust Smiltene mõisavalitsejale Johann Gottlieb Behrensile, aastal 1880 sai viimane ka mõisa pärisomanikuks. Aastal 1892 tapeti Johann Gottlieb Behrens röövi käigus. Ta suri järglasteta.1892. ja 1909. aastal on omanikuna mainitud Ēvele pastoriprouat Emma Bosset (sündinud Preussfreund) (1834−1912). Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 5/8 adramaad, sellele allus 16 mees- ja 21 naishinge. Aastal 1688 oli mõisa suurus (koos Rauda mõisaga) üks adramaa, ka aastal 1734 kuulus mõisadele üks adramaa. Aastal 1758 kuulus mõisale 5/8 adramaad, aastal 1823 oli adramaid 17/20. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 13/20, aastal 1881 oli neid aga 1 ja 33/80, lisaks allus mõisale 62/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses. Agraarreformi ajal oli mõisa pindala 275 hektarit. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus'schen Buchdruckerei, 1885, lk 405-406. Eesti Postimees, 17. september 1894, Suur mõrtsuka-protsess Riias Bienestamm, H. von. Geographischer Abriss der drei deutschen Ostsee-Provinzen Russlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: Deubner, 1826, lk 275. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 274. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 401. Latviešu konversācijas vārdnīca. II. sējums. Rīga : Anša Gulbja izdevniecība. 2402. sleja. Sakk, Ivar. Läti mõisad. Reisijuht. Tallinn: EVG Print, 2006. Lk 126.
Blome mõis

Blome mõis (saksa keeles Blumenhof, varem Stammer) oli rüütlimõis, hiljem riigimõis Liivimaal Valga kreisis Smiltene kihelkonnas. Praegu asub mõisasüda Lätis Smiltene piirkonnas Blome vallas Blomes. Peahoone asub aadressil Dzirnavu iela 2. Mõisa omanikuks oli XIV sajandi lõpus Theodor von Rop ja aastal 1400 läänistas Riia peapiiskop Johann von Wallenrode selle oma vasallidele Stammeritele. Edasi ostis mõisa Heinrih Krüdener. Tänapäevase nime sai mõis pärast aastat 1428, mil selle omanikeks said vennad Blumid. Blumide valdusse jäi mõis aastani 1599. Seejärel andis Gustav Adolf mõisa Arel Lillia valdusse. Aastal 1620 kujunes mõis reduktsiooni käigus riigimõisaks. Mõisa juurde kuulus aastal 1640 veel valdus nimega Lasseburg. Kuningas Sigismund III andis selle aastal 1595 Jacob Wlasziborskyle. Tema pojad Nicolaus ja Jacob said veel lisaks samast kihelkonnast osa mõisast nimega Sterbeckershof, mis ka hiljem Blome mõisa koosseisu läks. Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 19 ja 3/4 adramaad, sellele allus 544 mees- ja 561 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus 10 adramaad, aastal 1688 oli selle suurus 18 adramaad. Aastal 1734 kuulus mõisale 17 ja 3/8 adramaad maad. Aastal 1758 kuulus mõisale 18 ja 1/8 adramaad, aastal 1823 oli adramaid 19 ja 1/14. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 19 ja 1/20, aastal 1881 allus mõisale 14 ja 20/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses. Aastal 1920, mil mõisad likvideeriti, kuulus Blome mõisale 2021 hektarit maad. Mõisa koosseisus oli aastal 1816 kaks karjamõisa: Jurken ja Stulbe. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 404-405. Hagemeister, Heinrich von. Materialien zu einer Geschichte der Landgüter Livlands, lk 277. Bienestamm, H. von. Geographischer Abriss der drei deutschen Ostsee-Provinzen Russlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: Deubner, 1826, lk 274. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 274. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 401. Latviešu konversācijas vārdnīca. II. sējums. Rīga : Anša Gulbja izdevniecība. 2603. sleja. Sakk, Ivar. Läti mõisad. Reisijuht. Tallinn: EVG Print, 2006. Lk 118.
Pāpiņase mõis

Pāpiņase mõis (saksa keeles Papenhof) oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Smiltene kihelkonnas. Praegu asub mõisasüda Lätis Smiltene piirkonnas Bilska vallas. Smiltene staarost Alexander Schwab andis aadlik Adam Grochowskyle kasutamiseks ja elupaigaks viis linnusele kuulunud valdust: Raude, Gowal, Spretz, Mirin, Papin ja Bahnhusin. Sigismund III kinkis need alad aastal 1618 talle ka pärisvalduseks. Sellest alast kujunesidki Rauda, Pāpiņase ja Bānūži mõis. Pāpiņas eraldati Rauda mõisast, kui valdus jagati kahe venna vahel. See kuulus aastal 1682 Peter Grochowskyle. Aastal 1837 pärandas Voldemar von Grochovsky mõisa oma pojale Friedrich Grochowskyle. Aastal 1049 ostis selle 6000 rubla eest Julius von Bogdziewicz. Aastal 1856 pantis too mõisa 8000 rubla eest Jacob Libbertile, ent sai selle aastal 1858 tagasi ja pantis siis sellelsamal aastal selle Võnnu kodanikule Peter Sucedsile. Aastal 1869 lõppes panditähtaeg ja mõis müüdi enampakkumisel 11 000 rubla eest Carl Sakkitile. Aastal 1864 omandas mõisa 60 737 rubla eest Smiltene mõis. Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 3/4 adramaad, sellele allus 18 mees- ja 20 naishinge. Aastal 1688 oli mõisa suurus 1/2 adramaad, sama palju maad kuulus mõisale aastal 1734. Aastal 1758 kuulus mõisale 3/4 adramaad, aastal 1823 oli adramaid 17/20. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 13/20, aastal 1881 oli neid aga 66/80, lisaks allus mõisale 11/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses. Agraarreformi ajal oli mõisa pindala 175 hektarit. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 405-406. Bienestamm, H. von. Geographischer Abriss der drei deutschen Ostsee-Provinzen Russlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: Deubner, 1826, lk 275. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 274. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 401. Latviešu konversācijas vārdnīca. II. sējums. Rīga : Anša Gulbja izdevniecība. 2402. sleja.