laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Spokane'i jõgi

Spokane'i jõgi on jõgi Ameerika Ühendriikides Washingtoni ja Idaho osariigis. Ta on Columbia jõe vasakpoolne lisajõgi. Jõgi saab alguse Coeur d'Alene'i järvest Idahos ning suubub Columbia jõkke Franklin D. Roosevelti järve lähedal. Jõe pikkus on 179 km. Jõe kaldal asub Spokane. Jõe vesi on väga saastunud. Eelkõige leidub seal raskmetalle, mis on pärit piirkonna metallurgiaettevõtetest. Varem lasti ka Spokane'i linna kanalisatsioonivesi otse jõkke.
Pio Monte della Misericordia

Pio Monte della Misericordia on kirik Napoli ajaloolises keskuses Lõuna-Itaalias. Kirik on tuntud seal asuvate kuulsate kunstiteoste poolest, mille hulgas on ka Caravaggio "Taevaõnnistuse seitse tegu". Heategeva vennaskonna (Pio Monte della Misericordia 'halastuse vaane mägi') asutas 1602. aastal rühm noori aadlikke ning esialgu käis see koos Napoli katedraali juurde viiva trepi juures asuvas Gian Giacomo di Conforto projekteeritud väikeses kirikus. 1658.–1678. aastani kirikut laiendati ning arhitekt Francesco Antonio Picchiatti ühendas sellega läheduses asuvad hooned ja rajatised, mille tulemusel moodustus paleest ja renoveeritud kirikust koosnev hoonetekompleks. Kiriku peaaltaril asub Caravaggio "Taevaõnnistuse seitse tegu". Seal on veel ka Luca Giordano, Carlo Sellitto, Fabrizio Santafede, Battistello Caracciolo ja teiste kunstiteosed. Leonetti Rodinò, M. G. (1991). Il Pio Monte della Misericordia la storia la chiesa la quadreria. Naples. Koduleht
Anna Haava tänav

‹ Kaart ajutiselt peidetud (?) › Anna Haava tänav on Anna Haava järgi nimetatud tänav Tartus Vaksali ja Tähtvere linnaosas. Tänav algab Jaan Tõnissoni tänavalt, kulgeb loode suunas ja lõpeb kolme tänava kohtumiskohas (teised kaks on Vikerkaare ja Karl August Hermanni tänav), ristudes Kooli, Vabriku tänava ja Näituse tänavaga. Anna Haava tänav on umbes 480 meetrit pikk. Anna Haava 7 ja 7a asub Eesti riigitegelase Jaan Tõnissoni kunagine maja, mille omanik Heldur Tõnisson jättis unarusse ja mis seisis kakskümmend aastat tühjana. Alates 2010. aasta oktoobrist hõivasid maja skvotterid, hoones korraldati vaba kultuuri liikumisega seotud üritusi. Valdar Parve pidas õigeks maja hügieenilistel põhjustel lammutada. Kuni 1. oktoobrini 1954 nimetati tänavat Tööstuse tänavaks (Industriestraße, Gewerbe Straße). A. Haava 15 A. Haava 17 A. Haava 19 "Tartu noored hõivasid kunagise riigivanema Tõnissoni maja" Õhtuleht, 4. mai 2012 Mari-Liis Hüvato "Linnavolinik pärib Tõnissoni maja kohta"[alaline kõdulink] Postimees, 31.01.2008 http://www.epl.ee/news/arvamus/valdar-parve-skvotterlus-pole-oht-meile-vaid-neile.d?id=65673808 Valdar Parve: Skvotterlus pole oht meile, vaid neile!
Jarkko Nieminen

Jarkko Kalervo Nieminen (sündinud 23. juulil 1981) on Soome endine tennisist. Nieminen jõudis kolmel korral suure slämmi turniiri veerandfinaali: 2005 USA lahtistel meistrivõistlustel, 2006 Wimbledoni turniiril ja 2008 Austraalia lahtistel meistrivõistlustel. Ta mängis 12 ATP turniiri finaalis ja võitis neist kaks turniiri: 2006. aastal Aucklandis ja 2012. aastal Sydneys. 2015. aasta suvel teatas ta, et lõpetab tennisekarjääri sama aasta hooaja lõpus. Viimase näidiskohtumise pidas ta 9. novembril väljamüüdud Hartwall Areenal Roger Federeri vastu, kaotades 6:7(4), 6:7(7). ATP profiil
Tiit Lääne

Tiit Lääne (sündinud 21. oktoobril 1958) on eesti spordiajakirjanik ja koduloolane. Tiit Lääne on lõpetanud 1977. aastal Jõgeva keskkooli ja 1986. aastal Tallinna Pedagoogilise Instituudi kehakultuuri alal. Spordist hakkas huvituma 1968. aastal Vaimastvere koolis. Ta on 1977 Eesti juunioride meister 10 km käimises. 1981 kümnevõistluses ja 1991 kettaheites spordiseltsis Jõud meistrivõistluste pronks. Mänginud Eesti meistrivõistlustel Jõgeva jäähoki-, jalgpalli ja jääpallimeeskonnas. Kuulunud jääpallis Eesti koondisse ja tulnud 2002 minijääpallis Eesti meistriks. Ta on töötanud aastatel 1978–1979 kehalise kasvatuse õpetajana. Töötanud (spordi)toimetajana 1979–1987 Jõgeva rajooni ajalehel Punalipp põllumajandus- ja spordiosakonna juhatajana, 1987–1992 Maalehe erikorrespondendina, 1993–1995 Päevalehe sporditoimetajana, 1996–1997 Spordilehe toimetajana, 1998–2000 Maalehes, 2000–2002 Eesti Päevalehes, 2002–2006 Eesti Spordilehes, 2006–2007 Eesti Päevalehes ja 2007–2008 Sporditähes sporditoimetajana ning hiljem TEA Kirjastuses. Ajalehe Vooremaa peatoimetaja. Ta on olnud aastatel 2015–2017 Jõgeva vallavolikogu esimees ja 2020–2021 Jõgeva vallavanem. Ajakirjanike Liidu (1985), Spordiajakirjanike Liidu (1992) ja Rahvusvahelise Spordiajakirjanike Liidu liige (1996). Eesti Spordiajaloo Seltsi asutajaliige (1989) ja auliige (2014), kuulunud 1989–1997 ja 2003–2007 seltsi juhatusse. 2009. aastast Eesti spordi biograafilise leksikoni kolleegiumi liige. 2016. aastast Jõgevamaa Spordiliidu Kalju juhatuse liige ja 2019. aastast selle president. 2017. aastast Jõgevamaa Spordiveteranide Klubi ja 2019. aastast Eestimaa Spordiliidu Jõud juhatuse liige (aasta tegija 2004). 2020. aastast EOK esindajate kogu liige. Ta on koostanud raamatu Eesti Olümpiakomitee aupresidendist Arnold Greenist. Eesti Olümpiakomitee esitles seda raamatut 12. mail 2009. 2009. aastal ilmus tema koostatud "Eesti spordi taskuentsüklopeedia". 2020. aastal ilmus raamat "VII olümpiamängud. Antwerpen 1920". 2023. ilmus I taliolümpiamängud, Chamonix 1924 2008 – Jõgevamaa Hõberist 2011 – Jõgevamaa kultuuripärl 2019 – stipendium "Ela ja sära" Jaan Lukas, Jõgevamaalased valisid spordiajakirjanik Tiit Lääne kultuuripärliks, Postimees.ee, 22.01.2011. Biograafia ESBL-is
Mart Orav

Mart Orav (sündinud 8. juunil 1958 Tartus) on eesti kirjandusloolane ja toimetaja. Ta on õppinud Tartu 1. Keskkoolis (lõpetas aastal 1976) ja Tartu Riikliku Ülikoolis eesti keelt ja kirjandust. Orav on avaldanud artikleid eesti pagulaskirjanikest, Ants Orasest, Heiti Talvikust, Eesti PEN-klubist, Arbujaist, ajakirja Akadeemia ajaloost, Aleksander Aspelist jpm. Ta on ka palju teiste autorite raamatuid toimetanud ja trükiks ette valmistanud. Mart Orav on olnud Tartu kultuurkapitali nõukogu, kultuuriministeeriumi juures asuva klassikakirjastamise nõukogu ja Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapitali nõukogu liige. Ta töötab ajakirja Akadeemia humanitaar- ja sotsiaalvaldkonna toimetajana. 2008 – Tartu kultuurkapitali aastapreemia 2011 – Valgetähe IV klassi teenetemärk 2021 – Edvin ja Lembe Hiedeli nimeline toimetajaauhind https://www.htg.tartu.ee/d7/lennud_d.php?aasta=1976 Tartu kultuurkapitali aastapreemia sai Mart Orav[alaline kõdulink], Tartu Postimees, 23. jaanuar 2008 Vabariigi Presidendi teenetemärkide infosüsteem. Teenetemärkide kavaleride loend: Orav, Mart.
Sakla raamatukogu

Sakla raamatukogu on raamatukogu Sakla külas Saaremaa vallas Saare maakonnas. Raamatukogu asutati 1947. aastal. Aare Laine, Sakla raamatukogul kuuskümmend kukil, Saarte Hääl, 16. november 2007
Mati Põdra

Mati Põdra (sündinud 15. jaanuaril 1968) on eesti dirigent ja muusikapedagoog. Aastatel 1995–2009 töötas ta Pärnu Sütevaka Humanitaargümnaasiumis muusikateoreetiliste ainete ja muusikaajaloo õpetajana, 2009–2011 Islandi Vabariigis Thorshöfnis instrumendiõpetajana, 2011–2013 Jana Tringi erakoolis kitarriõpetajana. Alates aastast 2011 on ta Lihula Muusika- ja Kunstikoolis vaskpuhkpillide ja löökpillide õpetaja. Õppeaastal 2010/2011 oli ta Narva Lasteülikooli lektor. Mati Põdra algatusel hakati alates 2008. aastast Kaitseliidu orkestreid uuesti kasutama suvistel võidupüha paraadidel. Alates 2013. aastast koordineerib ta Kaitseliidu kooli juures orkestrite õppetegevust kogu organisatsioonis. Mati Põdra on rahvusvaheliselt tunnustatud arranžeerija, kelle seatud muusikateoseid on mänginud puhkpilli- ja sümfooniaorkestrid nii Eestis kui ka Venemaal, Lätis, Soomes, Norras, Islandil, Austrias ja Saksamaal. 2009. aasta üldlaulupeoks "Üheshingamine" koostas ta puhkpilliorkestritele viisipõimiku Uno Naissoo meloodiatest ja 2014. aasta üldlaulupeol kõlas puhkpilliorkestrite esituses viisipõimik "See kaunis maa" Kustas Kikerpuu loomingust. 2019.aasta üldlaulupeoks valmis koostöös Mart Siimeriga teos "Ärka, kannel ja harf!" puhkpilliorkestritele.
Limnoplankton

Limnoplankton on kitsamas tähenduses järvede ja veehoidlate plankton (järveplankton ehk järvehõljum ehk eulimnoplankton), laiemas tähenduses (mida vastandatakse haliplanktonile ehk mereplanktonile) aga mageveekogude plankton. Järveplankton on üldiselt rikkalik ja kohapeal tekkinud. Bakterioplanktoni arvukus on vähetoitelistes järvedes 1–3, rohketoitelistes järvedes 6–12 miljonit rakku 1 cm3 kohta. Fütoplankton koosneb peamiselt räni-, rohe-, rusk-, vaguvibur- ja koldvetikaist. Nende hulk ja koosseis muutuvad aastaajati enamasti tugevasti, sõltudes peaasjalikult vee temperatuurist, mineraaltoitainetest ja vette jõudnud valgusest. Zooplanktoni hulk on kõige suurem suvel. Zooplanktoni moodustavad peamiselt aerjalalised, vesikirbulised, keriloomad ja protistid. Jõeplankton Haliplankton Ökoloogialeksikon. (1992). Koost. Masing, V. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus
August Johanson

August Johanson-Järve (4. august 1891 – 4. aprill 1960). Alatskivi vald, Tartumaa. Osales Eesti Vabadusvõitluses, vanemallohvitser, Eesti Vabaduse Risti II liigi kavaler. Võitles Sakala Partisanide Pataljonis. Pataljoni järgi nimetati ka Vabadussõjas osutatud teenete eest saadud talu Sakalaks. Talu on siiani perekonna valduses. Lapsed: Linda Järve; Ülo Järve; Selma Järve; Olev Järve (Johanson); Uudo-Kalle Järve.[viide?] Lastelastest on tuntuim Uudo-Kalle tütar Kersti, kes tegeleb kikkpoksiga rahvusvahelisel tasandil.[viide?]
Baskin

Baskin on perekonnanimi. Jaanuaris 2012 oli Eesti rahvastikuregistrisse kantud 8 perekonnanime Baskin kandvat inimest. Eino Baskin Ilja Baskin Karin Baskin Roman Baskin
Anthony Villanueva

Anthony N. Villanueva (18. märts 1945 – 13. mai 2014) oli Filipiinide poksija. Villanueva sai sulgkaalus (kuni 57 kg) 1964. aasta Tōkyō olümpiamängude poksivõistlustel hõbemedali, kaotades finaalis kuldmedali- ja olümpiavõitjale Stanislav Stepaškinile (NSV Liit). Villanueva poksis oktoobrist 1965 kuni septembrini 1967 ja uuesti 10. mai 1975 elukutselisena. Ta pidas kokku 5 kohtumist, millest võitis 1 kohtumise ja kaotas 3 (neist 2 nokaudiga) kohtumist. Ühe kohtumise tulemus ei ole teada. Anthony Villanueva isa José Luis oli samuti tuntud Filipiinide poksija. 18. suveolümpiamängude poksivõistlus. Tōkyō 1964. Tulemused inglise keeles Anthony Villanueva veebisaidil Olympedia (inglise) Anthony Villanueva veebisaidil BoxRec (inglise)
Vjekoslav Bevanda

Vjekoslav Bevanda (sündinud 13. mail 1956 Mostaris) on horvaadi päritolu Bosnia ja Hertsegoviina poliitik, kes oli 12. jaanuarist 2012 kuni 11. veebruarini 2015 Bosnia ja Hertsegoviina ministrite nõukogu esimees (peaminister). Ta kuulub Bosnia ja Hertsegoviina Horvaadi Demokraatlikku Liitu. Vjekoslav Bevanda on õppinud majandusteadust ning töötanud muu hulgas lennunduse ja panganduse alal. Aastatel 2007–2011 oli ta Bosnia ja Hertsegoviina Föderatsiooni rahandusminister. Vjekoslav Bevanda[alaline kõdulink]
2. Tankitõrjekompanii

2. Tankitõrjekompanii oli Eesti katteväeosa asukohaga Võrus. Kompanii rahuaegsesse koosseisu kuulus juhatus, juhtimisrühm (vaatlusjagu ja sidejagu) ja 3 kahurirühma, igas rühmas 3 kahurit, kokku 106 meest, 4 maastiku sõiduautot, 5 maastiku side- ja raadioautot, 9 maastiku suurtükiautot, 2 kerget veoautot, töökojaauto, köögiauto, tsisternauto ja 3 mootorratast (neist 2 korviga). Sõjaaegsesse koosseisu kuulus juhatus, üldrühm, juhtimiserühm (vaatlusjagu ja sidejagu) ning 3 rühma, igaühes 3 tankitõrjekahurit ja üks raskekuulipilduja, kokku 138 meest, 9 kahurit, 3 kuulipildujat, 27 autot ja 6 mootorratast. Koosseisu muudatusega alates 30. detsembrist 1939 nähti ette raskekuulipildujate asemel kergekuulipildujad ning veoautode asemel 31 hobust, uueks isikkoosseisuks 134 meest. 1. juunil 1940 oli nimekirjas 127 ja kohal 112 meest. Kompanii ülem oli kapten Peeter Kraus.
Liitumisreaktsioon

Liitumisreaktsioon on orgaaniline reaktsioon, milles kaks või enam molekuli ühinevad üheks suuremaks molekuliks. Liitumisreaktsioonidesse astuvad kaksik- või kolmiksidet sisaldavad molekulid: alkeenid (C=C), alküünid (C≡C), karbonüülrühma (C=O), imiinrühma (C=N) jt sisaldavad ühendid. Näiteks etüleeni broomimine: H2C=CH2 + Br2 → BrH2C-CH2Br Olenevalt reaktsioonis osalevate ühendite keemilisest olemusest eristatakse nelja põhilist liitumisreaktsiooni mehhanismi: elektrofiilne liitumine (tähistatakse AdE; karbokatioonne intermediaat) nukleofiilne liitumine (tähistatakse AdN; anioonne intermediaat) radikaalne liitumisreaktsioon (tähistatakse AdR; vaba radikaalne intermediaat) sünkroonliitumine (enamasti tsükloliitumine, näiteks Diels-Alderi reaktsioon)) Siia kuulub ka liitumispolümerisatsioon (ahelpolümerisatsioon), mille puhul aktiivse intermediaadi genereerimine (initsieerimine) toimub analoogselt eeltoodud mehhanismidega. Need on katioonne polümerisatsioon, anioonne polümerisatsioon, radikaalpolümerisatsioon ja koordinatsioonipolümerisatsioon. Orgaaniliste liitumisreaktsioonide korral tähendab sün-liitumine mõlema liituva rühma ühinemist kaksik- või kolmiksidemega ühelt ja samalt poolelt. Anti-liitumise korral ühinevad rühmad molekuliga selle vastaspooltelt. Sidestusreaktsioon Ühinemisreaktsioon Liitumis-elimineerimisreaktsioon (näiteks nukleofiilne atsüülasendusreaktsioon)
Suuropi Komandantuur

Suuropi Komandantuur oli Eesti sõjaväe merekindluste territoriaalne rannakaitseüksus aastail 1918–1940. Selle koosseisu kuulusid Suurupi poolsaarel asuvad patareid nr 6 (234 mm), 9 (120 mm) ja 13 (76 mm), kokku 121 meest. Merejõudude juhataja päevakäsuga nr 1641 31. oktoobrist 1919 kästi patareid nimetada järgmiselt: Rannapatarei nr 6 (9,2"/234 mm) (endine Peeter Suure merekindluse peapositsioon Suurupi rannapatarei nr 2). Patarei nr 6 koosseisus oli lahinguvalmis 1919. aastal vaid üks 234 mm kahur, teine kahur patareis sai laskekorda 1919. aasta suve lõpuks, kolmanda kahuri tegi Sadamatehas korda 1922. aasta kevadeks. 1924. aastal lisandus neljas 234 mm kahur Naissaarelt. Patarei ülem oli kapten Arvid Melkov (1919–1920), major Karl Aleksander Freimann (1920–1927), vanemleitnant Rudolf Käo. Rannapatareile lisandusid hiljem järgmised suurtükipatareid: Patarei nr 9 (120 mm), mille moodustamist alustati 1924. aasta lõpus Vickersi 120 mm suurtükkidega patareipositsiooni kohale, kus asus Peeter Suure merekindluse peapositsiooni nelja 130 mm Vickersi kahuriga patarei. Patarei nr 13 (76 mm). Rahuaegse koosseisu järgi olid Aegna saare komandantuuris 1930. aastatel osaliselt komplekteeritud järgmised patareid: rannapatarei nr 6. Alates 3. jaanuarist 1938 nimetati komandantuuri plaanidel ja katastris Sulevi talumaakohaks (128,5 hektarit). 1. septembril 1939 oli merekindluste Suuropi komandantuuris: rannapatarei nr 6, (9,2", 234 mm) 1. jaanuar – 20. juuni 1927 major Ernst Kogger 20. juuni – 17. august 1927 nooremleitnant Hans-Adolf Hansmann 17. august – 10. detsember 1927 major Karl Aleksander Freimann 10. detsember 1927 – 30. jaanuar 1931 kapten Otto Kleemann 30. jaanuar – 27. mai 1931 leitnant Rudolf Käo 27. mai 1931 – 15. aprill 1934 major Otto Kleemann (alates 13. aprillist 1934 eestistatud nimi Otto Kivima) 15. aprill 1934 – 11. juuni 1936 kaptenmajor Peeter Mei 11. juuni 1936 – 15. märts 1940 kaptenmajor Jaan Põder 15. märts 1940 – 1940 vanemleitnant Rudolf Käo 6. septembril 1940 võeti endised Eesti merekindluste patareid Nõukogude Punalipulise Balti laevastiku koosseisu ning komandantuuride põhjal moodustati Balti laevastiku Läänemere rajooni rannakaitse kaks divisjoni. Naissaarel ja Suurupil paiknenud patareidest moodustati 96. üksik rannakaitse suurtükidivisjon ja Viimsi poolsaarel paiknenud Miiduranna ja Tammneeme patareid hakkasid need kuuluma koos Aegna patareidega 94. üksikusse rannakaitse suurtükidivisjoni. Mati Õun "Eesti Merekindlused" Tallinn 2001 Salo, U (2005): Eesti kaitseväe valmisolek sõjaks ja vastupanuvõimalused 1939. aastal.. Tartu: Tartu Ülikool, lk 174 Salo, U (2005): Eesti kaitseväe valmisolek sõjaks ja vastupanuvõimalused 1939. aastal.. Tartu: Tartu Ülikool, lk 175 Mati Õun. Eesti merekindlused ja nende suurtükid 1918–1940. Tammiskilp, Tallinn, 2001. Mikk Maasikrand, Eesti rannakaitse võimekus 1939. aastal. Tartu: Tartu Ülikool, lk 32–34
Nooruse tänav (Tartu)

‹ Kaart ajutiselt peidetud (?) › Nooruse tänav on tänav Tartus. See asub Tammelinna ja Maarjamõisa linnaosa piiril. Tänav algab Nikolai Lunini tänavalt, kulgeb edelasse, ristub Ravila ja Vapramäe tänavaga ning lõpeb ristudes Sanatooriumi tänavaga. Nooruse tänav on umbes 770 meetrit pikk. Nooruse tänaval asub kaks üheksakorruselist ühiselamut. Augustis 2005 avati Tartu Ülikooli tehnoloogiainstituudi uus maja aadressil Nooruse 1. Seal on ruumid leidnud ka riigiasutus Ravimiamet. Tartu Tervishoiu Kõrgkool kolis 2011. aasta lõpus uude majja Nooruse 5. Nende endises hoones Nooruse 9 alustas 1. septembril 2012 õppetööd Tartu Täiskasvanute Gümnaasium. 2015. aastal hakkas seda kasutama ka Tartu Tamme Gümnaasium. Aastatel 2015–2016 ehitati Nooruse 3 krundile Rahvusarhiivi uus kuuekorruseline hoone Noora, mis avati 2017. aastal.
Naissaare Komandantuur

Naissaare Komandantuur oli Eesti sõjaväe merekindluste territoriaalne rannakaitseüksus aastail 1918–1940. Selle koosseisu kuulusid Naissaarel asuv 4. ja 5. patarei, kitsarööpmeline raudteeliin, laod ja veduridepoo, mille alla kuulus umbes kuuendik saare pindalast. Merejõudude juhataja päevakäsuga nr. 1641 31. oktoobrist 1919, kästi Naissaare patareisid nimetada järgmiselt: Naissaare patarei nr 1 (kaks 6" Canet' suurtükki) – endine Peeter Suure merekindluse peapositsiooni rannakaitsepatarei nr 5; Naissaare patarei nr 2 (kaks 6" ja 120-puudast vene kindlusesuurtükki ja kaks 150 mm Saksa suurtükki) – endine Peeter Suure merekindluse rannakaitsepatarei. Rahuaegse koosseisu järgi olid Eesti merekindluste Naissaare komandantuuris 1930. aastatel osaliselt komplekteeritud järgmised patareid: Rannapatarei nr 4 (kaks 152 mm Canet' suurtükki) Naissaare kagutipus; Rannapatarei nr 5 (neli 152 mm Canet' suurtükki) Naissaare põhjatipus. Koosseisu kuulus 160 meest. 1927. aastal moodustati rannapatarei nr 12, milles II-75 mm õhutõrjekahuri patarei ja V-76 mm välikahuri patarei. Naissaarel paiknes ka merekindluste laskemoona keskladu, mille rajamisel kasutati ära tugevalt soomustatud Peeter Suure merekindluse peapositsiooni rannakaitsepatarei nr 10a 356 mm kahuritorn. 12. november 1918 – 1. mai 1929 kapten Joosep Sild 30. august – 2. september 1925 major Ernst Kogger 2. september 1925 – 1. mai 1929 kapten Joosep Sild 1. mai 1929– 1940 kaptenleitnant Elmar-Arthur Urm 6. septembril 1940 võeti endised Eesti merekindluste patareid Nõukogude Punalipulise Balti laevastiku koosseisu ning komandantuuride põhjal moodustati Balti laevastiku Läänemere rajooni rannakaitse kaks divisjoni. Naissaarel ja Suurupil paiknenud patareidest moodustati 96. üksik rannakaitse suurtükidivisjon ja Viimsi poolsaarel paiknenud Miiduranna ja Tammneeme patareid hakkasid need kuuluma koos Aegna patareidega 94. üksikusse rannakaitse suurtükidivisjoni. Salo, U (2005): Eesti kaitseväe valmisolek sõjaks ja vastupanuvõimalused 1939. aastal.. Tartu: Tartu Ülikool, lk 174 2641 Rannapatarei nr.5 (EV nr. 4), Kultuurimälestiste riiklik register Mikk Maasikrand, Eesti rannakaitse võimekus 1939. aastal. Tartu: Tartu Ülikool, lk 30 2659 6" Canet suurtüki soomustorn, Kultuurimälestiste riiklik register- Õun, Mati. Ajamatkad Soome lahe saartel. Aksi, Malusitel, Naissaarel, Osmussaarel, Rammul ja Suursaarel. Tallinn 2008, lk.44. Mati Õun. Eesti Merekindlused ja nende suurtükid 1918–1940. Tammiskilp, Tallinn, 2001. Mikk Maasikrand, Eesti rannakaitse võimekus 1939. aastal. Tartu: Tartu Ülikool, lk 30–32
Umbkotid

"Umbkotid" on 2012. aasta Eesti komöödiafilm, mille on lavastanud Andres Maimik ja Rain Tolk. Filmi peaosades mängivad samuti Andres Maimik ja Rain Tolk. Film on eriline selle poolest, et selle tegemiseks pole kasutatud riiklikku rahastust. Algselt pidi "Umbkotid" valmima sarjana koostöös ETV-ga, kuid asi jäi loominguliste erimeelsuste tõttu katki. Seejärel sai komöödia rahastuse Kanal 2-lt. Sarja avaosa esilinastus kinodes 11. jaanuaril 2012. Filmi peategelasteks on aferist Rain (Rain Tolk) ja filmilavastaja Andres (Andres Maimik), kes tahavad reklaamiäris kanda kinnitada. Hendrik Alla ""Umbkotid" püüdlevad seriaaliks" – elu24.ee, 28. detsember 2011 (kasutatud 16.01.2012) Hendrik Alla ""Umbkotid" püüdlevad seriaaliks" – elu24.ee, 28. detsember 2011 Andres Laasik ""Umbkotid" sisenevad reklaamimaailma". Eesti Päevaleht, 9. jaanuar 2012 Rando Tooming "Tolk ja Maimik mängivad iseend: "Eneseiroonia mõjub väga tervendavalt."". Õhtuleht, 12. jaanuar 2012 Veiko Märka "Linateos sooja õhu tootjate tööpaatosest". Sirp, 20. jaanuar 2012
Valeri Petšeikin

Valeri Valerjevitš Petšeikin (vene keeles Валерий Валерьевич Печейкин; sündinud 7. oktoobril 1984 Taškendis) on vene näitekirjanik ja ajakirjanik. Ta on avaldanud tekste ka pseudonüümi Dmitri Tihhomirov all. Petšeikin sündis Usbeki NSV pealinnas Taškendis. Keskkooli lõpetamise järel asus õppima Taškendi Riiklikusse Majandusülikooli, mille lõpetas majandusteaduse erialal. 2007. aastal Moskvasse kolimise järel täiendas ta ennast A. M. Gorki nimelises Kirjandusinstituudis. Ajakirjanikuna alustas Petšeikin tööd Usbekistani valitsuse ajalehe Pravda Vostoka vanemkorrespondendina. Venemaal elades on ta alates 2009. aastast teinud regulaarselt kaastööd venekeelsele geiajakirjale KVIR. Muuhulgas on ta väljaande jaoks intervjueerinud silmapaistvaid teadlasi, kultuuri- ja ühiskonnategelasi nagu Igor Kon, Viktor Jerofejev, Dmitri Voltšek, Marija Arbatova, jpt. Teatriga oli Petšeikin seotud juba Taškendis, kus töötas lavastaja abina teatris Ilhom. Kahasse teatri kunstilise juhi Mark Vailiga kirjutas ta oma esimese näidendi "Radenije s granatom", mis kajastas kunstnik Aleksandr Nikolajevi loomingut. 2007. aastal võitis Valeri Petšeikini esimene üksi kirjutatud näidend "Pistrikud" ("Соколы") sõltumatu kirjanduspreemia "Debüüt". Samal aastal pärast Mark Vaili mõrvamist lahkus Usbekistanist ja asus elama Moskvasse. Järgmisel, 2008. aastal võitis ta oma näidendiga "Minu Moskva" ("Моя Москва") Aleksandr Volodini mälestuskonkursi "Viis õhtut" ("Пять вечеров"). Hilisemad näidendid ei ole olnud sama menukad. Tema näidendid on tuntud oma ühiskonnakriitika, provokatiivsuse, seksuaalse avameelsuse ja ebastandardse keelekasutuse poolest. Eestis Petšeikini näidendeid lavastatud ei ole. Valeri Petšeikin on ka Venemaa Kirjanike Liidu liige. "Pistrikud" ("Соколы", 2005) "Minu Moskva" ("Моя Москва", 2008) "Net" (2009) "Medvedev" ("Медведев", 2010) "Venemaa, edasi" ("Россия, вперед", 2011) Valeri Petšeikini veebipäevik (vene keeles)
Jakub Kolas

Jakub Kolas (ka Jakub Kołas, valgevene keeles Якуб Колас; kodanikunimega Kanstantsin Mihhailavitš Mitskevitš (Канстанцiн Міхайлавіч Міцкевіч); 22. oktoober (vkj 3. november) 1882 Stoŭbcy – 13. august 1956 Minsk) oli Valgevene kirjanik, üks valgevene kirjanduse rajajaid ning klassikuid. Jakub Kolase teosed on tuntud neist õhkuva sümpaatia poolest Valgevene talurahva vastu. See ilmneb juba ta pseudonüümis Kolas, mis tähendab valgevene keeles viljatera. Kolas kirjutas luulekogud "Vangistuse laulud" (1908) ja "Kaebelaulud" ("Песьні-жальбы", 1910), poeemid "Uus maa" ("Новая зямля", 1923) ja "Simon-moosekant" ("Сымон-музыка", 1925), jutte ja näidendeid. Tema luuletus "Kalamehe hütt" ("Рыбакова хата", 1947) kõneleb võitlusest pärast Valgevene liitmist Nõukogude Liiduga. Kolase triloogia "Teelahkmeil" (1954) jutustab revolutsioonieelse Valgevene talurahva ja intelligentsi elust. Jakub Kolas oli Valgevene NSV rahvakirjanik (1926), Valgevene Teaduste Akadeemia liige (1928) ja asepresident (1929. aastast), Nõukogude Liidu kirjanike liidu liige 1934. aastast ning Valgevene NSV teeneline teadlane 1944. aastast. ÜK(b)P-sse astus Kolas 1945. aastal. Ta pälvis Stalini preemia 1946. ja 1949. aastal. "Aknaruutude helin" Eesti Raamat, 1968 (luulekogu sarjast "XX sajandi luule", valgevene keelest tõlkinud Helvi Jürisson ja Muia Veetamm) "Teelahkmeil I-II" Eesti Raamat, 1977 (romaanitriloogia, valgevene keelest tõlkinud Olev Jõgi) "Kits sarapikus" Eesti Raamat, 1984 (muinasjutt, valgevene keelest tõlkinud Andres Jaaksoo) Jakub Kolase luuletused inglise keeles R. Lipatau tõlkes