laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Trikāta kirikumõis

Trikāta kirikumõis (saksa keeles Pastorat Trikaten, läti keeles Trikātas mācītājmuiža) oli kirikumõis Liivimaal Valga kreisis Trikāta kihelkonnas. Praegu asub mõisasüda Lätis Valmiera piirkonnas Trikāta vallas. Kirikuõpetaja maja ja selle kõrvalhooneid on esmamainitud 1600. aastal. Mõisa kohta pärinevad esimesed teated 1689. aastast, mil J. H. Keltsch koostas mõisa maade plaani. Vana mõisahoonet joonistas 1799. aastal Johann Christoph Brotze. Praegune mõisa peahoone valmis aastal 1804 ja see on riikliku kaitse all olev arhitektuurimälestis. Kunstimälestisena on kaitse all ka sealne ahi. Tegemist on kolmekorruselise mantelkorstnaga hoonega, kus põhikorruse all asub pooleldi maa-alune korrus. Hoone seinad on laotud maakividest ja tellistest. Nii ukse- kui ka aknaavad on kujundatud dekoratiivsetena, hoonet ehib ka karniis. Aastal 1936 oli hoone kapitaalremondis. Mõisakompleksi juurde kuulub ka väike park. Mõisa lautade baasil moodustati Nõukogude ajal kolhoosile kuuluv farm Nomnieki. Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus aastal 1816 3 ja 1/8 adramaad, sellele allus 60 mees- ja 69 naishinge. Aastal 1688 ja 1734 oli mõisal kolm adramaad, aastal 1758 aga 3 ja 1/3 adramaad. Aastal 1823 oli mõisa suurus 1 ja 17/20 adramaad. Ka aastal 1832 oli mõisal adramaid 1 ja 17/20, aastal 1881 allus mõisale 1 ja 70/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses. "Mācītājmuiža". Originaali arhiivikoopia seisuga 18. august 2018. Vaadatud 18. augustil 2018. http://mantojums.lv/lv/piemineklu-saraksts/6881/ "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 3. veebruar 2019. Vaadatud 3. veebruaril 2019.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) www.vietas.lv Geographischer Abriss der drei deutschen Ostsee-Provinzen Russlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Von H. von Bienenstamm. Riga, bei Deubner, 1826. Riga, gedrukkt in der Müllerschen Buchdrukkerei. Riga : Deubner, 1826 lk. 274 Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 282. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 420.
Smiltene kirikumõis

Smiltene kirikumõis (saksa keeles Pastorat Smilten, läti keeles Smiltenes mācītājmuiža) oli kirikumõis Liivimaal Valga kreisis Smiltene kihelkonnas. Praegu asub mõisasüda Lätis Smiltene piirkonnas Smiltene vallas Mācītājmuiža külas. Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 2 ja 1/2 adramaad, sellele allus 50 mees- ja 83 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus 1 ja 1/4 adramaad, aastal 1688 aga 2 ja 1/4 adramaad. Aastal 1734 oli selle suurus 2 ja 1/8 adramaad, aastal 1758 oli adramaid 2 ja 1/2. Aastal 1832 oli adramaid 1 ja 13/20, aastal 1881 allus mõisale 1 ja 35/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses. 1920. aasta agraarreformi eel kuulus Smiltene kirikumõisale 487 hektarit maad. Kirikumõisa peahoone ehitas pastor Ernest Gottfried Hasenstein aastail 1790-1793. Ta rajas ka maja juurde puuviljaaia, kus kasvasid peamiselt õunapuud. Kirikumõisa portaal ja uksed on kunstimälestisena kohaliku kaitse all. Bienestamm, H. von. Geographischer Abriss der drei deutschen Ostsee-Provinzen Russlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: Deubner, 1826, lk 275. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 274. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 401. Latviešu konversācijas vārdnīca. XX. sējums. Rīga: Anša Gulbja izdevniecība. 39 545. sleja. "Smiltenes evaņģēlski luteriskā draudze". Originaali arhiivikoopia seisuga 4. september 2017. Vaadatud 19. augustil 2018. "Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija". Originaali arhiivikoopia seisuga 6. juuni 2019. Vaadatud 6. juunil 2019.
Palsmane kirikumõis

Palsmane kirikumõis (saksa keeles Pastorat Palzmar, läti keeles Palsmanes mācītājmuiža) oli kirikumõis Liivimaal Valga kreisis Palsmane kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub mõisakompleks Läti Smiltene piirkonnas Grundzāle vallas. Kirikumõisa asutas 1665. aastal riiginõunik Svante Banér, kes eraldas selleks Rauna mõisast ühe adramaa. Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 1/2 adramaad, sellele allus 83 mees- ja 104 naishinge. Aastal 1758 oli mõisa suurus 1/2 adramaad, aastal 1823 ag1 1 ja 1/20 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 1 ja 7/20, aastal 1881 aga adramaad puudusid. Bienestamm, H. von. Geographischer Abriss der drei deutschen Ostsee-Provinzen Russlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: Deubner, 1826, lk 270. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 274. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 386.
Luke kirikumõis

Luke kirikumõis ehk Lugaži kirikumõis (saksa keeles Luhde Pastorat, läti keeles Lugažu mācītājmuiža) oli kirikumõis Liivimaal Valga kreisis Luke kihelkonnas. Tänapäeval jääb mõisa asukoht Valka piirkonda Valka linna maadele. Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 1 ja 3/4 adramaad, sellele allus 31 mees- ja 26 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus 1/2 adramaad. Aastail 1688 ja 1734 oli adramaid 1 ja 1/4, aastal 1758 aga üks adramaa. Aastal 1823 oli mõisa suurus 3/4 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 3/5, aastal 1881 mõisale 69/80 adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses. Bienestamm, H. von. Geographischer Abriss der drei deutschen Ostsee-Provinzen Russlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: Deubner, 1826, lk 271. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 292. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 359.
Alamõisa kirikumõis

Alamõisa kirikumõis ehk Lejasciemsi kirikumõis (saksa keeles Pastorat Aahof, läti keeles Lejasciemu mācītājmuiža) oli kirikumõis Liivimaal Valga kreisis Alamõisa kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub mõisakompleks Läti Gulbene piirkonnas Lejasciemsi vallas Lejasciemsi külas aadressil Rīgas iela 20. Kirikumõisa eluhoone on arhitektiuurimälestisena kohaliku kaitse all. http://mantojums.lv/lv/piemineklu-saraksts/5050/
Koivaliina kirikumõis

Koivaliina kirikumõis ehk Gaujiena kirikumõis (saksa keeles Adsel Pastorat, läti keeles Gaujienas mācītājmuiža) oli kirikumõis Liivimaal Valga kreisis Koivaliina kihelkonnas. Tänapäeval asub endine mõisakompleks Lätis Smiltene piirkonnas Koivaliina vallas. Mõisa on esimest korda mainitud aastal 1631. Mõisakompleksi kuuluvad aastal 1761 valminud peahoone, ait aastast 1788, laut aastast 1666 ning 19. sajandil valminud tall ja tõllakuur. Hooned on puidust ja baroksed. Siseruumid on peahoones kujundatud anfilaadina. Säilinud on ka mantelkorsten, baroksed 18. sajandil valmistatud uksed ja samast ajast pärinevad klassitsistlikud seinamaalingud. Kirikumõisa hooned on riikliku kaitse all olevad muinsusmälestised. Bienenstammi andmetel ei kuulunud mõisale 1816. aastal maad, samuti ei allunud sellele mitte ühtki hinge. Sama kehtib ka teiste aastate kohta, mille kohta andmed on olemas. Ka agraarreformi ajal mõisa maid eraldi ei arvestatud. Tol ajal oli Koivaliina kirikumõisa pindala koos Dārta karjamõisaga ja Koivaliina mõisaga 2665,44 hektarit. LELB http://mantojums.lv/lv/piemineklu-saraksts/?t=Gaujienas+pagasts&region=0&group=1&type=0 Bienestamm, H. von. Geographischer Abriss der drei deutschen Ostsee-Provinzen Russlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: Deubner, 1826, lk 278. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 345. Latviešu konversācijas vārdnīca. II. sējums. Rīga : Anša Gulbja izdevniecība. 2402. sleja.  Koivaliina kirikumõis – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Vsevolod Suurpesa

Vsevolod Suurpesa ehk Vsevolod III Jurjevitš (vene keeles Всеволод III Юрьевич Большое Гнездо) (1154–15. aprill 1212) oli Rjurikovitšite dünastiast Vladimiri suurvürst 1176–1212. Vsevolod Jurjevitši noorus, vanema venna Vladimiri suurvürsti (1168–1174) Andrei Bogoljubski valitsusajal möödus pagenduses koos ema, valitseva Bütsantsi Komnenoste dünastia esindaja ja vendadega, Ida-Rooma keisririigis. Juri Dolgoruki vanima poja Rostislavi poegade, Mstislav Rostislavitši ja Jaropolk Rostislavitši ning nooremate poegade Mihhail Jurjevitši ja Vsevolod Jurjevitši vahel 1174–1177 toimunud kodusõja tulemusel jaotati Vladimiri ja Perejaslavl-Zalesski alad Mihhail Jurjevitši ja Vsevolod Jurjevitši vahel. Andrei Bogoljubski tapmise järel kutsusid Vladimiri-Suzdali vürstiriigi vanade keskuste Rostovi ja Suzdali esindajad vürstiks Mstislav Rostislavitši ja Jaropolk Rostislavitši, Andrei Bogoljubski poolt arendatud Vladimiri esindajad kutsusid vürstiks aga Vsevolod Jurjevitši vanema venna Mihhail Jurjevitši. 1176. aastal, Mihhail Jurjevitši surma järel ühendas Vsevolod Jurjevitš Kirde-Venemaa alad taas Vladimiri suurvürstina oma valitsemise alla, alistades seejuures Rostovi vürsti Mstislav Rostislavitši väed. Valitsemises toetus Vsevolod Jurjevitš väljaarenemata bojaaridekihita linnadele: Vladimir, Pereslavl-Zalesski, Dmitrov, Gorodets, Kostroma, Tverile. Vsevolod Jurjevitš oli Kiievi suurvürst Juri Dolgoruki (1149–1151, 1155–1157) ja 2. abielust Bütsantsist pärit Helenaga, kelle päritolu kohta Vene ajaloolane Nikolai Karamzin esitas teooria, et ta oli valitseva Bütsantsi Komnenoste dünastia esindaja, poeg. Vsevolod Jurjevitš oli 1. abielus Mariaga, kellega järglased: Sbõslava (sünd. 1178) Verhuslava (1181– pärast 1189), abielus 1189 Kiievi suurvürsti Rjurik II Rostislavitši poja, Kiievi suurvürsti (1204–1205), Võšgorodi vürsti (1205–pärast 1218), Galiitsia vürsti (1210) Rostislav Rjurikovitšiga Konstantin Vsevolodovitš (1186–1218), Novgorodi vürst (1205–1207), Rostovi vürst (1207–1218), Kiievi suurvürst Vladimiris (1216–1218). Vseslava (surn. pärast 1206), abielus Snovski vürsti Rostislav Jaroslavitšiga Boriss Vsevolodovitš (surn. 1188) Gleb Vsevolodovitš (surn. 1189) Juri Vsevolodovitš (1188–1238), Vladimiri suurvürst (1212–1216, 1218–1238), Gorodetsi vürst (1216–1217), Suzdali vürst (1217–1218) Jelena (surn. 1203/1205) Jaroslav Vsevolodovitš (1191–1246), Perejaslavli vürst (1200–1206), Pereslavl-Zalesski vürst, Kiievi suurvürst, Vladimiri suurvürst (1243–1246), Novgorodi vürst (1215–1216, 1221–1223, 1224–1228 ning 1230–1236) Vladimir Vsevolodovitš (1192–1227), Perejaslavli osastisvürst, Starodubi vürst Svjatoslav Vsevolodovitš (1196–1252), Vladimiri suurvürst, Novgorodi vürst, Jurjev-Polski vürst Ivan Vsevolodovitš (1197–1247), Starodubi osastisvürst
Vitspunutis

Vitspunutis on peenikestest puuokstest, -juurtest või -kooreribadest punutud tarbeese. Harilikult kasutatakse vitspunutiste valmistamiseks vitspaju (Salix viminalis) ja Schwerini paju (Salix schwerinii, kõnekeeles ka Siberi korvipaju) või spetsiaalselt aretatud hübriidide koorimata või kooritud, lõhestamata või lõhestatud võrseid ja koort. Tänapäeval on sellises tehnikas valmistatud esemetest levinud korvmööbel, vitskorvid, klopitsad, punutud vaagnad, vaasid, dekoratsioonid, lambivarjud, kirstud ja karbid. Vanasti kasutati vitspunutisi laiemalt: vitstest punuti kalapüügivahendeid (kalalõksud, mõrrad, vähinatad, püügikorvid ja sääsid), karjaaedu, mesitarusid, vaheseinu, sirme, isegi terveid elamuid. Vitspunutisi kasutati ka sõjanduses (algsete loomanahast kilpide sõrestikud, turvised, kiivrid ja mitmesugused kaitseehitised), sõidukite ehitamisel (punutud paadid, parved, süstasõrestikud, kaarikud, vankrid, saanid, nartad, autokered), vitstest punuti näiteks klaaspudelite ümbriseid, lapsevankreid, hälle, isegi kübaraid ja jalatseid (viisud, räätsad).
Jamburgi kindlus

Jaama kindlus ehk Jamburgi kindlus (vene keeles крепость Ям) oli keskaegne kindlus Venemaal praeguse haldusjaotuse järgi Leningradi oblastis Kingissepa rajooni Kingissepa linna (ajaloolise nimega Jama ja Jamburg) alal. Kaitseks sakslaste ja rootslaste vastu rajasid novgorodlased 1384. aastal Luuga jõe paremale kaldale kivikindluse. Algne kindlus oli trapetsikujuline, mille nurkades olid 28 m kõrgused tornid. Müür oli 4 m paksune ja 15 m kõrgune. Kogupindala oli 0,2 ha. Ehitusmaterjalina kasutati paekivi ja suuri raudkive. Kindlust ümbritses maa poolt vallikraav, jõe poolt kaldajärsak. Kindluse ümber tekkis possaad (käsitööliste ja kauplejate asula). 15. sajandi teisel poolel ehitati eelnevates sõdades kannatada saanud Jaama kindlus täielikult ümber. Kindluse pindala suurenes 2,5 hektarini. 16. sajandi alguseks oli kindluse ümber moodustunud märkimisväärse suurusega linn, mis kujunes kogu Luuga jõekaubanduse keskuseks. Aastatel 1510–1520 täiendati kindluse kaitserajatisi: laiendati kindlusemüüre ja kaasajastati suurtükikaitset. Liivi sõja käigus vallutasid 1581. aastal kindluse rootslased. Aastal 1590 vallutasid venelased Jaama kindluse tagasi, kuid 1612 langes see uuesti rootslaste kätte, kes hakkasid seda kutsuma Jamburgiks. Pärast Jamburgi kindluse seisukorra inspekteerimist Erik Dahlbergi poolt 1681. aastal otsustati kindluse ehitisi mitte parandada, vaid need hävitada. Aastal 1682 õhiti kindlustused 40 tünni püssirohuga. Terveks jäi vaid sisekindlus. Õhitud kindlusmüüride asemele hakkasid rootslased rajama bastione, kuid töid ei suudetud lõpetada enne Põhjasõja algust, mille käigus (1703) vallutasid Peeter I väed Jamburgi tagasi. Kindlus lagunes lõplikult 18. sajandi II poolel. Tänapäeval on kindlusest säilinud kõrged vallid ja müüri jäänused. Ямгородская крепость nwfortress.ifmo.ru
Behistuni raidkiri

Behistuni raidkiri on kaljusse raiutud bareljeef kolmekeelse tekstiga, mis kirjeldab kuningas Dareios I võite kodusõjas. Raidkiri asub Lääne-Iraanis Kermānshāhāni provintsis Behistuni (Bisutun) mäel, kunagise tähtsa liikumistee ääres. See on raiutud teepinnast 105 meetri kõrgusele kaljusse ning on ligi 7 meetrit kõrge ja 22 meetrit lai. Behistuni raidkiri koostati umbes aastal 520 eKr ja on kõige pikem meie ajani säilinud vanapärsiakeelne tekst. Seda võib pidada esimeseks ajalooliseks kroonikaks. Raidkiri on kirja pandud kolmes Pärsia impeeriumi aladel tol ajal käibel olnud kiilkirjakeeles – vanapärsia, akadi ning elami keeles. Bareljeefil on kujutatud Dareios I võidustseeni tema vaenlaste üle. Mõõtmetelt on raidkiri juba kaugele näha, küll aga on seda võimatu tee pealt lugeda. Raidkirja tekst (erinevates impeeriumi rahvaste keeltes) kanti üle ka pärgamentidele ning nahkadele ning saadeti Dareiose käsul laiali üle terve impeeriumi. Behistuni raidkiri lisati 2006. aastal UNESCO maailmapärandi nimistusse. Vladimir Sazonov. "Behistuni raidkiri – muistsete pärslaste suurim tekst". Horisont 3/2011 Vladimir Sazonov. "Behistuni raidkirja I tulp". Eesti Akadeemilise Orientaalseltsi aastaraamat, 2012 Andreas Johandi. "Behistuni raidkirja II tulp". Eesti Akadeemilise Orientaalseltsi aastaraamat, 2013 Vladimir Sazonov. "Kuningas Dareios I Behistuni raidkirja III tulp". Idakiri, 2016 Vladimir Sazonov. "Kuningas Dareios I Behistuni raidkirja IV tulp". Tuna, 3/2017
Baltlaste Piirikivi

"Baltlaste Piirikivi" on 7. oktoobril 1881 Eesti Postimehes ilmunud pilkelugu ehk nimekiri, mille üks autoreid oli 17-aastane koolipoiss Juhan Liiv. 1881. aastal sai Carl Robert Jakobson Eesti Kirjameeste Seltsi esimeheks. Paljud senise presidendi Jakob Hurda pooldajad, konservatiivse leeri tegelased, lahkusid protesti märgiks seltsist. Konservatiivse suuna häälekandja Eesti Postimees avaldas lahkujate nimekirju. Lehe tollane väljaandja oli ennast baltluse loosungiga naeruväärseks teinud Harry Jannsen, vastutav toimetaja oli Ado Grenzstein (kirjanikunimega Piirikivi). Jakobson süüdistas Grenzsteini, et viimane esitab lahkujatena isikuid, kes pole seltsi liikmed olnudki. 1. oktoobril 1881 saabus Eesti Postimehele kiri, kus Alatskivi koolmeistrid ja taluperemehed teatasid endi seltsist lahkumisest. Ajaleht avaldas selle. Peagi selgus, et nimekiri oli väljamõeldis, autoriteks Friedrich Kärner ja Alatskivi koolipoiss Juhan Liiv. Kolmas asjaosaline oli Elias Liiv. Võltsitud ees- ja perekonnanimede esimesed tähed andsid ülevalt alla lugedes kokku "BALTLASTE PIIRIKIVI". Kärner andis vihje võltsingu kohta Sakalale. B. Paop – koolmeister Alatskivil A. Jaanson – rentnik L. Juhkam – rentnik T. Rosenthal – koolmeister Alatskivil L. Juhanson A. Kose – kohaomanik S. Jürjenson – rentnik T. Woldmann – koolmeister Alatskivil E. Jakobson – kohaomanik Kuna nimed olid ajalehes trükitud järjest teiste, päriselt väljaastunute järel, siis ei paistnud nali esialgu kohe välja, kuid avalikuks tulekul levis kõmu isegi Riiga. Aarne Vinkel. "Juhan Liiv". Tallinn, 1964, lk 21-22 Eesti Postimees ehk Näddalaleht : ma- ja linnarahvale, nr 40, 7. oktoober 1881 (Digaris)
Ruovesi vald

Ruovesi on vald Soomes Pirkanmaa maakonnas. Naabervallad on Juupajoki vald, Mänttä-Vilppula linn, Orivesi linn, Tampere, Virrati linn ja Ylöjärvi linn. Population growth biggest in nearly 70 years Valla koduleht
Gordon

Gordon võib tähendada järgmist: Gordon on Briti botaaniku George Gordoni autorilühend tema kirjeldatud taksonite juures Gordoni jõgi on jõgi Tasmaanias Gordoni jõgi on jõgi Lääne-Austraalias Gordoni valimisringkond on Suurbritannia parlamendi valimisringkond Gordoni loss on loss Morays Šotimaal Gordon on linn Georgia osariigis USA-s Gordoni maakond on maakond Georgia osariigis USA-s Gordon on linn Nebraska osariigis USA-s Gordoni hertsog on hertsogitiitel Šotimaal ja Ühendkuningriigis Gordon (eesnimi)  Pikemalt artiklis Gordon (perekonnanimi) Gordon on levinud perekonnanimi, mida on kandnud või kannavad paljud tuntud isikud, sealhulgas: Aleksandr Gordon, Venemaa telesaatejuht ja näitleja Alexander Gordon, šoti päritolu Venemaa sõjaväelane Ben Gordon, USA korvpallur Charles George Gordon, Suurbritannia kindral Dmõtro Gordon, Ukraina ajakirjanik George Gordon, Briti botaanik Howard Gordon, USA stsenarist ja teleprodutsent Ilja Gordon, Valgevene kabetaja James Gordon, Suurbritannia admiral James Edward Gordon, Briti materjaliteadlane Jeff Gordon, endine USA autosportlane Kiowa Gordon, USA näitleja Lewis Gordon, USA filosoof Lewis Gordon, šoti ehitusinsener Noah Gordon, USA kirjanik Patrick Gordon, šoti päritolu Venemaa mereväelane Richard Gordon, USA bioloog Richard Francis Gordon, USA astronaut Ricky Gordon, USA helilooja Rodney Gordon, Briti arhitekt Stephen Gordon, Briti maletaja Stuart Gordon, USA filmilooja ja teatrilavastaja Susan Gordon, USA lapsnäitleja Zachary Gordon, USA näitleja Thomas Gordon on mitme tuntud inimese nimi Walter Gordon, saksa füüsik Willy Gordon, Rootsi skulptor
Vaaraokoer

Vaaraokoer on Malta saarelt pärit koeratõug, Malta rahvuskoer. Tõustandardis on koera kasutuse kohta kirjas: „Valvas, hasartne kütt, kes kasutab ühtviisi nii oma silmi kui ka haistmismeelt. Lühikesel distantsil töötades kasutab ta märkimisväärsel viisil ka oma kõrvu.“ Sama allikas lisab koera käitumise/iseloomu kohta: „Valvas, intelligentne, võimekas ja mänguline.“ Pildid Vaaraokoer Tallinnas "PHARAOH HOUND" (PDF) (inglise). FCI. Vaadatud 25.12.2017. "Vaaraokoer" (PDF). EKL. Vaadatud 24.12.2017. Desmond Morris. Dogs, North Pomfret, Vermont 2008, ISBN 978-1-57076-410-3 Vaaraokoer veebisaidil koer.ee Kelb tal-Fenek (inglise ja saksa keeles)
Leonid Passetšnik

Leonid Passetšnik (sündinud 15. märtsil 1970 Vorošilovgradis), hüüdnimi Magadan, oli alates 24. novembrist 2017 sõjalis-poliitilise rühmituse Luhanski Rahvavabariik juhi kohusetäitja ja on alates 21. novembrist 2018 rühmituse juht ning täidab ka rühmituse riikliku julgeoleku ministri kohuseid. 6. detsembril 2021 andis partei Ühtne Venemaa esimees Dmitri Medvedev partei aastakoosolekul Moskvas Leonid Passetšnikile ja Deniss Pušilinile üle üle partei liikmepileti. Tema isa töötas 26 aastat SORVVOs. 1975. aastal kolis perekond Magadani, kus isa oli seotud kullakaevandustega. Lõpetas Donetski sõjalis-poliitilise kolledži ja töötas 1993. aastast Ukraina julgeolekuteenistuses SBU. Töötas Luhanski oblasti Ukraina julgeolekuteenistuses salakaubaveooperatsioonidega võitleva üksuse juhina ja 2010–2014 SBU Stahhanovi rajoonidevahelise osakonna juhataja. 2014. aastal asus ta venemeelsete võitlejate poolele, saades 9. oktoobril 2014 isehakanud Luhanski Rahvavabariigi (LPR) riikliku julgeoleku ministriks. 22. novembril 2017 nimetas Luhanski Rahvavabariigi Rahvanõukogu ta Rahvavabariigi juhi kohusetäitjaks. 6. detsembril 2021 sai Passetšnik Venemaa valitseva partei Ühtne Venemaa liikmeks. Ühtse Venemaa esimees Dmitri Medvedev andis talle isiklikult parteipileti Moskvas partei aastakongressil. 27. märtsil 2022 ütles Passetšnik, et Luhanski Rahvavabariik võib lähitulevikus korraldada referendumi Venemaaga ühinemise teemal. "Rebellernas revolt" (rootsi). Aftonbladet. 2. detsember 2017. Vaadatud 25.12.2017. "Бывший СБУшник, которому дал медаль Ющенко. Кто такой новый главарь "ЛНР"" (vene). Espreso.tv. Vaadatud 30.11.2017. "Separatist Leader In Ukraine's Luhansk Resigns Amid Power Struggle" (inglise). Vabadusraadio. 24. november 2017. Vaadatud 25.12.2017. Who is Pasechnik and what type of conflict he had with Plotnitsky (Кто такой Пасечник и какой конфликт был у него с Плотницким). DNR 24. 24 November 2017 Ukraine conflict: Putin invites separatist leaders into his party. The Times (6. detsember 2021)
Heinrich Christopher Wrede

Heinrich Christopher Wrede (18. veebruar 1691 Harju-Jaani – november 1764) oli Eesti vaimulik. Ta sündis Harju-Jaani kirikumõisas sealse pastori Heinrich Wrede pojana. Aastatel 1704–1708 õppis ta Tallinna gümnaasiumis, aastatel 1708–1709 Tartu Ülikoolis. Aastatel 1709–1711 õppis Kieli ja 1711. aastal Halle ülikoolis teoloogiat. Ordineeriti 5. septembril 1711 õpetajaks. Oli aastatel 1711–1742 Harju-Jaani koguduse pastor, täites lisaks 1712–1713 Jüri koguduse ja 1714–1734 ka Jõelähtme koguduse pastori kohuseid. 1717. aastal pani Harju-Jaanis tööle köstrikooli, mille lõpetajatest said ümbruskonna esimesed külakoolmeistrid. 1718. aastast oli Wrede ka Albu mõisa juurde asutatud Albu vaeslastekooli direktor. Seda õppeasutust pidas ülal Kaalepi, Kukevere, Seidla ja Albu mõisa omanik vabahärra Magnus Wilhelm von Nieroth. Koolis õppis nii saksa kui ka eesti soost lapsi. 1721. aastast tegutses Christopher Wrede konsistooriumi erakorralise assessorina, aastatel 1741–1742 Ida-Harju praostkonna praostina. Aastatel 1742–1753 oli ta Tallinna superintendent ja Oleviste kiriku pastor. Kui ta sellest ametist 1753. aastal kehva tervise tõttu loobus, määrati viitsesuperintendendiks Peter Christian Krause. Tema algatusel loodi Tallinna Toomkiriku juures maakirikute arhiiv. Wrede Harju-Jaanis ja Jõelähtmel peetud kirikuraamatud on olulised ajalooallikad. „Wrede Jõelähtme kirikukroonika kajastab ühe maakihelkonna koguduse ja inimeste eluolu 18. sajandil. Maakihelkonna kroonikate osi on ka varem vahendatud, aga mitte kunagi pole üks ajaloo talletaja ette võetud sellise põhjalikkusega“ – Tiina Kala Aastal 1721. avaldas ta ümbertöötatud kujul Heinrich Stahli "Kodu- ja Käsiraamatu" ja 1727. aastal Tallinnas raamatukese "Jummala Nou Innimesse iggawessest õnnistussest". Mõlema raamatu toimetamisel olid Wredel abiks ülikoolikaaslased Anton thor Helle ja Heinrich Gutsleff. Wrede suri 1764. aasta novembris Tallinnas ja maeti sama aasta 15. detsembril Oleviste kirikusse. Tema isa Heinrich Wrede oli samuti Harju-Jaani koguduse pastor, vend Carl Christian Wrede oli pärast teda Harju-Jaani koguduse õpetaja ja hiljem luterlik pastor Volga jõe äärsetes kogudustes. Ta abiellus 24. oktoobril 1711 Anna Elisabeth Meyeriga Tallinnast. Olaf Sild, August Hermann Francke' mõjud meie maal., Usuteadusline Ajakiri, Detsember 1927 Nr 2, lk 75-78 Jõelähtme kirik ja kogudus 18.sajandi esimesel poolel. Tõlkinud Tiina Kala. ISBN 9985-9371-5-5.