laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Oleg Kotšenovski

Oleg Kotšenovski (27. jaanuar 1929 Tallinn – 31. august 2014) oli eesti arhitekt ja arhitektuuriteoreetik. Ta sündis arsti perekonnas. Õppis Tallinna 19. algkoolis, Kose-Lükati vabaõhukoolis ja lõpetas 1946. aastal Tallinna 7. Keskkooli. Samal aastal astus Tallinna Polütehnilisse Instituuti arhitektuuri õppima. Ta küüditati 1949. aastal Siberisse. Seal töötas ta algul metsatöölisena, hiljem ehitusmeistri, inseneri ja arhitektina. Ta õppis aastatel 1955–1960 Krasnojarskis Siberi Metsatehnilises Instituudis (alates 1958. aastast Siberi Tehnoloogiainstituut; alates 2017. aastast ru:Сибирский государственный университет науки и технологий имени академика М. Ф. Решетнёва) ja lõpetas selle mööblitehnoloogina. Aastatel 1961–1964 oli ta Moskvas Elamute Projekteerimise ja Teadusliku Uurimise Keskinstituudis aspirant, 1967. aastal kaitses väitekirja "Встроенная и передвижная мебель из лиственницы для квартир массового строительства" ja sai arhitektuurikandidaadi kraadi. 1966. aastast kuni pensionile jäämiseni töötas ta Tallinnas Ehituse Teadusliku Uurimise Instituudis, seejuures 1989. aastast juhtivteadurina ja 1995. aastast arhitektuuri osakonna juhatajana. Algul pühendus ta Eesti NSV teenindusvõrgu perspektiivse paiknemise uurimisele, hiljem keskendus ta aga arhitektuuri ja linnaehituse ajaloole, huvitudes eriti 19. sajandi lõpust ja 20. sajandi algusest. "Arhitektuurikroonika". Jätkväljaanne 1985–1996. Koostajad Oleg Kotšenovski ja Helju Sirel "Нарва. Градостроительное развитие и архитектура". Таллинн 1991 1961 NSV Liidu Arhitektide Liit 1966 Eesti Arhitektide Liit 1993 Eesti Kunstnike Liit Tema isa oli arst Vladimir Kotšenovski. Lehti Viiroja. "Kotšenovski, Oleg". // Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 1996. Lk 208 Eesti kommunismiohvrid 1940–1991 Suri arhitektuuriloolane Oleg Kotšenovski Haud Maardu kalmistul
Valge-toonekurg

Valge-toonekurg (Ciconia ciconia) on toonekurglaste sugukonda kuuluv lind. Lindu nimetatakse rahvapäraselt ka toonekureks, Lääne-Eestis on kasutusel ka vorm toonakurg, Lõuna-Eestis toonikurg. Valge-toonekurge on kaks alamliiki: Ciconia ciconia ciconia, kes elab Euroopas, Loode-Aafrikas ja Aasia lääneosas, talvitub Aafrikas; ja Ciconia ciconia asiatica, kes elab valdavalt Kesk- ja Lääne-Aasias; talvitub Indias. Ida-toonekurge (Ciconia boyciana), keda praegu loetakse omaette liigiks, käsitleti varem samuti valge-toonekure alamliigina. Valge-toonekurg on Leedu rahvuslind ja Valgevene mitteametlik rahvuslik sümbol. Leidub vihjeid tema rahvuslinnuks valimise kohta Saksamaal ja Poolas, aga need ei vasta tõele. Sulestik on valge, vaid hoosuled on mustad, jalad ja nokk on punased. Täiskasvanud lind kaalub umbes 3–4 kg. Kehapikkus on 100–115 cm, tiiva siruulatus 200–215 cm. Valge-toonekurg on levinud Euroopa ja Aasia metsavöötmes ning Lõuna-Aafrikas. Ta on rändlind, kes talvitub troopilises Aafrikas ja Indias. Hispaanias elavad isendid on paiksed. Eestis on levila põhjapiir. Eesti aladele jõudis valge-toonekurg mitte kuigi ammu. Esimene pesitsemine registreeriti 1841. aastal Vastseliina piiskopilinnuse varemetel. Valge-toonekurg kombainiheedriga Valge-toonekurgede parv Valge-toonekure koguarvukus maailmas on hinnanguliselt 500 000 – 520 000 lindu. Kõige arvukamalt pesitseb neid Poolas (52 500 paari), järgnevad Hispaania (33 217), Ukraina (30 000), Valgevene (20 342), Leedu (13 000), Läti (10 700) ja Venemaa (10 200). Eestis pesitseb hinnanguliselt 4500–5500 valge-toonekure paari (2014) ja nende arvukus on meil järjepidevalt kasvanud, kuigi viimase kümne aasta jooksul on kasv aeglustunud. Pesa teeb puu, elektriposti või korstna otsa. Kurnas on 3–5 muna, mida emaslind haub 33 päeva. Esmakordselt on teada pesitsemine Eestis Vastseliina piiskopilinnuse lähedal 1841. aastal, tänapäeval on siin üldlevinud haudelind. Valge-toonekurg toitub kahepaiksetest, madudest, kaladest ja närilistest. Eestis on valge-toonekurg III kategooria kaitsealune loomaliik. BirdLife International (2016). Ciconia ciconia. IUCNi punase nimestiku ohustatud liigid. IUCN 2016. Veedla, Peep (2021). Rahvuslinnud ja sümbollinnud Euroopas ja kaugemal. Mõedaka: Pesapaik. Lk 137–139. Margus Ots (2015). "Valge-toonekure (Ciconia ciconia) loendus Eestis 2014. aastal" (PDF). Vaadatud 7.09.2017. "White Stork Ciconia ciconia". www.birdlife.org (inglise). Originaali arhiivikoopia seisuga 2.01.2009. Vaadatud 29.08.2010. "Preliminary results of the VI. International White Stork Census 2004/05" (PDF). bergenhusen.nabu.de (inglise). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 12.08.2011. Vaadatud 29.08.2010. Veromann, Heinrich 1980. Valge-toonekurg. (Sari "Pääsuke" 5.) Tallinn: Valgus. Valgete toonekurgede loendus. Päevaleht, 15. aprill 1939, nr. 102, lk. 3. Valge-toonekurg andmebaasis eElurikkus Jahimehed: valge-toonekurg on muutunud Eesti suurimaks röövlinnuks III kaitsekategooria liikide kaitse alla võtmine
Maris Sild

Maris Sild (sündinud 15. märtsil 1987 Tallinnas) on eesti poliitik. Ta on Tallinna Linnavolikogu liige ja rahanduskomisjoni esimees, Sotsiaaldemokraatliku erakonna Tallinna piirkonna aseesimees. Varem on ta juhtinud Kristiine linnaosakogu, olnud Kristiine linnaosa halduskogu aseesimees, Sotsiaaldemokraatliku erakonna juhatuse liige. Ta on valitud kolme Tallinna Linnavolikogu koosseisu kandideerides Kristiine linnaosas ning 2021. aasta kohalikel valimistel kogus Kristiines 239 häält. Aastatel 2008–2015 oli ta Noorte Sotsiaaldemokraatide peasekretär. 11. aprillil 2015 valiti Sild Euroopa Noorte Sotsialistide (Young European Socialists, YES) asepresidendiks. 2015-2016 oli Sild MTÜ Noored Sotsiaaldemokraadid president. Aastatel 2016–2019 töötas Maris Sild kultuuriminister Indrek Saare nõunikuna. Hetkel töötab Euroopa Parlamendi saadiku Sven Mikseri Eesti assistendina. Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 1 (Haabersti, Põhja-Tallinn ja Kristiine) 151 häält ning ei osutunud valituks.
Vaiņode

Vaiņode on küla (lielciems) Lätis Lõuna-Kuramaa piirkonnas, Vaiņode valla halduskeskus. Küla asub merepinnast 147 meetri kõrgusel Mažeikiai–Liepāja raudtee ääres. Aastail 1954–1990 oli Vaiņode alev. Asulas olid Vaiņode mõisa (Wainoden) ja Lielbāta mõisa (Groß-Bahten) keskus. Vaiņodet on esmamainitud 1253. aastal. Vaiņode mõisa juures asunud asula hakkas kiiremini kasvama pärast raudtee valmimist 1871. aastal. Asulas asus Vaiņode raudteejaam. Lielbāta mõisa juurde tekkis samal ajal Bāta suvilapiirkond. Esimese maailmasõja ajal asus Vaiņodes Saksa sõjaväe dirižaablite lennuväli. Pärast sõda võeti sealsed angaarid koost lahti ja viidi Riiga, kus neist valmistati keskturu hooned. Pärast Teist maailmasõda liideti kokkukasvanud Vaiņode ja Bāta asulad. 2021. aastani kuulus küla Vaiņode piirkonda, olles selle halduskeskuseks. Vaiņodes asuvad keskkool, kultuurimaja ja muusikakool. Asulas on kaks kirikut: luteri kirik ja 1941. aastal valminud katoliku kirik. Endises raudteejaamas asub piirkonna muuseum. Lielbāta mõisa juures asub Bāta linnamägi. Vaiņode luteri kirik Vaiņode katoliku kirik
Nīca

Nīca on küla (lielciems) Lätis Lõuna-Kuramaa piirkonnas, Nīca valla halduskeskus. Küla asub merepinnast 4 meetri kõrgusel Bārta jõe kaldal. Asulas oli Lejasbārta mõisa (Nieder-Bartau) süda. Nīcat on esimest korda mainitud aastal 1231. Aastani 2021 kuulus küla Nīca piirkonda, olles selle halduskeskuseks. Külas on valla administratsioon, kultuurimaja, raamatukogu, keskkool, muusikakool. Lisaks luteri kirikule asub seal ka katoliku kiriku misjonipunkt. Aastal 2006 oli seal 981 elanikku. Vietvārdu datubāze
Rucava

Rucava (vanasti ka Paurupe) on küla (lielciems) Lätis Lõuna-Kuramaa piirkonnas, Rucava valla halduskeskus. Küla asub merepinnast 12 meetri kõrgusel maanteest A11 idas Leedu piiri lähistel. Rucavat on esimest korda mainitud aastal 1253. Küla kujunes XVII sajandil Rucava mõisast kolm kilomeetrit läände endise postimaantee äärde kui Paurupe nimeline vaba käsitööliste ja kaubitsejate asula. Aastail 1872–1874 valmis Rucava luteri kirik. Lisaks sellele asub asulas veel baptistide kirik. Aastani 2021 kuulus küla Rucava piirkonda, olles selle halduskeskuseks. Rucavas on põhikool, kultuurimaja ja raamatukogu. Lisaks asub seal veel Rucava piirkonna administratsioon. Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all Rucava luteri kiriku orel ning orelirõdu. Kohaliku kaitse all on Rucava luteri kirik. Rucava kalmistul asuvad obeliskiga tähistatud Teises maailmasõjas langenute vennashauad. Rucavasse on põstitatud ka mälestusmärk samas sõjas hukkunud valla elanikele. Rucavas kasvavad mitmed looduskaitsealused põlispuud: Rucava vaher ümbermõõduga 4 ja kõrgusega 24 meetrit, Rucava hiidpärn ümbermõõduga 5,43 ning kõrgusega 25 meetrit, haab ümbermõõduga 4,48 ja kõrgusega 36 meetrit, tamm ümbermõõduga 4,7 ning kõrgusega 26 meetrit, pärn ümbermõõduga 5,32 ja kõrgusega 22 meetrit, saar ümbermõõduga 3,68 ning kõrgusega 22 meetrit, pärn ümbermõõduga 4,16 ja kõrgusega 22 meetrit, harilik hobukastan ümbermõõduga 3,27 ning kõrgusega 9 meetrit, jugapuud ümbermõõtudega 0,84 meetrit, 0,74 meetrit ja 0,93 meetrit, kaks mändi ümbermõõtudega 2,52 meetrit ning sanglepad ümbermõõtude 4,72 meetrit, 2,98 meetrit, 3,11 meetrit ja 3,63 meetrit. Aastal 2006 oli külas 700 elanikku. Aastal 2020 oli elanikke 494. Rucava luteri kirik Rucava babtisti kirik Keskväljak Läti Ruumiandmete Agentuur https://kulturasdati.lv/lv/bibliotekas/publiska-biblioteka/pasvaldibu "Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija. Valsts aizsargājamo nekustamo kultūras pieminekļu saraksts". Originaali arhiivikoopia seisuga 27. mai 2022. Vaadatud 1. jaanuaril 2021. "Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija. Valsts aizsargājamo nekustamo kultūras pieminekļu saraksts". Originaali arhiivikoopia seisuga 26. jaanuar 2022. Vaadatud 1. jaanuaril 2021. Список памятников и памятных мест, связанных с событиями Великой Отечественной войны, на территории Латвийской Республики Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS
Zayd ibn Ra‘ad

Prints Zayd ibn Ra'ad (sündinud 26. jaanuaril 1964 Ammanis) on Jordaania diplomaat ja poliitik; 1. septembrist 2014 kuni 31. augustini 2018 ÜRO Inimõiguste Nõukogu ameti ülemvolinik. Ta osales Rahvusvahelise Kriminaalkohtu loomises ning oli aastatel 2002–2005 esimene kriminaalkohtu assamblee president. Ta on Hašimiidide suguvõsa liige ning tema vanavanaisa oli Meka emiir ja Al-Ḩijāzi kuningas Ḩusayn ibn ‘Alī. "Jordaania printsist sai ÜRO inimõiguste ülemvolinik (1)". Postimees. 1. september 2014. Vaadatud 8. september 2014. "Prince Zeid Bin Raad sworn in before UN chief". Arab today. 6. september 2014. Vaadatud 8. september 2014.
LFF-i staadion

LFF-i staadion (Leedu Jalgpalli Liidu staadion, leedu keeles: LFF stadionas (Lietuvos Futbolo Federacijos stadionas)), endise nimega Vėtra staadion, on mitmeotstarbeline staadion, mis asub Vilniuses. Staadionit hakati ehitama 2002. ja avati 2004. aastal. Seda on renoveeritud aastatel 2005, 2009, 2011 ja 2012. https://web.archive.org/web/20140923141159/http://www.lff.lt/lt/lff_stadionas LFF stadionas LFF stadionas Leedu Jalgpalli Liidu kodulehel
Motal

Motal (valgevene keeles Моталь, poola keeles Motol, jidiši keeles מאתלא) on agrolinnake (endine alev) Valgevenes Bresti oblastis Ivanava rajoonis Polesjes. Asula on Motali külanõukogu halduskeskus. Haridust annavad kaks keskkooli ja muusikakool. Motalis on ka koduloomuuseum, raamatukogu ja kultuurimaja. Vaatamisväärsuseks on õigeusu kirik aastast 1888, huvi võib pakkuda ka H̠ayyim Weizmanni maja. Motalit mainitakse esimest korda aastal 1422. Aastal 1555 sai Motalist alev. Pärast administratiivset reformi hakkas see kuuluma Bresti vojevoodkonda ja Pinski maakonda. Poola jagamisel läks Motal aastal 1795 Venemaa koosseisu. Aastal 1886 oli seal 239 maja ja kaks õigeusu kirikut, lisaks veel kabel ja juutide palvemaja. Alevis oli ka kool, asulas toimusid regulaarselt laadad. Motalis oli 13 laohoonet ja 7 kõrtsi. Motalis oli suur juutide kogukond. Pärast Esimest maailmasõda kuulus Motal Poola koosseisu. Aastal 1937 oli Motalis 4297 elanikku, neist 1354 olid juudid. 1939. aastast kuulus see Nõukogude Liitu. Aastal 1942 hävitasid natsid sealse geto. Aastal 1954 kaotas Motal alevi staatuse. H̠ayyim Weizmanni maja Motali memoriaalkompleks H̠ayyim Weizmann – Iisraeli president Leonard Chess – USA muusikaprodutsent Phil Chess – USA muusikaprodutsent David Bloch-Blumenfeld – Iisraeli poliitik Alaksandr Vaładźko – Valgevene jalgpallur David Bar-Tov – Iisraeli jurist Saul Liebermann – juudi rabi Haim Yisraeli – Iisraeli sõjaväelane Motal Motalist inglise keeles Asula YouTube'is
Hellenurme mõisa kalmistu

Hellenurme mõisa kalmistu on kalmistu Rõngu kihelkonnas Tartumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Hellenurme külas Elva vallas Tartu maakonnas. Kalmistu jääb mõisa südamest linnulennult 1 km kaugusele lääneloodesse. Kalmistu rajasid Hellenurme mõisa tollased omanikud Middendorffid tõenäoliselt ajavahemikul pärast mõisa ostmist 1850. aastal kuni Theodor Johann von Middendorffi surmani 1856. aastal. Kalmistule on teadaolevalt maetud 16 lahkunut. Viimased matused olid 1944. aastal, kui sinna maeti Teise maailmasõja ajal hukkunud kaks eestlast ja kaks sakslast. Kalmistul paikneb klassitsistlikus stiilis kabel, mis on eraldi kultuurimälestis. Kabelisse pole maetud kedagi. 1856 – Theodor Johann von Middendorff (1776–1856) 1868 – tema abikaasa Sophie von Middendorff (sündinud Johanson; 1782–1868; eestlanna) 1891 – tütar Anna Bogoslowsky (sünd. Middendorff, 1809–1891) 1894 – poeg Alexander Theodor von Middendorff (1815–1894) 1866 – Alexandri abikaasa Hedwig Elisabeth von Middendorff (sündinud Hippius, 1825–1866) 1871 – Alexandri poeg Carl von Middendorff (1852–1871) 1916 – Alexandri poeg Ernst von Middendorff (1851–1916) 1938 – Ernsti abikaasa Mary von Middendorff (sünd. Wilcken, 1855–1938) ? – Mary õde Sophie von Wilcken 1919 – Sophie poeg Peter Bogoslowsky (1892–1919) 1894 – Mary tädi Annette von Wilcken (1809–1894) 1919 – Ernsti poeg Adreas von Middendorff (1896–1919) 1944 – ? 1944 – ? 1944 – ? 1944 – ? Ketlin Sirge. Eesti mõisakalmistud. // Magistritöö Tartu Ülikooli usuteaduskonna võrdleva usuteaduse õppetoolis. Tartu 2013. Lk 72 "Hellenurme mõis ja selle kalmistu Palupera valla kodulehel". Originaali arhiivikoopia seisuga 5. juuli 2007. Vaadatud 9. septembril 2014. Kultuurimälestis nr 23159 "Hellenurme mõisa kabel" Valdo Praust. "Kõrvalhooned, pargid, mõisakompleksid". // Tartumaa mõisad. Tänapäev. Tallinn 2008. Lk 54 Valdo Praust. "Hellenurme mõis (Hellenorm)". // Tartumaa mõisad. Tänapäev. Tallinn 2008. Lk 97 Alo Särg. "Hellenurme (Hellenorm)". – Valgamaa mõisad ja mõisnikud. Argo. Tallinn 2009. Lk 20–21 Taavi Pae. Eesti kalmistute kujunemine ja paiknemise seaduspärasused. // Magistritöö Tartu Ülikooli Geograafia Instituudis. Tartu 2002 Hellenurme mõisa kalmistu kultuurimälestiste riiklikus registris Hellenurme mõisa kalmistu Veljo Ranniku kogus. Muinsuskaitseameti fotokogu Hellenurme mõis ja selle kalmistu Eesti mõisaportaalis "Vana-Tartumaa baltisaksa mõisnike kalmistud". Tartu Postimees, 9. detsember 2008
Ivanava

Ivanava on linn Valgevenes Bresti oblastis, Ivanava rajooni halduskeskus. Linna läbib Bresti–Pinski raudteeliin. Linn kandis aastani 1940 nime Janaŭ. Poola keeles on koha nimi Janów, ka Janów Poleski. Kohalikus murdes on linna nimi Janova. Haridusasutustest on linnas kolm keskkooli ja gümnaasium. Lisaks on seal muusikakool ja spordikool. Raamatukogusid on Ivanavas kolm. Tööstusest on linnas toiduainetetööstus, valmistatakse ehitusmaterjale ja töödeldakse metsa. Ivanavas on ajaloomuuseum, vaatamisväärsusteks on veel katoliku kirik (1848) ja õigeusu kirik (1901). Paiga nimi oli algul ilmselt Porchaŭ (Порхаў). Aastal 1465 sai Ivanavast alev, ühtlasi hakkas see kandma Janaŭ nime. Alev kuulus Bresti vojevoodkonda ja Pinski maakonda. 16. mai 1657 rüüstasid Ivanavat kasakad, sel ajal suri seal märtrisurma Andrzej Bobola. Tol ajal kuulus asula Kopaczitele, aga hiljem läks see Šuiskite valdusse. Alates kolmandast Poola jagamisest aastal 1795 kuulus asula Vene impeeriumi koosseisu. Ivanava hakkas kuuluma Hrodna kubermangu. XIX sajandil said asula omanikeks Oreszkad. Aastal 1884 rajati Ivanava lähedale raudtee, mis aastal 1926 toodi alevile lähemale. Aastast 1921 oli Ivanava Poola koosseisus, ühtlasi sai asula linnaõigused. Kuni 1940. aastateni rändas suur osa Ivanava mehi mööda ilma ringi, kogudes raha kirikute ehitamiseks. 1939. aastal liideti linn Valgevene NSV-ga. Ühtlasi venestati asula nimi ja sestpeale kannab see tänapäevast nime Ivanava. Ivanava Ivanava õigeusu kirik Ivanava katoliku kirik Nikolai Koltšak - Nõukogude väejuht The population as of January 1, 2024 and the average annual population for 2023 in the Republic of Belarus by regions, districts, cities and urban-type settlements  Ivanava – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Ivanava Ivanava infoportaal Ivanava Ivanava juudikogukonna portaal Linn Valgevene fotoentsüklopeedias
Parenhüüm

Parenhüüm (ladina parenchyma) on selgrootutel ja selgroogsetel loomadel mitmete (parenhümatoossete) siseelundite talitlev kude, mis koosneb spetsiifilise elundi teatud kindlate põhifunktsioonidega rakkudest. Parenhüümi olemasolu, areng, anatoomia, morfoloogia, histoloogia ja patoloogia võivad erineda nii liigiti, indiviiditi, kui ka arenguastmeti (nii näiteks asendub paljudel inimestel tüümuse parenhüüm vanemas eas rasvkoega). Paljudel selgroogsetel on parenhüümelunditeks maks, põrn, neerud, kopsud ja kõik näärmed (sh munasarjad, munandid jpt) ning lümfisüsteemi elundid (sh parenhüümi toimimist toetavad elemendid). Seedeelundite süsteemi eksokriinnäärmetel moodustab parenhüümi sekreteeriv näärmeepiteel. Parenhüümikudesid liigitatakse ka nn parenhüümelundite kaupa, nii paikneb munandites, munandisagarikena stroomaosiste vahel, munandiparenhüüm. Maksas aga jagab maksa parenhüüm maksa sagarikeks. Lümfisüsteemi liigitatud lümfisõlmede parenhüümi moodustavad lümfisõlme koor ja säsi ja neis ringlevad lümfotsüüdid. Parenhüüm ei talitle veresoonteta, kuid südame-veresoonkonda liigitatud veresooni ei loeta parenhüümi hulka, küll aga liigitatakse vahel vererakud parenhüümi hulka. Peaajus moodustavad parenhüümi neuronid ja gliiarakud, südames müotsüüdid, neerudes nefronid, kõhunäärmes Langerhansi saared, põrnas valge ja punane põrnapulp ja maksas maksarakud jne. Parenhüümi rakkudega seostatakse inimestel ja loomadel mitmeid põletikega kulgevaid protsesse (nii viiruslikke kui bakteriaalseid) ja kasvajaid. Parenhüümirakud on märklaud-rakkudeks ka Ebola viiruse, mis põhjustab Ebola viirushaigust, virionidele. Parenhüümiks nimetatakse ka kasvajaliselt vohavate kudede rakke, nn kasvajarakke mis moodustavad kasvaja parenhüümi, mille alusel liigitatakse kasvajaid ka histoloogilises klassifikatsioonis. Termini võttis tõenäoliselt kasutusele Saksa arstiteadlane ja antropoloog Rudolf Virchow. Tüümuse parenhüüm Arne Lepp, "Inimese anatoomia, I osa. Liikumisaparaat, siseelundid", Tartu Ülikooli Kirjastus, lk 31, 2013, ISBN 978-9949-32-239-8. Enn Ernits, Esta Nahkur, "Koduloomade anatoomia. Kõrgkooliõpik", Eesti Maaülikool, Tartu, Halo Kirjastus, lk 231, 2013, ISBN 978-9949-426-28-8. Selles artiklis on kasutatud ingliskeelset artiklit en:Parenchyma seisuga 09.09.2014.
Enn Sellik

Enn Sellik (sündinud 10. detsembril 1954 Iisakus) on endine Eesti ja Nõukogude Liidu kergejõustiklane (pikamaa- ja krossijooksja). Ta lõpetas 1973. aastal Iisaku Keskkooli ning õppis seejärel Eesti Põllumajanduse Akadeemia metsandusteaduskonnas. Eesti NSV-s tegutses Eesti NSV Ministrite Nõukogu juures asuva Kehakultuuri- ja Spordikomitee instruktorina. Ta osales Nõukogude Liidu eest 1976. ja 1980. aasta suveolümpiamängudel. Ta võitis 1977. aasta suveuniversiaadil Sofias 5000 meetri jooksus (ajaga 13:44,6) kuldmedali. 5000 meetri jooks (välivõistlus) – 13:17,2 (Podolsk, 1976), Eesti rekord 5000 meetri jooks (sisevõistlus) – 13:54,2 (Leningrad, 1975), Eesti rekord 10 000 meetri jooks (välivõistlus) – 27:40,61 (Praha, 1978), Eesti rekord MTÜ Enn Selliku jooksutiim Biograafia ESBL-is Enn Sellik Rahvusvahelise Kergejõustikuliidu kodulehel (inglise) Enn Sellik veebisaidil Olympedia (inglise) Enn Sellik meenutab oma tegemisi noorteklassis, 1. osa. Jooksuportaal.ee Enn Sellik meenutab: täna 40 aastat tagasi, 1. osa. Jooksuportaal.ee Gunnar Press. Enn Sellik: "Kardan, et minu rekordid elavad minust kauem." Õhtuleht, 2. aprill 2007
Pseudelaphe

Pseudelaphe on maoperekond. Perekonda Pseudelaphe klassifitseeritakse roomajate andmebaasis üksainus maoliik: Pseudelaphe flavirufa (Cope, 1867) Neid madusid võib kohata Mehhikos, Belize'is, Guatemalas, Hondurases ja Nicaraguas. Peter Uetz & Jakob Hallermann, Pseudelaphe Roomajate andmebaas veebiversioon (vaadatud 09.09.2014) (inglise keeles) Sissekanne NCBI Taxonomy database-s'is Sissekanne roomajate andmebaasis Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Pseudelaphe flavirufa seisuga 09.09.2014.
Aadu

Aadu on eesti mehenimi. Aadu on mugandus nimest Adolf[viide?]. Nime soomekeelsed variandid on Aatto ja Aatu. 1. jaanuari 2017 seisuga oli Eestis eesnimi Aadu 278 mehel. Aadu on Eestis populaarsuselt 361. mehenimi. Aadu on keskmiselt 66 aasta vanune (mediaanvanus on 71). Kõige populaarsem on eesnimi Aadu vanuserühmas 75–79, kus neid on 10 000 elaniku kohta 13,43 ning Saare maakonnas, kus neid on 10 000 elaniku kohta 7,93. Lätis oli 2021. aasta 30. juuni seisuga eesnimi Aadu 1 inimesel. Aadu Hint Aadu Jõgiaas Aadu Külaots Aadu Leissar Aadu Luukas Aadu Must Aadu Oll Aadu Ott Aadu Pirk Aadu Regi Aadu Treufeldt Eesti nõukogude entsüklopeedia. 2. köide: CERA–FILL. Tallinn: Valgus, 1987, lk 205. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 5. august 2020. Vaadatud 19. septembril 2017.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Personvārdu datu bāze
Albert (eesnimi)

Albert on mehenimi. Eestis on selle nime üks mugandusi Pärt. Nime algtähendus on germaani keeles 'hiilgav, aadlik'. 2020. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis eesnimi Albert 949 mehel. Albert oli populaarsuselt 170. mehenimi. Kõige populaarsem oli eesnimi Albert vanuserühmas 0–4, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 15,51. Albert oli keskmiselt 37 aasta vanune (mediaanvanus oli 31). Albert Camus Albert Einstein Albert Gulk Albert Hurt, eesti võrkpallur Albert Kivikas Albert Prosa, eesti jalgpallur Eesti nõukogude entsüklopeedia. 2. köide: CERA–FILL. Tallinn: Valgus, 1987, lk 205. https://www.stat.ee/nimed/Albert
Sander

Sander on mehenimi. See nimi on mugandus nimest Aleksander. Nime soomekeelne variant on Santeri. 1. jaanuari 2019 seisuga oli Eestis eesnimi Sander 3265 mehel. Sander on Eestis levikult 39. mehenimi. Sander oli keskmiselt 21 aasta vanune (mediaanvanus oli 22). Kõige populaarsem oli eesnimi Sander vanuserühmas 20–24, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 77,41 ning Saare maakonnas, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 43,78. Sander Karu Sander Liivak Sander Mirme Sander Puri, eesti jalgpallur Sander Post, eesti jalgpallur Sander Rebane Sander Tamm Sander Vaher Sander Õigus, koomik Eesti nõukogude entsüklopeedia. 2. köide: CERA–FILL. Tallinn: Valgus, 1987, lk 205. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 13. juuli 2019. Vaadatud 15. septembril 2019.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)