Northumbria

Northumbria (ajalooliselt vanainglise Norþhymbra rīce, uusinglise Kingdom of Northumbria) oli keskaegne anglite kuningriik seal, kus nüüd on Põhja-Inglismaa ja Kagu-Šotimaa, saades seejärel krahvkonnaks ühendatud Inglismaa kuningriigis. Nimi kajastab ligikaudu kuningriigi territooriumi lõunapiiri, Humberi estuaari. Northumbria moodustati Æthelfrithi poolt Kesk-Suurbritannias anglosaksi aegadel. 7. sajandi alguses ühendati kaks kuningriiki, Bernicia ja Deira. (Henry Huntingdonist 12. sajandi kirjutistes defineeriti kuningriik kui ühte anglosakside Seitsmest kuningriigist.) Oma suurimas ulatuses laius kuningriik vähemalt Humberi jõest lõunas Mersey jõeni ja Forthi laheni (laias laastus Sheffieldist Runcorni kaudu Edinburghini) – ja on mõningaid tõendeid, et see võis olla palju suurem (vaata kaarti). Hilisem (ja väiksem) krahvkond kujunes, kui Northumbria lõunaosa (endine Deira) kaotati Danelaw'le. Põhjaosa (endine Bernicia) säilitas alguses oma staatuse kuningriigina, kuid kui see sai Taani kuningriigi alamaks, pidi ta kärpima oma õigused krahvkonna tasemele, ja säilitas selle staatuse, kui Inglismaa taasühendati Wessexi juhitud Danelaw' tagasivallutamisega. Krahvkonda piiras lõunas Teesi jõgi ja põhjas Tweedi jõgi (laias laastus sama kui tänapäeva Kirde-Inglismaa). Enamuse selle maa üle Inglismaa ja Šotimaa "vaidlesid", kuid Northumbria krahvkond tunnistati lõpuks Inglise-Šoti Yorki lepinguga aastal 1237 Inglismaa osaks. Põhjapiiril defineeriti Berwick-upon-Tweed, mis on Tweedist põhja pool, kuid käis mitu korda käest kätte, dokumendiga "Wales and Berwick Act 1746" Inglismaa võimualuseks. Maa, mis kunagi oli Northumbria osa, on nüüd halduspiiridega jagatud: Kirde-Inglismaa Yorkshire ja Humber Loode-Inglismaa sisaldab Cumbriat, kuigi Cumbria oli rohkem Northumbria koloonia oma alamkuningatega enamuse oma ajaloost varakeskajal Scottish Borders, West Lothian, Edinburgh, Midlothian ja East Lothian Northumbriat kasutatakse ka mõne piirkondliku institutsiooni nimes: eriti politsei (Northumbria Police, mis katab Northumberlandi ja Tyne and Weari) ja ülikool (Northumbria ülikool) Newcastle'is. Kohalik keskkonnaameti büroo, mis asub Newcastle'i äripargis, kasutab ka mõistet Northumbria oma embleemi kirjeldamisel. Muidu ei kasutata mõistet just iga päev, ja see ei ole UK ja EU piirkonna Kirde-Inglismaa ametlik nimi. Vaata ka: Northumbria monarhide loend ja Northumbria kronoloogia Northumbria koosnes esialgu kahe sõltumatu kuningriigi, Bernicia ja Deira ühendusest. Bernicia hõlmas maad põhja pool Teesi, samas Deira vastas laias laastus tänapäeva Yorkshire'ile. Bernicia ja Deira ühendati esiteks Bernicia kuninga Aethelfrithi poolt, kes vallutas Deira umbes aastal 604. Ta võideti ja tapeti umbes aastal 616 lahingus Idle jõel East Anglia Rædwaldi poolt, kes tegi kuningaks endise Deira kuninga Ælla poja Edwini. Edwin, kes võttis aastal 627 vastu kristluse, muutus varsti kõige võimsamaks kuningaks Inglismaal: teda tunnistati kui bretwaldat ning ta vallutas Mani saare ja Gwyneddi Põhja-Walesis. Ta võideti siiski Gwyneddi maapaos kuninga Cadwallon ap Cadfani ja Mercia kuninga Penda liidu poolt Hatfield Chase'i lahingus aastal 633. Pärast Edwini surma jagati Northumbria Bernicia, kus võimu võttis Aethelfrithi poeg Eanfrith, ja Deira, kus kuningaks sai Edwini nõbu Osric, vahel. Cumbria kippus jääma piiririigiks brittidega. Mõlemad need valitsejad tapeti järgmisel aastal, kui Cadwallon jätkas oma hävitavat sissetungi Northumbriasse. Pärast Eanfrithi mõrva võitis ja tappis tema vend Oswald aastal 634 Dál Riata Domnall Brecci sõdurite toel Cadwalloni Heavenfieldi lahingus. Oswald laiendas oma kuningriiki märkimisväärselt. Ta liidendas Gododdini maad põhja pool kuni Forthi laheni ja laienes järk-järgult ka lääne suunas, tungides järelejäänud kumbriakeelsetesse Rhegedi ja Strathclyde'i kuningriiki. Seega sai Northumbria mitte ainult tänapäevase Inglismaa osaks kaugel põhjas, vaid hõlmas ka enamuse, mis nüüd on Kagu-Šotimaa. Kuningas Oswald taaselustas kuningriigis kristluse, nimetades iiri munga, Püha Aidani Šoti saarelt Ionalt oma rahvast pöörama. See viis Keldi kristluse praktika sisseviimiseni. Lindisfarne'is rajati klooster. Sõda Merciaga siiski jätkus. Aastal 642 tapeti Oswald Maserfieldi lahingus Mercia Penda poolt. 655. aastal korraldas Penda ulatusliku sissetungi Northumbriasse (teda aitas Deira alamkuningas Œthelwald), kuid sai Winwaedi lahingus hävitava kaotuse Oswaldi järglase Oswiu palju nõrgema väe käest. See lahing oli suur pöördepunkt Northumbria edus: Penda suri lahingus ja Oswiu saavutas ülemvõimu Mercia suhtes, tehes endast kõige võimsama kuninga Inglismaal. Aastal 664 peeti Whitby kirikukogu, et arutada lahkarvamusi lihavõttepühade pidustuste aja osas. Palju vaidlusi tekkis Northumbria keldi kiriku praktika ja rooma kiriku uskumuste vahel. Lõpuks veendi Northumbriat võtma omaks Rooma praktika ja keldi piiskop Colmán Lindisfarne'ist läks Iona saarele tagasi. Northumbria kaotas kontrolli Mercia üle 650. aastate lõpul pärast Penda poja Wulfhere edukat mässu, kuid see säilitas oma domineeriva seisundi, kuni see sai hävitava kaotuse piktide käest Dun Nechtaini lahingus aastal 685; Northumbria kuningas Ecgfrith (Oswiu poeg) tapeti ja riigi võim põhjas nõrgenes tõsiselt. Ecgfrithi poolvenna ja järglase Aldfrithi rahumeelne valitsemine vähendas mõnevõrra tehtud kahju, kuid sestpeale hakkas Northumbria võim kahanema ja Aldfrithi surmale aastal 704 järgnes krooniline ebastabiilsus. Aastal 867 sai Northumbriast Danelaw' põhja-kuningriik, pärast selle vallutamist vendade Halfdan Ragnarssoni ja Ivar Konditu poolt, kes panid nukukuningaks inglase Ecgberhti. Vaatamata kuningriigi rüüstamisele tõi viikingite valitsemine Northumbriasse tulusa kaubanduse, eriti nende pealinna Yorki. Kuningriik käis inglise, norra ja norra-gaeli kuningate vahel käest kätte, kuni see neelati lõpuks kuningas Eadredi poolt pärast viimase sõltumatu Northumbria monarhi Eirik Verekirvese surma aastal 954.  Pikemalt artiklis Northumbria krahv Pärast seda, kui inglased taasomandasid endise kuningriigi territooriumi, vähendasid šotlaste sissetungid Northumbria krahvkonnaks, mis ulatus Humberist Tweedini. Northumbria üle vaidlesid tärkavad Inglismaa ja Šotimaa kuningriigid. Tweedist põhjas olevad alad loovutati aastal 1018 Carhami lahingu tulemusena lõpuks Šotimaale. Yorkshire'i ja Northumberlandi on esmamainitud eraldi Anglosaksi kroonikas 1065. aastal. William Vallutaja sai Inglismaa kuningaks 1066. aastal. Ta mõistis, et vajab kontrolli Northumbria üle (mis oli jäänud Inglismaa kuningatest praktiliselt sõltumatuks), et kaitsta oma kuningriiki šotlaste sissetungi eest. 1067. aastal nimetas William krahviks Copsi (ka Copsig). Siiski mõrvati Copsi vaid viis nädalat pärast krahviks saamist Osulfi poolt. Northumbria kauge iseseisvuse kinnitamiseks ja Inglismaa korraliku kaitse kindlustamiseks šotlaste eest saavutas William nii Durhami piiskopi kui ka krahvi truuduse ning kinnitas nende võimu ja eesõigused. Siiski järgnesid normannidevastased mässud. William püüdis seetõttu Northumbria krahvi ametisse seada normanni aadlikku Robert de Comines'it, kuid enne, kui Comines sai ametisse asuda, mõrvati tema ja ta 700 meest Durhami linnas. Kättemaksuks viis Vallutaja oma armee verisele retkele Northumbriasse, mis sai tuntuks kui Põhja rüüstamine. Anglosaksi Durhami piiskop Æthelwine püüdis retke ajal koos Northumbria aaretega Northumbriast põgeneda. Piiskop püüti kinni, vangistati ja suri hiljem vangistuses; tema amet jäi vabaks. Mässud jätkusid ja Williami poeg William Rufus otsustas Northumbria jaotada. William de Saint-Calais tehti Durhami piiskopiks ja talle anti ka krahvivõim piirkonnas Tyne'i ja Derwenti jõest lõunas, sellest sai Durhami pfaltskrahvkond. Ülejäänud osa jõgedest põhjas sai Northumberland, kus Durhami piiskoppide poliitiline võim piirdus vaid mõne piirkonnaga ja krahvid jätkasid valitsemist Inglise trooni alamatena. Newcastle'i linn asutati normannide poolt aastal 1080 piirkonna kontrollimiseks, hoidmaks strateegiliselt tähtsat ületuskohta Tyne'i jõel. Northumbria piirkond jätkas rahutut ajalugu ja mässamist valitsuse vastu, nagu näha Põhja ülestõusus Tudorite ajal. Peamiseks põhjuseks oli katoliikluse tugevus piirkonnas pärast reformatsiooni. Maapiirkond, hõredalt asustatud ja jagab piiri sageli vaenuliku Šotimaaga, nii sai piirkonnast metsik koht, kus piiriröövlid ründasid üle piiri ja lindpriid pagesid õiguse eest. Siiski, pärast Šotimaa ja Inglismaa kroonide ühendamist kuningas James VI ja I ajal saabus suuresti rahu. Pärast restauratsiooni toetasid paljud Northumbria piirkonna asukad jakobiite. Kuningriigi lipp oli "kuldne ja purpurne" (või punane), esmalt nähtud 8. sajandil, kui see rippus üle kuningas Oswaldi pühamu. Seda tõlgendati hiljem püsttriipudena. Moodsat versiooni (katkenud püsttriipudega) võib näha Northumberlandi krahvkonna nõukogu vapil ja lipul. Northumbria oma "kuldajal" oli kõige tähtsam religioosse õppe ja kunstide keskus Briti saartel. Esialgu jutlustasid kuningriigis iiri mungad Keldi kirikust, baseerudes Iona saarell tänapäeva Šotimaal, mis viis õitsele kloostrielu. Lindisfarne idarannikul asutati Ionast Püha Aidani poolt umbes aastal 635, ja pidi jääma peamiseks Northumbria kloostrikeskuseks, kujundades tegelasi, nagu Wilfrid ja Püha Cuthbert. Aadlimees Benedict Biscop külastas Roomat ja juhtis kloostrit Canterburys Kentis ning tema Monkwearmouthi-Jarrow' kaksikklooster lisas otsese Rooma mõju Northumbria kultuurile ja kujundas tegelasi, nagu Ceolfrid ja Beda. Northumbria mängis tähtsat rolli Saarte kunsti kujunemisel, unikaalne stiil, mis koosnes anglosaksi, keldi, pikti, bütsantsi ja teistest elementidest, andes teoseid, nagu Lindisfarne'i evangeelium, Püha Cuthberti evangeelium, Ruthwelli rist ja Bewcastle'i rist ning hiljem Kellsi raamat, mis loodi arvatavasti Iona saarel. Pärast Whitby kirikukogu aastal 664 asendasid Rooma kiriku toimingud ametlikult keldi omad, kuid jätkus keldi stiili mõju, mille kõige kuulsam näide on Lindisfarne'i evangeelium. Beda Venerabilis (673–735) kirjutas oma Historia ecclesiastica gentis Anglorum (Inglise rahva kirikuelu ajalugu, lõpetatud aastal 731) Monkwearmouthi-Jarrow' ja enamus sellest keskendub kuningriigile. Laastav viikingiretk Lindisfarne'i aastal 793 tähistas viikingirünnakute sajandi algust, mis hoidis tõsiselt vaos kogu anglosaksi kultuuri, ja kuulutas lõppu Northumbria seisundile mõjukeskusena, kuigi aastaid pärast seda tehti ikka veel kindlaid töid, nagu Easby rist. Northumbrial on oma ruuduline või tartaan, mis sarnaneb paljude iidsete tartaanidega (eriti Põhja-Euroopast, nagu see, mis leitud Falkirki lähistelt ja need, mis avastatud Jüütimaalt), mis dateeritakse rooma aega (ja isegi varasemaks). Moodne Northumbria tartaan on peaaegu muutumatult jäme must-valge ruuduline, kuid ajalooliselt olid heledad ruudud töötlemata villa kollaka tooniga ja tumedad ruudud erinevates varjundites tumehallid, sinised, rohelised või pruunid. Inglise standardkeele kõrval on Northumbrias rida lähedalt seotud, kuid eristatavaid murdeid, mis põlvnevad varajastest germaani keeltest: anglite keelest, millest on saadud 80% sõnavarast, ja viikingite keelest koos mõningate keldi ja ladina laensõnadega. Šoti keel hakkas eralduma varasest Northumbria keskinglise keelest, mida kutsuti Ynglis alles 16. sajandi alguses (kuni 15. sajandi lõpuni viitas nimi Scottis (moodne kuju: Scots) gaeli keelele). Uusšoti murrete ja Northumbria murrete vahel on palju sarnasusi. Suuremad Northumbria murded on Geordie (Tyneside), Põhja- (Coquet' jõest põhjas), Lääne- (Allendale'ist läbi Hexhami kuni Kielderini), Lõuna- või Pitmatic (kaevanduslinnad, nagu Ashington ja enamus Durhamist), Mackem (Wearside), Smoggie (Teesside) ja Tyke (Yorkshire). Võõrale kõrvale on murretevahelised sarnasused kaugelt suuremad kui erinevused. Erinevuse näiteks pehmemas South County Durham/Wearside'is inglise sõna 'book' hääldub 'bewk', Geordie's hääldub see 'bouk', samas Northumbrias on see 'byuk'. Northumberlandi ajalugu Northumbria kuldajastu Northumbria muusika Northumbria väiketorupill Northumbria tartaan Northumbria inglise keel