laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Siioni prioraadi suurmeistrite nimekirjad

Siin on Siioni prioraadi väidetavate suurmeistrite nimekirjad Siioni prioraati olevat juhtinud suurmeistrid või nautonnierid. Järgnev nimekiri on tuletatud 1967. aastal Pierre Plantardi poolt pseudonüümi "Philippe Toscan du Plantier" all koostatud Henri Lobineau salatoimikutest. Ka selle nimekirja viimane isik Jean Cocteau on valitud pärast tema surma. Paljude nimekirja valitud inimeste ühiseks jooneks näib olevat alkeemiahuvi või ketserlus. Jean de Gisors (1188–1220) Marie de Saint-Clair (1220–1266) Guillaume de Gisors (1266–1307) Edouard de Bar (1307–1336) Jeanne de Bar (1336–1351) Jean de Saint-Clair (1351–1366) Blanche d'Evreux (1366–1398) Nicolas Flamel (1398–1418) Rene d'Anjou (1418–1480) Yolande de Bar (1480–1483) Sandro Botticelli (1483–1510) Leonardo da Vinci (1510–1519) Charles III, Bourboni hertsog (1519–1527) Ferdinando Gonzaga (1527–1575) Louis de Nevers (1575–1595) Robert Fludd (1595–1637) Johann Valentin Andrea (1637–1654) Robert Boyle (1654–1691) Isaac Newton (1691–1727) Charles Radclyffe (1727–1746) Charles Alexander, Lotringi prints (1746–1780) Ertshertsog Maximilian Franz (1780–1801) Charles Nodier (1801–1844) Victor Hugo (1844–1885) Claude Debussy (1885–1918) Jean Cocteau (1918–1963) Ühes hilisemas dokumendis pealkirjaga Le Cercle d'Ulysse nimetatakse järgmise suurmeistrina pärast Cocteau surma tuntud traditsionalistlikku katoliiklast Francois Ducaud-Bourget'd. Hiljem nimetas Plantard iseennast suurmeistriks. Kui Prantsusmaa uurijad ja autorid paljastasid, et salatoimikud on võltsing, hoidis Plantard madalat profiili, kuid pidi valetõendite esitamise uurimise käigus tunnistama politseile, et ülaltoodud loetelu oli pettus. Aastal 1989 üritas ta oma lugu taaselustada, avaldades teise suurmeistrite nimekirja. Seda nimekirja, milles loetleti ka selleks ajaks surnud Roger Patrice Pelat'd ja Plantardi enda noort poega Thomast, ei tohi ajada segamini esimese loeteluga. Alates 1989. aastast üritas Plantard end esimesest, prioraadi vanema ja diskrediteeritud versiooni juurde kuulunud nimekirjast, distantseerida. Teine suurmeistrite nimekiri ilmus prioraadi ajakirja Vaincre 3. numbri 22. leheküljel 1989. aasta septembris. Jean-Tim Negri d'Albes (1681–1703) François d'Hautpoul (1703–1726) André Hercule de Rosset (1726–1766) Prince Charles Alexander of Lorraine (1766–1780) Archduke Maximilian Franz of Austria (1780–1801) Charles Nodier (1801–1844) Victor Hugo (1844–1885) Claude Debussy (1885–1918) Jean Cocteau (1918–1963) François Balphangon (1963–1969) John Drick (1969–1981) Pierre Plantard de Saint-Clair (1981) Philippe de Chérisey (1984–1985) Patrice Pelat (1985–1989) Pierre Plantard de Saint-Clair (1989) Thomas Plantard de Saint-Clair (1989) Siioni prioraat Ordo Templi Orientis
Erakond

Erakond ehk partei on inimeste ühendus, mille eesmärk on väljendada oma liikmete poliitilisi huve, mõjutada riigi poliitikat ja taotleda kahe esimese eesmärgi elluviimiseks poliitilist võimu. Tänapäevases demokraatlikus süsteemis võib erakonda käsitleda sillana ühiskonna ja avaliku võimu vahel. Esindusdemokraatia kontekstis on erakond organisatsioon, millele kodanikud on usaldanud ühiskonnaelu juhtimise kohalikul või riiklikul tasandil. Tavaliselt lähtub erakond oma tegevuses teatud kindlast maailmavaatest või ideoloogiast, mis väljendub erakonna põhikirjas ja programmis. Riigisiseselt võivad erakonnad koonduda valimisliitudesse ja moodustada koalitsioone. Rahvusvahelisel tasandil moodustavad sarnase ideoloogiaga erakonnad sageli koostöö edendamiseks riigiüleseid organisatsioone. Eesti erakonnaseaduses on erakond defineeritud kui Eesti kodanike vabatahtlik poliitiline ühendus, mille eesmärk on oma liikmete ja toetajaskonna poliitiliste huvide väljendamine ning riigivõimu ja kohaliku omavalitsuse teostamine. Erakond on oma olemuselt mittetulundusühing, kuid selle registreerimiseks kehtib liikmeskonna alampiiri nõue – erakonnana registreeritaval ühendusel peab olema vähemalt 500 liiget. Erakonna liikmeks võib olla ka iga 18-aastane Euroopa Liidu kodanik, kes elab alaliselt Eestis. Korraga võib kuuluda ainult ühte erakonda. Eestis on praegu[millal?] üksteist erakonda (vaata Eesti erakondade loendit), millest kuus (Isamaa, Eesti Keskerakond, Eesti Reformierakond, Sotsiaaldemokraatlik Erakond, Eesti Konservatiivne Rahvaerakond ja Eesti 200) on esindatud Riigikogus. Sõna "partei" on tänapäevastesse keeltesse tulnud ladina keelest, kus sõna pars tähendab 'osa tervikust'. Eesti keelde on see üle võetud laenuna saksa keelest. Enne tänapäevase tähenduse omandamist kasutati seda sõna näiteks ka luure- või rüüstesalga kohta (saksa keeles Part(h)ei, vene keeles партия). 20. sajandi alguse Eestis sõltus poliitiliste liikumiste nimetus nende maailmavaatest. Vasakpoolsed, peamiselt töölisklassi huve esindavad organisatsioonid kasutasid ametlikus nimes võõrsõna "partei"; neile vastanduvad parempoolsed ja rahvuslikumad liikumised eelistasid kasutada omakeelset sõna "erakond". Kaasaegses eesti keeles see ideoloogiline eristus enam ei kehti ja põhimõistena on kinnistunud "erakond". Siiski leidub ka tänapäeva Eestis erakondi, kes eelistavad kasutada ametlikus nimes sõna "partei" (näiteks Eesti Iseseisvuspartei, Eesti Vasakpartei). Parteide loend Eesti erakondade loend Raudla, Heiki. Ühiskonnaõpetus gümnaasiumile, I osa. Tallinn, Avita, 2013, lk 46. Erakonnaseadus Riigi Teataja (vaadatud 10.07.2017) H. Palli. Kui raudpea läks. Tallinn, Eesti Raamat, 1967. Erakonnaseadus (praegu kehtiv redaktsioon) Eesti Erakondade Ajalugu, erakonnad.info
Eesti kirikulugu

Kristluse algmõjud ja eestlaste ristiusustamine. Reformatsioon. Luterlik ortodoksia, pietism, ratsionalism. Kirik rahvusliku identiteedi murdeajal 19.sajandil. Liitumine õigeusu kirikuga, uued usuliikumised ja vabakoguduste sünd. Eesti vaba rahvakiriku rajamine. EELK pärast Teist maailmasõda.
Russofoobia

Russofoobia on hirm või viha Venemaa, venelaste, vene kultuuri või Venemaa poliitika suhtes. Mõnikord on seda väljendit kasutatud ka etniliste konfliktide kontekstis ja rahvusvahelises poliitikas, kus on tegevad venelased või Venemaa. Tänapäeval on rahvusvahelises poliitikas kasutatud väljendit "russofoobia" ka külma sõja kontekstis. 2004. aastal International Gallupi poolt paljudes riikides läbi viidud küsitluses uuriti sealsete elanike suhtumist G8 riikidesse. Kõige negatiivsemaks osutus suhtumine Venemaasse, sealhulgas Soome elanikest suhtus Venemaasse negatiivselt 62%, järgnesid Tšehhi ja Šveits 42%-ga ning Saksamaa 37%-ga. Eesti elanikest suhtus Venemaasse negatiivselt 23%.[viide?] Antisemitism Ksenofoobia Rassism
Musumägi

Musumägi on kolmes Eesti linnas: Musumägi Tartus Musumägi ehk Virumägi Tallinnas Musumägi Viljandi lossimägedes
Danny DeVito

Daniel Michael DeVito Jr. (kasutatud ka nimekuju Danny De Vito; sündinud 17. novembril 1944 Asbury Parkis New Jerseys Ameerika Ühendriikides) on ameerika näitleja. Tema abikaasa on näitleja Rhea Perlman ja neil on kolm last. "Kaksikud" (1988) "Batmani tagasitulek" (1992) "Junior" (1994) "Tooge Jupats" (1995) "Surm Smoochyle" (2002) "Suur kala" (2003) "Ole lahe" (2005) Danny De Vito on osalenud poistebändi One Direction laulu "Steal My Girl" (2014) muusikavideos. Danny DeVito andmekogus IMDb (inglise) Danny DeVito Twitteris
Pingelang

Pingelang on elektriallika ja elektritarviti vahele jääva edasusahela mingile osale langev pinge, mis on võrdne alalisvoolu korral ahela voolu (I) ja ahelaosa aktiivtakistuse (R) korrutisega; vahelduvvoolu korral elektriahela voolu (I) ja näivtakistuse (Z) korrutisega. Elektriallika ja elektriahela mingi punkti või elektriahela erinevate punktide vaheliste pingete aritmeetilist vahet (erinevust) nimetatakse vahel ka pingekaoks. Alalisvoolu korral on pingekadu võrdne pingelanguga. Vahelduvvoolu korral võib pinge ahela mingis punktis olla aktiiv- ja reaktiivtakistusest tulenevate faasinihete tõttu nii väiksem, kui suurem, võrreldes elektriallika väljundpingega. Pingelangu mõiste võttis kasutusele 1827. aastal Georg Simon Ohm. Ohmi seadus ENE 7. köide, 1994
Vatt (materjal)

Vatt on kraasitud kohev puuvilla- või muud kiudainemass. Tavaliselt mõeldakse vati all puuvilla kiude, kuid vatti toodetakse ka mitmesugustest plastmassidest. Vatt on kasutusel ka meditsiinis. Vatt on halva soojusjuhtivusega. Ehituses tarvitatakse hoonete seinte soojustamiseks või helisummutuseks klaaskiududest või kivivillast vatti. Vatiin http://www.eki.ee/dict/ekss/index.cgi?Q=vatt&F=M
Lühis

Lühis (ka lühiühendus) on elektriseadme eri pingega osade vahel tekkiv väga väikese takistusega ühendus, mis tekib enamasti juhuslikult elektriisolatsiooni läbilöögi tagajärjel, aga ka lülitamis- või ühendamisvea tõttu. Lühiseahelas tekkival elektrivoolul – lühisvoolul – on tugev soojuslik ja ka elektrodünaamiline toime. Seetõttu võivad vigastusi saada elektrijuhid, mida see vool läbib, samuti muud tarindiosad. Lühisvoolust kuumenenud juhid ja lühisekohas sageli tekkiv elektrikaar võib põhjustada tule- ja plahvatusohtu ja tekitada juures olevatele inimestele eluohtlikke põletusi. Lühise tagajärjel langeb pinge toitevõrgus, mis häirib ka teiste elektriseadmete tööd ja/või kutsub esile nende väljalülitumise kaitselülitite rakendumise tõttu. Kolmefaasilises elektrivõrgus võib esineda järgmist liiki lühiseid: ühefaasiline lühis – faasijuhi vahetu kontakt neutraaljuhi või maaga; faasidevaheline lühis – kahe faasijuhi vahetu kontakt; kolmefaasiline lühis – vahetu kontakt kolme faasijuhi vahel. Elektritarvitites võib tekkida kereühendus, s.o lühis faasijuhi ja seadme metallkere (korpuse) vahel, elektrimasinates ja trafodes ka mähise keerdudevaheline lühis. Elektrivõrkude ja elektripaigaldiste kavandamisel nähakse ette lühise tekkimise võimalused, arvutatakse võimalikud lühisvoolu väärtused ning nende järgi valitakse kiiresti toimivaid väljalülitusvahendeid, lühisvoolu piiramiseks näiteks reaktorid (suure induktiivtakistusega drosselid). Kasutatakse piisava lühisvoolutaluvusega kaitsmeid, näiteks 6 kA (mitte segamini ajada kaitsme nimivooluga ehk maksimaalse töövooluga). Lisaks maksimaalsele lühisvoolule on elektripaigaldistes vaja kaitsesätete valikul arvestada ka minimaalset lühisvoolu, kui kaitstav liin on pikk ja kaablisooned väikse ristlõikega. Siis võib lühise tekitatud vool osutuda kaitsme rakendumise jaoks liiga väikeseks. Sarnane probleem võib tekkida ka paigaldistes, mille juhtide ühendustel on väiksed kontaktpinnad, mis normaalsest suurema voolu korral kuumenevad ja võivad tuleohtlikult üle kuumeneda. Kaitselülitite korrektse rakendumise kontrollimiseks tehakse elektripaigaldises kontrollmõõtmisi, seda nimetatakse ka rikkesilmuse kontrolliks. Kui mõõtmiste käigus selgub, et kontrollitavas ahelas tekkiv lühisvool on väiksem kui olemasoleva kaitse minimaalne lühisvool, siis valitakse väiksema nimivooluga või lühisele tundlikuma karakteristikuga kaitselüliti. Kereühendus Läbilöök ENE 6. köide, 1992
Sildalaldi

Sildalaldi ehk dioodsild on alaldi, mis koosneb enamasti dioodide rühmast, mis on ühendatud sisend- ja väljundklemmide vahele. Plussväljundklemmi külge on ühendatud dioodide katoodid ja miinusväljundklemmi külge dioodide anoodid. Iga sisendklemmi külge on ühendatud ühe dioodi anood ja teise katood. Sildalaldeid kasutatakse igasuguse võimsusega toiteallikates, vahelduvvoolumuundurites ja ka alalisvoolulülitina. Sildalaldi leiutas saksa füüsik Leo Graetz (1856–1941). Tema järgi on sildalaldit nimetatud ka Graetzi lülituseks. Ühefaasilise pinge alaldamiseks mõeldud sildalaldi koosneb neljast dioodist, mis moodustavad täisperioodalaldi. Sisendile vahelduvpinge andmisel tekib väljundis pulseeriv alalispinge. Väljundpinge pulseerib suures ulatuses. Ühefaasilise sildalaldi puudus peale suure pulsatsiooni on dioodidel tekkiv suhteliselt suur päripingelang. Sel põhjusel rakendatakse mõnikord ühekvadrandilisi osaliselt tüüritavaid sildalaldeid, milles kasutatakse kaht dioodi ja kaht türistori. Ühefaasilise sildalaldi B2U skeem Ühefaasilise sildalaldi B2U väljundpinge kuju (sinine) Kolmafaasilise dioodalaldi B6U skeem Kolmafaasilise dioodalaldi B6U väljundpinge kuju (punane) Kolmefaasilises alaldis pinge korral on faasid omavahel nihkes, mistõttu väljundpinge on palju paremini silutud. Seetõttu võib silukondensaator olla märksa väiksema mahtuvusega kui ühefaasilisel alaldil (või hoopis puududa). Heade tehniliste näitajate tõttu kasutatakse suurtel võimsustel kõige laialdasemalt just kolmefaasilist sildalaldit, kuna sellel on ka suur võimsustegur ja võrdlemisi lihtne ehitus. Tänapäeval kasutatakse sildlülitustes dioodide asemel sageli transistore ja türistore. Dioodalaldid ei võimalda energia tagastamist vahelduvvooluvõrku ja dioodide kommutatsiooni tõttu sisaldab nende sisendvool kõrgemaid harmoonilisi. Transistorlülititel põhinevate sünkroonalaldite kasutamisega saab need puudused kõrvaldada. Sildlülitus Jõuelektroonika, lk. 29-30 www.ene.ttu.ee (PDF)
Õpetaja

Õpetaja on isik, kes teisi õpetab või kasvatab, aidates õpilastel omandada teadmisi või oskusi. Õpetaja ehk pedagoog on ühtlasi elukutse. Koolis õpetavat õpetajat nimetatakse ka kooliõpetajaks (Eestis kuni 20. sajandi esimeste kümnenditeni käibis nimetus koolmeister). Eesti koolmeistrite kool Eesti Õpetajate Liit guru juhendaja juht ja õpetaja kasvataja kirikuõpetaja meister nooremõpetaja pedagoog religioosne õpetaja vanemõpetaja õpetaja-metoodik õpetajate päev õpetamine õppejõud õppetund EE 10: 605. Autorite kollektiiv, 2014. Hariduse ja kasvatuse sõnaraamat. Eesti Keele Sihtasutus. Lk 117 Argo Kerb. "Kes võidab segadusest õpetajate palga ümber?" Medium, 9. november 2023 "Raport: ebatõhus koolivõrk süvendab õpetajapõuda" ERR Novaator, 17. november 2023 "Piret Sapp: lõpetagem hala, õpetajaamet on parim" ERR, 7. detsember 2023
Eesti Kristlik-Demokraatlik Erakond

Eesti Kristlik-Demokraatlik Erakond (lühend EKDE) oli Eesti erakond aastail 1988–1992. Eesti Kristlik-Demokraatlik Erakond asutati 23. juulil 1988 Kalvis Lääne-Virumaal. Järgmisel päeval, 24. juulil, kinnitati erakonna põhikiri. EKDE esimees oli kogu selle tegutsemise vältel 1988–1992 Aivar Kala (kelle maakodu juures erakonna asutamiskoosolek toimuski). Erakonna tuumiku moodustas selle asutamise ajal 1988. aasta mais loodud poliitikahuviliste noorte ühendus Uus Eesti, millesse kuulusid Taivo-Ahti Adamson, Jaanus Betlem, Toivo Jürgenson, Aivar Kala, Aivar Kunman ja Andrus Villem. Pärast EKDE moodustamist reorganiseeriti ühendus Uus Eesti muinsuskaitse klubiks Tare, mille esimeheks sai Toivo Jürgenson. Klubi algatas näiteks Eestis trükitud lasteraamatute kogumise ja saatmise väliseesti koolidele. Väiksema reklaami ja tagasihoidliku tegutsemise tõttu ei saanud EKDE asutamine nii suure tähelepanu osaliseks, kui seda oli ERSP asutamine sama aasta augustis. Laiemale avalikkusele tutvustas erakonda 9. märtsil 1989 Tallinnas märtsipommitamise miitingul peetud kõnega Jaanus Betlem. 1990. aastal oli EKDE-l 200 liiget ning erakond registreeriti nii Eesti Komitee kui ka Eesti Ülemnõukogu Presiidiumi juures. 1991. aastal tõlgiti ja kirjastati EKDE eestvõttel Saksamaa ühe suurema päevalehe Frankfurter Allgemeine Zeitung kauaaegse majandusanalüütiku ja peatoimetaja Fritz Ullrich Facki raamat "Sotsiaalne turumajandus". EKDE-le oligi suuresti poliitiliseks eeskujuks Saksamaa Kristlik-Demokraatlik Liit. EKDE osales esimese okupatsioonijärgse Riigikogu koosseisu valimistel 1992. aastal valimisliidus Isamaa (millest hiljem kujunes Rahvuslik Koonderakond Isamaa). Riigikogu koosseisu valiti EKDE liikmetest viis poliitikut: Jaanus Betlem, Kalle Jürgenson, Toivo Jürgenson, Aivar Kala ja Andrus Villem. 21. novembril 1992 ühinesid Eesti Kristlik-Demokraatlik Erakond, Eesti Konservatiivne Rahvaerakond, Eesti Kristlik-Demokraatlik Liit ja Vabariiklaste Koonderakond rahvuslikuks koonderakonnaks Isamaa. Eelkõige EKDE-sse kuulunud isamaalastest moodustati Rahvusliku Koonderakonna Isamaa sees Kristlik-Demokraatlik Fraktsioon (KDF). Sellegi esimees oli 1992–1995 Aivar Kala. 1995. aastal, kui RK Isamaa ja ERSP ühinesid Isamaaliiduks, nimetati KDF Isamaaliidu põhikirja alusel ümber Kristlik-Demokraatlikuks Ühenduseks (KDÜ). Selle esimees oli 1995–1997 Toivo Külaviir, 1997–1999 Jaanus Betlem ja 1999-2003 Viivi Lokk. Seoses J. Betlemi väljaastumisega Isamaaliidust (2002) ning mitme teisegi kristlike demokraatide liidri eemalejäämisega aktiivsest poliitikast ühenduse tegevus soikus ja hääbus 2003. aastal.
Hirm

Hirm on tundmus, mis tekib olendi turvalisust ähvardava olukorra puhul, kui ei teata, kuidas ohust pääseda või paistab, et enda turvalisust ei saagi tagada. Paul Ekman loeb hirmu üheks kuuest kultuuriliselt universaalsest näoväljenduse järgi ära tuntavast emotsioonist. Ülejäänud viis on viha, rõõm, kurbus, üllatus, vastikus. Haiguslikku hirmu nimetatakse ka foobiaks. Klassikalise tingimise teel tekib hirm, kui hirmutav olukord seostub neutraalse stiimuliga. Hirm motiveerib vältimiskäitumist – vältimine vähendab hetkeliselt hirmu ja see omakorda kinnitab vältimist ega lase reaktsioonil kustuda. Foobia tekkele aitavad kaasa puudulik kustumine, sünnipärane valmisolek, õppimine mudelilt ja vältiva käitumise kinnitamine. Foobia Gustav Ichheiser. Fear of Violence and Fear of Fraud: With Some Remarks on the Social Psychology of Antisemitism. – Sociometry, 1944, 7(4), lk 376–383. Vt Gustav Ichheiser#Vägivallahirm ja pettusehirm: mõnede märkustega antisemitismi sotsiaalpsühholoogia kohta. Mihhail Lotman. "Hirmusemiootika ja vene kultuuri tüpoloogia. IV: Hirm ja selle kognitiivsed mudelid: Eesti hirm saksa ja vene mudeli taustal." – Akadeemia, 2009, 21(5), 1035–1064. Mihhail Lotman. "Hirmusemiootika ja vene kultuuri tüpoloogia. III: Glossofoobia vene kultuuris." – Akadeemia, 2009, 21(3), 631–647. Mihhail Lotman. "Hirmusemiootika ja vene kultuuri tüpoloogia. II: Hirmu ruum: Hirmusemiootikast vene kultuuris." – Akadeemia, 21(2), 429–455. Mihhail Lotman. "Hirmusemiootika ja vene kultuuri tüpoloogia. I: Kultuurisemiootika ja hirmu fenomenoloogia." – Akadeemia, 2009, 21(1), 191–215. Kalle Kurg. "Südamelöögid kinnimüüritud toas. Lahtisi lehti ühest päevikust." Essee. (Hirmu kui psühhofüsioloogilise ja õuduse kui semiokultuurilise nähtuse ilmnemisest seoses inimese eksistentsiaalsete probleemide, sotsiokultuuriliste probleemide jm. 2000. aastate argielus, meedias, vaimukultuuris jm.) Raamatus: "Kinnimüüritud tuba. Kuulsaid jutte: hirmu, õudust ja põnevust." Kirjastus Ilo, 2009. Lk. 317–336. ISBN 978-9985-57-895-7 Juri Lotman. "Hirm ja segadus. Esseid kultuurisemiootikast". Koostanud ja järelsõna kirjutanud Mihhail Lotman. Tallinn: Varrak, 2007. 167 lk. Kalle Kurg. "Hirm ja õudus. Südamelöögid kinnimüüritud toas." (Sissevaade hirmu ja õuduse probleemisse inimese eksistentsiaalsete probleemide ja biosotsiaalse olemise, tänase tegeliku elu, meedia jne taustal.) [1] – Algernon, detsember 2011.
Vihkamine

Vihkamine on emotsionaalne seisund, mis väljendub aktiivses vastumeelsuses, vaenulikkuses või antipaatias isiku, asja või ilmingu vastu ning üldjuhul tekitab vajaduse seda objekti vältida, hävitada või piirata. Vihkamist peetakse armastuse ja sõpruse vastandiks. Viha Vihakõne Jeffrie G. Murphy, Jean Hampton. Forgiveness and Mercy, Cambridge: Cambridge University Press 1988. Jean Hampton. Forgiveness, Resentment and Hatred. Vt Jean Hampton#Andestus, pahameel ja vihkamine.
Jaanus Betlem

Jaanus Betlem (sündinud 9. jaanuaril 1961 Tallinnas) on Eesti poliitik, ajakirjanik ja haridustöötaja. Ta lõpetas Tallinna 21. Keskkooli ning seejärel 1983. aastal Tallinna Pedagoogilise Instituudi eesti keele ja kirjanduse õpetajana. 1983–1988 töötas Betlem eesti keele ja kirjanduse õpetajana Lagedi Põhikoolis ning 1988–1992 ajakirjaniku ja toimetajana väljaannetes Õhtuleht, Eesti Ekspress ja Eesti Aeg. Aastal 1991 juhtis ta koos Maire Aunastega Eesti Televisioonis poliitikateemalist telesarja "P nagu poliitika". 1992. aastal töötas Betlem Jaan Tõnissoni Instituudi teabekeskuse juhatajana ja 1992–1999 oli Riigikogu liige. Aastatel 1999–2001 oli ta Hiiumaal Emmaste Põhikooli direktor ja 2001–2002 ajalehe Hiiumaa peatoimetaja. 2003–2004 oli Betlem kirjastuses Ilo õpikute koostamise projektijuht, 2004–2021 eesti keele ja kirjanduse õpetaja Tallinnas. Ta oli Riigikogu VII ja VIII koosseisu ning Balti Assamblee liige. Aastal 1988 oli Betlem üks Eesti Kristlik-Demokraatliku Erakonna asutajaid ning programmi ja põhikirja projekti autor. Ta oli erakonna juhatuse liige kuni erakonna liitumiseni Rahvusliku Koonderakonnaga Isamaa. Ta oli Rahvusliku Koonderakonna Isamaa volitatud delegatsiooni juht ühinemisläbirääkimistel ERSP-ga 1995. aastal. Pärast nende erakondade liitumist, millest sündis Isamaaliit, oli Betlem selles Kristlik-Demokraatliku Ühenduse (KDÜ) esimees aastatel 1997–1999. Ta oli pikka aega ka Rahvusliku Koonderakonna Isamaa ja Isamaaliidu programmitoimkonna esimees, juhtides kolme programmi koostamist. Seoses ajalehe Hiiumaa peatoimetajaks saamisega astus ta 2002. aastal Isamaaliidust välja. 28. oktoober 2005, Valimistulemus on rahva tahe, sirp.ee 11. november 2005, Savipätsi aeg, sirp.ee 12. jaanuar 2006, Jaanus Betlem: usuõpetusest ei piisa!
Jonathan Wolff

Jonathan Wolff (sündinud 1959) on Briti poliitikafilosoof. Ta on University College Londoni (UCL) professor ja õppetooli juht. Ta on kaasaja juhtivaid autoreid marksismi alal, samuti on avaldanud Robert Nozicki kriitikat ja juhtiva poliitikafilosoofia õpiku "An Introduction to Political Philosophy" (e.k. 2005). Jonathan Wolff. "Robert Nozick. Property, Justice, and the Minimal State" (sari "Key Contemporary Thinkers"). Stanford University Press, 1991, 184 lk, ISBN 978-0804718561 [1] Jonathan Wolff. "Sissejuhatus poliitikafilosoofiasse". Eessõna Margit Sutrop. Tartu Ülikooli Kirjastus 2005, ISBN 9949-11-135-8 Jüri Lipping. Kateedrid ja katedraalid. Intervjuu poliitikafilosoof Jonathan Wolffiga. Sirp, 18. november 2005
Karsklane

Karsklased on inimesed, kes väldivad tervist kahjustavate ainete, näiteks alkoholi ja narkootikumide tarvitamist ning suitsetamist. Karskus võib olla tingitud tervislikest, religioossetest või moraalsetest põhjustest või soovist säästa oma tervist. Aktiivsed karsklased püüavad alkoholismi vastu avalikult võidelda. Regulaarselt alkoholi tarvitavates gruppides (nt mõnedes töökollektiivides) on suhtutud karsklastesse vaenulikult. Loomet Laja. Miks olen karske: miks olen organiseeritud karsklane. 2., parand. tr. Tartu: Eesti Karskusliit, 1938 100 aastat karskusliikumist Eestis 1889-1989 [koostanud Erki Silvet]. Tallinn: Eesti Raamat, 1989
Pühajärve

Pühajärve on küla Valga maakonnas Otepää vallas. 2000. aasta rahvaloenduse andmeil elas külas 198 elanikku. 1. jaanuari 2006 seisuga elab seal 187 elanikku. Pühajärvel asuvad: Pühajärve sõja mälestuskivi Pühajärve sõjatamm Pühajärve sõjatammik Sihva Kloostrisaare tammed Sõsarsaarte tammed Pühajärve muistne nimi võis olla Võluste, millest on tuletatud 1417. aastal esimest korda mainitud saksakeelne nimi Wollust. Eestipärase -ste-lõpuga nimi viitab, et juba enne Pühajärve mõisa rajamist (mainitakse esimest korda ilma nimeta 1398. aastal) oli seal eestlaste küla. Pühajärv Pühajärve mõis Pühajärve Põhikool Pühajärve raamatukogu Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaameti statistika andmebaas, vaadatud 10.07.2024. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaatori muudatused, vaadatud 16.09.2018. Eesti kohanimeraamat Pühajärve mõis Otepää valla lehelt 360° aeropanoraam / aerofoto
Lükardi

Lükardi on mitme koha nimi Eestis: endine küla, millest 1977. aastal moodustati Kääriku küla Tornijärv ehk Lükardi järv Otepää vallas Lükardi mägi, mägi Kääriku lähedal Lükardi tee, tee Kääriku külas
Kääriku

Kääriku on küla Valga maakonnas Otepää vallas. Kääriku küla moodustati 1977. aastal, kui endise Lükardi külaga liideti osa endise Sihva küla maadest. Käärikul on endine Tartu Ülikooli Kääriku spordibaas, mis nüüdisajal kannab nime Kääriku Spordikeskus (see on Tehvandi Spordikeskus SA osa). Käärikul asub samanimeline Kääriku järv, mis tuntud suplus-, vaba-aja veetmise ja treeningukoht. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaameti statistika andmebaas, vaadatud 6.07.2024. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.