laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Tallinna Tehnikaülikooli ehitusteaduskond

Tallinna Tehnikaülikooli ehitusteaduskond oli Tallinna Tehnikaülikooli akadeemiline struktuuriüksus (teaduskond), mis tegeles keskkonnatehnika, logistika, transpordiehitus ning tööstus- ja tsiviilehituse õpetamisega ning uurimistööga nendes valdkondades. Teaduskond asus Tallinnas aadressil Ehitajate tee 5. 1989. aastal sai Tallinna Polütehnilisest Instituudist Tallinna Tehnikaülikool. TTÜ ehitusteaduskond eksisteeris aastatel 1989–2016. 2016. aasta lõpul toimunud tehnikaülikooli struktuurireformi käigus ehitus-, mehaanika- ja energeetikateaduskond kujundati ümber inseneriteaduskonnaks. Kohe peale Eesti taasiseseisvumist alustati 1992. aastal tehnikaülikooli struktuuri ja õppetöö põhjalikku reformimist. Seniste kateedrite asemele loodi 1994. aasta juulis instituudid, mis hõlmasid mitut õppetooli. Kursusesüsteem asendati ainesüsteemiga. Õppetöös mindi üle kolmeastmelisele ülikooliõppele: bakalaureuse-, magistri- ja doktoriõpe. 1994. aastani koolitati diplomiinsenere viieaastase õppeajaga, 1995. aastast mindi üle nelja-aastasele bakalaureuseõppele. 1998. aastal lisati sellele nelja-aastase õppeajaga diplomiõpe. 2002. aastal taastati ehitusinseneride ettevalmistamisel viis aastat kestev õppekava, kus on ühendatud bakalaureuse- ja magistriõpe. Lõpetaja saab magistrikraadile vastava kvalifikatsiooni ja õpingud võivad jätkuda doktoriõppes. Tallinna Polütehnilise Instituudi ehitusteaduskonna dekaan 1988. aastast Kaido Hääl jätkas teaduskonna juhina ka pärast õppeasutuse nimetuse muutmist (1989. aastast TTÜ). Enne kui ehitusteaduskonnast sai 2017. aastal inseneriteaduskond, jõudis dekaani ametit pidada kuus inimest: Kaido Hääl (1989–1994) Valdek Kulbach (1994–1995) Heino Mölder (1995–1997) Karl Õiger (1997–2005) Roode Lias (2005–2015) Siim Idnurm (2015–2016)  Pikemalt artiklis Tallinna Tehnikaülikooli ehitusteaduskonna akadeemiline struktuur 1994. aasta juulis loodi teaduskonnas viis instituuti: Ehitiste projekteerimise instituut Ehitustootluse instituut Keskkonnatehnika instituut Mehaanikainstituut Teedeinstituut Hiljem kuulus teaduskonna koosseisu veel kaks instituuti: Arhitektuuri- ja urbanistikainstituut Logistikainstituut Tallinna Tehnikaülikooli Ehitusteaduskond. Eesti Ehitusturg TTÜ nõukogu kinnitas Tallinna Tehnikaülikooli akadeemilise struktuuri alates 1. jaanuarist 2017. tut.ee, 13. oktoober 2016 "Tallinna Tehnikaülikooli aastaraamat 1994". Tallinn: Tallinna Tehnikaülikool, 2004. Lk 9 Ajalugu. ttu.ee Dekaanid läbi aegade. ttu.ee "Tallinna Tehnikaülikooli aastaraamat 1994". Tallinn: Tallinna Tehnikaülikool, 2004. Lk 25
John McNally

John McNally (3. november 1932 Belfast – 4. aprill 2022) oli Iirimaa ja Põhja-Iirimaa poksija. McNally sai kukk-kaalus (kuni 54 kg) 1952. aasta Helsingi olümpiamängude poksivõistlustel hõbemedali, kaotades finaalis kuldmedali- ja olümpiavõitjale Pentti Hämäläisele (Soome). McNally oli esimene Iirimaa poksija, kes on võitnud olümpiamedali. McNally sai kukk-kaalus (kuni 54 kg) 10. Euroopa meistrivõistlustel (Varssavi, 1953) pronksmedali, kaotades poolfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Boriss Stepanovile (NSV Liit) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. McNally poksis aprillist 1954 kuni märtsini 1961 elukutselisena. Ta osales kokku 25 kohtumisel ning võitis neist 14 (neist 7 nokaudiga), kaotas 9 (neist 6 nokaudiga) ja viigistas 2 kohtumist. 15. suveolümpiamängude poksivõistlus. Helsingi 1952. Tulemused inglise keeles "10. Euroopa meistrivõistlused poksis. Varssavi 1953. Tulemused inglise keeles" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 4. märts 2016. Vaadatud 11. novembril 2011. John McNally veebisaidil Olympedia (inglise) John McNally veebisaidil BoxRec (inglise)
Purila mõis

Purila mõis (saksa keeles Purgel) oli mõis Juuru kihelkonnas Harjumaal. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Rapla valda Rapla maakonnas. 1500. aasta paiku müüs tollane Purila lääniisand Arnd Hans Junge oma maad Pirita kloostrile. Kirjalikes allikates on Purila mõisat (Purgel) esmamainitud 1513. aastal, mil see oli kloostrimõis. 1611. aastal oli mõisaomanikuks Michael von Engelhardt. Vene kroonumõisaks sai Purila 1739. aastal. 18. sajandi lõpuaastail läks mõis Friedrich Gustav von Helffreicile. Tema ajal ehitati 1810 praegune Purila mõisa härrastemaja. 1900 läks mõis Maydellide suguvõsa valdusse ning jäi Friedrich von Maydelli omandiks kuni maa võõrandamiseni 1919. aastal. Mõisa võõrandamise järel renditi peahoone Maakarja Kasvatuse Seltsile, kes rajas Purilasse karjatalitajate kooli ja aastail 1925–1944 oli Purilas karjatalitajate kool. Pärast Teist maailmasõda oli hoone ja pargi valdaja 8. Eesti Laskurkorpus. 1953–1957 tegutses mõisas Eesti NSV Ministrite Nõukogu Asjadevalitsuse abimajand ning seejärel asus mõisahoones sovhoosikeskus. Aastatel 1940–1941, 1949–1953 ja 1957–1975 oli Purilas iseseisva sovhoosi keskus. Friedrich Gustav von Helffreichi (1759–1845) valitsemisaegne Purila mõisa seinamaal, mis kujutas toonase mõisaomaniku linnamaja Tallinnas. 2011. Foto: Tiigrr Mõisa park Vesiveski Ait-kuivati Karjakastell Möldrimaja Valitsejamaja Peahoone tagantvaates Tall-tõllakuur Purila mõisa peahoone kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 30.12.2022) Purila küla lugu ehk Suikunud eikellegimaa elab ärkamise tuules, Raplamaa Sõnumid, nr. 46, 13 november 2013 Purila mõisa park kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 30.12.2022) Maa, kus jookseb mett ja piima. Meie Maa, 10. juuli 1936, nr 76, lk 2 Purila küla ja mõisa ajalugu Mõisa portaal: Purila mõis Purila mõisa peahoone kultuurimälestiste registris EHA: Purila mõisa omanikud
Sotsiaalne hind

Sotsiaalne hind (inglise social cost või social price) on mingi toote või teenuse loomise tegelik hind ühiskonnale. Sotsiaalne hind võib mõnikord olla suurem kui turuhind. Väliskulu Keskkonna välismõju Säästva arengu sõnaseletusi. Säästva Eesti Instituut, SEI Tallinn. [1] (vaadatud 11.11.2011)
Enoolid

Enoolid (ka alkenoolid) on alkeenid, mille molekulis sisaldub hüdroksüülrühm kaksiksidemega seotud süsiniku aatomi juures. Seega enoolid on α-hüdroksüalkeenid üldvalemiga R1R2C=CR3OH. Enoolid on tasakaalus isomeerse aldehüüdi või ketooniga, kuid on tavaliselt palju vähem stabiilsed kui aldehüüdid või ketoonid. Siin on tegemist enoolidele iseloomuliku keto-enooltautomeeria nähtusega.  Pikemalt artiklis Keto-enooltautomeeria See on enooli osaline üleminek vastavaks karbonüülühendiks (ketooniks või aldehüüdiks) ja vastupidi karbonüülühendi üleminek enooliks, kuna üks prooton molekulisiseselt muudab asukohta. Tulemuseks on enool- ja keto-vormi tasakaalulise segu moodustumine (reeglina lahustes). Enamuse seda tüüpi ühendite korral on keto-vorm termodünaamiliselt soodsam ja seega tasakaaluolekus ülekaalus. Näiteks atsetooni korral on enool-vormi vaid 0,0002%. Keto-enooltautomeeria Sisemolekulaarne vesinikside 1,3-dikarbonüül  Pikemalt artiklis Enolaadid Enolaatioonid ehk enolaadid saadakse tavaliselt madalal temperatuuril vastavatest karbonüülühenditest ja esinevad reaktsiooniprotsessis intermediaatidena. Enolaatioonid on stabiliseeritud tänu laengu delokalisatsioonile üle kolme aatomi. Tautomeeria Ketoonid Enooleetrid
Olelusringi hindamine

Olelusringi hindamine ehk elukaare hindamine (inglise keeles life-cycle assessment, life-cycle analysis, lühendatult LCA) on keskkonnajuhtimisvahend, millega hinnatakse toote või teenuse täielikku keskkonnamõju kogu olelusringi vältel. Oleluseringi hindamiseks tuleb summeerida sisendid (eelkõige materjalikulu ja energiamahukus) ning väljundid (heitvesi, heitgaas, jäätmed) kogu toote või teenuse olelusringi vältel ning hinnatakse kõikide sisendite ja väljundite tekitatud mõju, sh kogu tsüklis toimuva transpordi keskkonnamõju. Olelusringi hindamise protsessi nõuded on kehtestatud ISO standarditega 14040, 14041, 14042, 14043. Olelusring Olelusringipõhine lähenemine Keskkonnaarvestus Keskkonnahoidlik tootearendus (ökodisain) Keskkonnajuhtimine Säästva arengu sõnaseletusi. Säästva Eesti Instituut, SEI Tallinn. [1] (vaadatud 09.11.2011) Säästva arengu sõnaseletusi. Säästva Eesti Instituut, SEI Tallinn. [2] (vaadatud 09.11.2011)
Viktorija (laev)

Viktorija (vene keeles Виктория) (endised nimed A. S. Gribojedov – А. С. Грибоедов, I. I. Šiškin И. И. Шишкин) oli kahe tekiga Rossija-tüüpi (projekt 785) Venemaa jõereisilaev, mis on ehitatud Národný Podnik Škoda Komárno (Slovenské Lodenice n.p. Komárno) laevatehases Komárnos Tšehhoslovakkias 1958. aastal. Laeva slovakkia tüübinimetus on OL800, võimsusega 800 hj. Kiil pandi laevale tehasenumbriga 344 ja laev lasti vette Národný Podnik Škoda Komárno (Slovenské Lodenice n.p. Komárno) laevatehases Komárnos Tšehhoslovakkias 1958. aastal. Uus jõereisilaev A. S. Gribojedovi nime all ning samal aastal ümber nimetatud I. I. Šiškiniks anti Kama laevandusele (Камское речное пароходство) Permis üle ja seda kasutati alates 1959. aastast kuni 2000. aastani Permi kodusadamast, alates 1993. aastast Venemaa lipu all. Aastatel 2001–2007 kasutas OOO Anadõr (Rostov Doni ääres) laeva Viktorija nime all sõiduks Volga-, Doni- ja Neeva-äärsete linnade vahet. Varem eksisteeris juba üks Viktorija selles 785. projektis – "Kompozitor Kalinnikov" (1957) 2008. aastal unikaalse slovakkia interjööriga Viktorija moderniseeriti, ja uus omanik pani pärast Bulgarija uppumist laeva Rõbinskis müüki. Laev lammutati 2016. aastal Rõbinskis. Jõereisilaevade loend "Projekt 785 seeria III". Originaali arhiivikoopia seisuga 14. juuli 2011. Vaadatud 14. juulil 2011. Viktorija (vene keeles) Projekt 785, 785А, tüüp Rossija Projekti 785 laevad ja uppunute vrakid: joonised, tehnilised andmed, pildid; vt. lk. 10 III seeria jõereisilaevade tehnilised andmed (vene keeles) Laeva tööajalugu (vene keeles) Viktorija pildil Viktorija YouTube'i saidil Video
Eestimaa Üldkasulik Ühing

Eestimaa Üldkasulik Ühing (saksa keeles Estländischer Gemeinnütziger Verband) oli Eestimaa rüütelkonna järglasorganisatsioon, mis tegutses Eestis aastail 1919–1939. Ühing asutati 21. märtsil 1919 ja registreeriti Tallinna-Haapsalu rahukogu poolt sama aasta 15. aprillil. Rüütelkond kinkis talle oma varandused ja kinnisvarad, sealhulgas Tallinna toomkooli hoone. Eestimaa rüütelkond aga likvideeriti Eesti Asutava Kogu poolt 09.06.1920 vastu võetud „Seisuste kaotamise seaduse“ alusel. EÜÜ oli Tallinna toomkooli (ametliku nimega Eestimaa Üldkasulise Seltsi poolt ülalpeetav Tallinna Doomkooli Eragümnaasium) ülalpidaja. Ühingu välja antud tunnistused kehtisid Saksamaal ametlike dokumentidena. Eestimaa Üldkasulik Ühing registreeris suurvürst Kirill Vladimirovitši poolt antud aadlitiitleid. Eestimaa Üldkasuliku Ühingu juures asunud Eestimaa Üldkasuliku Ühingu matriklikomisjoni (saksa k. Matrikelkommision des Estländischen Gemeinnützigen Verbandes), tegeles Eestimaa aadliperekondade genealoogiliste materjalide ja fotode kogumise, nende läbitöötamise ja perekondade kohta genealoogiliste tabelite ning toimikute koostamisega. Eestimaa rüütelkonna praktiline tegevus jätkus sisuliselt suures osas Eestimaa Üldkasuliku Ühingu nime all Ühingu juures tegutsenud matriklikomisjoni juhtis endise Eestimaa rüütelkonna genealoog Georg von Wrangell, aadliperekondade toimikute koostamisega tegeles Nikolai von Essen, komisjoni liikmed olid Georg von Krusenstern ning parun Ernst von Stackelberg. Komisjon lõpetas tegevuse 1940. aastal. Ühingusse kuulus vähesel arvul ka endise Liivimaa rüütelkonna liikmeid, kuna selle järglasorganisatsioon Liivimaa Üldkasulik Ühing asus Lätis. Kes saadab Eestist "aariatunnistusi". Uus Sõna, 22. detsember 1934, nr. 2, lk. 1. Eestis sigineb uusi aadlikke. Rahvaleht, 14. oktoober 1935, nr. 121, lk. 1. Eestimaa Üldkasuliku Ühingu matriklikomisjon (EAA.1674), VAU, Suguvõsauurimine Eestimaa Üldkasuliku Ühingu matriklikomisjon - EAA.1674, Eesti Ajalooarhiiv
Bosnialased

Bosnialased (omanimetus bosnia keeles bošnjak, pl bošnjaci [bošnjatsi]) on üldnimetus lõunaslaavi päritolu etnilisele rühmale, kes elab peamiselt Bosnias ja Hertsegoviinas, kuid pisemate rühmadena ka teistes Balkani riikides, peamiselt Serbias, Montenegros ja Horvaatias. Bosnialasi iseloomustab eelkõige nende ajalooline seotus Bosnia piirkonnaga, islami usk (alates 15. ja 16. sajandist) ning ühine kultuur ja keel. Sageli nimetatakse bosnialasi ka Bosnia muslimiteks, kuid see nimetus on etnilise kuuluvuse määratlemisel rahvusvahelises kasutuses üha vähem levinud, sest see näitab pigem usulist kuuluvust kui rahvust. CIA (2012). "The World Factbook: Bosnia and Herzegovina" (inglise keeles). www.cia.gov. Originaali arhiivikoopia seisuga 15.03.2018. Vaadatud 13.06.2012.{{netiviide}}: CS1 hooldus: tundmatu keel (link)
Victoria bastion

Victoria bastion (ladina keeles victoria 'võit') on Rootsi riigitegelase ja sõjaväeinseneri Erik Dahlbergi projekti järgi Narva linnakindlustuse täiendamisel aastatel 1683–1704 ehitatud bastion. Bastion purustati Põhjasõjas 1704. aastal ja taastati pärast sõda. Narva kindlus demilitariseeriti 1864. aastal ja Victoria bastionile rajati Pimeaed. Park sai nime kõrval asunud Pimevärava järgi. Victoria bastionis elutseb Narva suurim nahkhiirte koloonia. Narva bastionid Ilja Smirnov, Narvas hakatakse nahkhiiri loendama, Põhjarannik, 16. september 2011 Narva bastionid Victoria bastion kultuurimälestiste riiklikus registris
Usukultusasjade Nõukogu

Usukultusasjade Nõukogu (täieliku nimega NSV Liidu Ministrite Nõukogu juures asuv Usukultusasjade Nõukogu, vene keeles Совет по делам религиозных культов при Совете Министров СССР) oli Nõukogude Liidus aastatel 1944–1965 eksisteerinud riiklik ametkond, mis tegeles religioonipoliitika elluviimisega ja jälgis usuühingute tegevust puudutavate õigusaktide täitmist. Usukultusasjade Nõukogu alluvusalasse kuulusid kõik NSV Liidus tegutsevad usuühingud peale Vene Õigeusu Kiriku, mille jaoks oli 1943. aastal loodud eraldi Vene Õigeusu Kiriku Asjade Nõukogu. Usukultusasjade Nõukogu eksisteeris maist 1944 kuni detsembrini 1965, mil see ühendati Vene Õigeusu Kiriku Nõukoguga ja sai uueks nimeks Usuasjade Nõukogu. Nõukogu kompetentsi kuulus usuühingute ja koguduste registreerimine, nende registrist kustutamine, lubade väljastamine palvemajade ja kirikute avamiseks ja sulgemiseks, vaimulike registri pidamine, suhete korraldamine riigivõimu ja usuühingute vahel. Reaalselt oli Usukultusasjade Nõukogu oli oma tegevuses sõltuv NLKP Keskkomitee ja julgeolekuorganite instruktsioonidest. Aktiivse religioonivastase võitluse perioodil 1950. aastate lõpus ja 1960. aastate alguses oli Usukultusasjade Nõukogu üheks oluliseks instantsiks riigipoolse repressiivpoliitika elluviimisel (näiteks koguduste ja kirikute sunniviisiline sulgemine, vaimulike registreerimisest keeldumine jne). Usukultusasjade Nõukogu tegevust juhtis esimees. Nõukogu esimehed olid 1944–1956 Ivan Poljanski, 1957–1965 Aleksei Puzin. Kohtadel esindasid Usukultusasjade Nõukogu volinikud, keda lihtsustatult on nimetatud ka usuasjade volinikeks või usuvolinikeks. Eesti NSV-s olid Usukultusasjade Nõukogu volinikud 1944–1955 Johannes Kivi ja 1955–1965 Aleksander Veiderpass. Remmel, Atko. Religioonivastane võitlus Eesti NSV-s aastail 1957–1990. Tähtsamad institutsioonid ja nende tegevus. Tartu Ülikool, 2011. Doktoritöö. Sõtšov, Andrei. Eesti õigeusu piiskopkonna halduskorraldus ja vaimulikkond aastail 1945-1953. Tartu Ülikool, 2004. Magistritöö. Sõtšov, Andrei. Eesti õigeusu piiskopkond Nõukogude religioonipoliitika mõjuväljas 1954-1964. Tartu Ülikool, 2008. Doktoritöö.
Usuasjade Nõukogu

Usuasjade Nõukogu (täieliku nimega NSV Liidu Ministrite Nõukogu juures asuv Usuasjade Nõukogu, vene keeles Совет по делам религий при Совете Министров СССР) oli Nõukogude Liidus aastatel 1965–1990 eksisteerinud riiklik ametkond, mis tegeles religioonipoliitika elluviimisega ja jälgis usuühingute tegevust puudutavate õigusaktide täitmist. Usuasjade Nõukogu alluvusalasse kuulusid kõik NSV Liidus tegutsevad usuühingud. See moodustati detsembris 1965 Usukultusasjade Nõukogu ja Vene Õigeusu Kirikuasjade Nõukogu ühendamise teel. Eestis toimus kahe institutsiooni ühendamine alles 1966. aasta märtsis. Nõukogu kompetentsi kuulus usuühingute ja koguduste registreerimine, nende registrist kustutamine, lubade väljastamine palvemajade ja kirikute avamiseks ning sulgemiseks, vaimulike registri pidamine, suhete korraldamine riigivõimu ja usuühingute vahel. Reaalselt oli Usuasjade Nõukogu oli oma tegevuses sõltuv NLKP Keskkomitee ja julgeolekuorganite instruktsioonidest. Usuasjade Nõukogu tegevust juhtis esimees. Selle eksistentsi kestel olid esimehe ametis järgmised isikud: 1965–1984 Vladimir Kurojedov 1984–1989 Konstantin Hartšev 1989–1990 Juri Hristoradnov Kohtadel esindasid Usuasjade Nõukogu volinikud, keda on lühidalt nimetatud ka usuasjade volinikuks. Eesti NSV-s pidasid usuasjade voliniku ametit järgmised isikud: 1966–1972 Meinhard Teder 1972–1988 Leopold Piip 1988–1990 Rein Ristlaan Remmel, Atko. Religioonivastane võitlus Eesti NSV-s aastail 1957–1990. Tähtsamad institutsioonid ja nende tegevus. Tartu Ülikool, 2011. Doktoritöö.
Olelusringipõhine lähenemine

Olelusringipõhine lähenemine (inglise life-cycle approach) on toote või teenuse olelusringi keskkonnamõju vähendamisele ja ringi sulgemisele suunatud tegutsemine. Olelusringipõhist lähenemist kasutatakse nt keskkonnajuhtimises, ökomärgise andmisel, keskkonnahoidlikus tootearenduses ja terviklikus tootepoliitikas. Kinnine tootmistsükkel Olelusring Olelusringi hindamine Säästva arengu sõnaseletusi. Säästva Eesti Instituut, SEI Tallinn. [1] (vaadatud 09.11.2011)
Usuasjade volinik

Usuasjade volinik (vene keeles уполномоченный по делам религий) on Nõukogude Liidu liiduvabariikides ja teistes haldusüksustes usuelu korraldamise eest vastutanud ametiisikute lühendatud ametinimetus. Dokumentides ja muus kirjanduses on seda nimetust kasutatud järgmiste ametikohtade kontekstis: NSV Liidu Ministrite Nõukogu juures asuva Usukultusasjade Nõukogu volinik – aastatel 1944–1965, lühendatult ka usukultusasjade volinik; NSV Liidu Ministrite Nõukogu juures asuva Vene Õigeusu Kiriku Asjade Nõukogu volinik – aastatel 1943–1965, lühendatult ka Vene Õigeusu Kiriku asjade volinik. NSV Liidu Ministrite Nõukogu juures asuva Usuasjade Nõukogu volinik – aastatel 1965–1990. Eesti NSV-s pidasid voliniku ametit 1944–1990 järgmised isikud: 1944–1955 Johannes Kivi (usukultusasjade volinik) 1945–1949 Nikolai Karsakov (Vene Õigeusu Kiriku asjade volinik) 1949–1951 Aleksandr Tarassov (Vene Õigeusu Kiriku asjade volinik) 1951–1961 Pavel Kapitonov (Vene Õigeusu Kiriku asjade volinik) 1955–1965 Aleksander Veiderpass (usukultusasjade volinik) 1961–1966 Jaan Kanter (a-ni 1965 Vene Õigeusu Kiriku asjade volinik, 1966-1970 usuasjade voliniku asetäitja) 1966–1972 Meinhard Teder (usuasjade volinik) 1970–1990 Kaljo Oja (usuasjade voliniku asetäitja) 1972–1988 Leopold Piip (usuasjade volinik) 1988–1990 Rein Ristlaan (usuasjade volinik)
Sikorsky S-76

Sikorsky S-76 on populaarne Ameerika Ühendriikides toodetav kahemootoriline spetsiaalselt tsiviilkasutuseks loodud kopter. Kopterit kasutatakse tänapäeval nii reisijateveol, VIP-kopterina kui ka eriotstarbelisteks ülesanneteks, näiteks meditsiini- ja päästekopterina. Sikorsky S-76 loomist alustati koodnime "Spirit" all 1975. aastal, kasutades militaarkopteri Black Hawk programmi raames saadud kogemust ja tehnoloogiaid. Esimeseks mudeliks oli 12-kohaline kahe Allison 250C30S mootoriga S-76A, mille esmalend toimus 13. märtsil 1977. 1982. aastal võeti kasutusse võimsamad Allisoni mootorid ning uuendati ka 40 muud detaili, millega mudel sai nimeks S-76A Mark II. Kuni 1998. aastani toodeti 101 kopterit mudelitähisega S-76B, millel olid kasutusel võimsad Pratt & Whitney Canada PT6B-36B mootorid. Mudelil S-76C (S-76A++) kasutati Turboméca Arriel 1S1 mootoreid. Alates 1996. aastast praeguseni toodetavad S-76C+ kopterid on varustatud võimsamate Turboméca Arriel 2S1 mootoritega. Esineb ka tüübitähist S-76A+, millel kasutatakse Arrieli 1S mootorit. S-76A: originaalversioon S-76A Utility: transpordiversioon. Varustatud liuguste ja tugevdatud põrandaga. S-76A+ S-76A++ S-76A Mk II: edasiarendatud versioon, mis varustati võimsamate mootorite ja muude täiendustega S-76B S-76C S-76C+ S-76C++ S-76D AUH-76 H-76 Eagle Sikorsky S-76 koptereid kasutavad paljud lennufirmad, haiglad ja valitsused. 1998. aastast on Sikorsky S-76C+ koptereid kasutanud transpordivahenditena ka Briti kuningakoda. 2009. aastast kasutab Briti kuningakoda Sikorsky S-76 C++ koptereid. 12-kohalisi Sikorsky S-76C+ koptereid kasutas Tallinna–Helsingi liinil reisijaid vedanud lennufirma Copterline. Copterline'i lennuõnnetus 2020. aasta Calabasase lennuõnnetus Igor Sikorski "Sikorsky S-76 Helicopter". Aerospace Technology. Vaadatud 9. mail 2021. "S-76 Helicopter". Sikorsky Archives. Originaali arhiivikoopia seisuga 9. mai 2021. Vaadatud 9. mail 2021. "Queen opts for US-built helicopter". BBC News. Vaadatud 9. mail 2021. "Sikorsky Aircraft and U.K. Royal Household Sign Agreement For New S-76 Helicopter". Vertical. Vaadatud 9. mail 2021. "FOTOD: viimne maandumine". Äripäev. Vaadatud 9. mail 2021. Sikorsky koduleht
Johann Dietrich Heermann

Johann Dietrich Heermann (? Leszno – 17. september / 30. september 1736) oli Eesti vaimulik. Heermann sündis 17. sajandi lõpus (täpne sünniaeg pole teada) Lissas (praeguse nime ja haldusjaotuse järgi Lesznos, Suur-Poola vojevoodkonnas). Ta õppis 1715. aastast (immatrikuleeriti 16. mail 1715) Halle ülikoolis. Ta oli aastatel 1726–1732 Saaremaa Jaani koguduse õpetaja ja ühtlasi Kuressaares rektor. 1732. aastal jäi emerituuri. Tema väimees Hermann Daniel Bonge oli pärast teda Saaremaa Jaani koguduse õpetaja. Die evangelischen Prediger Livlands bis 1918. Böhlau Verlag Köln, Wien 1977
Terviklik tootepoliitika

Terviklik tootepoliitika (inglise keeles integrated product policy, lühend IPP) on poliitikavaldkond, mille eesmärk on parandada toodete ja teenuste keskkonnanäitajaid kogu olelusringi vältel ning edendada toodete ja teenuste uuenduslikkust. Terviklik tootepoliitika tekkis 1990. aastatel Euroopas. Tervikliku tootepoliitika elluviimiseks on kasutatud nii õiguslikke vahendeid (nt keelustamine), majandusmeetmeid (nt keskkonnamaks, keskkonnahoidlik riigihange), teavitamist (nt keskkonnamärgis, keskkonnaaruanne) kui ka vabatahtlikke meetmeid (nt vabatahtlikud keskkonnalepped, keskkonnahoidlik tootearendus). Keskkonnajuhtimine Keskkonnapoliitika Ökomaksureform Ökomärgis Säästva arengu sõnaseletusi. Säästva Eesti Instituut, SEI Tallinn. [1] (vaadatud 09.11.2011) Säästva arengu sõnaseletusi. Säästva Eesti Instituut, SEI Tallinn. [2] (vaadatud 09.11.2011)
Säästev hange

Säästev hange (inglise keeles sustainable procurement) on avaliku sektori korraldatav hange, kus muudele nõuetele ja kriteeriumidele (nt kvaliteet ja hind) lisatakse keskkonnanõuded ja -kriteeriumid. Säästva hanke eesmärk on vähendada avaliku sektori keskkonnamõju keskkonnahoidlike toodete, teenuste ja tööde valiku kaudu. Olelusring Terviklik tootepoliitika Säästva arengu sõnaseletusi. Säästva Eesti Instituut, SEI Tallinn. [1] (vaadatud 09.11.2011)
Intellektuaalomandi õiguste kaubandusaspektide leping

Intellektuaalomandi õiguste kaubandusaspektide leping (inglise Agreement on Trade-Related Aspects of Intellectual Property Rights, lühendatult TRIPS) on üldise tolli- ja kaubanduskokkuleppe (GATT-leppe) raames 1995. aastal allkirjastatud mitmepoolne leping intellektuaalse omandi kaitseks. TRIPSi leppes on käsitletud nt kopeerimisõigust, kaubamärke ja patente uutele taimesortidele. Samuti on see võimaluse andnud patenteerida muu hulgas vähigeene, erinevaid eluvorme. Geneetiliste uuenduste patendid annavad aga majandusliku kontrolli muundatud organismide ja nende järglaste üle sageli rahvusvahelistele korporatsioonidele, vähendades vaeste toiduga kindlustatust ning ohustades elurikkust. Biopiraatlus Säästva arengu sõnaseletusi. Säästva Eesti Instituut, SEI Tallinn. [1] (vaadatud 09.11.2011) Säästva arengu sõnaseletusi. Säästva Eesti Instituut, SEI Tallinn. [2] (vaadatud 09.11.2011)