laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Saaremaa sõrmkäpp

Saaremaa sõrmkäpp (Eestis Dactylorhiza osiliensis, mujal Dactylorhiza praetermissa subsp. osiliensis) on käpaliste sugukonda sõrmkäpa perekonda kuuluv taimeliik. Saaremaa sõrmkäpp on haruldane ja vähe uuritud endeem, mis on sarnaselt balti sõrmkäpaga hübriidset päritolu. Liik on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse. Taime kõrgus on 35–82 cm. Õied on suhteliselt suured ja purpurvioletsed. Õisikus on üldjuhul 14–57 (maksimaalselt kuni 69) õit. Õite kandelehed ulatuvad pikalt õisikust välja. Nõrga mustriga õie huule pikkus on 7–9 mm. Huule keskmine hõlm on terava tipuga ja ette ulatuv. Õie kannus on 7–10 mm pikkune. Lehed on laikudeta, 10–20 cm pikkused ja 1–3 cm laiused. 2000. aastal leidsid soomlastest loodushuvilised Saaremaa läänerannikult sadakond määramata sõrmkäpa isendit. Algselt määrati need lääne-sõrmkäpaks, kuid hilisemad uuringud kinnitasid leidu tundmatu liigina, mis võis olla lääne-sõrmkäpa sugulane. 2004. ja 2005. aasta ulatuslike otsingute käigus leiti merekaldast 200–500 m kauguselt umbes 2 km² suuruselt maa-alalt ligi 3000 õitsvat (generatiivset) ja sadu vegetatiivseid taimi. Põhjalike võrdlus- ja määramistööde järel leiti, et tegemist on eraldi liigiga, mille nimeks sai saaremaa sõrmkäpp (Dactylorhiza osiliensis). Siiski pole väljaspool Eestit saaremaa sõrmkäppa liigina tunnustatud, vaid teda peetakse lääne-sõrmkäpa alamliigiks (Dactylorhiza praetermissa subsp. osiliensis). Saaremaa sõrmkäpa kasvukohtadeks on peamiselt lubjarikka pinnasega niiske poolvarjuline loomännik ja niiske looniit, mis on kevaditi üle ujutatud ja suviti kuiv või niiske, kuid teda võib ka kruusatee äärest leida. Saaremaa sõrmkäpp õitseb tavaliselt juuni keskpaigast juuli keskpaigani. Tolmeldajateks on mitmesugused putukad, kuid sõrmkäppadele iseloomulikult puudub õites nektar. Kasvukoht männikus mätaste vahel Kasvukoht lagedamal Õisikud Õied Liis Kuresoo ja Kaupo Kohv (2010). Vilsandi rahvuspargi kaitsekorralduskava aastateks 2011–2020, lk 25. Dactylorhiza osiliensis – saaremaa sõrmkäpp Rainar Kurbel, Toomas Hirse (2017). Eesti orhideede käsiraamat. Tallinn. Lk 190–194. Kas uus orhidee – saaremaa sõrmkäpp? Eesti Loodus 02/2004 Räsänen, Juhani (2002). A botanical trip to Saaremaa Island, Estonia. – Lutukka 18 (3): 67–75. Pikner, T., Delforge, P. (2005) The Dactylorchid of the island of Saaremaa (Estonia), Dactylorhiza osiliensis Pikner sp. nova. Natural. Belges, 86: 65–80 Delforge, P., Kreutz, C. A. J. (2005). Remarks on Estonian Orchids. Natural. Belges 86: 21–56. "Dactylorhiza praetermissa subsp. osiliensis (Pikner) Kreutz, Orchidee (Hamburg) 57: 99 (2006)". Originaali arhiivikoopia seisuga 23. veebruar 2019. Vaadatud 22. veebruaril 2019. "Tarmo Pikner avastas uue orhideeliigi" Eesti Päevaleht, 28. jaanuar 2006 Margarita Mürk: Neoendeemse Saaremaa sõrmkäpa Dactylorhiza osiliensis geneetiline mitmekesisus ja päritolu võrreldes lähedaste liikidega Magistritöö botaanikas, Tartu 2010 Saaremaa sõrmkäpp andmebaasis eElurikkus
Nigulas Kimberg

Nigulas Kimberg (22. november 1801 – 23. oktoober 1866) oli Harilaiu esimene kõrtsmik ja majakavaht. Kimbergi asustas Hiiumaalt Harilaiule Suuremõisa parun Ewald Alexander Andreas von Ungern-Sternberg. Selleks lasi ta 1840. aastal Harilaiule ehitada kõrtsi koos kõrvalhoonetega (laut, ait, tuulik). Alguses oli Kimberg laiul ainult kõrtsmik. 1849. aastal ehitati saarele tulepaak (tänapäeval asub seal Harilaiu tuletorn), misjärel Nigulas ka tulepaagi vahiks sai. Nigulas Kimbergil oli 3 poega, kellest Peeter Kimberg (Hari Peeter) päris Harilaiu tulepaagi vahi ameti. Kimberg. (1996). – Mereleksikon. 1 kd. Eesti Entsüklopeediakirjastus, lk 159 Harilaid. (1996). – Mereleksikon. 1 kd. Eesti Entsüklopeediakirjastus, lk 92 Pilt Nigulas Kimbergist e-kultuuripärandi lehel
Pendel

Pendel on raskusjõu mõjul võnkuv keha. Lihtsaim pendel on venimatu niidi või kerge varda otsa riputatud massiivne keha. Kui seda keha saab käsitada punktmassina, siis on tegemist matemaatilise pendliga. Väikese võnkeamplituudi korral on pendli võnkumissagedus määratud pendli pikkuse ja asukoha raskuskiirendusega. Pendleid kasutatakse kellades, seismomeetreis, gravimeetreis, mitmesugustes mõõteseadmeis. Pendli võnkumist uuris Galileo Galilei 17. sajandi alguses. Sellest ajast kuni 1930. aastateni tugines ajamõõdusüsteem pendli võnkumisel. Vabalt võnkuv pendel säilitab oma võnkumistasandi. Seda kasutas Jean Bernard Léon Foucault 1851. aastal Maa pöörlemise demonstreerimiseks. Ta riputas 67-meetrise pendli Pariisi Panthéoni kupli alla. Selle pendli võnkumistasand pöördus hoone suhtes 360° 32 tunniga. Hiljem on hakatud niisugust pendlit nimetama Foucault' pendliks. Matemaatiline pendel Füüsikaline pendel Metronoom
Heinstert

Heinstert on küla Atterti vallas Luxembourgi provintsis Valloonia piirkonnas Belgias. Enne valdade ümberkorraldamist 1977. aastal kuulus küla endise Thiaumonti valla halduspiiridesse. 2020. aastal elas seal 591 inimest.
Lischert

Lischert (letseburgi keeles Leschert) on küla Atterti vallas Luxembourgi provintsis Valloonia piirkonnas Belgias. Enne valdade ümberkorraldamist 1977. aastal kuulus umbes 200 elanikuga küla endise Thiaumonti valla halduspiiridesse.
Grendel (Belgia)

Grendel on küla Atterti vallas Luxembourgi provintsis Valloonia piirkonnas Belgias. Küla piirneb: lõunas Atterti jõega (Alzette'i lisajõgi); põhjas ja idas Nothombi ojaga (suubub küla juures Atterti jõkke); idas Luksemburgiga.
Paul Henri Benjamin d'Estournelles de Constant

Paul Henri Benjamin d'Estournelles de Constant (22. november 1852 La Flèche, Sarthe'i departemang – 15. mai 1924 Pariis) oli Prantsuse diplomaat ja poliitik. Ta õppis Pariisis õigusteadust ja idamaade keeli. 1876. aastal alustas ta diplomaadikarjääri. 1909. aastal sai ta Nobeli rahuauhinna.
Peeter Kimberg

Peeter Kimberg (rahvasuus Hari Peeter; 8. september 1836 – 18. mai 1919) oli Harilaiu majakavaht, Hioma madrus ja Muhu väina loots. Hari Peeter asus Harilaiule elama 1840. aastal, kui tema isast Harilaiu esimene kõrtsmik sai. Pärast isa Nigulas Kimbergi surma 1866. aastal sai Peetrist teine Harilaiu majakavaht. Seda ametit pidas Hari Peeter surmani 1919. aastal. Sõitis merd parklaeva Hioma madrusena. Hioma purjetas esimese Eestis ehitatud laevana 1854. aastal ümber Kap Hoorni. Tema majakavahiks olemise ajal püstitati 1886. aastal Harilaiule päevamärk, mis moodustas sihi tuulikuga ja näitas ohutut laevateed Eerikulaiu ja Soolarahu vahelt. Alguses oli märk puidust, 1906. aastal asendati see metallist märgiga. Peeter Kimberg oli esimene ametlik Muhu väina loots. Hari Peetril oli 5 tütart ja 2 poega. Harilaiu majakavahi ameti võttis Peetrilt üle vanem poeg Madis Kimberg. Madise poeg Julius Kimberg oli Harilaiu viimane majakavaht, kuni perekond 1939. aasta baaside lepingu tõttu ära pidi kolima. Noorem poeg Peeter Kimberg (kandis isa nime; 8. märts 1882 – 10. veebruar 1917) oli Suursadama vahimees, kuni võeti Esimese maailmasõja ajal Venemaa Keisririigi sõjaväkke ning suri Poolas. Peetri kohta on teada, et ta ehitas Harilaiul elades suure laevamudeli, mille pani liikuma veeaur. Hari Peeter on maetud Kummistu kalmistule. Kimberg. (1996). – Mereleksikon. 1 kd. Eesti Entsüklopeediakirjastus, lk 159 Hioma. (1996). – Mereleksikon. 1 kd. Eesti Entsüklopeediakirjastus, lk 99–100 Harilaid. (1996). – Mereleksikon. 1 kd. Eesti Entsüklopeediakirjastus, lk 92
Heinsch

Heinsch [änšš] (prantsuse [(h)ɛ̃ʃ], saksa keeles Heischlingen, letseburgi keeles Häischel, vallooni keeles Hinch) on küla Belgias Valloonias piirkonnas Luxembourgi provintsis Arloni vallas. Ta jääb valla keskusest loodesse. Küla paikneb Semois' jõe ülemjooksul. Enne valdade liitmist 1977 oli Heinsch eraldi vald. Külas on Heinschi Notre-Dame du Rosaire'i kirik. Küla on säilitanud 19. sajandi Belgia Lorraine'ile iseloomulikke jooni. Küla keskus on püsinud 19. sajandist peaaegu muutumatuna. Külas on lubjakivist pesula, 1798. aastast pärinev kodanikumaja, kus on peatunud Napoleon, ning tüüpilisi pikki lautasid. Sissekanne Arloni valla turismisaidil Aerofotod
Varangu mõis

Varangu mõis (saksa keeles Warrang) oli mõis Koeru kihelkonnas Järvamaal. Tänapäeval jääb kunagine mõisasüda Lääne-Viru maakonda Väike-Maarja valla territooriumile. Varangu mõis eraldus Liigvalla mõisast (saksa keeles Löwenwolde) 17. sajandil ning sai nime Wrangelite perekonna järgi. Varaklassitsistliku peahoone ehitust alustas 1795. aastal von Berg. Hoone arhitektiks peetakse Tartu barokse raekoja arhitekti Johann Heinrich Bartholomäus Waltherit. Omapärane on mõisahoone juures see, et fassaadi kaunistused pole vormitud lubimördist, vaid on välja tahutud peeneteralisest paekivist. Mõis kuulus Eestimaa Rüütelkonna peamehele (1824–1827) ja Eestimaa tsiviilkubernerile (1833–1841) Paul von Benckendorffile. Viimane omanik oli paruniproua Amata von Schilling. 1919. aasta võõrandamise järel töötas mõisahoones kool, hiljem metskond. 1970.–1980. aastatel seisis hoone tühjalt ning lagunes tugevasti. 1990. aastate lõpul läks mõis eravaldusse ja seda on hakatud restaureerima. Peahoone läheduses asub arvatavasti 18. sajandist pärinev ühekorruseline puidust valitsejamaja, pärimuse kohaselt endine Ao mõisa peahoone, mis 1870. aasta paiku Varangule toimetati. Varangu mõisa valitsejamajas elas 1909–1918 graafik Eduard Viiralt. Mõisa sisevaade Mõisa sisevaade Mõisa sisevaade Tõllakuur Ait Valitsejamaja Varangu mõis, Eesti mõisaportaalis
Eduard Schabak

Eduard Schabak (8. juuli 1866 – 17. mai 1942) oli Eesti metsandustegelane. Schabak sündis Tartumaal Konguta vallas Kobilu karjamõisa rentniku peres, tema vanemad olid pärit Lätist Valmiera maakonnast. 1885. aastal lõpetas Schabak Tartu gümnaasiumi ja 1887. aastal Tartu Ülikooli II järgu agronoomina. Seejärel õppis ta Peterburi metsainstituudis, mille ta lõpetas 1890. aastal. Instituudi lõpetamise järel töötas Schabak abimetsaülema, noorem- ja vanemtaksaatori ning metsaülemana nii Eestis, Lätis kui ka Venemaal. 1904–1905 osales ta aga kahurväe lipnikuna Vene-Jaapani sõjas. 1907–1909 oli ta metsakorralduse revident Arhangelski kubermangus, 1909–1919 Lääne-Venemaa kubermangudes, tema töökohaks oli Minsk. 1916. aastal osales ta lühikest aega lipnikuna Esimeses maailmasõjas. 1919. aasta lõpus tuli Schabak Eestisse ning 16. detsembril määrati ta Põllutööministeeriumi Metsade Peavalitsuse vanemnõuniku ehk metsainspektori kohusetäitjaks ning 1920. aasta 1. märtsil nimetati ta metsakorralduse osakonna (hiljem Metsakorralduse Büroo) juhatajaks. Selles ametis juhtis Schabak Eesti Vabariigi metsanduskorralduse ülesehitamist, muuhulgas õpetas ta 1920–1922 Tartu Ülikooli juures metsanduskorralduse aluseid, kuid loobus korralise õppejõu ametikohale asumisest. Metsakorralduse Büroo juhiks oli Schabak 1934. aastani, mil ta jäi pensionile. Schabak oli viljakas kirjamees, kes avaldas 1921–1939 62 artiklit ajakirjas Eesti Mets, ülevaateid Eesti metskondadest ajalehes Postimees ja metsandusteemalisi brošüüre. 1913. aastal ilmus Venemaal tema kirjutis "Taksaatori märkmed", mille esimene osa avaldati eesti keeles eraldi raamatuna 2010. aastal. Lennukilt pildistamisest metsakorralduses. Tartu, 1932. Metsa hooldamisraietest = Über Pflegehiebe. Tartu: Akadeemiline Metsaselts, 1937. Paljas-, valik- ja turberaide-süsteemi poolt ja vastu = Einiges für und gegen das Kahlschlag-, Plenterschlag- und Schirmschlagsystem : (Zussammenfassung). Tartu, 1929. Taksaatori märkmed. I raamat. Tõlkinud Ivar Veldre ja Jaanus Paal, toimetaja ja eessõna Lembit Maamets. Tallinn: Metsakorralduse Büroo, 2010. Heino Kasesalu, 140 aastat Eduard Schabaki sünnist, Eesti Mets, 2006. Toivo Meikar, Eesti Vabariigi metsakorralduse keeruline algus, Eesti Mets, 2010.
Tumepunane neiuvaip

Tumepunane neiuvaip (Epipactis atrorubens) on käpaliste sugukonda kuuluv taimeliik. Ta on Eestis arvatud III kaitsekategooriasse (seisuga 2012). Õisik Harvaesinev kollakasroheline vorm Noor taim Rahvapäraseid nimetusi on tumepunasel neiuvaibal vähe, vanemas kirjanduses on seda liiki nimetatud hurmeliseks neiuvaibaks ja liiva-neiuvaibaks. Teaduslik liigiepiteet atrorubens tähendab ladina keeles tumepunast. Schmeidt, O. (1996). Eestimaa orhideed. Tallinn: Varrak. Tumepunane neiuvaip andmebaasis eElurikkus
Bonnert

Bonnert [bon'ert] (prantsuse [bɔ.nεʁt]) on asula Belgias Valloonia piirkonnas Luxembourgi provintsis Arloni vallas. Ta jääb valla keskuse ja Oberpalleni vahele. Bonnertist saab alguse Atterti lisajõgi Palli oja. Enne valdade liitmist 1977. aastal oli Bonnert omaette vald. Külas on Bonnerti Saint-Luci kirik. Kiriku ümbrus ja keskväljak on hiljuti ümber kujundatud. Ka ülejäänud osa ajaloolisest keskusest on kavas renoveerida. Bonnertis liikus kunagi Société nationale des chemins de fer vicinaux' kitsarööpmeline tramm; trammiteest on säilinud jälgi. Küla ümbritsevad läänes maantee N4 ja idas N882. Küla ümber ehitatakse nii palju, et küla on valla keskusega kokku kasvamas. 1. septembril 1944 Gestapo poolt maha lastud kangelaste monument Bonnerti ja Metzerti piiril La Côte Rouge'is Platinerie Aerofotod Platinerie (prantsuse keeles)
Täpiline sõrmkäpp

Täpiline sõrmkäpp (Dactylorhiza incarnata cruenta) on käpaliste sugukonda kuuluv taim. Varem on teda käsitletud ka omaette liigina (Dactylorhiza cruenta). Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012). Otsing: Dactylorhiza incarnata subsp. cruenta andmebaasist eElurikkus (lisa eElurikkuse id Vikiandmete lehele)
Väike käopõll

Väike käopõll (Listera cordata, sünonüüm Neottia cordata) on käpaliste sugukonda käopõlle perekonda kuuluv rohttaim. Väike käopõll kasvab põhjapoolkera parasvöötmes, aga Euraasias ja Gröönimaal ka tundras. Ta eelistab niiskeid ja varjulisi kasvukohti. Mägedes kasvab ta kuni 2 km kõrguseni. Väikese käopõllu vars on 2½–6 dm kõrge. Lehed on vastastikused ja südajad. Risoom on roomav. Varre tippu kasvab õisik, mis moodustub paljudest väikestest kollakasrohelistest õitest. Vili on kupar. Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012). Tema arvukus väheneb ja teda loetakse Eestis ohustatud liigiks. Teda kahjustavad metsa majandamine, soode kuivendamine ja turba kaevandamine. Väike käopõll Elva-Vitipalu maastikukaitsealal Väikese käopõlle lehed Õitsenud väike käopõll Otsing: Neottia cordata andmebaasist eElurikkus (lisa eElurikkuse id Vikiandmete lehele) Vaadatud 1. detsembril 2015 Otsing: Neottia cordata andmebaasist eElurikkus (lisa eElurikkuse id Vikiandmete lehele)
Vööthuul-sõrmkäpp

Vööthuul-sõrmkäpp (Dactylorhiza fuchsii), ka vööthuul-käpp, on käpaliste sugukonda sõrmkäpa perekonda kuuluv taimeliik. 2024. aastal oli liik Eestis aasta orhideeline. Vööthuul-sõrmkäpp on 30–65 cm pikkune tugeva varrega orhidee. Lehed on kuni 17 cm pikad ja 2–3 cm laiad tumelillade laikudega lehe pealmisel poolel, harva ilma. Lehed on alusel märgatavalt ahenenud, alt hallikasrohelised. Õitseb juunis-juulis. Õied on värvuselt lillad kuni roosad, harva valged, selge joonisega ja koondunud koonusjasse õisikusse varre tipus. Huule hõlmad on allapoole suunatud, keskmine hõlm on kitsaskolmnurkne ja ulatub külgmiste hõlmade vahelt välja. Kasvab segametsades ja puisniitudel, ka teeservades. Hajusalt levinud üle Eesti, rohkemaarvuliselt läänesaartel ja Põhja-Eestis. Eestis on vööthuul-sõrmkäpp III kaitsekategooria kaitsealune liik. Balti sõrmkäpp, kelle huule keskmised hõlmad on külgedele suunatud ning lehed ei ole alt hallikad; kuradi-sõrmkäpp, kelle huule keskmine hõlm on laikolmnurkne ning huul lõhestunud allapoole. Valgeõieline vööthuul-sõrmkäpp Käesalus Tähnikvõrkliblikas (Melitaea sp.) vööthuul-sõrmkäpal Leht, M. (toim.). 2010. Eesti taimede määraja. EMÜ, Eesti Loodusfoto, Tartu Pärandkoosluste Kaitse Ühing (12.01.2017). "Dactylorhiza fuchsii — vööthuul-sõrmkäpp". Eesti taimede uue levikuatlase tööversioon. Vaadatud 27.01.2017. Keskkonnaminister. "III kaitsekategooria liikide kaitse alla võtmine". Riigiteataja. Vaadatud 26.01.2017. Vööthuul-sõrmkäpp andmebaasis eElurikkus Kirjeldus - Orhidee.ee
Stockem (Arlon)

Stockem [stok'emm] (prantsuse [stɔ.kεm]) on küla Belgias Valloonia piirkonnas Luxembourgi provintsis Arloni vallas Heinschi osavallas. Ta jääb valla keskusest loodesse. Enne valdade liitmist 1977. aastal kuulus Stockem endisesse Heinschi valda. Stockemis on Stockemi raudteepeatus ning Belgia Raudteede Riikliku Seltsi depoo, Stockemi Sainte-Walpurge'i kirik ning sõjaväeosa Camp Général Bastin. Küla läbib maantee N83. Stockemist oli pärit arhitekt René Greisch.  Stockem – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Fotod depoost Royale Harmonie La Stockemoise (prantsuse keeles) Aerofotod (prantsuse keeles)
Schoppach

Schoppach [šop'akk] (prantsuse [ʃɔ.pak], letseburgi Schappech) on küla Belgias Valloonia piirkonnas Luxembourgi provintsis Arloni vallas Heinschi osavallas. See jääb valla keskusest loodesse, asudes valla keskuse ja Stockemi vahel. Enne valdade liitmist 1977. aastal kuulus Schoppach toonasesse Heinschi valda. Aerofotod
Kollakas sõrmkäpp

Kollakas sõrmkäpp (Dactylorhiza incarnata ochroleuca) on käpaliste sugukonda kuuluv taim, kahkjaspunase sõrmkäpa (Dactylorhiza incarnata) kollakate õitega alamliik. Kollakas sõrmkäpp andmebaasis eElurikkus
Freylange

Freylange [frel'aanž] (prantsuse [frε.lɑ̃ʒ]) on küla Belgias Valloonia piirkonnas Luxembourgi provintsis Arloni vallas Heinschi osavallas. Ta jääb valla keskusest loodesse, valla keskuse ja osavalla keskuse vahele. Küla on rajatud 433 m üle merepinna ulatuva metsase liivakünka Loeserbergi lõunanõlvale. Külas on kalju Hollfrasteen. Küla lähedal on Beynerti mets. Enne valdade liitmist 1977. aastal kuulus Freylange endisesse Heinschi valda. Küla on esmamainitud nimega Vrilingen aastal 1237. Küla keskel on Freylange'i Saint-Paulini kirik, mis 1708 ümber ehitati. Selle ümber on tähekujuliselt Lorraine'i stiilis vanad majad. Kiriku lähedal on Notre-Dame des Foyers' kuju (1961) ja Teises maailmasõjas langenute mälestusmärk (1947). Loeserbergilt avaneb vaade Arlonile ja Stockemile. Freylange koduleht Aerofotod
Heckbous

Heckbous [ekb'uss] (prantsuse [(h)εk.bus]) on küla Belgias Valloonia piirkonnas Luxembourgi provintsis Arloni vallas Guirschi osavallas. Ta jääb osavalla keskusest kagusse. Naaberkülad on loodes Tontelange, põhjas Guirschi keskus, kirdes Beckerich, Läitrengerhaff, kagus Hobscheid, lõunas Gaichel ning edelas Frassem. Küla kõrval on Vallée des Trois Moulins (Kolme Veski org). Enne valdade liitmist 1977. aastal kuulus Heckbous endisesse Guirschi valda. Külas on Heckbousi Saint-Aubini kabel (1732) ja kivirist 1604. aastast. Kabeli sisemus Sissekanne Arloni valla turismisaidil Asukoht Arloni vallas
Tangerang

Tangerang on linn Indoneesias Banteni provintsis. Linn asub umbes 25 kilomeetrit Jakartast läänes. See on suuruselt kolmas linn Jabodetabeki regioonis pärast Jakartat ja Bekasi. Soekarno-Hatta Rahvusvaheline Lennujaam, mis asub Tangerangis, on üks Indoneesia tähtsamaid lennujaamu, mis teenindab Jakarta metropoli.
Seymerich

Seymerich (letseburgi keeles Seimerech) on asula Belgias Valloonia piirkonnas Luxembourgi provintsis Arloni vallas Bonnerti osavallas. Ta jääb valla keskusest vahetult põhja. Seymerich on Arloni valla keskusega kokku kasvanud. Piir läheb rue du Xème de Ligne'i ja endise Callemeyni kasarmu juurest. Põhja poole jääb Frassem, kagu poole Waltzing. Seymerich paikneb künkal, millelt avaneb vaade maapiirkondadele põhja pool. Enne valdade liitmist 1977 kuulus Seymerich endisesse Bonnerti valda.
Viville (Belgia)

Viville on küla Belgias Valloonia piirkonnas Luxembourgi provintsis Arloni vallas Bonnerti osavallas. Ta jääb valla keskusest 2 km loodesse. Küla algne nimi oli Altenhoven ('vana villa'). Prantsuskeelne nimi pärineb selle nime tõlkest. Viville kuulus enne valdade liitmist 1977. aastal tollasesse Bonnerti valda. Külas asub Viville'i Notre-Dame de la Paix' kirik, Viville'i raudteepeatus ja ratsabaas. Tee ääres on vana pesula. Viville'i ja Freylange'i piiril on kalju nimega Hollfrasteen. Aerofotod
Medici

Medici oli Firenze pankuri- ja valitsejasuguvõsa, tuntud 13. sajandi algusest. Medicid pärinesid tõenäoliselt talupoegade seast, kuigi perekonnalegendi järgi oli nende esivanemaks Karl Suure kaaskonda kuulunud rüütel, kes tapnud Põhja-Itaalias hiiglase. Spekuleeritud on ka selle üle, et Medicite esivanemad olid arstid või apteekrid, kuid see versioon pole eriti suurt toetust leidnud. Renessansiaegses Itaalias olid Medicid saavutanud oma võimu ja rikkuse panganduse, kaubanduse ja diplomaatia kaudu. Medicid tegelesid pangandusega juba 13. sajandil, kuid esile tõusid nad alles 14. sajandi teisel poolel, kui mustast surmast ja teistest teguritest tingitud majanduslangus oli varasemad pangaperekonnad pankrotti ajanud. Nii tõusid nad Firenze mõjukaimate perekondade sekka, kuid eriti suurt poliitilist mõju nad kuni 15. sajandi teise veerandini ei omanud. Medicid valitsesid Firenzet aastatel 1434–1737, vaheaegadega 1494–1512 ja 1527–1530. Nad säilitasid 1532. aastani vabariikliku valitsusvormi, seejärel omandasid Firenze hertsogkonna hertsogi ja 1569. aastal Toscana suurhertsogkonna suurhertsogi tiitli. Medici suguvõsast pärinesid paavstid Leo X, Clemens VII ja Leo XI, samuti Prantsusmaa kuningannad Caterina de' Medici ning Marie de' Medici. 1737. aastal suri Medicite meesliin välja. Medicide üks embleeme oli teemantsõrmus, mida nimetatakse mõnikord semper '​ks (ladina: 'igavesti'), mille mõte võis seisneda selles, et Medicid on tugevad ja säravad nagu teemandid ja nende võim igavene. 1434–1464 Cosimo de' Medici (Firenze de facto valitseja aastast 1434) 1464–1469 Piero I de' Medici (Cosimo Vanema poeg) 1469–1492 Lorenzo I de' Medici il Magnifico (Piero I poeg) 1492–1494 Piero II de' Medici (Lorenzo poeg) 1512–1513 Giuliano di Lorenzo de' Medici, Nemoursi hertsog (Piero II vend) 1513–1519 Lorenzo II de' Medici, Urbino hertsog (Piero II poeg) 1519–1523 Giulio di Giuliano de' Medici (Piero I pojapoeg) 1524–1527 Ippolito de' Medici (Giuliano sohilaps) 1531–1537 Alessandro de' Medici (Giulio sohilaps), Firenze hertsog alates 1533 1537–1574 Cosimo I de' Medici, kuni 1569 hertsog, seejärel suurhertsog 1574–1587 Francesco I de' Medici (Cosimo I poeg) 1587–1609 Ferdinand I de' Medici (Francis I poeg) 1609–1621 Cosimo II de' Medici (Ferdinand I poeg) 1621–1670 Ferdinand II de' Medici (Cosimo II poeg) 1670–1723 Cosimo III de' Medici (Ferdinand II poeg) 1723–1737 Gian Gastone de' Medici (Cosimo III poeg) Medici lõvid Richard Stemp (2007). "Renessansi salakeel". Sinisukk. lk 42. ISBN 978-9949-14-306-1 Paul Strathern. Medicid: renessansi ristiisad. Tallinn: Kunst, 2006. Genealogical tree of the house of the Medici
Heli Veskus

Heli Veskus (sündinud 2. veebruaril 1969) on eesti ooperilaulja (sopran). Ta lõpetas 1997. aastal Eesti Muusikaakadeemia Ludmilla Dombrovskaja-Keisi juures ning jätkas õpinguid Sibeliuse Akadeemias Anita Välkki-Aro lauluklassis. 1998. aastal oli ta Con Brio finalist. Rahvusooperis Estonias debüteeris Heli Veskus 1999. aastal. 2003 Harjumaa teatripreemia 2005 Eesti Teatriliidu muusikaauhind 2008 Georg Otsa nimeline auhind 2017 Eesti Teatriliidu muusikaauhind Tiina Õun, Persona grata. Heli Veskus, TeMuKi, märts 2005
Vasa muuseum

Vasa muuseum (rootsi: Vasamuseet) on meremuuseum Rootsis Stockholmis. Muuseum asub Djurgårdeni saarel. Muuseumi põhieksponaat on 1628. aastal esmareisil uppunud lahingulaev Vasa. Muuseum avati 1990. aastal ja kodulehe andmetel on see kõige suurema külastatavusega muuseum Skandinaavias. Muuseumi koduleht