Mesilasrassid

Mesilasrassid on meemesilase mitmesugused osalt kodustatud ja aretusest mõjutatud populatsioonid. Neid kasutatakse mesinduses ja tänapäeval on need levinud üle maailma. Meemesilaste osalt ikka veel looduslikult tekkinud morfoloogiliselt eristatavaid populatsioone nimetatakse ajaloolistel põhjustel rassideks. Ent nagu "geograafiliste rasside" puhul üldse, on üha enam hakatud kasutama alamliigi mõistet. Sellepärast käsitatakse samu üksusi mõnikord nii rassidena kui ka alamliikidena. Toimetades mesilasperesid mesinduses kasutamiseks kaugele, on inimene algselt vikareeriva levikuga meemesilasealamliikide levikumustrit muutnud ning transportimisest tingitud hübridisatsiooni kaudu, viimastel aastakümnetel ka aretuse tagajärjel, nende iseloomu muutnud. Aretusega muudetakse traditsiooniliselt levinud, metsikute või mesinike poolt koduloomana peetud looduslikke alamliike ja ökotüüpe geneetiliselt, mis mõnel juhul ohustab nende säilimist. Meemesilase alamliigid on looduslikult tekkinud üksused, mis osalt on mesinduseks erineval määral soodsad. Seetõttu on inimesed mõnesid neist eelistanud ja võtnud kasutusele ka väljaspool nende looduslikku levilat. Alles hiljuti on tekkinud tõud. Mõnikord kehtestatakse tõustandardid ka looduslikele alamliikidele, nagu näiteks kraini mesilane; see ähmastab erinevust rassi ja tõu vahel. Meemesilaste aretuse eesmärk on tugevdada kunstliku valiku abil soovitud geneetilisi omadusi ning nõrgendada soovimatuid omadusi. Eelkõige tahetakse suurendada mee tootmist ning arendada vähese sülemlemistungiga rahumeelseid mesilasi. Et saada puhtaverelisi järglasi, luuakse puhtad liinid. Sisearetusega suurendatakse geneetilist kaugust metsikvormidest, metsikult elavatest populatsioonidest. Sisearetus vähendab mesilaste elujõudu. Meemesilase puhtad liinid ei jää üldiselt looduses ellu. Alles uusajal alanud aretus pani alguse liinidele ja tüvedele, mis mõnikord olid teadliku ristamise tulemus. Ristumine toimus ka eri rassidest mesilaste kõrvuti pidamise tõttu (looduslik hübridisatsioon). Näiteks Buckfasti mesilane on saadud eri alamliikide ristamisel. Karl Kehrke (vend Adam) alustas 1916 tööd benediktlaste Buckfasti kloostri mesinikuabilisena. Hiljem rakendas ta sisearetust, ristamist ja valikut, et tugevdada teatud omadusi (näiteks korjetung ja rahumeelsus) ja vähendada teisi (näiteks sülemlemistung). Teine näide on tapjamesilane, kes tekkis, kui Lõuna-Ameerikasse toodud rass Apis mellifera scutellata metsistus. Looduslikud hübriidid seal peetud euroopa meemesilase rassidega osutusid looduses eluvõimeliseks. Et saada ja stabiliseerida soovitud puhtaid liini, kasutati varem põhiliselt puhta liini alasid (Belegstellen). Viimsetel aastakümnetel on lisandunud võimalus mesilasemasid kunstlikult seemendada, mis on aretust lihtsustanud ja võimalusi oluliselt suurendanud. Tõuparanduse survel on Apis mellifera mellifera nüüd ohustatud. Liiki meemesilane saab jaotada rühmadeks, mida traditsiooniliselt nimetatakse mesilasrassideks ja mida enamasti käsitletakse enamasti alamliikidena: Apis mellifera mellifera Linnaeus, 1758), autohtoonne kohalik meemesilane Põhja-, Ida- ja Lääne-Euroopas Apis mellifera iberiensis Engel, 1999, syn. Apis mellifera iberica Goetze, 1964) Apis mellifera intermissa v. Buttel-Reepen, 1906 Apis mellifera major Ruttner, 1975 Apis mellifera sahariensis Baldensberger, 1922 Apis mellifera ruttneri Sheppard, Arias, Grech & Meixner, 1997 Apis mellifera carnica Pollmann, 1879, üle maailma ekporditav ja kasutatav rass Apis mellifera ligustica M. M. Spinola, 1806, üle maailma ekporditav ja kasutatav rass Apis mellifera macedonica Ruttner, 1988 Apis mellifera cecropia Kiesenwetter, 1860 Apis mellifera anatoliaca Maa, 1953) Apis mellifera siciliana Grassi, 1881, valesti ka Apis mellifera sicula Montagano, 1911 Apis mellifera scutellata Lepeletier, 1836 Apis mellifera monticola Smith, 1849) (leebem kui A. m. scutellata, elab Ida-Aafrika vihmarikastes metsades 2400 kuni 3000 m kõrgusel) Apis mellifera capensis Escholz, 1821 Apis mellifera lamarckii Cockerell, 1906 Apis mellifera jemenitica Ruttner, 1975 Apis mellifera litorea Smith, 1961 Apis mellifera adansonii Latreille, 1804 Apis mellifera unicolor Latreille, 1804 Apis mellifera caucasica Gorbachew, 1916, üle maailma eksporditav ja kasutatav rass Apis mellifera armeniaca Skorikov, 1929 Apis mellifera meda Skorikov, 1929 Apis mellifera syriaca v. Buttel-Reepen, 1906 Apis mellifera cypria Pollmann, 1879) Apis mellifera adami Ruttner, 1975 Apis mellifera pomonella Sheppard & Meixner, 2003 Sõna "rass" kasutatakse ka teiste mesilase perekonna liikide puhul, vt: Rakesh Kumar Gupta. Taxonomy and Distribution of Different Honeybee Species. – Rakesh Kumar Gupta, Wim Reybroeck, Johan W. van Veen, Anuradha Gupta (toim). Beekeeping for Poverty Alleviation and Livelihood Security, kd 1: Technological Aspects of Beekeeping, Springer Verlag: Dordrecht etc. 2014, ptk 2. ISBN 978-9401791984. Marina D Meixner, Maria Alice Pinto, Maria Bouga, Per Kryger, Evgeniya Ivanova, Stefan Fuchs. Standard methods for characterising subspecies and ecotypes of Apis mellifera. – Journal of Apicultural Research, 2013, 52 (4), lk 1-28. R. Moosbeckhofer: Autochthone Bienenrassen in Österreich. – Landwirtschaftskammer Österreich und Ländliches Fortbildungsinstitut Österreich (toim). Biodiversität. Beitrag der Land- und Forstwirtschaft zur Erhaltung der Biodiversität, Viin, märts 2009. Friedrich-Karl Tiesler, Kaspar Bienefeld, Ralph Büchler. Selektion bei der Honigbiene, 1. trükk, taastrükk, Buschhausen Druck- und verlagshaus: Herten 2016, ISBN 978-3-946030-45-4, lk 59. Gesellschaft zur Erhaltung alter und gefährdeter Haustierrassen e. V. Dunkle Biene. Vaadatud 22.2.2022. Friedrich Ruttner. Biogeography and Taxonomy of Honeybees, Springer Verlag 1988, ISBN 978-3-642-72651-4, lk 76–78. Heinrich Friese. Die Bienen Europas (Apidae europaeae), 1895–1901. Faksiimile: Akademische Druck- und Verlagsanstalt, Graz 1969. Michael S. Engel. The taxonomy of recent and fossil honey bees (Hymenoptera: Apidae: Apis). – Journal of Hymenoptera Research 8, 1999.