laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Manólis Glézos

Manólis Glézos (kreeka Μανώλης Γλέζος; 9. september 1922 Apeíranthos – 30. märts 2020 Ateena) oli Kreeka poliitik ja ajakirjanik. Ta oli 1984–1986 ja juunist 2014 juulini 2015 Euroopa Parlamendi liige. Ta oli selle Euroopa Parlamendi koosseisu vanim saadik. Glézos sai tuntuks Kreeka vastupanuliikumises Teise maailmasõja ajal. 30. mail 1941 rebis ta koos Apóstolos Sántasega Ateena akropolilt maha haakristiga lipu. Saksa okupatsioonivõimud mõistsid ta tagaselja surma. 24. märtsil 1942 ta vahistati. Vangistuses teda piinati ja ta haigestus tuberkuloosi. 21. aprillil 1943 võtsid Itaalia okupatsioonivõimud ta kinni ning ta viibis 3 kuud vanglas. 7. veebruaril 1944 võtsid ta kinni Kreeka fašistid, kelle käes ta oli vangis järgmised 7,5 kuud. Järgnenud Kreeka kodusõja ajal anti ta korduvalt kohtu alla ja mõisteti surma, kuid rahvusvahelise surve tõttu jäid surmaotsused täide viimata. Talle mõistetud surmaotsused asendati 1950. aastal eluaegse vangistusega. 1951. aastal, kui ta alles vangis oli, valiti ta Kreeka parlamendi liikmeks. Ta vabanes vanglast 16. juulil 1954. 5. detsembril 1958 vahistati ta uuesti süüdistatuna spionaažis. 15. detsembril 1962 ta vabastati rahvusvahelise surve tõttu. 1961. aastal oli ta taas valitud parlamendi liikmeks. Pärast 1967. aasta riigipööret vahistati ta uuesti ning ta viibis 4 aastat vangistuses ja eksiilis. Pärast demokraatia taastamist valiti ta 1981 ja 1985 Kreeka parlamendi liikmeks. Viimati valiti ta parlamenti 2012. aastal. 2014. aastal valiti ta üle 430 000 häälega (Kreeka kandidaatidest parima tulemusega) Euroopa Parlamenti. 7. juulil 2015 astus ta sellelt kohalt tagasi. Ta kuulus radikaalsesse vasakpoolsesse parteisse SYRIZA. Glézos on kirjutanud artikleid ajalehtedesse alates 1942. aastast. 1950. aastatel oli ta Kreeka Kommunistliku Partei häälekandja Rizospástis ja ajalehe I Avgí toimetaja. Ta on avaldanud 6 raamatut. Ta valdas lisaks emakeelele inglise, prantsuse ja itaalia keelt. 1958 – Rahvusvaheline ajakirjanduspreemia 1959 – Maailma Rahunõukogu Joliot-Curie kuldmedal 1963 – Rahvusvaheline Lenini rahupreemia Tutvustus Euroopa Parlamendi kodulehel
Eelrooma rauaaeg

Eelrooma rauaaeg on vanema rauaaja ja ühtlasi kogu rauaaja varaseim periood Põhja-Euroopas. Eesti alal peetakse eelrooma rauaaja alguseks kokkuleppeliselt aastat 500 eKr, kuigi vanim teadaolev raudese – naaskel Iru kindlustatud asulast – on dateeritud juba nooremasse pronksiaega. Eelrooma rauaaja lõpp on määratletud sõlgede ilmumisega Eesti tarandkalmetesse, umbes aastasse 50 pKr, mil algas Rooma rauaaeg. Eelrooma rauaaja sees võib omakorda eristada varast ja hilist ajajärku, esimest iseloomustab pronksiaja lõpule omaste ehtetüüpide jätkuv levik ja samamoodi endiselt kivikirstkalmete rajamine, teist rauast ehete, tööriistade ja relvade laiem levik, nöör- ja kammornamendiga keraamika ning kivikirstkalmete asemel tarandkalmete rajamine. Perioodide piiriks on umbes 3. sajandi keskpaik eKr. Peamine eelrooma rauaaja asulatüüp oli tavaliselt üksikmajapidamisest koosnev avaasula, kuid leidus ka kindlustatud asulaid. Kujunes välja ühe domineeriva talu süsteem – igas piirkonnas asus muidu ühetaoliste majapidamiste kõrval üks märgatavalt jõukam talu, millel oli ilmselt privilegeeritud ligipääs strateegilistele ressurssidele ja kaubavahetuse saadustele ning millele teised talud maksid mingil kujul maksu. Antropoloogilised uuringud näitavad, et toitumises kasvas põllusaaduste osakaal, mis põhjustas mitmete terviseprobleemide (skorbuut, hambavaaba hüpoplaasia, kaaries) sagenemist, eriti vaesemates napi ja ühekülgse toidulauaga taludes. Tolleaegsete suhteliselt paljude luumurdude analüüs näitab, et need tekkisid peamiselt õnnetusjuhtumite, mitte tahtliku vägivalla tulemusel. Lang, Valter. Baltimaade metalliaeg. Õppematerjale. Tartu, 2003. Lk 37–50. ‎
Francesc Miralles

Francesc Miralles i Contijoch (sündinud 27. augustil 1968 Barcelonas) on katalaani kirjanik, esseist, tõlkija ja muusik. Eesti keeles on ilmunud tema teos "Armastus pisiasjadest" (originaal "Amor en minúscula", hispaania keelest tõlkinud Mai Tõnisoo, Tallinn: Tänapäev, 2014). Miralles Contijoch, Francesc (katalaani keeles)
Viktor Jerofejev

Viktor Jerofejev (vene keeles Виктор Владимирович Ерофеев; sündinud 19. septembril 1947) on vene romaanikirjanik, kirjanduskriitik ja kolumnist. Sündis Moskvas Nõukogude diplomaadi Vladimir Jerofejevi pojana. Osa lapsepõlvest veetis Viktor koos vanematega Pariisis. Jerofejev lõpetas 1970. aastal Moskva Riikliku Ülikooli filoloogiateaduskonna ja 1973. aastal aspirantuuri Maailmakirjanduse Instituudis. 1975. aastal kaitses ta väitekirja "Fjodor Dostojevski ja prantsuse eksistentsialism". Jerofejev sai tuntuks 1970. aastate alguses tänu ajakirjas Voprossõ Literaturõ avaldatud esseele markii de Sade'ist pealkirjaga "Markii de Sade, sadism ja XX sajand" . 1979. aastal organiseeris ta samizdatis tsensuurivaba almanahhi "Metropol". Jerofejev heideti sellepärast Kirjanike Liidust välja ja tema teoseid ei avaldatud Nõukogude Liidus kuni 1988. aastani, mil tuli võimule Mihhail Gorbatšov. Aastal 2022 lahkus ta Venemaalt Saksamaale. Viktor Jerofejev on peategelane 2012. aasta Soome dokumentaalfilmis "Venäjän vapain mies" / "Russian Libertine", režissöör Ari Matikainen. Жизнь с идиотом; lühijuttude kogumik; 1980, kordustrükk 1991 Русская красавица; romaan; 1990, kordustrükid 1992, 1998 ja 2005 В лабиринте проклятых вопросов; esseekogumik; 1996 Страшный суд; 1996 Пять рек жизни; romaan, 1998 Мужчины; 1999 Энциклопедия русской души; 1999 Бог X. Рассказы о любви; 2001 Хороший Сталин; romaan, 2004, eesti keeles "Hea Stalin", tõlkija Ilona Martson, (sarjas Punane raamat), kirjastus Tänapäev, 2005 Избранные; 2006 Русский апокалипсис; 2008 Свет дьявола; 2008 Акимуды; 2012 1990. aastal ilmunud Jerofejevi romaan "Vene kaunitar" ("Русская красавица") on tänaseks tõlgitud rohkem kui 20 keelde. 1998. aastal kirjutatud "Vene hinge entsüklopeedia" ("Энциклопедия русской души") kohta on Venemaa prokuratuuri esitatud kaebusi seoses roppuste ja russofoobiaga. Viktor Jerofejevi libretol põhineb Alfred Schnittke kahevaatuseline ooper "Elu idioodiga" (1992). 2013. aastal sai Viktor Jerofejev Prantsusmaa valitsuselt Auleegioni ordeni. Tema isa Vladimir Jerofejev (1920–2011) oli nõukogude diplomaat, ema Galina Jerofejeva (1920–2012) oli tõlk, vend Andrei Jerofejev (sündinud 1956) on kunstiajaloolane ja näituste kuraator. Markii de Sade, sadism ja XX sajand (vene keeles) https://tuotos.fi/elokuva/russian-libertine-venajan-vapain-mies/ https://www.vokrug.tv/person/show/viktor_erofeev/ http://stuki-druki.com/authors/Erofeev-Viktor.php https://lenta.ru/news/2013/10/04/victor/
Keevitusjaam

Keevitusjaam on eraldiseisev keevituspaigaldis keevitamiseks ja lõikamiseks kaarkeevitusseadmega. Üksuse põhielementideks on sisepõlemismootor ja keevitusvoolu generaator. Abielemendid on järgmised: püsiva pinge elektrigeneraator, keevituselektroodide kuivatamisseade, keevitusvoolu regulaator, tühikäigu pingeregulaator, õhu-plasmalõikuse seade, suunatud soojuskiirgusega kütteelement. Tööpõhimõte: generaator muundab sisepõlemismootori pöördemomendi keevitusvooluks. Keevitusjaamu kasutatakse laialdaselt oludes, kus keevitustöödeks pole võimalik kasutada tööstuselektrit (nt raudtee ehitamisel). Diiselgeneraator Keevitusjaam (vene keeles)
2014. aasta jäähoki maailmameistrivõistlused

2014. aasta jäähoki maailmameistrivõistlused olid 78. jäähoki maailmameistrivõistlused, mis toimusid Valgevenes Minskis 9.–25. maini. Maailmameistriks tuli Venemaa, kes alistas finaalis Soome. Pronksmedalid võitis Rootsi. Lisaajal ja karistusvisete järel lõppenud mängude skoorid on kaldkirjas.
Spermatogoon

Spermatogoon ehk algseemnerakk (ladina spermatogonium) on enamiku suguliselt sigivate isaste organismi spermatogeneesi rea diferentseerumata tüvirakk. Spermatogoonid arenevad munandites, seemnetorukeste seintes, ja peale jagunemist muutuvad spermatotsüütideks. Spermatogoon on kantud kehtivasse inimese tsütoloogia ja histoloogia standardsõnavarasse Terminologia Histologica-sse. "Meditsiinisõnastik" 715:2004. Sissekanne Terminologia Histologicas H3.07.02.1.00045: Spermatogonium. Spermatogoon Selles artiklis on kasutatud ingliskeelset artiklit en:Spermatogonium seisuga 14.07.2014.
Uhhuduur

Uhhuduur on seltskond jalgrattureid, kes on võtnud ette ümbermaailmareise etappide kaupa. ETV-s on senisest kõigist viiest reisist olnud eetris reisisaade "Ehh, uhhuduur". Neljast viimasest reisist on seltskond kirjutanud ka raamatud: "Ehh, uhhuduur!" 2007, "Ehh, uhhuduur! Ratastel Teheranist Addis-Abebasse." 2011, "Ehh, uhhuduur! Sina ei muuda Aafrikat, Aafrika muudab sind." 2015 ja "Ehh, uhhuduur! Tee teab." 2019. Ulaanbaatar (Mongoolia) – Katmandu (Nepal), juuni–september 2002 Katmandu (Nepal) – Teheran (Iraan), aprill–juuli 2007 Teheran (Iraan) – Addis Abeba (Etioopia), detsember–veebruar 2011 Addis Abeba (Etioopia) – Swakopmund (Namiibia), juuli–oktoober 2014 Punta del Este (Uruguay) – Lima (Peruu), juuni-august 2018 Lima (Peruu) - Playa Venao (Panama), juuni - august 2022 Mart Kuusk Priit Kuusk (Wend) Hannes Hanso Kristjan Prii Liivo Niglas Tanel Rütman (Taniil) [1]
Popkooripidu

Popkooripidu oli Tartus aastatel 2012–2016 igal suvel toimunud laulupidu, kus koorid laulsid tänapäevast levimuusikat. Kontsert toimus Tartu lauluväljakul, selle põhiorganisaator oli Mikk Targo. I popkooripidu toimus 30. juunil 2012. II popkooripidu toimus 29. juunil 2013, osales 151 koori ligi 5500 koorilauljaga. Repertuaaris oli 30 laulu Eesti pop- ja rokkmuusika varasalvest. III popkooripidu toimus 12. juulil 2014. IV popkooripidu toimus 27. juunil 2015. V popkooripidu toimus 2. juulil 2016. Igal aastal külastas seda üritust 7500–9000 inimest. 2017. aastal jäeti popkooripidu ära samal suvel toimunud noorte tantsu- ja laulupeo tõttu. DELTA. "Popkooripidu" Tartu laululaval ERR Arhiiv, 28.06.2013. Kertu Kula. Popkooripidu jääb sellel aastal ära Tartu Postimees, 05.06.2017. Popkooripeo koduleht – 2024. aasta seisuga on koduleht suletud.
Baltmuiža mõis

Baltmuiža mõis (läti keeles Baltmuiža või Baltā muiža, saksa keeles Weißensee, ka Baltensee või Weissensee) on endine rüütlimõis Lätis Ilūkste piirkonnas Prode vallas Baltmuižas. Baltmuiža mõis kuulus aastail 1900–1910 Budbergide suguvõsale, seejärel kaks aastat Peterburis elanud Alex. Gregor von Timrothile ja siis kuni võõrandamiseni aastal 1920 taas Budbergidele. Mõis ise on vanem, selle klassitsistlik peahoone püstitati juba 1803. aastal. 19. sajandi lõpus lisati kahekorruseline historitsistlik tiibehitis, samal perioddil püstitati ka hoone puidust veranda. Peahoonest järve poole jäid kõrvalhooned: ait, tallid, tootmishoone ja tänapäeval elumajana kasutusel olnud ehitis. Mõisa juures oli ka park, mis laskus terrassidena alla järve poole. Tänapäevani säilinud pargis on põhilisteks puuliikideks pärnad ja vahtrad. Järve äärde rajasid Budbergid kiviterrassiga iluaia, kus kasvasid ilupõõsad. Ilupõõsad kasvasid ka häärberi juures, seal ehtisid parki veel dekoratiivvaasid. Ühel terrassil asus ka hekilabürint, mis kujutas endast paruni initsiaale. Pärast võõrandamist asus mõisa peahoones kool, seejärel aiand. Tänapäeval on hoone eravalduses ja seda restaureeritakse. Mõisakompleksi juures asub kalmistu, kuhu on maetud 1812. aasta isamaasõjas langenud Prantsuse sõjaväelased. Sissekanne Läti mõisate veebisaidil; fotod (läti keeles)
Vanem rauaaeg

Vanem rauaaeg on rauaaja varaseim peaperiood. Eesti alal dateeritakse see ajavahemikku 500 eKr – 450 pKr ning jaotatakse kaheks ajajärguks: eelrooma rauaajaks (500 eKr – 50 pKr) ja rooma rauaajaks (50–450 pKr). Lang, Valter. Baltimaade metalliaeg. Õppematerjale. Tartu, 2003. Lk 37.
Synkavičy

Synkavičy (transkribeerituna Sõnkavitšõ, valgevene keeles Сынкавічы) on küla Valgevenes Hrodna oblastis Zelva rajoonis Synkavičy külanõukogus. Synkavičy suurimaks vaatamisväärsuseks on keskaegne kindluskirik. Gooti stiilis õigeusu kirik on ehitatud XIX sajandil ja on üks varasemaid gooti stiilis hooneid Valgevenes. Synkavicys asus ka riigimõis, mille hooned on peaaegu täielikult hävinud, säilinud on vaid viinaköök. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 2. juuni 2015. Vaadatud 24. juunil 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Synkavičy Synkavičy YouTube'is Synkavičy Püha Miikaeli kirik
Rahvasterännuaeg

Rahvasterännuaeg on ajalooperiood Euroopas, mis oli mõjutatud Suurest rahvasterändamisest. Eesti ajaloo periodiseerimise traditsiooni järgi on tegemist keskmise rauaaja osaga, mida tavaliselt paigutatakse aastatesse 450–600. Andres Tvauri dateerib perioodi lõpuajaks 550. aasta. Rahvasterännuajale eelnes Rooma rauaaeg ja järgnes eelviikingiaeg. Rahvasterännuaja kunst Lang, Valter. Baltimaade metalliaeg. Õppematerjale. Tartu, 2003. Lk 80. Tvauri, Andres. Rahvasterännuaeg, eelviikingiaeg ja viikingiaeg Eestis. Toimetanud Margot Laneman. Tartu 2012. Lk 18–19.
Noorem rauaaeg

Noorem rauaaeg on rauaaja viimane üldperiood, mis Eesti alal dateeritakse aastatesse 800–1200/1250. Noorema rauaaja ja ühtlasi kogu Eesti muinasaja lõpu määratlemine sõltub sellest, kas võtta aluseks põhjalikumate kirjalike allikate ilmumine 13. sajandi alguses või materiaalse kultuuri muutus, mis kestis kuni 13. sajandi keskpaigani. Noorem rauaaeg jaotatakse omakorda kaheks alamperioodiks: viikingiajaks ja hilisrauaajaks, mille vaheline piir on umbes aasta 1050 juures. Lang, Valter. Baltimaade metalliaeg. Õppematerjale. Tartu, 2003. Lk 106.
Metalist (Luhanski oblast)

Metalist on küla Ukrainas Luhanski oblastis Slovjanoserbski rajoonis, 10 km kaugusel Luhanskist loodes. Metalist asutati 1932. aastal. Küla asub 131 meetri kõrgusel merepinnast. 2001. aasta 1. jaanuaril elas külas 2197 inimest, asustustihedus 1541,75 inimest ruutkilomeetri kohta. 2014. aasta Ukraina kriisi ajal oli küla nii valitsusvägede kui ka venemeelsete separatistide kontrolli all. 17. juuni lahingutes hukkus küla juures kaks Venemaa ajakirjanikku ja neli valitsusvägede sõdurit, osa valitsusvägede sõdureid langes separatistide kätte vangi. 18. või 19. juunil vangistati küla juures ühenduse Donetski rahvavabariik võitlejate poolt Ukraina lendur Nadija Savtšenko. 14. juulil võtsid valitsusväed küla taas oma kontrolli alla. Под Луганском погиб журналист "России 1" В 3:50 утра начался артобстрел посёлка Металлист под Луганском СМИ: Нацгвардия взяла под контроль посёлок Металлист в Луганской области 4 силовиков убиты на Луганщине – журналист Ополченцы взяли в плен бойцов батальона «Айдар» «Меня убьют ваши русские власти. За мной — вся Украина!» — украинский офицер Надежда Савченко на допросе у террристов. // Цензор.НЕТ, 20.06.2014 Захоплена бойовиками льотчиця Надія Савченко перебуває в СІЗО в Росії – сестра // Радіо Свобода, 08.07.2014. "Ukraine conflict: Air strikes 'hit Luhansk targets'". www.bbc.com (inglise). BBC News Online. 14. juuli 2014. Vaadatud 14. juuli 2014. "Ukraine Accuses Russia of Escalation as Conflict Worsens". www.bloomberg.com (inglise). Bloomberg News. 14. juuli 2014. Vaadatud 14. juuli 2014. Сили АТО звільнили Металіст, Олександрівськ, Біле і Розкішне
Hilisrauaaeg

Hilisrauaaeg on Eesti ala ajaloo periodiseeringus rauaaja ja ühtlasi kogu muinasaja viimane periood, mis dateeritakse tavaliselt aastatesse 1050–1200/1227/1250. Andres Tvauri hinnangul toimus üleminek viikingiajalt hilisrauaajale aastatel 1000–1060. Perioodi lõpuaja määratlemine sõltub sellest, kas võtta aluseks põhjalikumate kirjalike allikate ilmumine 13. sajandi alguses, Eesti ala vallutamise lõpuleviimine Liivimaa ristisõjas 1227. aastal või materiaalse kultuuri muutus, mis kestis kuni sajandi keskpaigani. Hilisrauaajale järgnes keskaeg. Lang, Valter. Baltimaade metalliaeg. Õppematerjale. Tartu, 2003. Lk 106. Tvauri, Andres. Rahvasterännuaeg, eelviikingiaeg ja viikingiaeg Eestis. Toimetanud: Margot Laneman. Tartu 2012. Lk 18–20.
Podmotsa tsässon

Podmotsa tsässon on Suvistepühi ehk Nelipühi tsässon Setumaal, Podmotsa külas Setomaa vallas. Suvistepühad ehk nelipühad on 50 päeva pärast ülestõusmispühi. Tsässon asub kalmistul ja on tõenäoliselt ehitatud 1760. aastal. Seda on ehitatud ümber või põhjalikult remonditud veel 1893., 1932., 1995. ja 2003. aastal. Hoone on Setumaale erandlikult ehitatud poolpalkidest. Podmotsa kalmistu Tsässonate loetelu Jaanus Plaat, Arne Maasik. Podmotsa. Suvistepühi ehk Nelipühi (ka Troitsa või Püha Kolmainu) tsässon. – Õigeusu kirikud, kabelid ja kloostrid Eestis. Eesti Kunstiakadeemia. Tallinn 2011. Lk 890–891 Tapio Mäkeläinen, Ahto Raudoja. Podmotsa. – Setomaa tsässonad. 2011. Lk 302–305 Podmotsa tsässon kultuurimälestiste riiklikus registris Podmotsa kalmistu ja tsässon
TIL-rakk

TIL-rakud ehk tuumorikoe lümfotsüüdid ehk kasvajasse infiltreeruvad lümfotsüüdid (inglise tumor-infiltrating lymphocyte) on osade selgroogsete uudismoodustistes funktsioneeriv rakutüüp. Osadesse kasvajatesse infiltreeruvad TIL-rakud loetakse lümfisüsteemi (lümfoid(-immuun)süsteemi) rakupopulatsioonide – leukotsüütide hulka ja neile omistatakse osa organismi kasvajavastases immuunvastuses. Arvatakse, et TIL-rakud on püsivad kasvajarakkude kaaslased ja nende osa seostatakse enim kasvajarakkude hävitamisega.  Pikemalt artiklis TIL-immunoteraapia Vähihaigete teatud kasvajatest (näiteks metastaatiline melanoom) eraldatud TIL-rakke kasvatatakse in vitro ja mitme ravimeetodi kasutamise järel kasutatakse neid sama patsiendi TIL-immunoteraapias. "Meditsiinisõnastik" 770:2004. Klaus J. Busam, Cristina R. Antonescu, Ashfaq A. Marghoob, Kishwer S. Nehal, Dana L. Sachs, Jinru Shia, ja Marianne Berwick, Histologic Classification of Tumor-Infiltrating Lymphocytes in Primary Cutaneous Malignant Melanoma, Am J Clin Pathol 2001;115:856-860 © American Society of Clinical Pathologists, veebiversioon (vaadatud 15.07.2014) (inglise keeles) Yi-Lan Zhang, Jiang Li, Hao-Yuan Mo, Fang Qiu, Li-Min Zheng, Chao-Nan Qian ja Yi-Xin Zeng, Different subsets of tumor infiltrating lymphocytes correlate with NPC progression in different ways, Molecular Cancer 2010, 9:4 doi:10.1186/1476-4598-9-4, veebiversioon (vaadatud 15.07.2014) (inglise keeles) M J M Gooden, G H de Bock, N Leffers, T Daemen ja H W Nijman, The prognostic influence of tumour-infiltrating lymphocytes in cancer: a systematic review with meta-analysis, British Journal of Cancer (2011) 105, 93–103., doi:10.1038/bjc.2011.189 www.bjcancer.com, veebiversioon (vaadatud 15.07.2014) (inglise keeles) Erinevate vähivormide vähikolletes Kopsuvähk: Calhoun RF 2nd, Naziruddin B, Enriquez-Rincon F, Duffy BF, Ritter JM, Sundaresan S, Patterson GA, Cooper JD, Mohanakumar T., Evidence for cytotoxic T lymphocyte response against human lung cancer: reconstitution of antigenic epitope with peptide eluted from lung adenocarcinoma MHC class I.Lühikokkuvõte., Surgery. 2000 Jul;128(1):76-85., veebiversioon (vaadatud 14.11.2014.a.) (inglise keeles) Selles artiklis on kasutatud ingliskeelset artiklit en:Tumor-infiltrating lymphocytes seisuga 15.07.2014.
Oldenburgi hertsogkond

Oldenburgi hertsogkond (saksa Herzogtum Oldenburg) — saanud nime oma pealinna, Oldenburgi linna järgi — oli riik tänapäeva Loode-Saksamaal. Oldenburg kestis aastast 1180 aastani 1810, kui selle annekteeris Prantsuse esimene keisririik. See paiknes Weseri jõesuus. Kui Oldenburgi dünastia pealiin Oldenburgi krahvi Anton Güntheri isikus aastal 1667 välja suri, langes see Taani kuninglikule perekonnale. Karl Friedrich Schleswig-Holstein-Gottorpi liinist abiellus Peeter I tütre, suurvürstinna Anna Petrovnaga. Tema nõbu Friedrich August sai Oldenburgi hertsogiks aastal 1774. Üks tema vendadest, Adolf Fredrik, sai Rootsi kuningaks. Teise venna, Georg Ludwigi poeg Peter Friedrich Ludwig sai Oldenburgi suurhertsogiks aastal 1823. Järgnenud Oldenburgi valitsejad olid kõik tema järglased. See valitsejasugu, Oldenburgi dünastia, tuli võimule ka Taanis, Norras, Rootsis, Kreekas ja Venemaal, ja Kreeka haru noorema liini pärijad on Edinburghi hertsogi prints Philipi kaudu ka Briti troonipärimisjärjekorras.  Pikemalt artiklis Oldenburgi krahvkond Aastal 1773 loovutas Christian VII Oldenburgi Katariina II-le vastutasuks tema poja ja pärija Pauli osale Holsteini hertsogkonnas ja tema nõudele osale Schleswigi hertsogkonnast; Oldenburg läks Friedrich Augustile, perekonna noorema haru esindajale, ja aastal 1777 ülendati krahvkond hertsogkonnaks. Hertsogi poeg Peter Friedrich Wilhelm, kes päris isa valdused aastal 1785, oli nõrgamõistuslik ja tema nõbu Peter Friedrich Ludwig toimis regendina ning lõpuks, aastal 1823, päris trooni, valitsedes Lübeckit ja Oldenburgi personaalunioonis. Saksamaa mediatisatsiooniga aastal 1803 omandas Oldenburg Oldenburgi Münsterlandi ja Lübecki piiskopkonna. Aastatel 1810 kuni 1814 oli Oldenburg okupeeritud Napoleoni Prantsusmaa poolt. Selle annekteerimine Prantsuse keisririiki aastal 1810 oli üks põhjusi diplomaatiliseks lõheks endiste liitlaste Prantsusmaa ja Venemaa vahel, vaidlus, mis viis 1812. aasta sõtta ja lõpuks Napoleoni langemiseni.  Pikemalt artiklis Oldenburgi suurhertsogkond Aastal 1814 omanda hertsogkond Birkenfeldi vürstkonna ja sai suurhertsogkonnaks. Oldenburgi loss Eutini loss Oldenburgi valitsejate loend Oldenburgi krahvkond Oldenburgi suurhertsogkond
Talsi muinaslinnus

Talsi muinaslinnus oli 10.–14. sajandil tänapäeva Läti territooriumil Talsi linnas Klosterkalnsi mäel asunud linnus. Kogu Talsi järve idakallast hõlmavat 30 m kõrgust linnamäge kaevati 1930. aastatel, mil uuriti läbi 1/10 selle pindalast. Tehti kindlaks, et algne suhteliselt nõrk ja väikese elanike arvuga linnus rajati sinna 10. sajandil liivlaste poolt. 11. sajandil nagu paljudes muudeski kohtades Põhja-Kuramaal asustasid piirkonna ja võtsid linnuse üle kuralased, kes ehitasid selle põhjalikult ümber. Otsavall tehti 5–7 m kõrguseks ja järsendati mäenõlvu. Linnus ümbritseti 2 m laiuse puidust topeltmüüriga, mille kummaski otsas oli 2 m laiune värav, mida kaitsesid väravatornid ja kuhu viisid kivisillutisega kaetud teed. 60x55 m suurune linnuseõu oli tihedalt täis ehitatud ühe- ja kahetoalisi puitpõranda ja tihti ka keldriga elu- ja majapidamishooneid ning käsitööliste töökodasid. On leitud ka aida jäänused. Mitmete hoonete ja väravatornide alt on avastatud loomaluid, märke ehitusohvritest. Pealinnuse platoost 6 m madalamale mäe põhjaküljele rajati 80 m pikk ja 30 m lai eeslinnus. Talsi muinaslinnuse näol oli tõenäoliselt tegemist Kuramaa kõige suurema ja kõige võimsamate kindlustustega linnusega. 12. sajandil tekkis linnamäe kõrvale 4,5 ha suurune aolinn. Nii mitmeid tulekahjusid üle elanud linnus kui aolinn olid kasutusel ja asustatud kuni 14. sajandini. Talsit (kujul Talse) on mainitud 1231. aasta kuralaste ja paavst Gregorius IX esindaja Alna Balduini vahelises lepingus, millega teiste hulgas ka Talsi kuralased kohustusid võtma vastu preestrid ja laskma neil end ristida, tasuma paavsti määratud piiskoppidele ja prelaatidele maksu, osalema paganate-vastasetes sõjakäikudes ja andma leppe kinnituseks pantvange. Lepingu kohaselt asus linnus sel ajal Vanema piirkonnas. 1231./1232. aasta riialaste (Riia linna kodanikud, Riia piiskopi väed ja Mõõgavendade ordu) Kuramaale tehtud sõjakäiguga alistus Talsi ilmselt neile ja hiljem maadejagamise käigus määrati ta täpsemalt juba Mõõgavendade ordu järglase Liivi ordu võimu alla. Otsene kontroll linnuse üle jäi esialgu kohalike kura ülikute kätte, orduvennad asusid sellesse arvatavasti pärast 1260. aastat. Tõenäoliselt 14. sajandil ehitati muinaslinnuse lähedale Talsi ordulinnus. Valter Lang. Baltimaade metalliaeg. Õppematerjale. Tartu, 2003. Lk 120. "Talsu pilskalns, pilis.lv". Originaali arhiivikoopia seisuga 17. juuli 2014. Vaadatud 15. juulil 2014. Talsu pilskalns, letonika.lv Arveds Švābe. Senā Kursa. Straumes un avoti. Riia, 1938. Lk 91–92 Latvijas vēstures avoti. 2. köide: Senās Latvijas vēstures avoti. 1. vihik. Toimetaja Arveds Švābe, Rīga: Latvijas Vēstures institūta apgādiens, 1937. Internetis Valsts izglītības satura centrs, kaardid. "Ordeņa pils, pilis.lv". Originaali arhiivikoopia seisuga 17. juuli 2014. Vaadatud 15. juulil 2014. "Talsu pils (vieta), pilis.lv". Originaali arhiivikoopia seisuga 17. juuli 2014. Vaadatud 15. juulil 2014. Linnamägi Läti linnamäeportaalis