laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Diele

Diele [diile] (alamsaksa 'eeskoda, esik') on eelkõige alamsaksa kultuuriruumis levinud elamutüübi (nn Dielenhaus) tänavapoolne suur pearuum ehk eeskoda, mis on naaberruumidest poole korruse võrra kõrgem. Ruum on säilinud või taastatud mitmetes hiliskeskaegse Tallinna elamutes. Diele oli käsitöölistele tööruumiks ning kaupmeestele poe- ja kontoriruumiks. Selle taganurgas on mantelkorstenköök ja selle vastasseinas trepp, mis viib dornse peal paikneva vahekorruse rõdule. Dornse uks on tagaseinas, kuna tänavapoolses seinas paikneb välis portaaliga peauks ja selle kõrval (kas ühel või kahel pool) suur nelinurkne aknaava. Tavaliselt on diele'l talalagi, mida harilikult toetab massiivne kesksammas. "Kunstileksikon", Eesti klassikakirjastus, 2001. Lk. 88 "Eesti arhitektuur. Oskussõnastik", Valgus, 1993. Lk 7
Dornse

Dornse (ka dörnse; alamsaksa keeles ka Döns) on eelkõige alamsaksa kultuuriruumis levinud elamutüübi (nn Dielenhaus) 2-ruumilise peakorruse tagumine ehk hoovipoolne elutuba. Ruum asus diele taga, erandlikult selle küljel. Ruum on säilinud või taastatud mitmetes hiliskeskaegse Tallinna elamutes. Dornse oli köetav keldris paikneva kerishüpokausti abil. Dornsega liitus sageli üks või mitu mitteköetavat ruumi. Näiteks Lai tn 23. "Eesti arhitektuur. Oskussõnastik", Valgus, 1993. Lk 7
Fiaal

Fiaal (vanakreeka sõnast phiale 'karikas'; inglise pinnacle) on gootikale iseloomulik sale terav tornike ehisviilu külgedel.
Hospiits

Hospiits on surijate hoolduse ja palliatiivse raviga tegelev asutus, samuti sellega seotud hooldusfilosoofia (hospiitsfilosoofia).
Kapiitlisaal

Kapiitlisaal ehk kapiitel esinduslik saal kloostris või konvendihoones; tavaliselt on see kahelööviline käärkambri kõrval, kus loeti igal hommikul üks peatükk (kapiitel) piiblist ja toimusid vaimulike nõupidamised.
Klausuur

Klausuur (keskladina sõnast clausura 'suletud ruum') on kinnine sisehoovi ja nelja tiivaga kloostrihoone, kus elatakse oma reeglite järgi ja kuhu ei lasta võõraid.
Narač (Kabylnik)

Narač (poola keeles Narocz, leedu keeles Naročius) on agrolinnake (endine alev) Valgevenes Minski oblastis Miadziełi rajoonis, Narači külanõukogu halduskeskus. Narač asub merepinnast 196 meetri kõrgusel Narači rahvuspargi territooriumil. Agrolinnakesest lõuna pool Narači järve kaldal asub Narači kuurortalevik. Asulas on keskkool ja muusikakool, seal asuvad ka raamatukogu ja kultuurimaja. Naračis on lihakombinaat, seal valmistatakse juustu ja võid. Vaatamisväärsusteks on uusgooti stiilis katoliku kirik (1897–1901) ja õigeusu kirik (XIX sajandi teine pool). Säilinud on ka mitmed vanad hooned ja (osaliselt) XIX sajandil rajatud mõisakompleks. Asula piiridesse jääb ka krivitšite ja dregovitšite kääbaskalmistu. Narači asulat mainitakse esimest korda XV sajandi keskpaigas, mil see kandis nime Miadzieł Mały (ladina keeles Medal Minor). Aastal 1463 rajati sinna mõis, mille omanikeks olid algul Svirskid, aga aastast 1527 Goštautased. Hiljem on selle omanikeks olnud teiste seas ka Zbaraskid ja Abramowiczid. Aastast 1527 kandis asula nime Kabylnik. Seoses haldusreformiga hakkas Kabylnik kuuluma Vilniuse vojevoodkonda ja Ašmiany maakonda. Asula oli toona ametlikul alev. Poola jagamisel läks Kabylnik aastal 1795 Venemaa koosseisu. Ühtlasi hakkas alev kuuluma Vilno kubermangu. Aastal 1847 jagunes alevi ala kahe mõisa vahel, mõlema mõisa häärberid ehitati just Kabylnikusse. Aastal 1885 oli alevis 485 elanikku, seal asus kaks kirikut, lisaks veel ka sünagoog. Alevis oli üks kõrts ja üks laohoone, seal asus turg, viis korda aastas peeti Kabylnikus laata. Pärast Esimest maailmasõda kuulus Kabylnik Poola koosseisu. Toona oli alevis 900 elanikku, laadad toimusid iga kuu. 1939. aastast kuulus asula Nõukogude Liitu, ühtlasi muudeti alev külaks. Sakslased hõivasid asula juunis 1941, aastaks 1942 olid kõik Kabylniku juudid tapetud. Aastal 1943 ründasid Kabylniku sakslastest ja valgevene politseinikest omakaitseväge Armia Krajowa üksused. Kõik sakslased tapeti, valgevenelastest politseinikud aga vabastati, et tagada kohaliku rahva toetus. Seejärel hõivasid asula nõukogude partisanid komandör Markovi juhtimisel, elanikud aeti asulast minema ja see põletati maha. Aastast 1949 sai Kabylnikust kolhoosi Peramoha (Перамога) keskus. Narači nime kannab asula aastast 1964. Narači katoliku kirik Narači vanalinn Narač Raścisłaŭ Łapicki – Valgevene metsavend Aleh Łapicki – Valgevene metsavend Česlovas Kudaba – Leedu-Valgevene geograaf ja koduloolane "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 29. juuni 2015. Vaadatud 29. juunil 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)  Narač (Kabylnik) – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Narač Video asula ajaloo kohta
Lavatoorium

Lavatoorium (ka lavabo) on kloostrites või konvendihoones ühine pesemisruum. Lavatooriumi kõrval oli refektoorium.
Puto

Puto (itaalia k 'poiss') ehk amorett ehk eroot on paljas enamasti tiibadega poisike, mida figuurina kasutatakse palju sisearhitektuuris.
Reduut

Reduut (prantsuse keeles redoute) on iseseisvalt kaitstav kolme- või hulknurkne suletud muldkindlustus. Reduut. // Robert Treufeldt. "Kalaranna fort ehk hilisem "Patarei" vangla". MTÜ Castellum. Tallinn 2019. Lk 63
Ristikäik

Ristikäik on võlv- või talalaega galeriitaoline ringtee, mis ühe- või kahekorruselisena ümbritseb kloostri klausuuri või konvendihoone nelinurkset sisehoovi, ühendades seda ümbritsevaid ruume. Hildesheimi toomkiriku kahekordne ristikäik Monreale toomkiriku ristikäik Avignoni paavstilossi ristikäik Gloucesteri katedraali ristikäik Teise korruse ristikäik Kuressaare linnuses Tallinna dominiiklaste kloostri ristikäik
Reales Alcázares

Reales Alcázares (hispaania Reales Alcázares de Sevilla) on kindlustatud loss (alcázar) Hispaanias Sevillas. Linnuse ehitamist alustas Almohaadide dünastia juba 12. sajandil. Aastal 1364 lasi Pedro I ehitada selle kuningaresidentsiks. Vaatamata ulatuslikule ümberehitusele säilitati mauri stiilis aiad ja õu. Pedro I paleed peetakse parimaks ja kaunimaks mudéjar-stiili näiteks. Reales Alcázares, Sevilla katedraal ja Archivo General de Indias kuuluvad 1987. aastast UNESCO maailmapärandi nimistusse. Tutvustus UNESCO maailmapärandi lehel
Svir

Svir (valgevene keeles Свір, taraškievica '​s Сьвір, poola keeles Świr, leedu keeles Svieriai) on agrolinnake (endine alev) Valgevenes Minski oblastis Miadziełi rajoonis, Sviri külanõukogu halduskeskus. Svir asub Sviri järve kaldal Narači rahvuspargi territooriumil. Asulas on keskkool, spordikool ja muusikakool, seal asuvad ka kultuurimaja ja kaks raamatukogu. Sviris on toiduainetetööstus. Vaatamisväärsusteks on vanalinn, vanausuliste palvemaja, sünagoog, XX sajandi alguses rajatud mõisakompleks (suuremas osas Luščiki küla territooriumil) ja katoliku kirik (ehitatud 1649–1653, renoveeritud 1903–1909). Pärimuse järgi rajas Sviri asula Daumantas, püstitades XIII sajandil Peruni pühamu kohale lossi. Asula esimesed dokumenteeritud omanikud olid Svirskid. Asula oli Vilniuse vojevoodkonda ja Ašmiany maakonda kuuluv alev. Aastast 1528 läks see Radziwillide valdusse. Poola jagamisel läks Svir aastal 1795 Venemaa koosseisu. Algul hakkas alev kuuluma Słonimi, hiljem aga Vilno kubermangu. Aastal 1879 rajati sinna pruulikoda, aastal 1896 aga piiritusevabrik. Aastal 1897 oli Sviris telegraafijaam, kohtumaja, 34 ladu ja 12 võõrastemaja, 14 kõrtsi. Lisaks peeti seal viis korda aastas laata. Pärast Esimest maailmasõda kuulus Svir Poola koosseisu. 1939. aastast kuulus asula Nõukogude Liitu, ühtlasi muudeti alev külaks. Svirist sai taas alev aastal 1958. Aastal 2008 muudeti Svir agrolinnakeseks. Sviri katoliku kirik Sviri panoraam Svir Aleksandr Ljahovski – Valgevene kabetaja Eduard Vajciachovič – Valgevene poliitik  Svir – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Marko Kass

Marko Kass (sündinud praeguse Karula valla territooriumil) on eesti põllumajandusteadlane. Ta on lõpetanud 2004. aastal Eesti Põllumajandusülikooli bakalaureuseõppes ja kaitsnud 2007. aastal magistriväitekirja loomakasvatuse erialal. 2014. aastal sai ta doktorikraadi väitekirjaga "Effect of crude glycerol feeding on feed intake, lactational performance and metabolic status of dairy cows" ("Toorglütserooli söötmise mõju lüpsilehmade söömusele, piimajõudlusele ja ainevahetuslikule seisundile"). Marko Kass on end erialaselt täiendanud Taanis Aarhusi Ülikoolis[viide?] ja Rootsi Põllumajandusülikoolis[viide?] ning Ühendkuningriigis Scotland's Rural College's professor Marie J. Haskelli töörühmas[viide?]. Kass on Eesti Maaülikooli õppejõud[viide?]. Tema peamised teadustöösuunad on mäletsejaliste metabolism, söödad ja nende kvaliteet ning mäletsejaliste metabolismi uurimise metoodika.[viide?] Kass on põllumajandusteadlasi ühendava Akadeemilise Põllumajanduse Seltsi liige (2008. aastast), sealhulgas eestseisuse liige 2010. aastast ja seltsi president 2015. aastast. Ta on ka Akadeemilise Põllumajanduse Seltsi teadusajakirja Agraarteadus (Journal of Agricultural Science) toimetuskolleegiumi liige. Ta on vabatahtlik Eesti Maaülikooli üliõpilaste projektis "Elus teadus". Ta on 2012. aastast Eesti Maaülikooli veterinaarmeditsiini ja loomakasvatuse instituudi iga-aastase konverentsi "Terve loom ja tervislik toit" korraldustoimkonna liige. Marko Kass oli Eesti Maaülikooli International Clubi asutajaliige[viide?] ja korraldustoimkonna liige 2011–2015. Ta on SA MÜ (Kääriku Metsaülikool) tegevtoimkonna ja nõukogu liige ning Kääriku Metsaülikooli kogumiku toimetaja 2007–2015. Aastatel 2004–2006 oli ta noorteühenduse Noor-Isamaa esimees. [viide?] Maameestel maamõtted. Valgamaalane, 31. jaanuar 2006 https://www.etis.ee/Portal/Mentorships/Display/66a8c1a1-a0da-40ec-8876-e77521c460f2 Projekt "Elus teadus" Konverents "Terve loom ja tervislik toit"
Alcázar

Alcázar on kuningaresidentsina kasutatav kindlustatud loss või linnus Hispaanias ja Portugalis. Tuntud alcázarid on: Reales Alcázares Andaluusias Sevillas Segovia Alcázar Kastiilias Toledo Alcázar Toledos
Budsłaŭ

Budsłaŭ (valgevene-eesti transkriptsioonis Budslav, poola keeles Budsław) on agrolinnake (endine alev) Valgevenes Minski oblastis Miadziełi rajoonis, Budsłaŭ külanõukogu halduskeskus. Budsłaŭ asub merepinnast 177 meetri kõrgusel Servači jõe kaldal. Asula nimi tähendab ligikaudu 'meisterlikku ehitajat'. Vanimates dokumentides esineb nimi Слаўная Буда, mille tõlkevaste "meisterehitaja" on ka otseselt. Asulas on keskkool ja kultuurimaja. Vaatamisväärsusteks on vesiveski, katoliku kabel, XIX sajandil ehitatud kirikla, XVIII–XX sajandil rajatud mõisakompleks (peahoone on küll hävinud). Suurimaks vaatamisväärsuseks on aga katoliku kirik (1767–1783) imettegeva Jumalaema ikooniga. Kirik on ametlikult Basilica minoris. Budsłaŭ asulat mainitakse esimest korda aastal 1504, mil suurvürst Aleksander selle tsistertslaste ordule andis. Aastal 1560 lahkusid mungad asulast, aga aastal 1589 tulid nad tagasi ja ehitasid sinna kloostri, selle juurde aga puidust katoliku kiriku. Toonane Minski vojevood Jan Pac annetas kirikule paavst Clemens VIII-lt saadud ikooni, mis asub seal tänapäevani. Aastal 1732 sai Budsłaŭ asulast Vilniuse vojevoodkonda ja Ašmiany maakonda kuuluv alev. Poola jagamisel läks Budsłaŭ 1795. aastal Venemaa koosseisu. Aastast 1848 läks see Oskierkode valdusse. SeosesKastuś Kalinoŭski ülestõusuga klooster suleti. Aastal 1907 avati asulast kahe kilomeetri kaugusel Budsłaŭ raudteejaam. Esimese maailmasõja ajal paiknes alevis Venemaa II armee staap. Sealt juhatati ka 1916. aastal läbi viidud traagilist Narači operatsiooni. Pärast Esimest maailmasõda kuulus Budsłaŭ Poola koosseisu. Toona hakati alevis ka laatasid pidama. 1939. aastast kuulus asula Nõukogude Liitu, ühtlasi muudeti alev külaks. Aastast 1992 on Budsłaŭ palverännakute sihtpunktiks. Budsłaŭ katoliku kirik Budsłaŭ kirik seestvaates Budsłaŭ ikoon Kohalik kalmistu Vincent Žuk-Hryškievič – Valgevene poliitik Paŭlina Miadziołka – Valgevene kirjanik Ivan Vasilevič – Valgevene poliitik "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 29. juuni 2015. Vaadatud 29. juunil 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)  Budsłaŭ – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Budsłaŭ Asula Valgevene fotoentsüklopeedias Asula YouTube'is
Budsłaŭ Püha Neitsi Maarja taevamineku kirik

Budsłaŭ Püha Neitsi Maarja taevamineku kirik või Budslavi Püha Neitsi Maarja taevamineku kirik (valgevene keeles Касцёл Унебаўзяцця Найсвяцейшай Дзевы Марыі) on kirik Valgevenes Minski oblastis Miadziełi rajoonis Budsłaŭ külanõukogus Budsłaŭ agrolinnakeses. Kirikut kasutavad katoliiklased, see on ametlikult Basilica minoris. Algselt kuulus kirik tsistertslaste ordule. Kuigi kirikut mainitakse esimest korda aastal 1504, pole sellest ajast midagi säilinud. Hoone vanemad osad pärinevad aastast 1633, hilisemad aga 1783. Hoone on hea näide baroksest arhitektuurist. Budsłaŭ Püha Neitsi Maarja taevamineku kirik on üks seitsmest "Valgevene imest". Budsłaŭ asulat mainitakse esimest korda aastal 1504, mil suurvürst Aleksander selle tsistertslaste ordule andis. Toona oli kloostri juures ka puidust kabel, mis on praeguse kiriku eelkäija. Aastal 1560 lahkusid mungad asulast, aga aastal 1589 tulid nad tagasi ja ehitasid sinna kloostri, selle juurde aga puidust katoliku kiriku. Uus kirik valmis aastal 1591. Aastal 1613 annetas toonane Minski vojevood Jan Pac kirikule paavst Clemens VIIIlt saadud ikooni, mis asub seal tänapäevani. Aastal 1633 alustati uue kivist kiriku ehitust, mis valmis aastaks 1643. Kloostrile kuulunud kirikule lisati aastal 1750 veel kloostri elamukorpus, aga üldjoontes säilis hoone algne kuju kuni uute ehitustööde alguseni aastal 1767. Aastast 1756 hakkas kloostri eestvedamisel kirikus tegutsema muusikakool. Aastal 1756 algasid kirikus suured ehitustööd, uus hoone valmis aastal 1783 ja pühitseti Neitsi Maarja taevamineku auks. Arhitektiks oli Józef Fontana. XIX sajandil seoses Kastuś Kalinoŭski ülestõusuga klooster suleti, hoone jäi aga edasi katoliiklaste käsutusse. Aastast 1992 on kirik palverännakute sihtpunktiks, aastal 1993 pühitses Johannes Paulus II kiriku Basilica minoriseks. Kirikus paikneb tundmatu meistri valmistatud imettegev ikoon, mille paavst Clemens VIII kinkis toonasele Minski vojevoodile Jan Pacile, kuna see pöördus kalvinistide seast katoliku usku. Aastal 1613 annetati ikoon omakorda kloostrile, kus see kujunes üheks tähtsamaks katoliiklikuks reliikviaks Valgevene aladel. Ikooni tähtsus vähenes pärast kloostri sulgemist, ent tänapäeval on ikoon taas Valgevene katoliiklaste jaoks tähtsaks ususümboliks kujunenud. Aastal 1998 kroonis kardinal Kazimierz Świątek ikooni. Artikkel kiriku kohta Kiriku koduleht Fotod kiriku kohta
Poola põllumajandus

Kuigi põllumajanduse osa SKTs on küllaltki väike – vaid 4% ja hõivatud vaid 12,9% tööealisest rahvastikust, selle majandusharu roll riigi majanduses on suur: kolmandik kuni pool Poola ekspordituludest tuleb põllumajandusest. Poola loodustingimused ja -ressursid on eriti soodsad põllumajanduse arengule riigi lõuna- ja edelaosas ning ebasoodsad riigi ida- ja põhjaosas. Põllumaa hõlmab üle poole Poola pindalast (48,3%), sellest on 36,2% on haritav maa (peamiselt riigi edelaosas) ja 10,7% on rohumaad (kirde- ja idaosas). Mitmeaastaste põllukultuuride all on vaid 1,3% riigi territooriumist. Metsaga on kaetud 30,5% kagu osas. Poolas on üks Euroopa suurimaid suhkrurooge (2012. a – 12,35 mln t). Samuti kasvatatakse kartuleid (9,1 mln t), nisu (8,6 mln t), otra (4,2 mln t), maisi (3,9 mln t), õunu (2,9 mln t), rapsi (1,9 mln t), kapsaid (1,2 mln t), juurvilju (824 tuhandet t), tomateid (758 tuhandet t), sibulaid (648 tuhandet t), kurke (520 tuhandet t) ja jms. Poolas on arenenud loomakasvatuse harud. Loomade arv seisuga 2013. aasta FAO andmetel: sead – 11 mln , lambad – 249 tuhandet, veised 5,9 mln, hobused – 207 tuhandet, kanad – 124 tuhandet ja jms. Poolas toodetakse palju erinevaid tooteid, mis kasutab kõik Euroopa. Näiteks, 2012. aastal oli veiseliha – 451 tuh t, lehmapiim – 12,6 mln t, sealiha – 1,8 mln t, muude lindude munad – 530 tuh t, kanaliha – 1,4 mln t. Ka toodetakse võid – 199 tuh t, juuste – 685 tuh t, kuiv rasvata piima – 131 tuh t, searasva – 168 tuh t ja jms. Poolas on ülekaalus eksport. Poola ekspordib nisu – 825 tuh t, õunu – 532 tuh t, rapsiseemneid – 423 tuh t, jooke alkoholivaba – 383 tuh t, juurvilju (külmutatud) – 336 tuh t, puuvilju – 323 tuh t ja jms. Poola on kartuli, suhkrupeedi, rapsi, maisi, sea- ja linnuliha suurtootja Euroopas. Poola impordib sojauba – 1,9 mln t, nisu – 816 tuh t, päevalille – 728 tuh t, maise – 477 tuh t, rapsiseemneid – 408 tuh t ja jms. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 18. august 2019. Vaadatud 9. novembril 2014.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Põllumajandusliku tootmise statiistika FAO kodulehel
Konstantin Märska

Konstantin Märska (28. mai 1896 Valmiera – 30. august 1951 Tallinn) oli Eesti filmioperaator, Eesti filmikunsti rajajaid. Märska hakkas juba 15-aastaselt Kuressaares tööle kinomehaaniku abilisena. Ta oli koos vend Theodor Märskaga tummfilmikompanii Estonia-Film üks asutajatest. Aastaid töötas ta filmistuudios Eesti Kultuurfilm (asutatud 1931. aastal), kus tema käe all valmis hulgaliselt kroonika- ja sündmusfilme. 1930. aastal valmis Märska ja Boris Jaanikose koostöös film "Kuldämblik". See oli esimene Eestis valminud nn plaadihelifilm, st heli oli salvestatud eraldi plaadile. Konstantin Märska on maetud Tallinna Rahumäe kalmistule. "Mineviku varjud" (1924) "Dollarid" (1929) "Vigased pruudid" (1929) "Jüri Rumm" (1929) "Kuldämblik" (1930) "Pühad Petseris" (1936) "Vaated Osmussaarelt" (1937) "Nobedate näppude linn" (1937) "Isoviha" (1939) Soome "Simo Hurtta" (1940) Soome "Eesti põlevkivi" (1948) "Hülgepüük" (1949) "Nõukogude Eesti kalurid" (1950) "Rünnak soodele" (1951) Eesti entsüklopeedia. Kd.14. Eesti elulood. Lk.314 Lauri Kärk "Filmimehe elu Eesti Vabariigis: Konstantin Märska 100" – postimees.ee, Kultuur, 31. mai 1996 Maria Mang "Esimesed eesti kaadrid 1896–1939". KesKus, juuni 2009 Konstantin Märska andmekogus IMDb (inglise) Lauri Kärk "Filmimehe elu Eesti Vabariigis: Konstantin Märska 100" – postimees.ee, Kultuur, 31. mai 1996 Arthur Ruusmaa "Märska, Konstantin – filmioperaator" – virumaa.ee, 19. mai 2002 "Fotonäitused. Konstantin Märska "115". Eesti Filmiarhiiv
Kadi Kass

Kadi Kass (kuni 2005 Kadi Grichin; sündinud 21. veebruaril 1978) on setu päritolu eesti ajaloolane. Ta lõpetas 2001. aastal Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna ja töötab raamatukoguhoidjana TÜ raamatukogus. Kass on korporatsiooni Filiae Patriae vilistlane ja kuulub Naiskodukaitsesse. Ajaloolasena on ta uurinud peamiselt Lõuna-Eestit ja Setumaad. Ta on ka Õpetatud Eesti Seltsi sekretär ja peamine asjaajaja. Laulnud regilauluansambli Sinimaniseele esimeses koosseisus. Setude usumaailmast pagana- ja õigeusu, Lääne ja Ida, Eesti ja Vene piiril. – Etnoloogia hääled, 4, Tartu, 2002, lk 21–22. Kaardil ja südames ehk ajaloo õpetamisest ja õppimisest Euroopas – Õpetajate Leht 10. oktoober 2003, lk 13. Riiklik poliitika Petserimaa usuelu korraldamises 1920.-1930. aastatel – Õpetatud Eesti Seltsi aastaraamat. Tartu, 2003, 2000-2001, lk. 167–182. Mineviku varjud tänases päevas – Kultuur ja Elu nr 3/2004 lk 46–47 Usuküsimus Setomaal: piiriala kultuuri ja ajaloo sõlmpunkt – Tartu Ülikooli Lõuna-Eesti keele- ja kultuuriuuringute keskuse aastaraamat. Tartu, 2004, 3, lk. 63–81 Abielus (alates 2005. aastast) Marko Kassiga. Tütre ja poja ema.
Gianfranco Terenzi

Gianfranco Terenzi (2. jaanuar 1941 – 20. mai 2020) oli San Marino poliitik, kes oli 1. oktoobrist 2014 1. aprillini 2015 San Marino kaptenregent. Ta oli ametis koos Guerrino Zanottiga. Ta oli San Marino Kristlik-Demokraatliku Partei liige. Gianfranco Terenzi oli kaptenregendi ametis ka oktoobrist 1987 aprillini 1988), oktoobrist 2000 aprillini 2001) ja aprillist oktoobrini 2006.
Guerrino Zanotti

Guerrino Zanotti (sündinud 24. oktoobril 1962) on San Marino poliitik, kes oli 1. oktoobrist 2014 1. aprillini 2015 San Marino kaptenregent. Ta oli ametis koos Gianfranco Terenziga. Ta on Sotsialistide ja Demokraatide Partei liige.
Miro Cerar

Miroslav Cerar (sündinud 25. augustil 1963 Ljubljanas) on Sloveenia jurist ja poliitik, aastatel 2014–2018 Sloveenia peaminister. Ta on võimlemise olümpiavõitja Miroslav Cerari ning kunagise peaprokuröri ja justiitsministri Zdenka Cerari poeg. Ta on olnud professor Ljubljana ülikoolis ja töötanud parlamendi õigusnõunikuna. Miro Cerar on juunis 2014 Miro Cerari Partei nime all asutatud Modernse Keskpartei esimees. 13. septembrist 2018 kuni 13. märtsini 2020 oli ta Sloveenia välisminister. Slovenia. Ministries, etc. rulers.org
Miroslav Cerar

Miroslav Cerar (sündinud 28. oktoobril 1939 Ljubljanas) on endine sloveeni sportvõimleja. Ta tuli olümpiavõitjaks toenghooglemises nii 1964. aastal Tōkyōs kui ka 1968. aastal Méxicos. Tōkyōs võitis ta ka pronksmedali kangil. Ta on ka kolmekordne maailmameister ja üheksakordne Euroopa meister. Hariduselt on ta jurist. Miroslav Cerari abikaasa oli Zdenka Cerar. Poliitik Miro Cerar on nende poeg.
Aleksandar Vučić

Aleksandar Vučić (sündinud 5. märtsil 1970 Belgradis) on Serbia jurist ja poliitik. Alates 31. maist 2017 on ta Serbia president, enne seda oli ta 27. aprillist 2014 kuni 31. maini 2017 Serbia peaminister. Ta on Serbia Progressiivse Partei esimees. Aastatel 1998–2000 oli ta infominister ja 2012–2013 kaitseminister.
Erna Solberg

Erna Solberg (sündinud 24. veebruaril 1961 Bergenis) on Norra poliitik, kes oli 16. oktoobrist 2013 kuni 14. oktoobrini 2021 Norra peaminister. Ta on alates 9. maist 2004 Høyre esimees. Aastatel 2001–2005 oli ta regionaalminister. Aprillis 2021 sai ta peaministrina politseilt trahvi koroonapiirangute rikkumise eest. Ta on abielus ja on kahe tütre ema. Tema õde Marit Solberg on mikrobioloogi haridusega ärijuht. Norra peaminister rikkus koroonapiiranguid ja sai trahvi, ERR, 9. aprill 2021
Adam Kendon

Adam Kendon (4. aprill 1934 London – 14. september 2022) oli inglise semiootik, žestide uurija. Ta õppis bioloogiat ja eksperimentaalpsühholoogiat Cambridge'i Ülikoolis ja Oxfordi Ülikoolis. Kendon, Adam; Sebeok, Thomas A.; Umiker-Sebeok, Jean (eds.) 1981. "Nonverbal Communication, Interaction, and Gesture." (Approaches to Semiotics 41.)