laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Viru Eesti Selts Kalevipoeg

Viru Eesti Selts "Kalevipoeg" oli aastatel 1876–1940 Viru- ja Järvamaa haritlasi ja taluperemehi ühendav selts. Seltsi eesmärk oli rahvahariduse edendamine. Selts asutati Michael (ka: Mihhail) Lindenbergi eestvõttel 1876. aastal Rakveres. 17. veebruaril 1876 avas selts ka eriprogrammiga Kalevipoja Seltsi 3-aastane kooli ("Kalevipoja" kool). Aastal 1880 alustas selts nädalalehe Valgus väljaandmist. Aastal 1883 seltsi hoone hävis tulekahjus ja pärast seda – 1884–1940 – töötas selts Salatsel kohaliku haridusseltsina. A. Vassar. Kalevipoja selts Virumaal aastatel 1876–1881. Ajaloo järskudel radadel. Tallinn, 1966 Eesti entsüklopeedia veebis [1] (vaadatud 15.02.2013)
Vikerlased (ansambel)

Vikerlased oli aastatel 1965–2000 Tallinnas tegutsenud rahvamuusikaansambel. Aastal 1971 pälvis ansambel Eesti NSV rahvakollektiivi nimetuse. Ansambli dirigent ja ühtlasi ka kunstiline juht oli Uno Veenre. EE 12. köide, 2003: 664.
Ansgar Focke

Ansgar-Bernhard Focke (sündinud 22. aprillil 1982 Wiesbadenis) on Saksamaa poliitik. Ansgar Focke lõpetas 2000. aastal Lohnes majandusgümnaasiumi. Aastatel 2000 kuni 2003 õppis ta kindlustusagendiks. 2006 aastal avas ta oma kindlustuse ja rahanduse firma. Seejärel on ta töötanud sõltumatu kindlustusagendina. Alates 2007.aastast elab Focke Delmenhorstis. Ansgar Focke on Kristlik-Demokraatliku Liidu liige aastast 1999 ja alates 1998. aastat kuulub ta noorteorganisatsiooni Junge Union. Alates 2000 Focke on CDA liige ja alates 2005 - CDL ja CDU / CSU (MIT) liige. Alates 2003 kuni september 2009 ta oli Oldenburgi maa rahvaliidu "Junge Union" esimees. Selles ametis ta oli Saksa kampaania: "Nostalgia ?Ei, aitäh" üks asutajatest. Aastal 2003 Focke sai CDU juhatuse liikmeks Oldenburgis ja seal ta nüüd töötab eksperdina. Alates novembrist 2008 oli ta CDU tegevdirektor. Detsembris 2008, Focke valiti (93,8% häältest) Oldenburg maa CDU esimeheks. Aastal 2001 Ansgar Focke oli kõige noorem kandidaat ja oli otseselt valitud linnavolikokku. Ta oli tagasi valitud 2006 aastal viieks aastaks. Ansgar Fox oli parim kandidaat Junge Unioni valimistel 2008 aastal. Alates 27. jaanuarist 2008 ta on Saksa Liidu Parlamendi CDU fraktsiooni esindaja. Alates 2008 kuni 2013 ta töötab petitsioonikomisjonid ja Sotsiaal-, pere-, naiste ja tervise küsimuste Komitees. CDU - s ta on noorte rühma esindaja.
Giovanni Maria Visconti

Giovanni Maria Visconti (7. september 1388 – 16. mai 1412) oli teine Milano hertsog aastatel 1402–1412. Giovanni Maria, kes oli pärinud oma isalt Gian Galeazzo Viscontilt julmuse, oli erinevalt isast suhteliselt saamatu valitseja. Giovanni Maria Visconti mõrvati Milano gibelliinide poolt pärast tema kümneaastast valitsemisaega. Hertsogitiitli päris tema vend Filippo Maria Visconti.
Seo Jae-pil

Seo Jae-pil (Hangul: 서재필; Hanja: 徐載弼; 7. jaanuar 1864 Jeonranam-do Bosung – 5. jaanuar 1951 Philadelphia Ameerika Ühendriikides) oli Korea poliitik ja iseseisvuslane, ajakirjanik ja arst. Tema kirjanikunimi oli Songjae(송재;松齋), Ssangkyung(쌍경;雙慶), Osia, ameerika nimi oli Philip Jaisohn. Ta oli esimene korealane, kellest sai naturalisatsiooni korras Ameerika Ühendriikide kodanik. (20) Seo Jae-pil: pioneering reformer, independence fighter koreatimes 2011.12.28 (English) Seo Jae-pil Memorial Association (korea) (20) Seo Jae-pil: pioneering reformer, independence fighter koreatimes 2011.12.28 (English) Arirang - Interactive History of Korean Americans (English) My Days in Korea & Other Essays by Philip Jaisohn, MD, edited by Sun-pyo Hong, published by Yonsei University Press, 1999. (English)
Alutaguse madalik

Alutaguse madalik on Eesti maastikurajoon, mille pindala on 3345 km2. Halduslikult jääb madalik Lääne- ja Ida-Viru maakonda. Maastikus domineerivad jääjärve- ja järvetasandikud (37%) ja sootasandikud (37%). Maakatet iseloomustab väga suur metsaalade osatähtsus (78%; Eesti suurim), mis enamjaolt on asustamata. Põllumaaga kaetud alasid on 8%. Alutaguse Arold, I. (2005). Eesti maastikud. Tartu Ülikooli Kirjastus
Irboska lavamaa

Irboska lavamaa on Eesti maastikurajoon, mille pindala on 72,6 km2. Halduslikult jääb lavamaa Võru maakonda. Lavamaa asub Kagu-Eestis Haanja kõrgustiku kirdeosas, piirnedes idast Venemaa Pihkva oblastiga. Lavamaad asustavad setud. Arold, I. (2005). Eesti maastikud. Tartu Ülikooli Kirjastus. Lk 280
Kesk-Eesti lavamaa

Kesk-Eesti lavamaa (ka: Kesk-Eesti lavatasandik) on Eesti maastikurajoon, mille pindala on 1488 km2. Halduslikult jääb lavamaa Jõgeva, Järva ja Viljandi maakonda. Lavamaa pinnamoele on iseloomulik nõrgalt lainjad moreenitasandikud, mida liigestavad liivsavised tasandikud ja kinnikasvanud järvedest moodustunud sood. Põllumaad hõlmavad lavamaast peaaegu 40%. Arold, I. (2005). Eesti maastikud. Tartu Ülikooli Kirjastus. Lk 280
Liivi lahe rannikumadalik

Liivi lahe rannikumadalik on Eesti maastikurajoon, mille pindala on 872 km2. Halduslikult jääb madalik Pärnu maakonda. Rannikumadaliku alla arvatakse ka Kihnu, Ruhnu ja Manilaid koos seda ümbritsevate laidudega. Madaliku pinnamoes domineerivad mere- (44%) ja tuuletekkelised (4%) pinnavormid, moreenitasandikud (13%) ja sood (11%). Arold, I. (2005). Eesti maastikud. Tartu Ülikooli Kirjastus. Lk 309
Metsepole madalik

Metsepole madalik on Eesti maastikurajoon, mille pindala on 258 km2. Madalik asub Eesti ja Läti piirialal; suurem osa jääb Läti territooriumile. Ka Lätis nimetatakse seda Metsepole madalikuks. Halduslikult jääb madalik Pärnu maakonda. Madaliku pinnamoodi ilmestavad nõrgalt lainjad moreenitasandikud, madalad voorjad künnised ja jõgede moldorud. Läti maastikurajoonina on see osa suuremast Kesk-Läti madalikust. Arold, I. (2005). Eesti maastikud. Tartu Ülikooli Kirjastus. Lk 383
Võru-Hargla nõgu

Võru-Hargla nõgu on Eesti maastikurajoon, mille pindala on 985 km2. Halduslikult jääb nõgu Võru ja Valga maakonda. Maastiku liigestavad eriti kirde-edelasuunaline Hargla nõgu ja lääne-idasuunaline Võru orund. Võru orund jätkub ida pool Võru-Petseri ürgoruga. Arold, I. (2005). Eesti maastikud. Tartu Ülikooli Kirjastus. Lk 230
Peipsi madalik

Peipsi madalik (ka: Peipsi-äärne madalik, Peipsi rannikumadalik) on Eesti maastikurajoon, mille pindala on 807 km2. Peale maismaaosa arvatakse madaliku alla ka Peipsi järves asuvad Piirissaar, Salosaar jt pisisaared. Halduslikult jääb madalik Tartu ja Põlva maakonda. Hilisjääajal ja Holotseeni alguses oli praegune madalik vee all. Arold, I. (2005). Eesti maastikud. Tartu Ülikooli Kirjastus. Lk 349
Valga nõgu

Valga nõgu on Eesti maastikurajoon, mille pindala on 764 km2. Varasemates käsitlustes on maastikurajooni nimetatud ka kui: Valga nõo ja Väikese Emajõe orund. Halduslikult jääb madalik Valga- ja Võru maakonda. Valga nõgu on ümbritsetud kolme kõrgustikuga: idast-kirdest Otepää, idast-lõunast Karula ja läänest Sakala kõrgustikuga. Edelast voolab nõkku Pedeli jõgi, loodest voolab aga välja Väike Emajõgi. Arold, I. (2005). Eesti maastikud. Tartu Ülikooli Kirjastus. Lk 225
Palumaa

Palumaa on Eesti maastikurajoon, mille pindala on 827 km2. Halduslikult jääb see Põlva ja Võru maakonda. Palumaa pinnamoe omapära on orustike rohkus (9,3%) ja metsaalade suur osatähtsus (62%) maakattes. Metsadest domineerivad palu- ja nõmmemännikud (palumetsad). Ivar Arold. "Eesti maastikud". Tartu Ülikooli Kirjastus. Tartu 2005. Lk 273
Deux-Sèvresi departemang

Deux-Sèvresi departemang on 2. järgu haldusüksus (departemang) Prantsusmaal Nouvelle-Aquitaine'i piirkonnas. Departemang on nime saanud Sèvre'i jõgede järgi (Sèvre nantaise ja Sèvre niortaise). Ta moodustati pärast Prantsuse revolutsiooni 4. märtsil 1790. Selleks koondati osasid vanast Poitou provintsist, mõned vallad Angoumois' piirkonnast (Pioussay, Hanc ja Bouin, mis varem kuulusid Ruffeci markii valdusse), ja mõned vallad vanast Anjou provintsist: Bouillé-Loretz, Loublande, Saint-Maurice-la-Fougereuse ja Saint-Pierre-des-Échaubrognes ning Anjou (ajalooline piirkond) vanad külad: Saint-Pierre-à-Champ, Cersay ja Bouillé-Saint-Paul. 1973. aastal otsustasid Puy-Saint-Bonnet' valla elanikud eralduda departemangust ja liituda hoopis Maine-et-Loire'i departemanguga. Samm tulenes tihedamatest majandussuhetest Cholet' linnaga. Departemang jaguneb halduslikult: Suurimad vallad departemangus on: üle 10 000 elanikuga Niort: 57 325 Bressuire: 18 615 Parthenay: 10 478 seitse 5000 kuni 10 000 elanikuga: Thouars: 9822 Mauléon: 8172 Saint-Maixent-l'École: 7483 Chauray: 5985 La Crèche:5 449 Nueil-Les-Aubiers: 5444 Aiffres: 5229 Deux-Sèvresi departemangu haldusüksuste loend Populations légales 2021
Mayenne'i departemang

Mayenne'i departemang [maj'enn] on 2. järgu haldusüksus (departemang) Prantsusmaal Pays de la Loire'i piirkonnas. Departemang on nime saanud Mayenne'i jõe järgi. Lisaks asub departemangus Mayenne'i vald. Departemangu kõrgeim punkt on 416 meetri kõrgune Les Avaloirsi mägi. Departemang jaguneb halduslikult: Mayenne'i departemangu haldusüksuste loend Populations légales 2021
Tiberiuse sild

Augustuse ja Tiberiuse sild, ka Augustuse sild või Tiberiuse sild, tavaliselt tuntud kui Tiberiuse sild, on esimesel aastasajal valminud 5-kaareline kaarsild Itaalias Riminis. Marecchia jõele Istria kivist ehitatud 5 kaarega liigendatud silla pikkus on 62 meetrit, laius 8,6 meetrit; silla keskpunkti suunas suurenevate kaarte suurim keskmine pikkus on 10,6 meetrit. Silla ehitamist alustati aastal 14, keiser Augustuse valitsusajal, sild valmis keiser Tiberiuse valitsusajal, umbes aastal 21. Sild oli osa Aemiliuse teest. Sild purustati gootide poolt 580. aastal, taastati paavst Innocentius XI poolt 1680. aastal. Tiberiuse silda on kujutatud Rimino vapil. II maailmasõja käigus, Rimino lahingus (IX 1944), jäi sild purustamata. Ladinakeelne kirje sillal O’Connor, Colin (1993). Roman Bridges. Cambridge University Press. Lk 84f. (I117). ISBN 0-521-39326-4.  Tiberiuse sild – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Tiberiuse sild Rimini kodulehel (itaalia ja inglise keeles)
E24

E24 võib tähendada mitut asja: E24 on Euroopa tee pikkusega 210 km ja marsruudiga Birmingham – Cambridge – Ipswich E24 on üks E-rida E24 on majandusuudiste portaal internetis BMW E24
Püha (täpsustus)

Püha tähendab mitut asja: Püha ehk sakraalne on midagi, mis on oluline, puutumatu, õige, tõene (peamiselt religioonis) Püha on eriline tähtpäev Püha on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas Püha on küla Harju maakonnas Saue vallas Püha kihelkond Püha kirik Püha Tool Püha Vaim Püha Sinod Püha Graal Püha õhtusöömaaeg "Püha öö" Pühapäev Pühalepa Pühak Erik Püha István Püha Vladimir Püha
Toomas Väli

Toomas Väli (sündinud 6. novembril 1948 Tallinnas) on eesti arstiteadlane ja kirurg. 1973. aastal lõpetas Toomas Väli Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna ravi erialal. 1987. aastal kaitses ta meditsiinidoktori kraadi ning 1990. aastal omandas dotsendikutse. 1974–1988 töötas Toomas Väli Tartu Riikliku Ülikooli üldkirurgia kateedris assistendina, 1989–2008 Maarjamõisa Haigla (1999. aastast Tartu Ülikooli Kliinikumi) kirurgiakliiniku abdominaalkirurgia osakonnas, 2009–2024 oli ta Tartu Ülikooli Kliinikumis vanemarst-õppejõud. Väli on avaldanud üle 100 teaduspublikatsiooni ning juhtinud Tartu Ülikooli maksatransplantatsiooni programmi. 2002–2005 oli ta Tartu Kirurgide Seltsi esimees. 2006. aastast on ta olnud Rahvusvahelise Maksatransplantatsiooni Ühingu (ILTA), 2008. aastast Euroopa Organtransplantatsiooni Ühingu (ESOT) ning Eesti Organite ja Kudede Siirdamise Ühingu juhatuse liige. Ta on toimetanud eesti- ja venekeelse patsiendi käsiraamatu "Uus maks – uus elu", esinenud organidoonorluse ja organisiirdamise teemadel korduvalt ajakirjanduses. 1994 Eesti Vabariigi teaduspreemia (koos Kaljo Villako jt-ga) hüpolaktaasia uurimistulemuste eest 2009 Tartu Ülikooli aumärk 2010 Eesti Punase Risti II klassi teenetemärk 2013 Tartu Tähe kavaler 2018 Tartu Ülikooli medal 2018 Eesti Evangeelse Luterliku Kiriku aukiri 2020 teenetemärk "100 semestrit Tartu Ülikoolis" 2021 Tartu Ülikooli Kliinikumi elutööpreemia maksa siirdamise juurutamise ja arendamise eest Eestis Tema vend on skulptor Ekke Väli. "Tartu Ülikooli aumärgi kavalerid". Tartu Ülikool. Vaadatud 4.12.2022. Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). "Tartu Ülikooli medali kavalerid". Tartu Ülikool. Vaadatud 6.12.2022. "Teenetemärgi "100 semestrit Tartu Ülikoolis" kavalerid". Tartu Ülikool. Vaadatud 9.12.2022.
Ülo Kaasik (majandustegelane)

Ülo Kaasik (sündinud 1. mail 1975 Tartus) on Eesti majandustegelane, aastast 2011 Eesti Panga asepresident. Ta õppis aastatel 1982–1993 Tartu 2. Keskkoolis. Aastatel 1993–1995 õppis ta Tartu Ülikooli matemaatikateaduskonnas ja 1995–1999 majandusteaduskonnas, kust sai bakalaureusekraadi ettevõttemajanduse erialal. Aastatel 2001–2003 õppis ta Tallinna Tehnikaülikooli majandusteaduskonnas ning sai 2003. aastal majandusmagistri kraadi (rahvamajanduse teadusmagistrina). Alates 1995. aastast töötab Kaasik Eesti Pangas, 2011. aasta kevadel määrati ta Eesti Panga asepresidendiks. Ta on esinenud ajakirjanduses sõnavõttudega, peamiselt majanduspoliitika teemadel. Ülo Kaasikul on elukaaslane ja neli last. Ta on üliõpilaskorporatsiooni Revelia vilistlaskogu liige. Ülo Kaasiku CV Eesti Panga kodulehel
Tauno Pukk

Tauno Pukk (2. september 1957 – 27. september 1983 Tartu) oli eesti kunstiajaloolane. Ta lõpetas 1983. aastal Tartu Riikliku Ülikooli ajalooteaduskonna kunstiajaloolasena (diplomitöö "Mõningaid iseloomulikke jooni vene nõukogude maalikunstis aastail 1917–1925"). Ta osales organisatsiooni Noor-Tartu tegevuses. Nõukogude sõjaväe üleajateenijad mõrvasid Tauno Puki röövimise käigus Tartus 1983. aasta septembris. "Balti maalist Vilniuses". Tartu Riiklik Ülikool nr 3, 12. veebruar 1982. Lk 4 "Järelmõtteid ühest suvisest näitusest". Tartu Riiklik Ülikool nr 24, 23. september 1983. Lk 3 "Edasi" 2. oktoober 1983 (surmakuulutused) "Kunstiajaloo eriala lõpetajad ja kaitstud tööd aastatel 1925-2015". Originaali arhiivikoopia seisuga 19. september 2018. Vaadatud 3. detsembril 2018. "Punaarmeelaste röövlijõuk Tartus. Hiline, aga kriminaalne in memoriam pro memoria". Vaba Eestlane = Free Estonian nr 80, 30. oktoober 1984. Lk 1] Vappu Vabar. "Teisipäeviti kunstilooringi". Tartu Riiklik Ülikool nr 30, 29. oktoober 1982. Lk 3 Harry Liivrand. "Noorte näituse arutelu Tartus". Tartu Riiklik Ülikool nr 33, 19. november 1982. Lk 3–4 Lauri Vahtre. "Meenutusi kadunud maailmast, ehk, Keskkoolist, ülikoolist, matkadest, malevast, väljakaevamistest ja muust aastail 1975–1984". Tallinn 1999. Lk 221–223 Haud Tartu Maarja kalmistul
Aime Punga

Aime Punga (sündinud 20. veebruaril 1953) on eesti pedagoog, Hugo Treffneri Gümnaasiumi õppealajuhataja. Aime Punga töötab 1976. aastast Hugo Treffneri Gümnaasiumis (endises Tartu 1. Keskkoolis) matemaatikaõpetajana ja alates 1985. aastast õppealajuhatajana. Aastatel 1996-2001 oli ta Tartu linnavalitsuse haridusosakonna kooliteenistuse põhikooli ja gümnaasiumi koordinaator. Treffneri gümnaasiumis on tema eestvedamisel loodud kursuseõppe süsteem, mis on levinud teistessegi koolidesse. Koos teiste Hugo Treffneri Gümnaasiumi reaalaineõpetajatega on ta aastakümneid korraldanud viie kooli võistlust reaalainetes, samuti algatas ta kolme kooli kohtumise humanitaarainetes (koos Tallinna 21. Kooli ja Pärnu Sütevaka Humanitaargümnaasiumiga). Aime Punga on nõustanud nii teisi Tartu koole kui ka tegutsenud eksperdina linna ja riigi tasandil haridusuuenduste elluviimisel. Ta on kritiseerinud e-kooli ning toetanud Hugo Treffneri Gümnaasiumi otsust e-koolist loobuda. 1992 Gerhard Rägo nimeline mälestusmedal 2005 Gerhard Rägo nimeline mälestusmedal 2005 Valgetähe IV klassi teenetemärk 2012 Vabariigi Presidendi hariduspreemia 2013 Tartu Tähe kavaler "Päring inforegister.ee andmebaasis". Originaali arhiivikoopia seisuga 25. november 2020. Vaadatud 23. augustil 2015. Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). "Galerii: Ilves andis kätte hariduspreemiad" Postimees, 1. november 2012 (vaadatud 15. veebruaril 2013) Aime Punga CV endise Riikliku Eksami- ja Kvalifikatsioonikeskuse kodulehel (vaadatud 15. veebruaril 2013) Alo Lõhmus "Kas e-kool tõesti kasvatab õpilastes õpitud abitust?" Maaleht, 11. veebruar 2010 (vaadatud 15. veebruaril 2013) "TARTU ÜLIKOOL JA EESTI MATEMAATIKA SELTS ANNAVAD GERHARD RÄGO MÄLESTUSMEDALI VIIELE LAUREAADILE"[alaline kõdulink] Tartu Ülikooli pressiteade, 2005 (vaadatud 15. veebruaril 2013) Aime Punga CV endise Riikliku Eksami- ja Kvalifikatsioonikeskuse kodulehel "Galerii: Ilves andis kätte hariduspreemiad" Postimees, 1. november 2012 (vaadatud 15. veebruaril 2013)
Rem Vjahhirev

Rem Vjahhirev (vene Рем Иванович Вяхирев; 23. august 1934 Samara oblast – 11. veebruar 2013 Moskva oblast) oli vene ja nõukogude riigitegelane ja ettevõtja, Gazpromi juht. Tema hüüdnimi oli “Venemaa gaasikuningas”. 1956. aastal lõpetas ta Samara Riikliku Tehnikaülikooli. Seejärel töötas ta 15 aastat ettevõttes Samaraneftegaz. 1971. aastal sai ta ettevõtte Orenburggazdobõtša juhatajaks. 1973. aastal tutvus Vjahhirev tollase Orenburgi gaasitöötlustehase direktori Viktor Tšernomõrdiniga, kes mängis olulist rolli tema edasises karjääris. Aastatel 1983–1985 oli Vjahhirev ettevõtte Tjumengazprom juhataja, samal ajal ka NSV Liidu gaasitööstusministri asetäitja, 1985. aastast ministri esimene asetäitja. Peagi loodi ministeeriumi baasil riiklik gaasikontsern Gazprom, mille juhatuse esimeheks sai Tšernomõrdin ja tema esimeseks asetäitjaks Vjahhirev. 1992. aastal, kui Tšernomõrdin läks tööle Vene Föderatsiooni valitsusse, sai Vjahhirev Gazpromi juhatuse esimeheks. Kuni 1996. aastani oli ta ka selle kontserni direktorite nõukogu esimees. 1996 määrati ta Siberi naftafirma Sibneft direktorite nõukogu esimeheks. Riigi suurima ja rikkaima firma Gazpromi juhina oli tal tohutu mõju ka Venemaa poliitikas. Pärast vahepeal peaministriks tõusnud Tšernomõrdini tagasiastumist 1998. aastal Vjahhirevi mõju poliitikale vähenes. Hakati rääkima ka kõikvõimsa “gaasikuninga” enda tagasiastumisest. Pärast Vladimir Putini võimuletulekut nõrgenes tema positsioon veelgi ning aastal 2001 läks ta erru. Erinevalt mõnest teisest Gazpromi kunagisest juhist Vjahhirevile mingeid süüdistusi ei esitatud. 2004. aastal oli Vjahhirev viimast korda Venemaa rikkaimate inimeste edetabelis, kus tema varanduseks hinnati 1,3 miljardit USA dollarit. Vjahhirevi matusel osales peaminister Dmitri Medvedev ja teised valitsuse liikmed. 2001 Orden Teenete eest Isamaa ees IV järk 1994 Rahvaste Sõpruse orden 1981 NSV Liidu riiklik preemia 1997 Vene Föderatsiooni riiklik preemia
Tšeljabinski meteooriplahvatus

Tšeljabinski meteooriplahvatus on 2013. aasta 15. veebruari hommikul kiirusel vähemalt 15 km/s Uurali lõunaosa tabanud Maa atmosfääriväline mõjutus, boliid, mille tagajärjel on seni teadaolevalt saanud vigastusi 1491 inimest. Linnas kehtestati erakorraline seisukord. 2013. aasta 15. veebruari hommikul, umbes kell 9.20 kohaliku aja järgi, tabas Tšeljabinski linna piirkonda vähemalt 54 000 km/h kiirusel umbes 10 000 tonni kaalunud asteroid. Arvatavalt 30–50 km kõrgusel toimunud plahvatuste koguvõimsuseks on hinnatud 500 kilotonni trotüülekvivalenti. Tšebarkuli järvelt leitud kivimeteoriit saab rahvusvahelises kataloogis nimeks "Tšebarkuli meteoriit". Internetiajakirjas arXiv ilmunud uurimusest selgus, et kivitükk pärines Maa-lähedaste Apollo-tüüpi asteroidide hulgast. 16. oktoobril 2013 leiti Tšebarkuli järve põhjasetetest umbes 570 kg kaalunud meteoriidi tükk. "Meteor in central Russia injures at least 500". USA Today. Vaadatud 15. veebruar 2013. "100 injured by meteorite falls in Russian Urals". Mercury News. Vaadatud 15. veebruar 2013. {{cite web}}: eiran tundmatut parameetrit |publishdate= (juhend) Major, Jason. "Meteor Blast Rocks Russia". Vaadatud 15. veebruar 2013. "500 injured by blasts as meteor falls in Russia". Yahoo News. Vaadatud 15. veebruar 2013. "Russian Meteor". NASA. Originaali arhiivikoopia seisuga 18. veebruar 2013. Vaadatud 15. veebruar 2013. "Meteorite Fall in Russia Hurts More than 500 People | Meteor Bolide". Space. Vaadatud 16. veebruar 2013. Mackey, Robert; Mullany, Gerry. Spectacular Videos of Meteor Over Siberia, The New York Times, February 15, 2013. Vaadatud 16. veebruar 2013. Число пострадавших при падении метеорита приблизилось к 1500 (vene keeles) Eksperdid: Tšeljabinskis kukkus alla kivimeteoriit, ERR, 18. veebruar 2013 Kust pärines Tšeljabinski meteoor?, novaator, 28. veebruar 2013 Осколок метеорита весом около 600 кг достали из озера в Челябинской области (vene keeles) VIDEOD: Venemaa Tšeljabinski oblastisse kukkus meteoriit Delfi, Lauri Laugen, 15. veebruar 2013 08:09 Метеоритный удар по Челябинску – chelyabinsk.ru (vene keeles)
Kevin Puts

Kevin Matthew Puts (sündinud 3. jaanuaril 1972) on Pulitzeri preemia pälvinud USA helilooja. Pulitzeri preemia pälvis ta 2012. aastal kahevaatuselise ooperi "Püha öö" eest.
Brian Tutt

Brian Carter Tutt (sündinud 9. juunil 1962 Calgarys) on Kanada endine jäähokimängija. Ta oli aktiivne mängija 1982–2001. Hooajal 1989-90 mängis ta seitse mängu Washington Capitalsi meeskonnas NHL-is. 1992. aasta taliolümpiamängudel võitis ta Kanada rahvusmeeskonna koosseisus hõbemedali. Tema tütar on kiiruisutaja Brianne Tutt, kes esindas Kanadat 2014. aasta taliolümpiamängudel.
Ossie Vitt

Oscar Joseph Vitt (4. jaanuar 1890 San Francisco – 31. jaanuar 1963 Oakland) oli USA pesapallur ja treener. Ta mängis MLB liiga meeskondades Detroit Tigers (1912–1918) ja Boston Red Sox (1919–1921). Aastatel 1938–1940 oli ta meeskonna Cleveland Indians treener.
Aleksandr Opekušin

Aleksandr Mihhailovitš Opekušin (28. november (16. november vkj) 1838 Svetškino küla Danilovi maakonnas Jaroslavli kubermangus – 4. märts 1923 Rõbnitsõ küla nüüdses Jaroslavli oblastis) oli vene realistlik skulptor, akadeemik ja mitme kunstipreemia võitja. Tartus Toomemäel asub Opekušini tehtud Karl Ernst von Baeri monument. Ta tegi ta ka selliste suurkujude nagu Aleksandr Puškini, Mihhail Lermontovi, admiral Aleksei Greigi, Aleksander II jt monumendi. Opekušini nime kannab asteroid 5055 Opekushin, mille 13. augustil 1986 avastas astronoom Ljudmilla Tšernõhh. Jaroslavli oblast annab välja temanimelist kunstipreemiat. Беляев Н., Шмидт Н. "А. М. Опекушин" — М.: Искусство, 1954 Суслов И. М. "А. М. Опекушин. Жизнь и творчество" — Ярославль, 1968 Давыдова О. А. "Академик из крепостных. Очерк об А. М. Опекушине" — Ярославль, 1991 Юрий Климаков. Его знала вся образованная Россия. Скульптор-монархист Александр Михайлович Опекушин (1838–1923). 27.12.2005 Евгений Болотин. “Какой-то крестьянин Опекушин…" Очерк жизни великого русского скульптора // «Наш современник» (Naš Sovremennik) N6, Июнь 2004
Leta Peer

Leta Peer (17. aprill 1964 Winterthur – 13. veebruar 2012 Binningen) oli Šveitsi maalija ja fotokunstnik.
Pakerordi lade

Pakerordi lade on ordoviitsiumi ladestu vanim regionaalne kronostratigraafiline üksus (lade) Eestis. Lademe paksus on kuni 17 m. Seda hakkas esimesena eristama Percy E. Raymond aastal 1916. Lademe stratotüübiks on määratud Pakerordi paljand, lademe laiendatud stratotüübiks on aga Rannamõisa pank. Lademe piire määratlevaks stratotüübiks on Vihula paljand. Lade on nime saanud Pakri poolsaare saksakeelse nimekuju järgi (Pakerort). Uuema käsitluse kohaselt jääb Kambriumi ja Ordoviitsiumi piir Pakerordi lademesse kuuluvasse Kallavere kihistusse, muutes seega Pakerordi lademe osaliselt ka Kambriumi lademeks. Pakerordi lade lasub lademeteks jagamata kambriumi kivimeil ja see lamab Varangu lademe all. Lademe vanus on 486,2...489,8 miljonit aastat. Koos Varangu lademega kuuluvad nad Ölandi ladestiku Iru alamladestikku. Lademes on omakorda eristatud Karepa alamlade ja Vihula alamlade. Üleilmses standardis vastab sellele Tremadoci lade. Litostratigraafiliselt vastavad sellele Kallavere kihistu Rannu, Katela, Orasoja ja Suurjõe kihistik, Paluknė kihistik, Salantai kihistik, Türisalu kihistu ning Tosna kihistu. Lademe avamus on Põhja-Eesti klindi allosas. Lade paljandub näiteks Pakri pangal, Türisalus ja Kadriorus Hundikuristikul. Lademe kivimkoosseisus on kvartsliivakivi, oobolusliivakivi, aleuroliiti, Türisalu kihistus ka diktüoneemaargilliiti. Põhja-Eestis markeerib lademe alumist piiri oobolusliivakivi all lasuv perekonna Obolus jäänuseid sisaldav konglomeraat. EE 12. köide, 2003: 394. Stratigraafia terminoloogia Ediacaran and Cambrian stratigraphy in Estonia: an updated review Tõnu Meidla, Estonian Journal of Earth Sciences, lk. 152-160