laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Martin Suuroja

Martin Suuroja (sündinud 23. aprillil 1971 Tartus) on eesti kirjanik, fotograaf, matkakorraldaja ja dendroloog. Ta on õppinud aastatel 1977–1989 Tallinna 3. keskkoolis (praegune Lilleküla gümnaasium) bioloogia eriklassis (Linda Metsaoru juhendamisel), 1989–1993 ja 1995–2001 Tartus Eesti Põllumajandusülikoolis metsandust (dendroloogia suund) ja Tartu Ülikoolis klassikalist filoloogiat (vana-kreeka luule tõlkimine ja analüüs). Magistritöö põhineb isiksusepsühholoogial. Koostamisel doktoritöö (2014–) on Eesti hiidrahnude ja looduspärimuse teemal. Tema isa on geoloog Kalle Suuroja, ema Maie Suuroja on kunstiajaloolane ja -õpetaja, vend meregeoloog Sten Suuroja. Martin Suuroja. Eesti looduse õppe- ja matkarajad. Kirjastus GeoTrail 2005 Martin Suuroja ja Kalle Suuroja. Eesti 101 loodusimet. Kirjastus GeoTrail 2005 Martin Suuroja ja Kalle Suuroja. Eesti 100 rändrahnu. Kirjastus GeoTrail 2006 Martin Suuroja. Eesti hiiepuud. Kirjastus GeoTrail 2007 Martin Suuroja ja Kalle Suuroja. Hiidrahnud. Kirjastus GeoTrail 2008 Martin Suuroja. Eesti soorajad. Kirjastus GeoTrail 2008 Martin Suuroja. Eesti tammed. Kirjastus GeoTrail 2009 Martin Suuroja. Eesti pärnad. Kirjastus GeoTrail 2010 Martin Suuroja ja Kalle Suuroja. Eesti joad. Kirjastus GeoTrail 2011 Martin Suuroja ja Kalle Suuroja. Virumaa loodusmonumendid. Kirjastus GeoTrail 2012 Martin Suuroja ja Kalle Suuroja. Harjumaa loodusmonumendid. Kirjastus GeoTrail 2013 Martin Suuroja ja Kalle Suuroja. Hiiumaa loodusmonumendid. Kirjastus GeoTrail 2014 Martin Suuroja ja Kalle Suuroja. Põlvamaa loodusmonumendid. Kirjastus GeoTrail 2015 Martin Suuroja ja Kalle Suuroja. Võromaa loodusmonumendid. Kirjastus GeoTrail 2016 Martin Suuroja ja Kalle Suuroja. Saaremaa loodusmonumendid. Kirjastus GeoTrail 2017 Martin Suuroja ja Kalle Suuroja. Pärnumaa loodusmonumendid. Kirjastus GeoTrail 2018 Martin Suuroja ja Kalle Suuroja. Eesti 100. Loodusimed. Kirjastus GeoTrail 2018 Martin ja Kalle Suuroja. Tallinna loodusmonumendid. Kirjastus GeoTrail 2019 Martin Suuroja. Fotolaulud. Kirjastus GeoTrail 2019 Martin Suuroja. Laulud ja luuletused. Kirjastus GeoTrail 2019 Martin ja Kalle Suuroja. Raplamaa loodusmonumendid. Kirjastus GeoTrail 2020 Kiviaabits. Eesti kivimid. GeoTrail KS 2004 Põhja-Eesti pangad. Ilo 2004 Põhja-Eesti klint. Eesti Geoloogiakeskus 2005 Baltic Klint in North Estonia as a symbol of Estonian nature. Keskkonnaministeerium 2006 Põhja-Eesti klint. Keskkonnaministeerium 2006 Kiviaabits. Eesti mineraalid. Kirjastus GeoTrail 2007 Balti klint. Loodus ja ajalugu. Kirjastus GeoTrail 2008 Kõveri matkarada. Ristiküla külaselts, 2008 Metsanurme-Üksnurme ajaloo- ja loodusõpperada. Metsanurme MTÜ 2013 Tamm kui taevapuu. Aed, 9, 2005 Pärn koduaias ja pargis. Aed. 1, 2004 Sügise pilgupüüdja. Aed. 8, 2004 Poster. Eesti loodus, 11, 2015 Corpus Theognideum. Theognis. Infotrükk 2001 Martin Suuroja. Laulud ja luuletused. Kirjastus GeoTrail 2019 Martin Suuroja. Fotolaulud. Kirjastus GeoTrail 2019
Pēterupe (Saulkrasti)

Pēterupe, vanasti ka Pēterkapella on Läti linna Saulkrasti osa. Saulkrastiga liideti see piirkond aastal 1933. Pēterupe asub linna keskosas. Pēterupes on keskkool, luteri kirik, ajaloomuuseum ja Saulkrasti raekoda. XVI sajandil püstitati Pēterupesse puidust Püha Peetruse kabel. Rootsi ajal teenindas seda Lēdurga koguduse vaimulik, aga aastast 1653 aastani 1700 oli sellel oma vaimulik. Hiljem kuulus kogudus kas Liepupe kihelkonda või Krimulda kihelkonda. Aastal 1864 ehitati külla uus kivist kirikuhoone. XVII sajandil hakkas Pēterupet läbima Tallinna–Pärnu–Riia postimaantee vana trass, seal oli ka hobupostijaam. XVIII sajandi lõpus postijaam suleti ja avati postimaantee uus trass. Aastal 1890 püstitati külla Meeresruh nime kandev villa, kus Esimese maailmasõja ajal elas Läti helilooja Jāzeps Vītols. Aastal 1897 ehitati endine Plade kõrts ümber koolimajaks. Aastal 1933 liideti Neibāde ja Pēterupe Saulkrastiks. Aastal 1935 avati nende kahe asula vahelisel alal Saulkrasti raudteejaam. Regionaalse kaitse all on Pēterupe kiriku kantsel ja selle maalitud uksed. Riikliku kaitse all on kirikus asuv A. A Pistohlkorsi epitaaf. http://www.saulkrastubaznica.lv/?ct=vesture http://www.zudusilatvija.lv/objects/object/7377/ Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija. Valsts aizsargājamo nekustamo kultūras pieminekļu saraksts, vaadatud 27.07 2023
Martin Veinmann

Martin Veinmann (sündinud 2. detsembril 1950) on eesti näitleja, õppejõud ja koolitaja. Ta lõpetas 1968 Tallinna 42. keskkooli ja 1972. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri (V lennu). Veinmann töötab alates 1972 aastast Eesti Draamateatris näitlejana. Aastatel 1990–2020 töötas Veinmann Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikooli lavakõnedotsendina. Ta teeb mitmes koolitusfirmas kõnetehnikakoolitust. 1971 – "Don Juan Tallinnas" – Don Amigo 1975 – "Indrek" – Hodkevitš 1979 – "31. osakonna hukk I jagu" – Jälgija 1980 – "31. osakonna hukk II jagu" – Jälgija 1982 – "Šlaager" – Vello Pruun 1984 – "Karoliine hõbelõng" – Kaspar 2002 – "Nimed marmortahvlil" – Pataljoni ülem 2003 – "Kaksikelu" – Anton 2023 – "Apteeker Melchior. Timuka tütar" – kaupmees Veckinhusen 2003 – "Kodu keset linna" – Hannes Uuspere 2006 – "Ohtlik lend" – Raul 2012 – "Elu keset linna" – Hannes Uuspere 2013 – "Mägede varjud" – Ants Verman 2015 – "Kättemaksukontor" – Joosep Mangel 2016 – "Kuum jälg" – jutustaja 1980 Ants Lauteri nimeline auhind 1982 Eesti NSV teeneline kunstnik 1996 Suure Vankri auhind 2017 Valgetähe IV klassi teenetemärk 2018 Tallinna teenetemärk 2018 Eesti Teatriliidu meespeaosatäitja auhind Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). Martin Veinmann Draamateatri kodulehel Martin Veinmann IMDB-s
Neibāde

Neibāde on Läti linna Saulkrasti osa. Saulkrastiga liideti see piirkond aastal 1933. Neibāde asub linna põhjaosas. Neibādes on lasteaed, linna haigla, katoliku kirik ja Saulkrasti laululava. Aastal 1823 rajati Bīriņi mõisa maadele Neibāde suvituskoht. Esimese suvemaja ehitas Ludwig August Mellini andmetel sinna Lēdurga mõisa omanik Karl von Reitern. Kuna see oli teistest selle piirkonna asulatest noorem, pandi sellele nimeks Neubad. Piirkonda hakkas intensiivsemalt arendama August von Pistohlkors. Ta rajas sinna kuursaali, võõrastemaja, restorani ja hoone, kus sai võtta mereveevanne. Aastaks 1875 oli ta sealse maa teistele Vidzeme piirkonna mõisnikele suvilakruntideks müünud. Aastal 1933 liideti Neibāde ja Pēterupe Saulkrastiks. Aastal 1935 avati nende kahe asula vahelisel alal Saulkrasti raudteejaam. Regionaalse kaitse all on Neibāde supelmaja, mälestusmärk Neibāde kuurordi asutajale Karl von Reiternile ning Neibāde metsavahi maja Forstei. http://www.zudusilatvija.lv/objects/object/7309/ Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija. Valsts aizsargājamo nekustamo kultūras pieminekļu saraksts, vaadatud 27.07 2023
Oleg Rogatšov

Oleg Rogatšov (23. november 1959 Gorki – 24. juuli 2016 Tallinn) oli Eesti näitleja. Ta õppis aastatel 1966–1974 Tallinna 19. Keskkoolis, ta lõpetas aastal 1978 Tallinna Polütehnikumi ja Vene Teatri stuudio. Ta töötas aastatel 1978–1979 Sevastopolis Lavrenjovi-nimelises Mustamere Laevastiku Teatris Ta töötas aastatel 1981–2016 näitlejana Vene Teatris. Oleg Rogatšov suri 24. juulil 2016 ja ta maeti 26. juulil 2016 Metsakalmistule. 1982 Vladimir Tendrjakov "Tasumine" (Kolja Korjakin) 1982 Mikola Kuliš "Õndsuse saar" 1982 Jacob Grimm/Wilhelm Grimm "Vahva rätsep" (valvur) 1983 Juri Makarov "Ei ole. Ei olnud. Ei võtnud osa" 1983 Aleksandr Tsukerman "Kohtumine muinasjutuga" (Näärivana) 1983 Fjodor Sologub "Väike saatan" (Nedotõkomka, Peredonovi kujutluse vili) 1984 Edvard Radzinski "'Ons armastust olemas?' küsivad tuletõrjujad" (Operaator) 1984 Uno Leies/Boriss Štein "Buratino lendab kuule" (Kaev) 1984 Andrei Smirnov "Mu kallikesed" (Stas) 1984 Shakespeare "Suveöö unenägu" 1985 Nikolai Šeiko "Kogu ülejäänud eluks" (Rõbak) 1985 Svetlana Krassman/Aleksandr Tsukerman "Kuidas kevad linna tuli" (Kaev) 1985 Aleksei Arbuzov "Pihtimuste öö" (Edik Koverga) 1985 Aleksandr Tšervinski "Trips-traps-trull" (Telik, televiisor) 1986 Avi Nedzvetski/Robert Burns "Lõbusad kerjused" (Sõdur) 1986 Mihhail Lermontov "Maskeraad" 1986 Avi Nedzvetski/Samuil Maršak "Mängime Maršakki" 1986 Nikolai Gogol "Revident" (Deržimorda) 1987 Nikolai Erdman "Enesetapja" (Viktor Viktorovitš, kirjanik) 1987 David Samoilov "Kosvovervop" (Hundikutsikas) 1987 Viktor Rozov "Kuldkutsikas" (Aleksei) 1987 Juri Štšekotšihhin "Lõks nr. 46, teine kasv" ("Vampiir") 1987 Aleksandr Volodin "Sisalik" (Sõjamees) Tema abikaasa oli näitleja Svetlana Dorošenko (1954–2016); nende poeg Jegor on arst. Tema vend on näitleja Igor Rogatšov. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 23. oktoober 2020. Vaadatud 24. juulil 2016.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) http://www.kalmistud.ee/haudi?action=hauaplats&filter_hauaplats_hauaplats=442466 Oleg Rogatšov Eesti teatri biograafilise leksikoni veebiversioonis
Pabaži

See artikkel räägib Saulkrasti linnaosast. Küla kohta vaata artiklit Pabaži küla. Pabaži, vanasti ka Katrīnbāde, on Läti linna Saulkrasti osa. Saulkrastiga liideti see piirkond 1950. aastal. Pabaži asub linna lõunaosas. Pabažis on mitu võõrastemaja, lastepansionaat ja jalgrattamuuseum. Inčupe suudmes asub rannal looduskaitsealune luide Baltā kāpa. Selle piirkonna kohta on juba XIII sajandil kasutatud nime Pabasile. 1764. aastal rajas Katariina II toonase Pabaži riigimõisa mererannale puhkepaiga Katrīnbāde, mille saksakeelne nimi oli Badeort Catharinenbad. 1898. aastaks olid mõisa rannaäärsed maad osalt kaluritele, enamasti aga suvilakruntideks müüdud. 1931. aastal nimetati Katrīnbāde ümber Pabažiks. Pabaži raudteepeatus avati 1. juunil 1934. Muinsusmälestistest on riikliku kaitse all Ģelži pere suvila aadressil Inčupes iela 10. Kohaliku kaitse all on elumaja aadressil Rīgas iela 41 ja sama maja kaev. T. Altbergs, K. Augustāne, I. Pētersone. Dzelzceļi Latvijā. R: Jumava, 2009, lk 184. Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija. Valsts aizsargājamo nekustamo kultūras pieminekļu saraksts, vaadatud 27.07 2023
Tartu Tähetorni kalender

"Tähetorni kalender" suunab siia. Tallinna oma kohta vaata artiklit Tallinna Tähetorni kalender. Tartu Tähetorni kalender on eestikeelne jätkväljaanne, mis ilmub kord aastas 1924. aastast tänapäevani. Vahele on jäänud aasta 1951. Väljaannet hakati välja andma Tartu Tähetorni astronoomide algatusel. Ajakirjas ilmub traditsiooniliselt kalender Päikese ja Kuu tõusu ja loojumise aegadega, ülevaade käesoleval aastal toimuvatest astronoomilistest sündmustest (nt päikesevarjutused ja kuuvarjutused) ning seal tutvustatakse ajaarvestuse põhitõdesid. Tuuakse ära planeetide nähtavus, Kuu liikumine ja ühendused teiste taevakehadega, heledamate muutlike tähtede maksimumid ja miinimumid. Kalendrist võib leida ka Eesti linnade geograafilised koordinaadid. Kalendri lisas avaldatakse reeglina populaarteaduslikke artikleid astronoomiast, filosoofiast ja eelmise aasta jooksul toimunud olulisematest sündmustest. Tartu Tähetorni Kalender (Tartu Observatooriumi Virtuaalne Muuseum)
Juta Siirak

Juta Siirak (neiuna Juta Vilk; 10. mai 1929 Ontika – 24. juuli 2016) oli eesti keemik ja vaimulik. Ta lõpetas 1948. aastal Tallinna 3. Keskkooli. Seejärel õppis ta aastatel 1948–1949 Usuteaduse Instituudis, mille katkestas märtsiküüditamine. Aastatel 1949–1956 viibis ta Siberis. Aastatel 1953–1956 õppis ta Siberi Metsatehnilises Instituudis. Siberist vabanes ta 31. augustil 1956. Aastal 1958 lõpetas ta cum laude Tallinna Polütehnilise Instituudi keemia-mäeteaduskonna silikaatide tehnoloogia erialal. Ta on töötanud keemikuna. Aastatel 1974–1988 õppis ta Usuteaduse Instituudis, lõpetades selle aastal 1988. 17. veebruaril 1982 ordineeriti ta aseõpetajaks, õpetaja õigused sai ta 12. juulil 1988. Ta oli aastatel 1982–1999 Harju-Madise koguduse õpetaja. Lisaks hooldas ta aastal 1982 Nõva Püha Olevi kogudust, aastatel 1990–1992 Tallinna Rootsi-Mihkli kogudust ja aastatel 1992–1994 Paldiski Nikolai kogudust. Samuti oli ta aastatel 1992–1998 Lääne-Harju praostkonna abipraost. Ta oli EELK Pühapäevakooliühenduse asutaja ja juhataja aastatel 1990–1997; aastatel 1992–1997 oli ta kirikukogu liige. Maetud Harku valla Rannamõisa kalmistule. Sinna on maetud ka abikaasa Edgar Siirak (1912–2008). 2010 mälestusraamat "Kui kodud lõhuti". Selle järg "Uus algus" 2011. 1996 raamat "Harju-Madise 700: Kilde kiriku ja kihelkonna ajaloost" (koostaja) 1996 B. G. Forseliuse Seltsi medal "Wastne Testament 1686" 1999 Harjumaa teenetemärk 2007 EELK Teeneteristi III järk 2008 Valgetähe IV klassi teenetemärk TTÜ lõpetajad 1918–2006 Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). Vaimulike leksikon
1956. aasta NSV Liidu meistrivõistlused jääpurjetamises

1956. aasta NSV Liidu meistrivõistlused jääpurjetamises toimusid 22.–29. märtsil Riias Kiši järvel. Võistkonnad: 1. Burevestnik (spordiühing)|Burevestnik 30 659 2. ALMAVÜ 23 881 3. Daugava 22 086 4. Sõja-merejõud I 21 713 5. Läti Vabariiklik Jahtklubi 20 167 6. Sõja-merejõud II 19 445 7. Kalev 17 091 Kehakultuurlase aastaraamat 1957, Tallinn: Eesti Riiklik Kirjastus, 1958. Буерный спорт; Коровельский Д.Н.; Москва: Физкультура и спорт 1968 http://www.sport24.ee, 25. juulil 2016
1956. aasta Eesti meistrivõistlused jääpurjetamises

1956. aasta Eesti meistrivõistlused jääpurjetamises toimusid 3.–7. aprillil Tallinnas. Võistkonnad: 1. Kalev 12 721 2. Spartak 11 721 3. Tallinna L.O.M. SK 9 042 4. ALMAVÜ 8 619 Kehakultuurlase aastaraamat 1957, Tallinn: Eesti Riiklik Kirjastus, 1958. http://www.sport24.ee, 25 juulil 2016
1956. aasta NSV Liidu meistrivõistlused purjetamises

1956. aasta NSV Liidu meistrivõistlused purjetamises toimusid 1.–26. septembrini Tallinna lahel. Kehakultuurlase aastaraamat 1956, Tallinn: Eesti Riiklik Kirjastus, 1957. http://www.sport24.ee, 25. juulil 2016
Kilingi-Nõmme Raamatukogu

Kilingi-Nõmme raamatukogu on rahvaraamatukogu Kilingi-Nõmme linnas Pärnu maakonnas. Raamatukogu asub aadressil Sambla 20. Raamatukogu kasutab e-kataloogi URRAM. Saarde valla koduleht
Vitali Parahnevõtš

Vitali Parahnevõtš (sündinud 4. mail 1969 Ukraina NSV-s Donetskis) on Tadžikistani endine jalgpallur, ründaja. Vitali Parahnevõtš veebisaidil National Football Teams (inglise)
Arley Dinas

José Arley Dinas Rodríguez (sündinud 16. mail 1974 Calotos) on Colombia endine jalgpallur, poolkaitsja. Ta kuulus Colombia koondisse 2000. aasta CONCACAF Gold Cupil ja 2004. aasta Copa Américal. Arley Dinas veebisaidil National Football Teams (inglise)
Julián Estiven Vélez

Juan Estiven Vélez Upegui (sündinud 9. veebruaril 1982) on Colombia endine jalgpallur, poolkaitsja. Julián Estiven Vélez veebisaidil National Football Teams (inglise)
Matthew Bingley

Matthew Bingley (sündinud 16. augustil 1971) on Austraalia endine jalgpallur, kaitsja. Matthew Bingley veebisaidil National Football Teams (inglise)
Alvin Ceccoli

Alvin Ceccoli (sündinud 5. augustil 1974) on Austraalia endine jalgpallur, kaitsja. Alvin Ceccoli veebisaidil National Football Teams (inglise)
Mitchell Duke

Mitchell Thomas Duke (sündinud 18. jaanuaril 1991 Liverpoolis, Uus-Lõuna-Walesis) on Austraalia jalgpallur, kes mängib ründajana Jaapan esiliiga klubis Fagiano Okayama. Aastatel 2015–2018 mängis ta Jaapani klubis Shimizu S-Pulse. Hooajal 2019–20 lõi ta Western Sydney Wanderersi meeskonnas Austraalia kõrgliigas 14 väravat ning valiti Austraalia kõrgliiga hooaja sümboolsesse koosseisu ja klubi hooaja parimaks mängijaks. Duke kuulus Austraalia olümpiavõistkonda 2020. aasta suveolümpiamängude jalgpalliturniiril. Central Coast Mariners A-League Championship: 2012–2013 Mitchell Duke veebisaidil National Football Teams (inglise)
Francisco Fernández

Francisco Javier Fernández Torrejón (sündinud 19. augustil 1975 Santiagos) on Tšiili endine jalgpallur, kaitsja. Francisco Fernández veebisaidil National Football Teams (inglise)
Požarevac

Požarevac on linn Serbias, Braničevo ringkonna keskus. Seal sündis ja sinna on maetud Slobodan Milošević.  Požarevac – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Fernando Picún

Fernando Álvaro Picún de León (sündinud 14. veebruaril 1972 Montevideos) on Uruguay endine jalgpallur, kaitsja. Ta kuulus Uruguay koondisse 1999. aasta Copa Américal. Fernando Picún veebisaidil National Football Teams (inglise)
Dan Calichman

Daniel Jacob Calichman (sündinud 21. veebruaril 1968 New Yorgi osariigis Huntington Stationis) on Ameerika Ühendriikide endine jalgpallur, kaitsja. Dan Calichman veebisaidil National Football Teams (inglise)
Gérald Passi

Gérald Passi (sündinud 21. jaanuaril 1964 Albis) on Prantsusmaa endine jalgpallur, poolkaitsja. Gérald Passi veebisaidil National Football Teams (inglise)
1956. aasta Eesti meistrivõistlused purjetamises

1956. aasta Eesti meistrivõistlused purjetamises toimusid 17.-19. augustini Tallinna lahel. Võistkonnad: 1. Kalev 15 864 2. Spartak 13 787 3. Tallinna L.O.M. 8 291 4. ALMAVÜ 4 780 5. Dünamo 1 197 6. Tööjõureservid 831 Kehakultuurlase aastaraamat 1956, Tallinn: Eesti Riiklik Kirjastus, 1957. http://www.sport24.ee, 25. juulil 2016
Astrid Lindgreni mälestusauhind

Astrid Lindgreni mälestusauhind on laste- ja noorsookirjanduse auhind. Selle asutas Rootsi parlament 2002. aastal Astrid Lindgreni mälestuseks. Auhinda antakse välja igal aastal ja selle suurus on 5 miljonit Rootsi krooni, mis on umbes 570 000 eurot. 2003 – Maurice Sendak (USA), Christine Nöstlinger (Austria) 2004 – Lygia Bojunga Nunes (Brasiilia) 2005 – Philip Pullman (Suurbritannia), Ryôji Arai (Jaapan) 2006 – Katherine Paterson (USA) 2007 – Banco del Libro (Raamatupank) (Venezuela) 2008 – Sonya Hartnett (Austraalia) 2009 – Tameri instituut (Palestiina) 2010 – Kitty Crowther (Belgia) 2011 – Shaun Tan (Austraalia) 2012 – Guus Kuijer (Holland) 2013 – Isol (Marisol Misenta, Argentina) 2014 – Barbro Lindgren (Rootsi) 2015 – PRAESA (Lõuna-Aafrika Vabariik) 2016 – Meg Rosoff (USA) 2017 – Wolf Erlbruch (Saksamaa) 2018 – Jacqueline Woodson (USA) 2019 – Bart Moeyaert (Belgia) 2020 – Baek Hee-na (Lõuna-Korea) 2021 – Jean-Claude Mourlevat (Prantsusmaa) 2022 – Eva Lindström (Rootsi) 2023 – Laurie Halse Anderson (USA) 2024 – Indigenous Literacy Foundation (Austraalia) Auhinna veebisait
Kertu Moppel

Kertu Moppel (sündinud 4. oktoobril 1985 ) on eesti lavastaja ja näitleja. 2004. aastal lõpetas ta Hugo Treffneri Gümnaasiumi. Seejärel õppis Tartu Ülikoolis maalikunsti ja osales 2004–2007 Tartu Üliõpilasteatri tegevuses. Ta lõpetas 2010. aastal Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikooli (24. lend). 2010–2012 töötas ta näitleja ja lavastajana Rakvere Teatris. 2012–2022 oli ta vabakutseline näitleja ja lavastaja. Alates 2022. aastast kuni 1. augustini 2024 oli Kertu Moppel lavastaja Eesti Draamateatris.[viide?] 2014–2021 mängis ta teleseriaalis "Padjaklubi" Kristina rolli. "Mefisto" (2021) "Onu Bella tähestik" (2023) 2020 Ants Lauteri nimeline auhind "Päring inforegister.ee andmebaasis". Originaali arhiivikoopia seisuga 5. detsember 2020. Vaadatud 25. juulil 2016. Kristjan Roos. Noor lavastaja Kertu Moppel: inimesed ei oska enam valikut teha. Linnaleht, 2. november 2012 Lavakunstikooli lennud Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikool Andres Laasik. Kertu Moppel maandus Rakverest Von Krahli. Eesti Päevaleht, 11. oktoober 2012 Müürileht, veebruar 2016 Padjaklubi tv3.ee Karjatse, Tõnu (21. veebruar 2021). "Arvustus. "Mefisto" kui me sisemiste heitluste peegeldus". ERR. Vaadatud 21. veebruaril 2021. Liimets, Andrei (10. august 2023). "Kertu Moppel: Onu Bella müüb ka pärast surma saalid täis". Eesti Ekspress. Vaadatud 10. augustil 2023. Kertu Moppel andmekogus IMDb (inglise)
Morsk

Morsk (Odobenus rosmarus) on ainuke morsklaste sugukonda kuuluv liik ja Arktika suurim loivaline. Liik jagatakse omakorda kolmeks alamliigiks: atlandi morsk (O. r. rosmarus), vaikse ookeani morsk (O. r. divergens) ja laptevi morsk (O. r. laptevi). Täiskasvanud isased isendid kaaluvad tavaliselt 800–1700 kg, aga on täheldatud ka kuni 2000 kg raskusi vaikse ookeani morsa isaseid. Atlandi ookeani alamliigi esindajad kaaluvad 10–20% vähem kui Vaikse ookeani populatsiooni isendid. Emased kaaluvad isastest umbes kolmandiku võrra vähem: Atlandi emaste keskmine kaal on 560 kg, Vaikse ookeani emastel 800 kg ümber. Pikkus jääb morskadel tavaliselt 2,2 ja 3,6 meetri vahele. Juba vastsündinuna on morsad suhteliselt suured: morsabeebide (kutsikate) pikkus on meeter kuni poolteist ja nad kaaluvad mitukümmend kilo. Morskadele iseloomulikuks tunnuseks on suured ülakihvad, mis esinevad nii emastel kui ka isastel. Neid kasutatakse enesekaitseks, jääle ronimiseks ja merepõhjast toidu otsimiseks. Isaste morskade ülakihvad, mida rakendatakse ka omavahelises võitluses, on tavaliselt natuke suuremad ning nende pikkus võib ulatuda kuni 1 meetrini. Morsad toituvad ookeanipõhja selgrootutest (zoobentos), peamiselt karpidest. Loomad võivad nende järele sukelduda kuni 50 m sügavusele ja selle käigus vee all viibida kuni 10 minutit. Morsk on olnud oluline jahiloom ja toiduallikas mitmele Arktika põlisrahvale. Näiteks eskimod ja rannatšuktšid on kasutanud nende liha, rasva ja nahka. Keskajal olid morsad oluliseks vandli allikaks ning nende küttimine kihvade kogumise eesmärgil tõukas tagant Ameerika koloniseerimist skandinaavlaste poolt. Gröönimaa lähedalt kogutud morsakihvade tähtsus vähenes, kui Euroopasse hakkasid jõudma elevandivõhad Aafrikast ja morsaluu Venemaalt. 18. ja 19. sajandil küttisid neid arvukalt ka hülge- ja vaalakütid. 20. sajandil on nende arvukust vähendanud tööstuslik suurpüük, lesilate hävitamine ja merevee reostus. Näiteks kui laptevi morska oli veel 1930. aastail 10 000, siis 1980. aastail aga ainult 6000 isendit. Tänapäeval on morsad arvatud ohustatud liikide hulka, kuid andmed nende arvukusest on puudulikud ning nende kaitse- ja majandamiskorraldus erineb riigiti. Lowry, L. (2016). Odobenus rosmarus. IUCNi punase nimestiku ohustatud liigid. IUCN 2016. Eli Kintisch. "Why did Greenland’s Vikings disappear?" Science, 10. november 2016 Morsast Eesti entsüklopeedias Morsast FAO kodulehel Morsast veebisaidil AnimalDiversity Webs
1956. aasta Eesti meistrivõistlused ratsutamises

1956. aasta Eesti meistrivõistlused ratsutamises toimusid 16.–20. juunil Tallinnas. Võistkonnad: 1. Tallinn 2. Tartu Kehakultuurlase aastaraamat 1956, Tallinn: Eesti Riiklik Kirjastus, 1957. www.sport24.ee, 25. juulil 2016 Ratsutamine; Kollom, Raigo; Tallinn: Eesti Raamat, 1981.
Svetlana Dorošenko

Svetlana Dorošenko (18. detsember 1954 – 18. juuli 2016) oli Eesti näitleja. Ta lõpetas 1972. aastal Tallinna 45. Keskkooli ja aastal 1975 Tallinna Majandustehnikumi. Aastal 1978 lõpetas ta Vene Draamateatri stuudio esimese lennu. Ta töötas aastatel 1979[küsitav]–2012 näitlejana Vene Teatris. Svetlana Dorošenko suri 18. juulil 2016 ja ta maeti 21. juulil 2016 Metsakalmistule. 1979 Aleksei Arbuzov "Julmad mängud" 1979 Aleksandr Grišin "Lastevanemate koosolek" 1979 Sergei Aksakov "Tulipunane lilleke" 1980 Mihhail Šatrov "Sinised hobused punasel luhal" 1980 Alejandro Casona "Puud surevad seistes" (Tütarlaps akordioniga) 1980 Mihhail Šatrov "Sinised hobused punasel luhal" 1980 Alan Alexander Milne "Winnie Puhh ja kõik, kõik, kõik..." (Notsu) 1981 Tadeusz Różewicz "Kartoteek" (sekretär) 1983 Aleksandr Tsukerman "Kohtumine muinasjutuga" 1984 Edvard Radzinski "'Ons armastust olemas?' küsivad tuletõrjujad" (Režissööri abi) 1984 Uno Leies/Boriss Štein "Buratino lendab kuule" (Siga) 1985 Nikolai Šeiko "Kogu ülejäänud eluks" 1985 Svetlana Krassman/Aleksandr Tsukerman "Kuidas kevad linna tuli" (Notsu) 1986 Avi Nedzvetski/Robert Burns "Lõbusad kerjused" 1986 Mihhail Lermontov "Maskeraad" 1986 Avi Nedzvetski/Samuil Maršak "Mängime Maršakki" 1987 Nikolai Erdman "Enesetapja" (Naabrinaine; Henrietta Stepanova) 1987 Juri Štšekotšihhin "Lõks nr. 46, teine kasv" 1987 Sofia Nalkowska "Naiste maja" (Zofia) 1987 Aleksandr Volodin "Sisalik" (Sõjamehe naine) Tema abikaasa oli näitleja Oleg Rogatšov (1959–2016); nende poeg Jegor on arst. http://www.kalmistud.ee/haudi?action=hauaplats&filter_hauaplats_hauaplats=442466 Svetlana Dorošenko Eesti teatri biograafilise leksikoni veebiversioonis