Naturalism (filosoofia)

Naturalism on filosoofias üldnimetus mitmele filosoofilisele positsioonile, mis lähendavad filosoofiat loodusteadusele. Naturalismiks nimetatakse näiteks järgmisi seisukohti: Filosoofia probleemid kasvavad välja empiirilistest teadustest ning neid tuleb lahendada meetoditega, mis sarnanevad empiiriliste teaduste meetoditega. Vaim ei ole mateeriast sõltumatu reaalsus (vaimu ja keha dualismi eitus). Uskumuse õigustus peitub uskujast väljaspool (eksternalism). Erinevad naturalismiga seostavad seisukohad on omavahel tihedas seoses, kuigi nad üksteisest ei järeldu. Seetõttu pooldab ühe seisukoha pooldaja enamasti ka teisi. Eri autorid näevad naturalismi tuuma eri seisukohtades. Naturalism on arvamus, et maailma tuleb mõista kui ainult looduse poolt antud sündmust. Sellele oletusele osutatakse sageli ütlusega, et "kõik on loodus", mis jätab iseenesest lahtiseks, kuidas looduse mõistet tuleb piiritleda. Kui inimene mõistab "loodust" ainult füüsilise olemusena, siis annab ütlus "kõik on loodus" materialistliku või füüsikalise positsiooni. Sellised teooriad näitavad, et ka vaim või teadvus on osa ajust või alternatiivina pole neid üldse või need on kõigest illusioon. Naturalistlik seisukoht ulatub Kreeka antiikaega: loodus (physis) tähistab siin kõike, mida inimene pole loonud. Inimene ise on loomulik olend nagu kõik teised olendid. Loodusobjekti hilisemad muudatused (nt kündmine, tükeldamine, hooldamine) ei teinud sellest kultuuriobjekti. See kehtis ainult looduslike osade keeruka kokkupanemise kohta täiesti uuteks tervikuks (nt tööriistad, kunstiteosed, ehitised). Mõne iidse filosoofi ettekujutus loodusest vastab teatud viisil igapäevase mõtlemise intuitiivsele juhtkategooriale. Alates 17. sajandi algusest saab naturaalsena määrata iga õpetuse, mis kuulutab looduse kõigi nähete aluseks ja normiks. See oli peamiselt tingitud motivatsioonist kaugeneda religioosses mõttes üleloomulikest nähtustest. Nii mõistetud naturalism lükkab tagasi imede ja üleloomulike olendite olemasolu. Kaasaegsetes naturalistlikes teooriates alates 20. sajandi algusest on agas ageli esiplaanil loodusteaduse, mitte looduse mõiste. Väidetavalt viiksid loodusteadused maailma struktuuride põhikirjeldusteni ja oleksid selles mõttes filosoofilistest, humanitaarteaduslikest ja igapäevastest meetoditest paremad. Selles mõttes on loodusteadused maailma kirjeldamiseks ja selgitamiseks "kõigi asjade mõõdupuu". Looduse teadusteooriates kujundatakse maailmavaade, mis põhineb loodusteaduste selgitavatel meetoditel. Selles mõttes saab tuvastada naturalismi mõningaid tüüpilisi tunnuseid: realism, füüsikalisus, religioonikriitika, reduktsionism, piirdumine loodusteaduste meetoditega ja metafüüsika tagasilükkamine. Ükski neist tunnustest ei tundu siiski vajalik ja seetõttu on esindatud väga erinevad naturalismi variandid. Naturaalsete seisukohtade üldises klassifikatsioonis eristatakse sageli ontoloogilist ja metodoloogilist naturalismi. Kui ontoloogiline naturalism sõnastab teesi maailma olemuse kohta (näiteks: maailm koosneb ainult füüsikalistest osakestest ja nende omadustest ), siis metodoloogiline naturalism peab loodusteaduste meetoditele orienteerumist natsionalismi keskseks tunnuseks. Esmalt saavutas naturalistlik kuvand inimesest suurema populaarsuse Charles Darwini evolutsiooniteooria abil. Sellest lähtuvalt esindasid Marx ja Engels ka materialistlikku, teaduslikku maailmavaadet. Kuid marksism sisaldab endiselt arvukalt sotsioloogilisi ja poliitilisi osi, mis ei kuulu naturalismi. Kaasaegsed naturalistlikud seisukohad, mis põhinevad evolutsioonilise ja inimbioloogia leidudel ning üritavad bioloogia abil selgitada traditsioonilisi epistemoloogilisi, sotsiaalteaduslikke ja psühholoogilisi probleeme, on evolutsiooniline epistemoloogia ja sotsiobioloogia. Selliseid lähenemisi nimetavad vastased bioloogilisteks. Kuivõrd loodusteaduste naturalistlikku eristamist saab argumenteerimisega ise põhjendada, jääb arutelus vaieldavaks. Loodusevastased peavad seetõttu maailma naturalistlikku perspektiivi sageli alusetuks hoiakuks, mis ei ole mingil juhul teistest maailmavaadetest või veendumuste süsteemidest parem. Esiteks mõistetakse loodusnähtusi naturalismis sageli selleks, et eristada neid religioossetest või müstilistest nähtustest. Naturaalsuse religioosne kriitiline komponent, eriti USA-s 20. sajandi esimesel poolel oli suur roll. Selle varase naturalismi põhitees on see, et pole ühtegi nähtust, mis põhimõtteliselt vastanduks teaduslikule kirjeldusele. Näiteks Thelma Lavine selgitas: „Naturaalse põhimõtte mõte on selles, et teaduslik analüüs ei tohi piirduda teatud piirkonnaga, vaid seda saab laiendada nähtuste mis tahes alale. " Religioonidega seoses on sellel kaks tagajärge. Ühest küljest ei tohiks olla religioosseid nähtusi, mis põhimõtteliselt välistaksid teadusliku kirjelduse. See tähendab ebaolulise Jumala, aga ka kõigi üleloomulike nähtuste, näiteks imede või üleloomulike kogemuste, tagasilükkamist. Lisaks sisaldab nii mõistetud naturalism ka positiivset teesi, et religioosseid nähtusi saab teaduslikult uurida. Selles mõttes naturaliseeritud religioonifilosoofia võib leida Ludwig Feuerbachil , kes seletas religioosseid nähtuseid sotsiaal-psühholoogiliselt. Loodusteadlaste jaoks võivad religioonid kui psühholoogilised, sotsiaalsed või bioloogilised nähtused olla ka teadusuuringute objektid. Sellised teaduslikud uuringud toimuvad näiteks religioonipsühholoogias. Uuem distsipliin on nn neuroteoloogia, mille käigus tuleb luua seosed ajuprotsesside ja usuliste kogemuste vahel. Isegi tänapäeval võib täheldada, et naturalism on seotud selle esindajate seas ründava ateistliku suhtumisega. Näiteks võib tuua Daniel Dennett ja Richard Dawkins. Teisalt mängib religioossete nähtuste küsimus praeguses naturalismi teemalises vaidluses vaid alluvat rolli. Eelkõige ei saa naturalismi määratleda religioonikriitiliste aspektide osas, kuna enamik tänapäevaseid naturalismi suhtes kriitilisi seisukohti ei ole seotud religioossete ideedega. Niisiis on tänapäevases naturalismi kriitikas kesksel kohal kultuuri- ja inimteaduste autonoomia pooldamine või teaduse teadusteooriate probleemide väljatoomine. Kaasaegsete anti-loodusteadlaste teine teema on tänapäevaste loodusteaduste subjektiivsus ja perspektiivsus. Kõik need küsimused ei sõltu religioossetest küsimustest, mistõttu ei saa religioonikriitikat pidada tänapäeva naturalismi määravaks tunnuseks. Lisaks on teiste seas Gerhard Lenski ja Robert Mertoni sõnul tänapäevased religioossed veendumused ja konfessioonist motiveeritud käitumismallid tänapäevaseprotestantism ja pietism loonud olulised alused tänapäeva loodusteadustele. Enamiku naturalistlike teooriate keskne eeldus on ka realism: eksisteerib inimesest sõltumatu tõelus, mida teaduses avastatakse ja uuritakse. Loodusuurija jaoks ei ole loodus subjektiivse idealismi eelduseks oleva vaimu leiutis. Pigem on mõistus ise osa inimese leitud loodusest. Kuna füüsika, bioloogia või keemia peaksid kirjeldama tegelikke objekte, mitte subjektiivseid intellektuaalseid konstruktsioone, on realism sageli kaudne eeldus naturalistlikest teooriatest. Gerhard Vollmer teeb selle eelduse selgesõnaliseks, kuna ta kasutab naturalismi iseloomustamiseks nõuet nii palju kui võimalik. Seda tehes juhib ta aga tähelepanu sellele, et naturalism ei piirdu naiivse realismiga, mis ütleb, et maailm on täpselt selline, nagu seda tajutakse. Pigem näib, et naturalistlik realism viib reaalsuse igapäevaste ettekujutuste paljude revisjonideni. Ühelt poolt tuleneb see kognitiivteaduslikest teadmistest, et tajus või mälus ei kujutata maailma mõtetes passiivselt, vaid kujundatakse. Selle näiteks on liikuva punkti tajumine, kuigi tegelikult süttib vaheldumisi ainult kaks tuld. Loodusuurija Wilfrid Sellars jõudis oma revisionistlikus realismis isegi nii kaugele, et väitis, et tõelust kirjeldab ainult füüsika ja et tõeluses pole igapäevaseid esemeid nagu lauad, majad või pastakad. Naturalistlik realism pole suunatud ainult subjektiivse idealismi vastu, vaid ka piiritleb relativistlikke ja subjektivistlikke teooriaid. Relativismi keskseks teesiks on see, et lause tõde sõltub alati ajaloolisest või sotsiaalsest kontekstist ja seetõttu pole universaalselt tõeseid lauseid. Üldrelativism laiendab neid väiteid ka loodusteadustele. Selles mõttes võib radikaalne relativist väita, et lause „Maa on kerakujuline" vastab tänapäeval tõele, kuid oli väär Vana-Hiinas. Seevastu tüüpiline loodusteadlane selgitab, et loodusteadused kirjeldavad objektiivseid fakte, mis ei sõltu sotsiaalsest ega kultuurilisest kontekstist. Lause „Maa on kerakujuline" väljendab siis universaalset tõde ja oli iidsetel aegadel sama kehtiv kui tänapäeval. Kuigi realism on paljude naturalistlike teooriate keskne osa, ei saa seda vaadelda kui naturalismi määratlevat omadust. Esiteks pole selge, kas realism on naturalismi jaoks vajalik. Näiteks Willard Van Orman Quine oli 20. sajandi üks tuntumaid loodusteadlasi. Siiski on kahtlusi, kas Quine'i filosoofiat saab nimetada "realistlikuks". Quine mõistab naturalismi sisuliselt teaduslike uuringute olemusena, lükates samal ajal tagasi sõltumatud filosoofilised meetodid. Selline metodoloogiline naturalism ei näi eeldavat mingit konkreetset, realistlikku teesi. Lisaks kindlasti realismile ei piisa naturalismist, kuna on palju realistlikke, mitte-naturalistlikke teooriaid. Näiteks traditsiooniline kristlik teoloogia põhineb realistlikul metafüüsikal. Naturalistlike teooriate keskne väide on, et kogu maailm, sealhulgas inimesed, on osa loomulikust korrast. Selline tees tõstatab kohe küsimuse, mida mõeldakse "loomuliku korra" all. Füüsikalismis on sellele võimalik vastus. Selle teesi kohaselt on kõik seal füüsilist laadi. Inimesed ja kõik teised elusolendid osutuvad ka väikseimate füüsiliste osakeste kombinatsiooniks. Nii et loomuliku korra osaks olemine on osa füüsilises korrast. Füüsikalisus on eriti suunatud immateriaalse mõistuse idee vastu: kui kõik tuleneb väikseimate füüsikaliste osakeste koostisest, peab see kehtima ka mõistuse kohta. Teine tõlgendus väitest, et kõik on osa loomulikust korrast, on järgmine: Kui miski on loodusliku korra osa, siis saab seda vähemalt põhimõtteliselt seletada ka loodusteadustega. See on reduktsionismi tees. Järjepidevad reduktsionistid eeldavad, et põhimõtteliselt saab sotsiaalseid või ajaloolisi nähtusi seletada ka loodusteaduste abil. Lisaks eeldab reduktsionism, et teadvust saab teaduslikult seletada. Paljud loodusteadlased tunnistavad füüsikalisust ja reduktsionismi. Kui vaimufilosoofia räägib „mõistuse loomulikuks muutmisest", siis tavaliselt mõeldakse selle vähendamist. Mõiste naturalism ei ole aga sünonüüm "füüsikalisusele" ega "reduktsionismile". Mõned loodusteadlased asetavad oma filosoofia keskmesse suunatuse täppisteaduste meetoditele. Näiteks Quine selgitab: „Ma võtan füüsikalisust kui teaduslikku seisukohta, kuid teaduslikud põhjused võivad ühel päeval mind sellest eemale peletada, ilma et mind hoiatataks naturalismist". Enamikus tänapäeva naturalismi käsitlustes on täppisteaduste meetoditel keskne roll. Sellars selgitab kuulsas lõigus oma teosest "Science, Perception and Reality": „Mis puudutab maailma kirjeldamist ja selgitamist, siis loodusteadused on kõigi asjade mõõt„. Selline täppisteaduste eelistamine vastandub inim- või sotsiaalteaduslikud lähenemisviisidele. Tõepoolest, naturalistid kritiseerivad paljusid kaasaegse teadusloo või teadussotsioloogia variante. Kuigi tunnistatakse, et teadlaskonda saab vaadelda ka kui sotsiaalset ja ajaloolist nähtust, rõhutavad loodusteadlased, et loodusteaduse leiud on tähtsamad ja neid ei saa ajaloolise või sotsiaalse konteksti abil relativiseerida. Paljud loodusteadlased lükkavad tagasi ka poststrukturalistliku kirjandusteooria ja kultuuriuuringud ning psühhoanalüüsi. Sellele vaatamata ei ole täppisteaduste ja inimteaduste vastandamine naturaliseeritud teooriate keskmes ning enamasti väidetakse, et naturalismi saab ühendada austusega inimteaduste vastu. Metoodilise naturalismi keskne eeldus on pigem sõltumatu, filosoofilise meetodi tagasilükkamine, mis eelneb ja põhjendab empiirilist uurimistööd. Näiteks kirjutab Quine „teadmisest, et tõelus tuleb tuvastada teaduse enda raames, mitte varasemas filosoofias" ja „täppisteaduses loobutakse esimese filosoofia eesmärgist„. Sõltumatute filosoofiliste meetodite tagasilükkamine tähendab eelkõige loobumist a priori'st. Maailma kogemustest sõltumatu a priori teadmus vastandub empiirilistele teadmistele. Apriori argumente võib leida ühelt poolt filosoofia ajaloo suurtest metafüüsilistest süsteemidest. Klassikaline näide sellest on Immanuel Kant, kes väitis Puhta mõistuse kriitikas, et ruum ja aeg pole inimesest sõltumatu tõeluse osa. Seda saab aga näidata ainult a priori („transtsendentaalse") argumendi kaudu, kuna kõik empiirilised teadused eeldavad juba ruumi ja aega. Metoodilised täppisteadlased tahavad sellise a priori metafüüsika asendada empiiriliste uuringutega. Teisest küljest on metoodiline naturalism suunatud ka klassikalise analüütilise filosoofia vastu, mis eeldas, et mõisteanalüüs oli a priori filosoofiline meetod. Kontseptuaalne analüüs peaks olema a priori, kuna see viitab ainult sõnade tähendusele, mitte maailmale. Analüütilise lause klassikaline näide on "Kõik poissmehed on vallalised". Kui teate sõnade tähendust, siis teate, et see lause vastab tõele. Sellise lause kinnitamiseks pole vaja empiirilist uuringut läbi viia. Analüütilises filosoofias tuleks a priori alusel uurida keskseid filosoofilisi termineid nagu „teadmised" või „õigustus". Quine'i traditsiooni loodusteadlased lükkavad kontseptuaalse analüüsi a priori distsipliinina tagasi. 1951. aastal väitis Quine essees "Kaks empiirilisuse dogmat", et põhimõttelist vahet ei ole a priori analüütilisel ja empiiriliselt sünteetilisel väitel. Hiljem väitis Quine, et a priori teadmiste kaotamine peab kaasa tooma ka traditsioonilisest filosoofilisest epistemoloogiast loobumise: kui inimeste kognitiivseid võimeid a priori ei uurita, tuleb piirduda empiiriliste uuringutega. Ja empiirilisi uuringuid ei tehta mitte filosoofia, vaid kognitiivse psühholoogia kaudu. Quine'i puhul peaks naturalistlik epistemoloogia lõpuks sulanduma empiirilisse kognitiivteadusse . Mõned loodusteadlased ei lähe aga nii kaugele ja lihtsalt väidavad, et kaasaegne epistemoloogia peab üha enam hõlmama teaduste teadmisi. Tänapäeva filosoofias eristatakse sageli tugevat ja nõrka epistemoloogilist naturalismi. Kui tugev naturalism püüab lõppkokkuvõttes täielikult lahustada inimteadmiste filosoofilise analüüsi empiirilises kognitiivteaduses, siis nõrgad epistemoloogilised loodusteadlased vaid deklareerivad, et epistemoloogiat tuleb täiendada ja muuta empiiriliste uuringutega. Tugeva naturalismi programmi klassikalise sõnastuse leiab Quine'i esseest Epistemology Naturalized: „Aga miks kõik need leidlikud rekonstruktsioonid, kõik need võlumised? Lõppkokkuvõttes on teie sensoorsete retseptorite stimuleerimine ainus asi, mis teil oli, et saada oma maailmast pilt. Miks mitte proovida välja mõelda, kuidas see konstruktsioon tegelikult toimib? Miks mitte rahul olla psühholoogiaga? " Aga kuidas täpselt kujutleda sellist epistemoloogia asendamist empiiriliste teadustega? Täppisteadlaste klassikaline näide on terminite "teadmised" ja "õigustus" analüüs. Platoni "Theaetetuse" ettepaneku järgi määratleti teadmiste mõiste epistemoloogias tõese, õigustatud arvamusena. Selline kontseptuaalne analüüs tundub esmapilgul väga veenev: kui keegi teab, et Brasiilia on Ladina -Ameerika kõige rahvarikkam riik, siis peab tal olema ka oma arvamus. Kuid ainult ühest arvamusest ei piisa, sest valedest arvamustest ei saa rääkida kui teadmistest. Nii et ainult teadmistest ei piisa, et saada õige arvamus. Näiteks võib teil olla järgmise loosimisnumbri kohta õige arvamus, kuid see ei tähenda, et teate, milline on järgmine loterii number. Siin ei saa rääkida "teadmistest", sest sellist tulevast sündmust ei saa oma arvamusega veenvalt põhjendada. Selles mõttes eeldas klassikaline epistemoloogia, et teadmised määratletakse kui tõene, õigustatud arvamus. Aastal 1963 avaldas filosoof Edmund Gettier essee, milles ta sõnastas Gettieri probleemi: Tundub, et on olukordi, kus inimesel on õigustatud ja tõene arvamus, kuid tal pole veel teadmisi. Tundus, et klassikaline mõistete analüüs ebaõnnestus ja filosoofid asusid peagi pakkuma uusi määratlusi. 1967. aastal juhtis Alvin Goldman arutelu uude suunda, väites, et põhjuste ja ratsionaalsete argumentide analüüs ei lähene teadmiste mõistele. Pigem tekib teadmine põhjuslikust ja seega empiiriliselt kontrollitavast seosest. Kui vaatate loterii numbrite ilmumist ja avastate, et olete võitnud, omandate teadmisi, sest loositud numbrite ja omandatud arvamuse vahel on usaldusväärne põhjuslik seos. Kui seevastu on sul tõeline arvamus, et võidad loterii teatud numbrikombinatsiooniga, siis pole küsimus teadmistes, kuna põhjuslikku seost (veel ilmumata) numbrite ja sinu arvamuse vahel pole. Goldmani analüüs on naturalistlik selle poolest, et see püüab empiiriliselt kontrollitava seose kaudu määratleda mõisteid „teadmised" ja „õigustus". Kui soovite teada saada, kas teatud arvamus on õigustatud või esindab teadmisi, ei pea te vaatama inimese põhjendusi ja argumente. Pigem tuleb kontrollida, kas isiku arvamus on asjakohaselt põhjuslik. Tugevad epistemoloogilised täppisteadlased soovivad selliseid väiteid üldistada: inimteadmiste analüüs ei nõua midagi muud kui arvamuste ja nende põhjuste vaheliste põhjuslike seoste uurimist. Naturalistliku epistemoloogia kontseptsiooni vastu on sageli väidetud, et epistemoloogia ja täppisteadused käsitlevad põhimõtteliselt erinevaid teemasid. Näiteks Jaegwon Kim tõi välja, et epistemoloogia on normatiivne ettevõtmine. Käsitledes normatiivseid avaldusi – vastupidi kirjeldavatele avaldustele – pole küsimus, milles on asi. Pigem kirjeldavad nad, mis peaks olema. Näiteks väide "CO2 heitkogused peaksid vähenema" on normatiivne ja väide "CO2 heide peaks vähenema" on kirjeldav. Kim juhib tähelepanu sellele, et epistemoloogia tegeleb sisuliselt normatiivsete küsimustega, näiteks püstitab ta küsimuse, millistele tingimustele arvamused peaksid vastama, et neid saaks põhjendatuna aktsepteerida. See ei esita kirjeldavat küsimust kriteeriumide kohta, mille järgi inimesed de facto peavad väiteid õigustatuks. Kui epistemoloogia tegeleb normatiivsete küsimustega, siis täppisteadused piirduvad kirjeldavate teemadega. Täppisteadused kirjeldavad, mis on nii ja mitte seda, mis peaks olema. Kui aktsepteerida epistemoloogiat kui normatiivset ja täppisteadust kui kirjeldavat, siis pole enam lihtne mõista, kuidas epistemoloogia võiks asendada täppisteadustega. Täppisteadustel ei tundu olevat midagi epistemoloogiliste küsimuste kohta öelda, sest need käsitlevad täiesti erinevat teemat. Quine'i traditsiooni tugevad täppisteadlased vastavad sellele vastuväitele, nõustudes, et traditsioonilise normatiivse epistemoloogia küsimustel pole naturalismi programmis kohta. Quine selgitab, et traditsiooniline epistemoloogia ebaõnnestus oma programmiga, milles esitati põhjenduste kriteeriumid. Ebaõnnestunud filosoofilise programmi asemel tuleks pigem orienteeruda sellele, mida teadustes õigustuseks tegelikult aktsepteeritakse. Sellise radikaalse kõrvalekalde klassikalisest epistemoloogiast lükkab isegi enamik täppisteadlasi tagasi. Nad väidavad, et lõppkokkuvõttes ei saa ilma normatiivse küsimuseta „Millal peaksime väidet õigustatuks pidama?". Ka teadlased peavad endalt küsima, millal tõendeid kaaluda ja millal mitte. Tugev epistemoloogiline naturalism on seetõttu sageli nõrga naturalismi vastu. See ei taha asendada normatiivset epistemoloogiat teadustega, vaid pigem täiendada seda empiiriliste teadmistega. Seda silmas pidades kirjutab Susan Haack: „Kognitiivse teaduse tulemused võivad olla olulised traditsiooniliste epistemoloogiliste probleemide lahendamisel ja nende kasutamine sel eesmärgil on õigustatud." Samas viitavad naturalistlike teooriate kriitikud, et nad ei kahtle üldse selles, et empiirilistel andmetel on oma osa epistemoloogias. Järelikult kipuvad nõrgad epistemoloogilised loodusteadlased ja naturalismi kriitikud eriarvamusele jääma selle üle, kui suur on empiiriliste andmete roll epistemoloogias ja kus see on kasulik. Epistemoloogiline naturalism on metoodilise naturalismi üldisema programmi keskne osa. Metoodilist naturalismi määratleb selle seos teaduslike meetoditega. Kõige tugevamas versioonis väidetakse, et lõppkokkuvõttes viivad maailma tõeliste kirjeldusteni ainult täppisteadused ja pole olemas täppisteadustest sõltumatut filosoofilist meetodit. Selline radikaalne naturalism peab leppima vastuolulisuse vastuväitega, kuna metoodilise naturalismi väited ei ole ilmselgelt ise teaduslikult põhjendatud väited. See radikaalse naturalismi probleem on tuntud positivismi ajaloost ja selles sõnastatud tähenduskriteeriumidest. Ludwig Wittgenstein selgitas 1918. aastal valminud raamatus "Tractatus", et lõppkokkuvõttes on mõtet ainult empiiriliselt kontrollitavatel väidetel. Talle oli aga selge, et lause "Ainult empiiriliselt kontrollitavad väited on tähendusrikkad" ei ole iseenesest empiiriliselt kontrollitav ja peab seetõttu olema oma kriteeriumide järgi mõttetu. Wittgenstein tegi sellest järelduse: „Minu lauseid seletatakse sellega, et need, kes mind mõistavad, peavad neid lõpuks mõttetuks. [...] Ta peab neist lausetest üle saama, siis näeb ta maailma õigesti. „Selles kontekstis nähakse tavaliselt Wittgensteini kuulsaid sõnu:„ Sellest, millest ei saa rääkida, tuleb sellest vaikida." Kui metoodilised loodusteadlased tahavad pääseda varase Wittgensteini probleemist, on neile avatud erinevad teed. Ühest küljest saavad nad hakkama ilma üldiste tähendusavaldusteta ja järgivad ilma igasuguse filosoofilise põhjenduseta lihtsalt loodusteaduste meetodeid. Sel juhul jääb aga selgusetuks, miks peaks eriti eelistama teaduslikke meetodeid. Kui täppisteadlane ei õigusta oma eristamist teaduslike meetoditega, võib naturalismi kriitik süüdistada teda peegeldamatus kallutatuses. Peter Janich selgitab: „Sel juhul on täppisteadlane nagu eduka jalgpallimeeskonna fänn, kes liitub linna võidukäiguga". Teisest küljest võib metoodiline täppisteadlane vabalt filosoofilist põhjendust eristada teaduslikest meetoditest. See samm aga eeldab, et loodusteadlane piirab oma teesi radikaalsust. Kui ta esitab naturalismi filosoofilise põhjenduse, ei saa ta samal ajal põhimõtteliselt filosoofilisi meetodeid tagasi lükata. Selles mõttes nõuab Vollmer minimaalset metafüüsikat, mis välistab filosoofia ajaloo suured metafüüsilised süsteemid. Selline seisukoht peab aga selgitama, kuidas saab eraldada vastuvõetavat, lubatud minimaalset metafüüsikat vastuvõetamatust, üldisest metafüüsikast. Inimene ise peab end naturalistlike teooriate keskseks "probleemiks". Ühest küljest saab seda kirjeldada täppisteadustega, inimese bioloogia on selle ilmekas näide. Samal ajal näivad teaduslikud kirjeldused hõlmavat vaid osa inimesest: inimene on loomulik olevus, kuid samas on ta kultuuriline olevus, kes organiseerub sotsiaalsetesse kogukondadesse, omab ajalugu ning loob kunsti ja kirjandust. Kultuuriline aspekt seevastu tundub olevat arusaadav vaid seetõttu, et inimesed on keerulise mõistusega olendid – kuna neil võivad olla soovid, tunded, mõtted ja mälestused ning nad valdavad keelt oma vaimsete võimete toel. Seetõttu ei piisa sellest, kui täppisteadlane viitab inimesele või inimese neurobioloogilistele uuringutele. Kui ta tahab esindada üldist naturalistlikku programmi, peab ta ka näitama, et vaimsed aspektid ei lähe vastuollu naturalistliku ütlusega "Kõik on loodus". Alates Franz Brentanost on tahtlikkus olnud meele keskne omadus. 1874. aastal avaldatud raamatus "Psühholoogia empiirilisest vaatenurgast" ütles Brentano: "Iga psüühilist nähtust iseloomustab see, mida keskaja skolastikud nimetasid objekti tahtlikuks (ka tõenäoliselt mentaalseks) olematuseks, ja see, mida me, kuigi mitte ühemõtteliselt väljendades, sisu seost, suunaga objekti poole (mida / siin ei tule mõista kui tõelust) või mida nimetataks immanentseks objektiivsuseks. Igaüks sisaldab midagi objektina iseenesest, kuigi mitte igaüks samal viisil. Kujutluses esitatakse midagi, kohtuotsuses tunnustatakse või lükatakse tagasi midagi, armastatakse armastuses, vihatakse vihkamises, soovitakse soovides jne. See tahtlik olematus on omane ainult psüühilistele nähtustele. Ükski füüsiline nähe ei näita midagi sellist." (kursiiv lisatud) Tahtlikke sündmusi iseloomustab asjaolu, et need on millegagi seotud. Lihtsad näited võivad selle selgeks teha: Mõte lehmal heinamaal on seotud heinamaa lehmaga, mälestus viimasest teekonnast on seotud viimase teekonnaga. Ainult selle tahtliku viite abil on võimalik mõista vaimse seisundi edasisi omadusi. Mõtted võivad olla tõesed või valed, sest need on seotud millegagi välismaailmas. Mõte "Heinamaal on lehm" peab paika, kui heinamaal on tõesti lehm, ja on vale, kui näiteks hobust peetakse pimedas ekslikult lehmaks. Kui teadvusfilosoofias vaieldakse vaimu loomulikuks muutmise üle, on küsimus tavaliselt tahtlikkuse teaduslikus seletuses. Vaata ka seost tähistatava ja tähistaja vahel. Gregor Schiemann: 1.5 Natur – Kultur und ihr Anderes. In: Friedrich Jaeger u. Burkhard Liebsch (Hrsg.): Handbuch der Kulturwissenschaften, Band 1: Grundlagen und Schlüsselbegriffe. J. B. Metzler, Stuttgart / Weimar 2004, ISBN 3-476-01881-4, S. 64. Wilfrid Sellars: Science, Perception and Reality. Routledge and Kegan Paul, London 1963, ISBN 0-924922-50-8, S. 173. Etwa Paul Feyerabend: Erkenntnis für freie Menschen. Veränderte Ausgabe. Suhrkamp Verlag, Frankfurt 1980, ISBN 3-518-11011-X, S. 45. John Ryder: American philosophic naturalism in the twentieth century. Prometheus Books, Amherst 1994, ISBN 0-87975-894-5. Thelma Lavine: Naturalism and the Sociological Analysis of Knowledge. In: Yervant Krikorian: Naturalism and the Human Sprit. Columbia University Press, New York 1944, S. 185. I. Bernard Cohen (Hrsg.): Puritanism and the Rise of Modern Science: the Merton Thesis. Rutgers University Press, 1990, ISBN 0-8135-1530-0. Piotr Sztomka: Robert K. Merton. In: George Ritzer (Hrsg.): Blackwell Companion to Major Contemporary Social Theorists. Blackwell Publishing, 2003, ISBN 1-4051-0595-X, Google Print, S. 13. Gerhard Vollmer: Was ist Naturalismus? In: Geert Keil, Herbert Schnädelbach (Hrsg.): Naturalismus. Philosophische Beiträge. Suhrkamp, Frankfurt 2000, ISBN 3-518-29050-9, S. 46–67. Nelson Goodman: Ways of Worldmaking. Hackett, Indianapolis 1978, ISBN 0-915144-52-2. Wilfrid Sellars: Science, Perception and Reality. Routledge and Kegan Paul, London 1963, ISBN 0-924922-50-8. Willard van Orman Quine: Naturalisierte Erkenntnistheorie. In: ders.: Ontologische Relativität und andere Schriften. Reclam, Stuttgart 1975, S. 105. Willard van Orman Quine: Naturalismus - oder: Nicht über seine Verhältnisse leben. In: Geert Keil, Herbert Schnädelbach (Hrsg.): Naturalismus. Philosophische Beiträge. Suhrkamp, Frankfurt 2000, ISBN 3-518-29050-9, S. 121. Ein klassisches Beispiel ist hier die Sokal-Affäre. Holm Tetens: Der gemäßigte Naturalismus der Wissenschaften. In: Geert Keil, Herbert Schnädelbach (Hrsg.): Naturalismus. Philosophische Beiträge. Suhrkamp, Frankfurt 2000, ISBN 3-518-29050-9, S. 273–288. Willard van Orman Quine: Theorien und Dinge. Suhrkamp, Frankfurt am Main, S. 35, S. 89. Willard van Orman Quine: Two Dogmas of Empiricism. In: Philosophical Review, 1951. Siehe etwa: Mircea Flonta: Gemäßigter und radikaler erkenntnistheoretischer Naturalismus. In: Geert Keil, Herbert Schnädelbach (Hrsg.): Naturalismus. Philosophische Beiträge. Suhrkamp, Frankfurt 2000, ISBN 3-518-29050-9, S. 163–186. Edmund Gettier: Is Justified True Belief Knowledge? In: Analysis, 1963. Alvin Goldman: A Causal Theory of Knowing. In: The Journal of Philosophy, 1967, S. 335–372. Jaegwon Kim: What Is Naturalized Epistemology? In: Philosophical Perspectives, 1988. Susan Haack: Evidence and inquiry : towards reconstruction in epistemology. Blackwell, Oxford 1996, ISBN 0-631-19679-X. Ludwig Wittgenstein: Tractatus Logico-Philosophicus, 1922, Abschnitte 6.54 und 7. Peter Janich: Szientismus und Naturalismus. In: Geert Keil, Herbert Schnädelbach (Hrsg.): Naturalismus. Philosophische Beiträge. Suhrkamp, Frankfurt 2000, ISBN 3-518-29050-9, S. 291. Für eine Erörterung des Begriffspaars „Kultur“ – „Natur“ aus naturalismuskritischer Perspektive siehe Dirk Hartmann und Peter Janich (Hrsg.): Die kulturalistische Wende – zur Orientierung des philosophischen Selbstverständnisses. Suhrkamp, Frankfurt 1998, ISBN 3-518-28991-8. Franz Brentano: Psychologie vom empirischen Standpunkte. 1874, S. 124.