laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Jaanika Arum

Jaanika Arum (sündinud 21. aprillil 1987 Pärnus) on eesti näitleja. Ta on õppinud Paikuse Põhikoolis, lõpetas aastal 2006 Pärnu Raeküla Gümnaasiumi. Seejärel õppis Tallinna Ülikoolis kunstiteraapiaid, kuid lõpetas 2014. aastal Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikooli (26.lend). Aastatel 2014–2016 oli ta Vanemuise teatri draamanäitleja. Alates 2016. aastast on Jaanika Arum vabakutseline näitleja. 2020. aastal omandas Jaanika Arum magistrikraadi Eesti Kunstiakadeemias kaasaegse kunsti erialal. Ta on osalenud filmides: "Nähtamatu aine" (BFM ja EMTA koostööfilm, 2011), "Võõrsil" (BFM tudengifilm, 2012), "Kõik muusikud on kaabakad" (2012), "Puhastus" (2012), "Minapilt" (BFM tudengifilm, 2012), "Free Range. Ballaad maailma heakskiitmisest" (2013) ja "PEAOSA" (BFM tudengifilm, 2013), "Perekonnavaled" (2016), "Päevad, mis ajasid segadusse" (2016), "Polaarpoiss" (2016), "Charcoral" (2020) ja "Tagurpidi torn" (2022) ning seriaalis "Tuulepealne maa. Ei ole sõda noortele meestele" (2013). TV3 krimiseriaalis "Kättemaksukontor" mängis ta autoõnnetuses hukkunud poisi ema Anna-Mariat (2022). 2014 Ringo Ringvee "Lenni ja Kizoo" 2014 Avtandil Varsimašvili "Armastan! Armastan! Armastan!" (Tamta) 2014 Andra Teede "Estoplast" 2015 Tammsaare/Urmas Lennuk "Meie oma tõde, meie oma õigus" (Saunatädi, Kõrtsipreili, Lambasihver) 2016 Tom Stoppard "Arkaadia" (Thomasina) 2016 Fjodor Dostojevski "Kuritöö ja Karistus" (Sonja) 2018 Jarmo Reha "OOMEN" 2019 Peeter Jalakas "JAIK" 2023 Paul-Eerik Rummo "Tuhkatriinumäng" 2015 Kokku/Kukkumise/hetk (Tartu uus teater) 2017 Vaheala (Von Krahl) 2017 Videoinstallaltsioon Koostöös Herkki-Erich Merilaga"Petrifikatsioon/Depetrifikatsioon" (Kuidas Kirjeldada metsa digitaliseerunud jänesele/ Vaal galerii) 2019 Performatiivne istallatsioon "Reliable beat" (EKA) 2019 Ruumiinstallatsioon "Kasvuturvas" (The body and soul studio/ Kanuti Gildi Saal) 2020 Performatiivne installatsioon koostöös Sten Saaritsaga "Kesksagedus" (ARS Projektiruum) 2020 Interaktiivne ruumiinstallatsioon "Echo vaikuses" (TASE, Tartu interdistsiplinaar) "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 2. aprill 2015. Vaadatud 23. märtsil 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Ramp. "Vanemuise" hooajakiri 2014/2015 Raun, Miikael; Lensment, Jaanus; Vaitmaa, Ester; Kulleste, Hele-Mai (27. aprill 2023). "SUUR LUGU | Vaata, kes kirjanike majas kus korteris elas! „Meil oli dissidentlik maja, polnud inimest, kes oleks nõukogude vaimu poolt"". Eesti Päevaleht. Vaadatud 27. aprillil 2023.{{netiviide}}: CS1 hooldus: url-olek (link) Näitleja Jaanika Arum: on tunne, et kõik alles algab, ERR kultuuriuudised, 2. märts 2015
Krüdener

Krüdener (ka Kruedener, Krüdener-Struve) on vana baltisaksa aadlisuguvõsa. Suguvõsast on esimesed teated pärit 11. novembrist 1289, kui mainitakse Riia raehärrat Henricus Crudener'i. Krüdenerid on kantud Eestimaa, Liivimaa ja Saaremaa rüütelkonna aadlimatriklisse. Suguvõsale kuulusid eri aegadel Eesti alal nt Voltveti mõis. Eduard Alexis von Krüdener (1829–1878), Venemaa keisririigi riiginõunik ja Liivimaa asekuberner Burchard Alexius Konstantin von Krüdener (1746–1802), Venemaa keisririigi saadik Kopenhaagenis, Madridis ja Berliinis Barbara Juliane von Krüdener (1764–1824) oli baltisaksa kirjanik, suurilmadaam, Viitina mõisaproua Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften, Teil 1, 1: Livland, Görlitz, 1929 Link
Markus Dvinjaninov

Markus Dvinjaninov (sündinud 6. veebruaril 1991 Tartus) on eesti näitleja. Ta on õppinud Tallinna 21. Keskkoolis ning lõpetanud 2010. aastal Vanalinna Hariduskolleegiumi teatriklassi ja 2014. aastal Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikooli (26.lend). Aastatel 2014–2016 töötas ta Vanemuise teatri draamanäitlejana. Tema isa on näitleja ja lavastaja Andres Dvinjaninov, ema Ruti Einpalu. Teatrielu 2010. Eesti teatriliit 2012. Lk. 355. Ramp. "Vanemuise" hooajakiri 2014/2015. Vanemuine jääb ilma kolmest näitlejast ja saab ühe juurde Andres Dvinjaninov: väga raske on vahetada naisi. Markus Dvinjaninov IMDb
Domini di Terraferma

Domini di Terraferma (veneetsia keeles domini de teraferma või stato da tera; sõna-sõnalt "maismaavaldused" või "maismaariik") tähistab neid Veneetsia vabariigi alasid, mis asusid Itaalia põhjaosas Aadria merest sisemaa poole. Domini di Terraferma näol oli tegemist ühega Veneetsia valduste kolmest osast. Teised kaks olid Stato da Mar ("mereriik") ja Dogado (doodžile allunud Veneetsia ise ja selle lähimad alad laguuni ääres). Oma suurimas ulatuses hõlmas Terraferma järgmisi tänapäevase Itaalia alasid: Veneto, Friuli-Venezia Giulia lääne- ja keskosa ja Lombardia idapoolsed osad (st tänased Bergamo ja Brescia provintsid) kuni Adda jõeni, kus territoorium piirnes Milano hertsogiriigiga. Lõunas moodustas Po jõe alamjooksul asuv ajalooline Polesine piirkond piiri Kirikuriigiga. Ajaloolisest Friuli piirkonnast hõlmas Terraferma lääne- ja keskosa, välja arvatud selle kõige idapoolsem Soča (itaalia keeles Isonzo) jõe äärne osa, mis oli keiserlike Görzi krahvide valdus. Põhja pool tähistasid Karni ja Julia Alpid piiri Sise-Austria Kärnteni ja Kraini hertsogkondadega. Veneetsia vallutas maismaal asuva Mestre Veronat valitsenud Scaligeride käest aastal 1337 ning sellele järgnesid Treviso ja Bassano del Grappa aastal 1339. Terraferma provintsi väljakujunemine sai reaalselt alguse doodž Michele Steno ametisse asumisega aastal 1400. Viimane korraldas süstemaatiliselt sõjaretki Veneetsia tagamaadele, et kindlustada kaubavahetust ja Veneetsia kodanike ülalpidamist. Steno järglased doodži ametis Tommaso Mocenigo ja Francesco Foscari suurendasid vabariigi valduseid ja seda mitte ainult Scaligeride kahjuks. Oma valdustest pidid loobuma ka Padova da Carrarad (veneetslased hukkasid Padova valitseja Francesco Novello da Carrara aastal 1406) ja Milano Viscontid. Aastal 1420 annekteeris Veneetsia Aquileia patriarhaadi valduses olnud Friuli alad Aadria mere rannikust kuni Julia Alpides asuva Pontebbani välja. Saksa-Rooma riigi keiser Sigismund oli sunnitud seda aastal 1433 tunnustama ja neli aastat hiljem loovutas ta need alad ametlikult Veneetsiale kui keiserliku läänivalduse. Aastal 1523 loobus keiser Karl V viimaks kõikidest piirkonna feodaalse valitseja tiitlitest. 1427. aasta 11. oktoobril peetud Maclodio lahingus (osa Lombardia sõdadest) suutis Veneetsia saavutada nende sõdade ainsa kindla võidu ning selle tulemusena sõlmitud lepinguga loovutas Milano 1428. aastal veneetslastele Brescia. Peale Campo Formio rahu sõlmimist ja Veneetsia vabariigi lõppu olid Domini di Terraferma alad lühikest aega Prantsusmaa võimu all kuni Napoleon alad aastal 1797 Austriale loovutas. 1805. aastal liideti endised Domini di Terraferma valdused Napoleoni Itaalia kuningriigiga. Kümme aastat hiljem sai piirkonnast koos Lombardiaga osa Austria keisririigi kontrolli all olevast Lombardia-Veneetsia kuningriigist. Berengo, Marino. Il governo veneziano a Ravenna. Da Mosto, Andrea. "L'Archivio di Stato di Venezia", Biblioteca d'Arte editrice, Roma, 1937. Mutinelli, Fabio. "Lessico Veneto". Tipografia Giambattista Andreola, Venezia, 1852.
Laine Karindi

Laine Karindi (10. mai 1926 Tartu – 4. detsember 2002 Tallinn) oli eesti koorijuht ja muusikapedagoog. Ta lõpetas aastal 1947 oreli erialal Tallinna Muusikakooli Hugo Lepnurme klassis ja aastal 1953 koorijuhtimise erialal Tallinna Riikliku Konservatooriumi Gustav Ernesaksa klassis. Ta töötas aastatel 1953–1954 koorijuhtimise õppejõuna Tartu Muusikakoolis ja aastatel 1954–1966 Tallinna Muusikakoolis. Aastatel 1966–1973 töötas ta koorijuhtimise õppejõuna Tallinna Pedagoogilises Instituudis ja aastatel 1973–1995 Tallinna Riiklikus Konservatooriumis (aastast 1983 dotsent). Tema õpilased olid Olev Oja, Ene-Reet Ehala, Raivo Kõrgemägi, Ene Kangron, Ene Ahven, Riho Leppoja, Eevi Ukleika, Riho Rõõmus, Moonika Pullerits ja Tiina Sooba. Lisaks juhatas ta aastatel 1955–1966 Tallinna Tööstuskooli nr 2 meeskoori, aastatel 1965–1969 Eesti Energia meeskoori ja aastast 1960 Kõrgemate Koolide Lõpetanute Segakoori (oli aastast 1969 selle koori peadirigent). Ta oli aastatel 1950–1956 abielus pianisti, organisti ja noodikirjutaja Peeter Rekkaroga. Tema isa oli helilooja, organist ja koorijuht Alfred Karindi. Tema õed on toimetaja ja tõlkija Linda Targo (1928) ning Imbi Mätas (1935), vend oli näitleja ja teatrijuht Jüri Karindi. 1979 Eesti NSV teeneline kunstitegelane
Krzysztof Bagiński

Krzysztof Bagiński (sündinud 1989) on Poola skulptor ja multimeediakunstnik. 2012. aastast õpib Bagiński Varssavi kaunite kunstide akadeemias. Peamiselt on ta tegev skulptuuris, installatsioonide ja performance'ite vallas. Sageli ehitab ta oma teosed kaasatud inimeste emotsioonidele ja reageeringutele. Tema teoseid iseloomustavad rahutus, abstraktsus ja huumor. “In the Pan”, galerii Sandra, Varssavi, Poola (2015) “No yawning”, Nowy Teatr, Varssavi, Poola (2014) “Urban Shaman”, Varssavi vanalinn, Poola (2014) “S-NOW apersonalformofarchitecture” Umeå, Rootsi (2014) “Spokojna Tour Now!”, MOCAK, Kraków, Poola (2013) "Wanda Liza", BWA Zielona Góra, Poola (2013)
Jüri Karindi

Toivo-Jüri Karindi (2. august 1942 Tallinn – 24. juuli 2017 Tallinn) oli eesti näitleja ja teatridirektor. Ta lõpetas aastal 1961 Tallinna 21. Keskkooli, õppis aastatel 1963–1969 GITIS-es teatriteadust ja lõpetas aastal 1969 Draamateatri õppestuudio. Ta töötas aastatel 1962–1964 Draamateatris administraatorina ja 1968–1980 samas teatris näitlejana. Aastatel 1980–1997 oli ta Vanalinnastuudio direktor ja näitleja, 1997–2004 oli sama teatri näitleja. Aastast 2005 töötas ta trupijuhina Vana Baskini Teatris. Tema isa oli helilooja, organist ja koorijuht Alfred Karindi, õed olid koorijuht ja muusikapedagoog Laine Karindi, toimetaja ja tõlkija Linda Targo ja Imbi Mätas. 1968 Egon Rannet "Kriminaaltango" (Filosoof) 1971 Kazys Saja "Pühajärv" (Petras) 1971 Friedrich Schiller "Salakavalus ja armastus" (von Kalb) 1974 Oskar Luts / Raivo Trass "Nukitsamees" (Kusti) 1977 Tammsaare / Raivo Trass "Kõrboja peremees (Lõugu-Kusti) 1979 J. M. Barrie "Peeter Paan" (Cecco) 1985 Eduardo de Filippo "Silinder" (Agostino) 1988 Ferenc Molnár "Mäng lossis" (Lakei) 1990 Hugo Raudsepp "Salongis ja kongis" (Maternaid) 1990 Felicien Marceau "Presidendi sõber" (Bordeaux) 1991 Bengt Ahlfors / Johan Bargum "Kas Kongos on tiigreid?" (A) 1992 Ardi Liives "Meie, patused" (Ollimar Landu) 1993 Alejandro Casona "Kolmas sõna" (Professor) 1993 Ernst Peterson-Särgava "Uus minister" (Karl Annemann) 1996 Marcel Pagnol "Härra Topaze" (Laurent Castel-Benac) 1997 Garson Kanin "Eile sündinud" (Norval Hedges) Eesti teatri biograafiline leksikon. Tallinn 2000 Nekroloog ajalehes Sirp
Eglė Budvytytė

Eglė Budvytytė (sündinud 1981) on Leedu multimeediakunstnik. 2000–2004 õppis Budvytytė Vilniuse kunstiakadeemias fotograafiat, 2004–2006 Gerrit Rietveldi akadeemias audiovisuaalset meediat ning 2006–2008 Piet Zwarti instituudis kauneid kunste. Residendina on ta tegutsenud Belgias, Prantsusmaal, Leedus ja Hollandis. Budvytytė peamised žanrid on video ja performance. Ta huvitub kehalistest praktikatest ning kujutab oma töödes muinasjutulisi narratiive. “Le Mouvment, performing the city”, Biel/Bienne, Šveits (2014) “You Imagine What You Desire”, Sydney, Austraalia (2014) “Modules”, Palais de Tokyo, Pariis, Prantsusmaa (2012) “If We Can’t Get It Together”, Toronto, Kanada (2008) “The Joy is Not Mentioned”, kaasaegse kunsti keskus, Vilnius, Leedu (2007)
9. mai komitee

9. mai komitee oli eestivenelaste ühiskondlik liikumine, milles osalejad nõudsid, et Tallinnas Tõnismäel olnud pronkssõdurit ei oleks pidanud 30. aprillil 2007 teisaldatama uude kohta. 8. mail 2007 korraldasid liikumises osalejad protestimarsi Tõnismäele, riietudes seejuures punasesse ja kandes Eesti ja Euroopa Liidu lippu koos Nõukogude Liidu sümboolikaga (nt Püha Georgi ordenilinti). 9. mai komitee kutsus üles ka mitte tähistama 8. maid, kui Teise maailmasõja ohvrite mälestuspäeva. Öine vahtkond http://www.delfi.ee/news/paevauudised/eesti/pronkssoduri-kaitsjad-eirakem-malestuspaeva?id=15837778 (vaadatud 15.03.2015) ITAR-Tass: ärge täna pronkssõduri juurde minge Delfi.ee, 8. mai 2007 Pronkssõduri kaitsjad: eirakem mälestuspäeva Delfi.ee, 7. mai 2007
Democracia

Democracia on 2000. aastal Hispaania pealinnas Madridis loodud kunstnike rühmitus, mille asutasid Pablo España (1970-) ja Iván López (1970-). Rühmitus tegeleb multimeedia jts žanride, samuti publitseerimise ja kureerimisprojektidega, tundes muret pildikujundi domineerimise pärast tänapäeva kunstis. Poliitikat, tehnoloogiat ja kultuuri käsitlevad nad eelkõige pettekujutelmadena. 2015. aastal on Democracia teosed eksponeeritud Tartu Kunstimuuseumis näitusel "Noorus kui elustiil". “Os protegemos de vosotros mismos”, ADN galerii, Barcelona, Hispaania (2014) “Powerlessness, a situation. Democracia, Revolutie & Polizey”, Frankfurter Kunstverein, Germany (2013) “Ser y Durar”, VIVACOM Art Hall, Sofia, Bulgaaria (2012) “One Shot! Football & Contemporary Art”, MuBE, São Paulo, Brasiilia (2014) “The Red and White flag Project”, Teloglion Foundation of Art, Thessaloniki, Kreeka (2013)
Savisaar (muusikal)

"Savisaar" on muusikal, mille 2015. aastal lavastas Eesti teater NO99. Vormilt antiiktragöödiast mõjutatud muusikali nimi viitab Eesti poliitikule Edgar Savisaarele. Muusikal tuli lavale vahetult enne 2015. aasta Riigikogu valimisi, viimane etendus toimus valimispäeva õhtul. Seetõttu pälvis muusikal eriti suurt tähelepanu ajakirjanduses ka väljaspool tavapärast kultuuriajakirjandust. Muusikali lavastajad olid Ene-Liis Semper ja Tiit Ojasoo, heliloojad Vaiko Eplik ja Jakob Juhkam, laulusõnade autor Vaiko Eplik. Tekstid kirjutasid Eero Epner, Tarmo Jüristo ja Aare Pilv. Näitlejad: Marika Vaarik (nimiosas), Rea Lest, Helena Pruuli, Gert Raudsep, Rasmus Kaljujärv, Simeoni Sundja, Jörgen Liik, Ragnar Uustal, Jarmo Reha, külalistena Liina Vahtrik (Von Krahli Teater) ja Raivo E. Tamm. Laulis Noorte Segakoor Vox Populi. Dirigent oli Janne Fridolin. Esietendus toimus 6. veebruaril 2015 Nordea kontserdimajas. "Savisaar" (NO46) NO99 kodulehel Vaata uuesti: teine jõulupüha tõi ETV ekraanile "Savisaare" ("Savisaar" ERRi veebilehel) ERR 27.12.2015
Savisaar

Savisaar on Eesti perekonnanimi, mille tuntuim kandja on Keskerakonna poliitik Edgar Savisaar. Perekonnanime Savisaar (Sawisaar) on antud Vastse-Kuuste mõisas Võnnu kihelkonnas Tartumaal. Nimede eestistamisel määrati Savisaar uueks perekonnanimeks isikutele, kelle perekonnanimi oli Somelar (Elistvere vallas 1937. aastal). 2017. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Savisaar 29 mehel ja 40 naisel. Perekonnanimede levikult on Savisaar meeste puhul 4108. ja naiste puhul 3139. kohal. Nimi on levinuim Valga maakonnas, kus neid on 10 000 elaniku kohta 2,91. Edgar Savisaar, Eesti poliitik Erki Savisaar, Eesti arvutiõpetaja ja poliitik Remo Savisaar, Eesti fotograaf Vilja Toomast, varem Vilja Savisaar, Eesti poliitik Edgar Savisaare järgi on saanud nime ka mõned teosed eri žanrides: "Savisaar" on 2015. aastal lavastatud Eesti muusikal "Savisaar – tujukas mängur" on ajakirjanik Tuuli Kochi raamat Edgar Savisaarest (2011) 'Peaminister Savisaar', roosisort https://www.stat.ee/public/apps/nimed/pere/SAVISAAR[alaline kõdulink]
Max van der Stoel

Maximilianus van der Stoel (hollandi hääldus: [ˌmɑksimiliˈaːnʏs vɑn dər stul]; 3. august 1924 Voorschoten – 23. aprill 2011 Haag) oli hollandi poliitik, diplomaat ja jurist. Max van der Stoel õppis Leideni Ülikoolis õigusteadust ja sotsioloogiat, 1947. aastal sai ta doktorikraadi õigusteaduste alal ja 1953. aastal sotsioloogias. Tööparteisse astus ta 1946. aastal. 1953–1958 töötas ta Wiardi Beckmani Sihtastuses, mis oli Tööparteile alluv teadusliku uurimise keskus. Max van der Stoel oli Hollandi parlamendi esimese koja liige aastatel 1960–1965 ja 1966–1973 ning 1977–1981 Hollandi parlamendi teise koja liige. 22. juulist 1965 kuni 22. novembrini 1966 oli ta Hollandi välisasjade riigisekretär. 1971–1973 oli Max van der Stoel Euroopa Parlamendi liige. Max van der Stoel oli Hollandi välisminister 11. maist 1973 kuni 19. detsembrini 1977 ja 11. septembrist 1981 kuni 29. maini 1982. 1. juulist 1983 kuni 1. augustini 1986 oli Max van der Stoel Hollandi esindaja ÜRO juures. Alates 1. augustist 1986 kuni 1. jaanuarini 1993 oli ta Hollandi Riiginõukogu liige. 1. jaanuarist 1993 kuni 1. juulini 2001 oli Max van der Stoel CSCE/OSCE vähemusrahvuste ülemvolinik. Max van der Stoel pööras vähemusrahvuste ülemvoliniku ametis palju tähelepanu Eesti ja Läti vene vähemustele, kuid Venemaa vähemusrahvuste olukord teda ei huvitanud. Max van der Stoel (1924-2011) Foundation Max van der Stoel The Netherlands. Ministries, etc. rulers.org Riina Kionka. In memoriam: Max van der Stoel 1924 – 2011 Diplomaatia, nr. 93, Mai 2011
Liivimaa linnukoer

Liivimaa linnukoer (saksa keeles Livländischer Vorsteher) oli Eestis 18.-19. sajandil aretatud linnukoer. Need olnud suured lõhestatud ninaga, tüübilt üsna ühtlased loomad. Vanade asjatundjate oletusel sisaldanud need koerad rohkesti pointeri verd. Nad olnud puhtad seisukoerad ega pole aporteerinud. Koer : tõud, pidamine, tervishoid ja haigused. Gabriele Tehver. Tallinn : Agronoom, 1937
Minna Hint

Minna Hint (sündinud 12. mail 1981) on eesti kunstnik. Minna Hint lõpetas 1999. aastal Tallinna Vanalinna Hariduskolleegiumi. Aastatel 1999–2003 õppis ta Eesti Kunstiakadeemias bakalaureuseõppes maali erialal ja 2003–2006 samas magistriõppes interdistsiplinaarsete kunstide erialal. Ta on olnud vahetusüliõpilane Hulli kunstiakadeemias Suurbritannias. Minna Hint loob peamiselt dokumentaalsel materjalil põhinevaid filme ja installatsioone, otsides loomingus vastuseid keerukatele elulistele küsimustele. Tema teoseid on Eesti Kunstimuuseumi, Tartu Kunstimuuseumi ning Eesti Rahva Muuseumi kogudes. “Society, Dirt & Satiety”, Costello Club, Madrid (Hispaania) 2010 “Sinopale biennale”, Sinope (Türgi) 2012 “Exotic”, Tallinna Kunstimaja 2012 "Noorus kui elustiil", Tartu Kunstimuuseum 2015 “Touch vs. Conversation”, Hellemanni torn, Tallinn 2008 “This Side Up”, Okasroosikese loss, Tallinn 2013 2010 Eesti Kunstnike Liit 2019 Eesti Kultuurkapitali kujutava ja rakenduskunsti sihtkapitali aastapreemia (koos Killu Sukmitiga; Selge sõnumiga artist-run-space Kraam sidus oma tegevuses kunsti ja aktivismi strateegiaid. Keskendudes aktuaalsetele, aga tihti ühiskondlikult marginaliseeritud teemadele, andis Kraam turvalises keskkonnas võimaluse esile tulla erinevatel häältel ja kogemustel ning toetas kogukondliku solidaarsuse tekkimist.) Minna Hint. Eesti Filmi Andmebaas. Minna Hindi koduleht Eesti filmi andmebaas
Meriton Grand Conference & Spa hotell

Park Inn by Radisson Meriton Conference & Spa Hotel Tallinn (endine Meriton Grand Conference & Spa hotell, ka Meriton Grand Hotel Tallinn) on Tallinna kesklinnas asuv hotell. Hotelli haldab AS Meriton Hotels. Hotellis on 465 tuba. Hotellis on Welness spaa, ilusalong, spordiklubi, jõusaal ja meeste-naiste ühine aurusaun. https://www.parkinn.co.ee/hotel-meriton-tallinn (vaadatud 13.03.2015) Hotelli koduleht
Ada Karczmarczyk

Ada Karczmarczyk (sündinud 1985) on Poola kunstnik. Aastatel 2004–2009 õppis ta Poznańi kaunite kunstide akadeemias intermeedia osakonnas, 2010. aastal oli New Yorgis praktikal. Oma kunstiga püüab Karczmarczyk õpetada ühiskonnale kultuuri ja vaimsust. "Ta on veendunud, et kunst on võimeline harima, liigutama südameid, tervendama, ergutama, muutma harjumuspärast mõtlemist ning avama ennast veidrustele," iseloomustatakse teda Tartu Kunstimuuseumi näituse "Noorus kui elustiil" kataloogis (2015). Ada Karczmarczyk on leidnud äramärkimist Samsung Art Masteri (2010), Dolina Kreatywna (2008) ja Kanon Twórcówi (2006) poolt. “Just Love Me”, galerii Arsenal, Białystok, Poola (2014) “Testimony”, Ujazdowski lossi kaasaegse kunsti keskus, Varssavi, Poola (2013) “EZO-POP-ART” Bomba, Kraków, Poola (2012) “Private Settings” moodsa kunsti muuseum, Varssavi, Poola (2014) “From the Pharaons to Lady Gaga”, Varssavi rahvusmuuseum, Poola (2012) “Poland is not yet lost”, Mica Moca galerii, Berliin, Saksamaa (2011)
Mäkki

Mäkki (esinejanimi; kodanikunimega Gert Kaasik; sündinud Tallinnas) on Eesti päritolu Soome räppar ja DJ. Aastal 2015 andis ta välja albumi "Ihan pomona".
Mäe-Murati

Mäe-Murati (rööpnimi Mäemurati) oli küla Rõuge kihelkonnas. Küla jääb tänapäevase Naapka küla alale.
Rodney Jerkins

Rodney Roy "Darkchild" Jerkins (sündinud 29. juulil 1977) on USA muusikaprodutsent, laulukirjutaja ja muusik. Muusikaprodutsendina on ta töötanud koos paljude poplauljatega, nagu Michael Jackson, Britney Spears, Spice Girls, Jennifer Lopez, Jessica Simpson, Janet Jackson, Danity Kane, Beyoncé, Linda Király, Lady Gaga, Pussycat Dolls, Whitney Houston, Mary J. Blige, Lionel Richie jpt. Ta on võitnud neli Grammy auhinda. 1995: Hodge – "Head Nod" (Darkchild Remix) 1996: New Edition koos AZ – "Something About You" (Darkchild Remix) 1997: Tasha Holiday – "Just the Way You Like It" (Darkchild Remix) koos Lil' Cease, Peter Gunzi ja Mike Nittyga 1997: MQ3 – "Everyday" 1997: Immature – "I Can't Wait" koos Mike Nittyga 1997: Mary J. Blige – "Everything" (Darkchild Remix) koos Fat Joega 1997: K-Ball – "On the Weekend", "Love Matters" 1998: Kirk Franklin & The Nu Nation Project – "Revolution" 1998: Keith Washington – "Bring It On" (Darkchild Remix) 1999: Brandy – "Top of the World" (Darkchild Remix) koos Fat Joe ja Big Puniga 2000: Natalie Wilson & The S.O.P. Chorale – "Act Like You Know" koos LaShawn Danielsiga 2001: So Plush – "What You Do to Me" koos 50 Cent'i ja Fats'iga, "Ain't My Fault" 2001: Rhona – "Satisfied" (teine Darkchild Remix) koos Fats'iga 2002: Jay Mathis – "Kiss" koos Pain'i ja Fats'iga 2002: Mary Mary – "He Said" koos Fats'iga 2002: K-Young – "Ballinest Player" koos Lil' Zal'iga 2002: K-Young – "Ooh Wee" 2002: Shawn Desman – "Sexy" 2003: Natalie Wilson & The S.O.P. Chorale – "Good Life" 2004: Kierra "Kiki" Sheard – "You Don't Know" 2005: Joy Enriquez – "Don't You Let Go" 2005: Anesha Birchett – "Get Ready" koos Mase'ga 2005: Atiba – "Flossin" koos Franciscoga 2006: The Darkchild Allstars – "We Are Family" 2008: The Pussycat Dolls koos Diddy, Lil Wayne, & Fatman Scoopiga – "When I Grow Up" (Darkchild Remix) ... Ametlik koduleht
Oligoklass

Oligoklass on kivimit moodustav mineraal, mis kuulub päevakivide plagioklassi rühma. Võib ka öelda, et ta on plagioklassi erim. Oligoklass on kivimit moodustavaks mineraaliks mitmetes happelistes ja keskmistes tardkivimites (graniit, süeniit, dioriit) ja sarnase mineraalse koostisega moondekivimites (gneissides). Ta on domineeriv mineraal ka andesiidis. Oligoklass on plagioklasside rühmas happelisuselt albiidi järel teine mineraal, milles anortiitse komponendi (Ca[Al2Si2O8]) sisaldus on 10–30%. Sellega sarnanevad plagioklasside rühma mineraalid albiit ja andesiin; seejuures nende eristamine toimub kristallooptiliste parameetrite määramisega. Oligoklass on trikliinne päevakivi ja kuigi kohati (näiteks pegmatiitides) võib ta esineda tahveljate kristallidena, esineb ta sagedamini kas teradena või jämekristalse massina. Tema klaasiläikelised kristallid on värvuseta, valged, rohekas- või punakasvalged; lõhenevuspindadel pärlmutriläikega. Mineraali tihedus on 2,66 g/cm³, suhteline kõvadus Mohsi skaala alusel 6. Oligoklassi keemiline valem on: (Ca,Na)(Al,Si)4O8, kus Ca/(Ca + Na) (anortiidi mahuprotsent) on vahemikus 10–30%. Oligoklassi leidub Eestis rohkesti ja seda nii kristalses aluskorras kui ka rändkivides. Monica Price, Kevin Walsh (2005). "Kivimid ja mineraalid". Looduse taskuraamatu sari. Varrak. Lk 166–167. Kalle Suuroja (2007). "Kiviaabits: Eesti mineraalid". Tallinn. Lk 30, 34, 131. Herbert Viiding (1984). "Eesti mineraalid ja kivimid". Valgus. Lk 154.
Paide tehisjärv

Paide tehisjärv (ka Kirila veehoidla, Mündi paisjärv) on Järva maakonnas Paide linnas asuv tehisjärv. Selle pindala on 4,5 ha. Tehisjärve lasterannas ja vetelpäästemaja läheduses on väliduššid aegrelee, jaheda vee ja joogikraanidega. Talveks võetakse need maha. Ruta Tamre, 2006. Eesti järvede nimestik. Tallinn: Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskus. "Paide tehisjärve äärde pandi püsti väliduššid". Järva Teataja. Postimees Grupp. 14. juuni 2020. Originaali arhiivikoopia seisuga 14. juuni 2020.
Piirakajärv

Piirakajärv on Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas Vasavere külas asuv järv. Selle pindala on 1,3 ha Piirakajärv keskkonnaportaalis (vaadatud 22. detsembril 2022)