laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Pindmontaažikomponent

Pindmontaažikomponent, pindliitekomponent või SMD-komponent (SMD ‒ lühend inglise keele sõnadest surface-mounted device) on elektroonikalülituse niisugune üksikosa, mis monteeritakse jootmise (tarbe korral ka liimimise) teel trükkplaadi pinnale (seega mitte läbi plaadi puuritud aukude). Pindmontaaži hakati elektroonikatööstuses rakendama 1980. aastail. Pindmontaaži eeliseid varasemate montaažimeetoditega võrreldes: komponentide suurem paigaldustihedus; võimalus monteerida komponente trükkplaadi mõlemale küljele; kompaktsuse tulemusena paremad lülituse elektrilised parameetrid, näiteks väiksemad parasiitmahtuvused ja -induktiivsused; sobivus montaaži automatiseerimiseks ja saritootmiseks; seadmete lihtsam kvaliteedikontroll ja suurem töökindlus. Pindmontaažiks toodetakse nii passiivkomponente (takisteid, kondensaatoreid, induktiivpoole, filterelemente, releesid) kui ka aktiivkomponente (dioode, transistore, mikrolülitusi). Komponentide kontaktide variante Jootepinnad kahe viiguga komponendi (takisti, kondensaatori, dioodi) otstel Käpakujulised jootekontaktid (integraalkomponendil) Sissepoole pööratud kontaktjalad (integraalkomponendil) Poolkerakujulised kontaktpinnad komponendi (näiteks protsessori) all SMD-takistid ja -kondensaatorid on ristkülikukujulised liistakud ehk kiibid, mille suurust (pikkust ja laiust) tähistatakse tollikoodis (ühikuks 1/100 tolli) või meeterkoodis (ühikuks 1/10000 m = 0,1 mm). Näiteks 1,0 × 0,5 mm suuruse kiibi tähis on tollikoodis 0402 ja meeterkoodis 1005. Liistaku paksus on enamasti 1/40 tolli ≈ 0,6 mm. Liistakutele võib olla märgitud nimiparameetrite tähised. Näiteks SMD-takistil tähistatakse nimitakistust kolme numbriga: kaks esimest väljendavad takistusväärtust ja kolmas 10 astendajat: 561 = 56 × 101 = 56 × 10 = 560 Ω 472 = 47 × 102 = 47 × 100 = 4700 Ω = 4,7 kΩ 394 = 39 × 104 = 39 × 10 000 = 390 000 Ω = 390 kΩ Elektroonikatoodete tehnoloogia
Tibor Csík

Tibor Csík (2. september 1927 Jászberény - 22. juuni 1976 Sydney) oli Ungari poksija. Csík oli kokku kahekordne Ungari meister – sulgkaalus (kuni 57 kg) 1946. aastal ja kukk-kaalus (kuni 54 kg) 1948. aastal. Csík võitis kukk-kaalus (kuni 54 kg) 1948. aasta Londoni olümpiamängude poksivõistlustel kuldmedali ja tuli olümpiavõitjaks. Csík osales kukk-kaalus (kuni 54 kg) 8. Euroopa meistrivõistlustel (Oslo, 1949), kuid kaotas 1. ringis Sulo Seitolale (Soome) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. Csík oli aktiivne osaline Ungari 1956. aasta ülestõusus. Ta põgenes pärast ülestõusu mahasurumist Austraaliasse. 14. suveolümpiamängude poksivõistlus. London 1948. Tulemused inglise keeles "8. Euroopa meistrivõistlused poksis. Oslo 1949. Tulemused inglise keeles" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 2. veebruar 2014. Vaadatud 2. juulil 2012. Tibor Csík veebisaidil Olympedia (inglise)
Žemaidid

Žemaidid (ka žmuudid, leedu keeles žemaičiai, läti keeles žemaiši) oli tänapäeva Lääne-Leedus Žemaitijas elanud balti hõim. Žemaidid kõnelevad leedu keele Žemaitija murret (žemaidi keel). leedulased Short history of Samogitia Samogitian self identification during centuries
Piret Kruuspere

Piret Kruuspere (sündinud 2. juulil 1961) on eesti kirjandusteadlane ja teatriloolane. Aastatel 1968–1979 õppis ta Tallinna 7. Keskkoolis. 1979–1986 õppis ta Tartu Riiklikus Ülikoolis eesti filoloogia erialal. 1998. aastal sai ta Tartu Ülikoolis magistrikraadi (lõputöö "Eesti näitekirjandus paguluses: tekstid ja taustad"). Aastatel 1979–1984 töötas ta Eesti Riiklikus Noorsooteatris kassapidaja ja rekvisiitorina. 1984–1993 oli ta Keele ja Kirjanduse Instituudi kirjandusajaloo sektoris ja kirjandusosakonnas laborant, vanemlaborant, nooremteadur, osakonnajuhataja. Alates 1993. aastast töötas ta Underi ja Tuglase Kirjanduskeskuses, kus 1993–1996 oli direktori kohusetäitja, 1996–2000 teadur, 2000–2005 teadussekretär ning alates 2005. aastast jälle teadur. 2005. aastast töötas ta ka Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikoolis eesti teatriajaloo dotsendina. Ta on olnud õppejõud ka Eesti Humanitaarinstituudis ja Tartu Ülikoolis. Tema peamised uurimissuunad on eesti näitekirjandus, eesti kirjanduse teatriretseptsioon ja eesti teatri ja teatrikirjutuse ajalugu. 2007 Valgetähe V klassi teenetemärk Tema isa oli tõlkija Valdek Kruuspere ning vanaisad ajaloolased Aleksander Kruuspere ja Peeter Tarvel. Temast Underi ja Tuglase Kirjanduskeskuse lehel Piret Kruuspere Eesti Teadusinfosüsteemis
Ott Ummelas

Ott Ummelas (sündinud 2. juulil 1975 Narvas) on eesti ajakirjanik. 1997. aastal lõpetas ta Tartu Ülikooli politoloogia erialal. Ta on töötanud Eesti Raadio Tartu toimetuses, Eesti Televisiooni "Aktuaalse kaamera" välistoimetuses ning 2000–2005 Reutersi Tallinna ja Helsingi toimetustes. 2006. aastast oli ta uudisteportaali ETV24 juht. 2018. aasta seisuga on Ott Ummelas uudisteagentuuri Bloomberg News korrespondent.[viide?] Ott Ummelas on abielus, tal on kaks last. Tema onu oli ajakirjanik Mart Ummelas. Ott Ummelas Uudisteagentuuri ETV24 uus juht. Eesti Päevaleht, 10. detsember 2005.
Sharm el Sheikh

Sharm el Sheikh (ar شرم الشيخ Sharm ash-Shaykh) on linn Egiptuses Siinai poolsaare lõunatipus Punase mere ja Siinai poolsaare vahelisel rannikuribal. Linna peamine majandusharu on välisturism. Punase mere rahulik ja selge vesi pakub ideaalsed võimalused veespordiks, eriti sukeldumiseks ja hingamistoruga ujumiseks. Linnas on palju rahvusvahelisi hotelle ning restorane, samuti golfiradasid ja muid vabaajarajatisi. Linnas on korraldatud poliitilisi ja majandusalaseid tippkohtumisi. Sharm el Sheikhist lõunas on Egiptuse mereväebaas. Sharm el Sheikhi rahvusvaheline lennujaam https://www.citypopulation.de/Egypt-Cities.html Ingliskeelne koduleht Sharm ash-Shaykhi 360° vaade
Vogue

Vogue on Ameerika Ühendriikide moeajakiri. Ajakirja annab välja kirjastus Condé Nast Publications. See ilmub korra kuus. Esimene Vogue'i number ilmus 1892. aastal. Algul oli tegu kord nädalas ilmuva väljaandega. British Vogue oli esimene versioon ajakirjast väljaspool Ameerika Ühendriike. See ilmus 1916. aastal. Vogue ilmub Ameerika Ühendriikides, Araabias, Austraalias, Brasiilias, Hiinas, Hispaanias, Hollandis, Hongkongis, Indias, Itaalias, Jaapanis, Kreekas, Lõuna-Koreas, Mehhikos, Poolas, Portugalis, Prantsusmaal, Saksamaal, Singapuris, Suurbritannias, Tais, Taiwanis, Tšehhis (üheskoos Slovakkiaga), Türgis, Ukrainas ja Venemaal. Koduleht
‘Abbās II

‘Abbās II nime all on tuntud kaks valitsejat: ‘Abbās II (1632–1666) oli Iraani šahh aastatel 1642–1666; ‘Abbās II ehk ‘Abbās II Ḩilmī Paša (1874–1944) oli Egiptuse kediiv aastatel 1892–1914.
Jalgrattasport 2012. aasta suveolümpiamängudel

Jalgrattasport 2012. aasta suveolümpiamängudel toimus 28. juunist 12. augustini. Jalgrattaspordi võistlustel osales 528 sportlast ja välja jagati 18 komplekti medaleid. Finaal: 28. juuli Osavõtjaid: 145 Lõpetajaid: Olümpiavõitja 2008: Samuel Sanchez,  Hispaania Ametlikud tulemused: Trekisõidu ametlik lehekülg Londoni OM-il Maanteesõidu ametlik lehekülg Londoni OM-il Maastikusõidu ametlik lehekülg Londoni OM-il BMX-i ametlik lehekülg Londoni OM-il UCI koduleht
Sölkupid

Sölkupid (vananenud nimetus ostjakisamojeedid) on samojeedi rahvas Lääne-Siberi põhjaosas Tomski oblastis, Tjumeni oblastis ja Krasnojarski krais. Kõnelevad sölkupi ja vene keelt. 2010. aasta rahvaloenduse andmetel elas Venemaal 3649 sölkuppi. Tänapäeval on paljud sölkupid läinud üle vene keelele, sölkupi keele oskajaid oli Venemaal 2010. aasta rahvaloenduse tulemuste kohaselt 1023. Antropoloogiliselt kuuluvad sölkupid uurali rassi, mongoliidseid jooni on vähem kui neenetsitel ja nganassaanidel. Sölkupid elavad kahe geograafiliselt eristatud rühmana. Põhjasölkupid rändasid oma praegustesse elupaikadesse Jenissei alamjooksul 18. sajandil, et vältida ristiusustamist. Sölkupid on eluviisilt paiksemad kui neenetsid, eenetsid ja nganassaanid. Sölkupite traditsioonilised tegevusalad on kalastamine ja küttimine, vähemal määral ka põhjapõdrakasvatus. Sölkupi külad paiknevad kõrgetel jõekallastel. Elamuteks on talvel osalt maasse ehitatud palkonnid, suvel nelinurksed teravatipulised kasetohust kojad. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 30. aprill 2020. Vaadatud 2. juulil 2012.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) "Arhiivikoopia" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 27. jaanuar 2021. Vaadatud 24. juulil 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Indrek Jääts (koostaja) (2018). Uurali kaja: soome-ugri ja samojeedi rahvad. Tartu: Eesti Rahva Muuseum. Lk 136. Ago Künnap, Paula Palmeos, Tõnu Seilenthal. Põhja ja itta : lehekülgi meie sugulaskeelte uurimisloost. Tallinn, 1974, lk. 39 Sölkupid Vene Impeeriumi rahvaste punases raamatus (inglise keeles)
Tiina Abel

Tiina Abel (sündinud 30. detsembril 1951 Moskvas) on eesti kunstiajaloolane. Abel lõpetas 1970. aastal Tallinna 21. Keskkooli. Aastatel 1971–1976 õppis ta Tartu Riikliku Ülikoolis ajalugu ja lõpetas selle diplomitööga "Eesti kunstiteoreetilise ja -kriitlise mõtte areng 1917–1925." Ta täiendas end aastatel 1992–1994 Kesk-Euroopa ülikooli stipendiaadina Pariisis. Aastatel 1976–1995 töötas Tiina Abel Eesti (Riikliku) Kunstimuuseumi teadurina (sealhulgas 1978–1992 maaliosakonna juhatajana). 1995. aastast töötab ta Tallinna Kunstiülikooli (Eesti Kunstiakadeemia) õppejõuna. Abel on 1990. aastast Eesti Kunstnike Liidu liige. Ta on uurinud Düsseldorfi koolkonda, rõhutanud vabaõhumaali ja varase impressionismi osatähtsust 19. ja 20. sajandi vahetuse eesti kunstis ning toonud esile 1930. aastate uusrealismi ja impressionismi eripära: "Düsseldorfi koolkond Eesti kunstis" (näitusekataloog ja selle eessõna, Tallinn, 1980), "Jaan Koort maalijana" ("Kunst", 1984, nr. 1), "Neoimpressionismist Konrad Mäe varases loomingus" (Riikliku Kunstimuuseumi teatmik, Tallinn, 1986), "Maalijad 1939" ("Kunst", 1987, nr. 1), "From Academic Realism to Impressionism in Estonian Art in the Early 20-th Century ("The Baltic Countries 1900–1914" – Acta Universitatis Stockholmiensis, 5, Uppsala, 1990). Abel on tutvustanud Eesti lugejale suhteliselt vähetuntud kunstnikke (Alfred Hirv, Aleksander Krims-Radava). Samuti on ta käsitlenud väliseesti kunstnike loomingut: "50 aastat eesti kunsti eksiilis" (näitusekataloog ja selle eessõna, Tallinn, 1994), "Eesti kunstnikud Rootsis" ("Kunst", 1994, nr. 4). 1986 Eesti Kunstnike Liidu kunstiteadlaste sektsiooni aastapreemia (artikkel “Neoimpressionism Konrad Mäe loomingus”) 1998 Eesti Kunstiteadlaste ja Kuraatorite Ühingu aastapreemia (näituse ja konverentsi “Aguli motiiv eesti kunstis” korraldamine 1997. aastal ning Nikolai Kummitsa loomingut käsitlev ettekanne nimetatud konverentsil) 2006 Eesti Kultuurkapitali kujutava ja rakenduskunsti sihtkapitali aastapreemia (KUMU Kunstimuuseumi ekspositsiooni "Eesti kunsti klassika 18. sajandi algusest Teise maailmasõja lõpuni (Varamu)" ja näituse "Modernismiaja klassikud. Andrus Johani ja Kaarel Liimand" kureerimise eest) 2014 Eesti Kunstiteadlaste ja Kuraatorite Ühingu aastapreemia (väljapaistev kuraatoritöö näitusel "Pildiplahvatus. Kunst ja fotograafia Eesti 19. sajandi visuaalkultuuris" KUMU kunstimuuseumis 2013. aastal) 2014 Kristjan Raua preemia (Eesti kunsti ja fotograafia kokkupuutepunkte ning fotograafia sünniga kaasnenud pildimaailma muutusi käsitleva näituse "Pildiplahvatus. Kunst ja fotograafia Eesti 19. sajandi visuaalkultuuris" kureerimine Kumu kunstimuuseumis ning pikaajaline ja kõrgetasemeline näituste kureerimine Eesti Kunstimuuseumis) Tema ema ja isa olid näitlejad Asta Lott ja Ervin Abel. Eller, Mart-Ivo (1996). Eller, Mart-Ivo (toim). Eesti Kunsti ja Arhitektuuri Biograafiline Leksikon. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 13.
Andres Särev

Andres Särev (8. veebruar 1902 Variku talu, Paistu – 18. märts 1970 Tallinn) oli eesti lavastaja, näitleja ja dramaturg. Ta lõpetas Paistu kihelkonnakooli ja jätkas õpinguid Viljandis. 1922. aastal alustas Ugalas tööd näitlejana, aastail 1924–1926 oli samas näitejuht. Hiljem töötas ta lavastajana teistes Eesti teatrites. Teda peetakse A. H. Tammsaare esimeseks dramatiseerijaks. 7. veebruaril 1932 esietendus Draamastuudio Teatris Andres Särevi dramatiseeringus "Tõe ja õiguse" aineline lavastus "Vargamäe". Lavastas selle Kaarli Aluoja, kujundas Päären Raudvee. Eesti teatri esimene lava-Andres oli Aado Hõimre, esimene lava-Pearu oli Johannes Kaljola, Krõõta mängis Aili Engelberg ja Mari oli Lo Tui. "Viini postmark" (1968, villaomanik) "Jääminek" (1962, Vihvelin) "Juunikuu päevad" (1957, Juhan Laurisoo) "Elu tsitadellis" (1947, doktor Richard Miilas) 1947 – Eesti NSV teeneline kunstnik 1982. aastal avati Tallinnas aadressil Tina tänav 23-13 Eesti Teatri- ja Muusikamuuseumi filiaalina Andres Särevi kortermuuseum. Andres Särevi abikaasa oli näitleja Anna Särev. Andres Särev on maetud Metsakalmistule. ""Tõe ja õiguse" esmaslavastus 80. Eesti Draamateater". Originaali arhiivikoopia seisuga 26. jaanuar 2020. Vaadatud 26. jaanuaril 2020. Särevi teatritoa lugu. Eesti Ajaloomuuseum. Oskar Kuningas, "Andres Särev", Eesti Raamat 1977 Andres Särev andmekogus IMDb (inglise)
Tiiu (ajakiri)

Tiiu on Eesti kuukiri, mis hakkas ilmuma oktoobris 2011. Ajakiri on suunatud naistele alates 45. eluaastast. Ajakiri sisaldab persoonilugusid, nostalgia-, ilu- ja moe-, tervise-, käsitöö-, köögi-, kodu-, aia- ja raamaturubriiki. Ajakirja esimese numbri tiraaž oli 20 500. 2012. aasta suveks oli ajakirja tiraaž kasvanud 23 500-ni ning ajakirjal oli üle 12 000 tellija. Algul andis ajakirja välja kirjastus Fookus Meedia. Ajakirja toimetajad olid Eha Laanepere ja Anneli Aasmäe. 2019. aasta septembris müüs Fookus Meedia oma kuukirjad Tiiu ja Eesti Ajalugu Õhtuleht Kirjastus AS-ile. Fookus Meedia müüs ajakirjad Tiiu ja Eesti Ajalugu. 24.09.2019. Ajakirja Tiiu koduleht Ajakirja Tiiu reklaamiinfo
Planeedi tänav

Planeedi tänav on tänav Tallinnas Kesklinna linnaosas Uue Maailma asumis. Tänav algab Tehnika tänavalt raudtee äärest, ristub Koidu ja Videviku tänavaga ning lõpeb Luha tänaval. Alates Koidu tänava ristmikust on Planeedi tänav enam-vähem lõuna–põhjasuunaline. Planeedi tänav on ligikaudu 350 meetri pikkune. Planeedi tänav sai nime 30. mail 1934. Planeedi tänav 16 asub Lastesõim Planeedi Mudila. Planeedi 16 Planeedi tänav Tallinna tänavanimed Aleksander Kivi. Tallinna tänavad. Tallinn, 1972, lk 94.  Planeedi tänav – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Chelonoidis abingdonii

Chelonoidis abingdonii, varem Geochelone nigra abingdonii, oli elevantkilpkonna liik, mis elas Pinta saarel. Liigi kirjeldas 1877. aastal Albert Günther, kes andis sellele nimeks Testudo abingdonii. 19. sajandi lõpuks olid küttimise tõttu juba enamik isenditest välja surnud. 20. sajandi keskpaigas peeti liiki väljasurnuks, kuni üksik isane elevantkilpkonn leiti 1971. aastal. Üksildane Jüri, viimane teadaolev C. abingdonii esindaja, suri 24. juunil 2012.
Hõberebane

Hõberebane on punarebase tumeda karvaga vorm, mis aretati 19. sajandi lõpus. Karv on punarebase omast tumedam tänu suuremale melaniinisisaldusele. Hõberebaste karvatoon varieerub suuresti: mõni neist on must, välja arvatud valge sabaots, samas leidub sinakashalle ning selliseidki, kelle küljed on tuhkhallid. Ajalooliselt on hõberebased olnud kõige hinnalisemate karusloomade seas ning nende nahku kandis sageli Venemaa ja teiste Euroopa riikide kõrgklass, samuti kanti neid Hiinas. Metsikud hõberebased ei paljune üksnes sama karvatooni rebastega ning võivad pärineda ühest pesakonnast tavaliste punarebastega. Vangistuses ristatakse naha pärast peetavaid hõberebaseid praktiliselt ainult teiste sama värvi hõberebastega. Hõberebane kaalub keskmiselt 7–8 kilo, pesakonnas on 3–4 poega. Karusloomadest on hõberebane pikima tootmistsükliga: märtsis-aprillis sündinud loomad nahastatakse alles novembris. Eestis kasvatatakse hõberebaseid alates 1928. aastast, mil Kanadas Prints Edwardi saarel asuvast Daltoni kasvandusest toodi esimesed hõberebased. Hõberebaste osakaal Eesti karusloomakasvatuses on olnud suur. 1938. aastal oli Eestis 60 karusloomakasvanduses kokku üle 10 000 looma, neist 6500 olid hõbe- ja sinirebased. Nõukogude ajal oli Eestis rebasekasvandusi paarikümne ringis, tänapäeval on neid jäänud alla kümne (Pärnumaal Audrus, Harjumaal Karjakülas, Rakvere lähedal Huljal, Tartumaal jm). 1990. aastal oli hõberebaseid Eestis 38 102, 1995. aastal aga 16 141 – ligi poole vähem. Rebane Audubon, John James (1967). The Imperial Collection of Audubon Animals. Lk p307. ASIN B000M2FOFM. {{cite book}}: parameetris |pages= on üleliigne tekst (juhend) Macdonald, David (1987). Running with the Fox. Unwin Hyman. Lk p224. ISBN 0-04-440199-X. {{cite book}}: parameetris |pages= on üleliigne tekst (juhend) The Fur Trade of America by Agnes C. Laut, published by Kessinger Publishing, 2004, ISBN 0-7661-9616-X Vilja Kohler "Krae ja kasukas kasvavad otse koduakende all"[alaline kõdulink] Postimees, 12.04.2000 Vilja Kohler "Väike talukoht juhtis rebaste juurde"[alaline kõdulink] Postimees, 12.04.2000 Karusloomad Eesti Tõuloomakasvatuse Liidu kodulehel Karusloomad Eesti Tõuloomakasvatuse Liidu kodulehel "Hõbe- ja sinirebaste värvusmutandid ja nende kasvatamine", Eesti Maaülikooli õppeaine "Karusloomakasvatus" õppevideo Vilja Kohler "Krae ja kasukas kasvavad otse koduakende all" Postimees, 12.04.2000 Vilja Kohler "Väike talukoht juhtis rebaste juurde" Postimees, 12.04.2000 Hetlin Villak, "Maailma suurim rebaste farm Audrus suleb uksed". Ärileht, 23. november 2007
Karvastik

Karvastik ehk karvkate ehk karvastu on loomade, peamiselt imetajate kogu keha katvad marrasknaha sarvmoodustised. Karvastiku areng, anatoomia, veresooned, närvid, morfoloogia, töönduslik tarve ja veekindlus ning patoloogia võivad suuresti erineda nii liigiti kui ka indiviiditi. Marrasknahka kattev karvade kiht vahetub perioodiliselt (karvavahetus). Loomade karvastik koosneb pealiskarvastikust ja aluskarvastikust. Pealiskarvastiku hulka loetakse katte-, harjas- ja jõhvkarvad. Inimese loodet katab esmane karvkate, mis langeb ära enne sündi. Päriskarvad ehk teisene karvkate on tänapäeva inimesel vähe arenenud, va juuksed. Inimese karvastiku peas kasvavat osa nimetatakse juusteks. Inimese (hrl mehe) näol kasvavat karvastikku nimetatakse habemeks. Rikkaliku karvastikuga nahka, kus on rohkem kui 400 karva cm2 kohta, nimetatakse karusnahaks. Loomi, kelle nahku hinnatakse nende karvastiku värvuse või muude omaduste tõttu, nimetatakse karusloomadeks. Karusloomi küttisid juba neandertallased. Mitmeid karusloomi kasvatatakse ja aretatakse ka koduloomadena kasvandustes. Geomeetrilise keerukuse ja varjude tõttu on karvastik tekitanud kujutamisraskusi kolmemõõtmelise arvutigraafika loojatele. [1] (vaadatud 09.01.2014) Enn Ernits, Esta Nahkur, Koduloomade anatoomia, Eesti Maaülikool, Tartu, Halo Kirjastus, lk 139,2013, ISBN 978-9949-426-28-8. Tiit Kändler, Inimese karvkate kadus kliima muutumise tõttu, Eesti Päevaleht / Delfi, 04.03.2010. Eesti nõukogude entsüklopeedia. 3. köide: HERN-KIRU. Tallinn: Valgus, 1971, lk 444, Karvad Piret Pappel, Millal kadus inimese eellaste karvkate?, 15. detsember 2011 Juuksed, Karvad
Rebasejaht

Rebasejaht on jahi vorm, mille käigus otsitakse, jälitatakse ja mõnikord ka tapetakse rebane, kasutades selleks hagijate või teiste jahikoerte abi, kellele jahimehed järgnevad jalgsi või ratsa. Tänapäevasel kujul sai rebasejaht alguse 16. sajandi Inglismaal. Seda on harrastatud ka Austraalias, Kanadas, Prantsusmaal, Iirimaal, Itaalias, Venemaal, USA-s ja mujal. 20. sajandil tekkis rebasejahile vastuseis. Eriti innukalt on selle ümber vaieldud Suurbritannias, kus rebasejaht keelustati Šotimaal 2002. aastal ning Inglismaal ja Walesis 2004. aasta novembris (seadust hakati jõustama 2005. aasta veebruaris), ehkki rebaste kui kahjurite laskmine jäi endiselt lubatuks. Rebasejahi pooldajad on nimetanud seda Briti maakultuuri tähtsaks osaks ning kasulikuks looduskaitse ja kahjurite leviku piiramise seisukohast. Vastaste hinnangul on rebasejaht tarbetu ja julm loomade kohtlemine. Lord Burns, Dr Victoria Edwards, Professor Sir John Marsh, Lord Soulsby of Swaffham Prior; Professor Michael Winter (9. juuni 2000). "The Final Report of the Committee of Inquiry into Hunting with Dogs in England and Wales". Her Majesty's Stationery Office. Originaali arhiivikoopia seisuga 10.04.2009. Vaadatud 10.02.2008.{{cite web}}: CS1 hooldus: mitu nime: autorite loend (link) "Fox hunting worldwide". BBC News. 16. september 1999. Vaadatud 5.10.2007. Aslam, D (18. veebruar 2005). "Ten things you didn't know about hunting with hounds". London: The Guardian. Vaadatud 3.11.2007. "Hunt ban forced through Commons". BBC News. 19. november 2004. Vaadatud 22.02.2008. "Social impact of fox hunting on rural communities". Masters of Fox Hounds Association. 2000. Originaali arhiivikoopia seisuga 21.05.2013. Vaadatud 13.10.2007. "Creation and conservation of habitat by foxhunting". Masters of Fox Hounds Association. Vaadatud 13.10.2007. "The need for wildlife management". Masters of Fox Hounds Association. Vaadatud 7.10.2007. "The morality of hunting with dogs" (PDF). Campaign to Protect Hunted Animals. Vaadatud 13.10.2007.[alaline kõdulink]
Skunk

Skunk ehk vöötskunk ehk skunks (Mephitis mephitis) on kiskjaliste seltsi vinuklaste sugukonda (või varasema taksonoomia kohaselt kärplaste sugukonna vinuklaste alamsugukonda) kuuluv loom, kes on tuntud oma võime poolest eritada vänge haisuga nõret. Skunkide asuala ulatub Kanadast Põhja-Mehhikoni. Värvuselt on skungid mustvalged. Keha alapool on harilikult tume, seljal on valge vööt. Kaugelt nähtav värvus on hoiatussignaal, kuna enesekaitseks kasutatava haisunõre tõttu on skungil looduses vähe vaenlasi. Skunk on segatoiduline. Ta sööb peamiselt suuri putukaid (ritsikad, kilgid) ja pisiimetajaid, kuid ka mardikavastseid, vihmausse, linnumune, juurikaid ja seeni, maha kukkunud puuvilju ja pähkleid. Samuti võivad skungid püüda kaldaäärses vees kalu. Skungid elavad väikeste karjadena urgudes, mida jagavad mõnikord teiste loomadega. Nende innaaeg on veebruaris ja märtsis, sel ajal ärrituvad nad kergesti ning võivad kasutada haisunõret ka inimeste vastu. Tiinus kestab üle kahe kuu, pesakonnas on 3-10, keskmiselt 4-5 pimedat ja karvutut poega. Silmad avanevad kolmenädalaselt, viiendast nädalast hakkavad pojad uru ümbruses uitama. Noored skungid iseseisvuvad aastavanuselt. "SKUNK (Mephitis mephitis)" referaat portaalis Miksike Helgen, K., Reid, F. (2015). Mephitis mephitis. IUCNi punase nimestiku ohustatud liigid. IUCN 2016.
Jakobi tänav (Tallinn)

Jakobi tänav on tänav Tallinnas Kesklinna linnaosas Keldrimäe asumis. Tänav algab Keldrimäe tänavalt, ristub Gildi tänavaga ja lõpeb Odra tänaval. Jakobi tänav on enam-vähem loode-kagusuunaline ja ligikaudu 340 meetri pikkune. Tänav on nime saanud 1882. aastal. Tõenäoliselt on Jakobi tänav nime saanud majaomanik Mart Jakobi järgi. Eesti keeles on tänavat nimetatud ka Jaagupi tänavaks (1884), tänava saksakeelne nimi oli Jakobstrasse, venekeelne Яковская улица. Jakobi tänav 21 asus algne arhitekt Karl Tarvas (Treumann)i projekteeritud Tallinna tuletõrje Ida divisjoni tuletõrjehoone, mis valmis 1940. aastal. Jakobi tänav 25 hoones tegutses Jakobi kauplus. Jakobi 17 asub 1937. aastal ehitatud hoone, milles pagaritöökoda ja korter II korrusel. Jakobi tänav 22, 24, 24A asuvad 1911. aastal ehitatud Moisei Klibanski projekteeritud Lenderi tüüpi elamud. http://www.eki.ee/knab/tallinn1.htm Robert Nerman, TALLINNA JUHKENTALI ASUMI AJALOOST Aleksander Kivi. Tallinna tänavad. Tallinn, 1972, lk. 41 Leele Välja, OÜ Arhitektuuriväljad. Tallinna kesklinna väärtuslikud hooned. Tallinn 2020, lk 40
Küünis

Küünis on kõver ja terava otsaga jätke, mis asub paljude loomade sõrmede või varvaste otsas. Eelkõige leidub küüniseid imetajatel, lindudel ja kahepaiksetel, kuid sama sõna kasutatakse ka mõnede selgrootute sarnase kehaosa kohta. Samalaadseid peenikesi konksjaid kehaosi on ka mardikatel ja ämblikel. Küünised koosnevad jäigast valgust keratiinist. Lihatoidulised loomad kasutavad küüniseid saagi haaramiseks ja hoidmiseks, kuid küüniseid saab tarvitada ka enesekaitseks, kaevamiseks, ronimiseks jms. Pikka aega on suurkiskjate nagu tiigrite, lõvide ja karude küüniseid kantud ehetena või toormaterjalina ehete valmistamiseks. Samasuguseid luustunud jätkeid, mis on lamedad ja millel puudub terav ots, nimetatakse küünteks. küüs