laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Anton Weiss-Wendt

Anton Weiss-Wendt (sündinud 27. mail 1973 Narvas) on juudi päritolu Norra ajaloolane, kelle peamiseks uurimisvaldkonnaks on holokaust. Ta lõpetas Tartu Ülikooli ajaloo erialal 1997. aastal. 2009. aasta juulis ilmus temalt Eestis toimunud holokaustile keskenduv monograafia "Murder without Hatred: Estonians and the Holocaust" ("Mõrv ilma vihata: eestlased ja holokaust"). Autor väidab oma teoses, et valdavalt osalesid eestlased natside korraldatud inimsusvastastes kuritegudes vabatahtlikult. Inimsusvastaste kuritegude uurija Meelis Maripuu arvas, et raamat on "igal juhul tänuväärne, kuna paneb aluse teaduslikule diskussioonile holokausti põhjustest Eestis". Samuti juhib see tähelepanu sellele, "et Saksa okupatsiooni ajal pandi Eestis toime terve hulk inimsusvastaseid kuritegusid, mis ei piirdunud ainult juutide hukkamisega". Must-valge linn. Vana-Narva Fotoajalugu. Kataloog. Schwarz-Weisse Stadt. Fotogeschichte Alt-Narvas. Katalog - 1997; ISBN 978-9985603956 (eesti ja saksa keeles) The Soviet Occupation of Estonia in 1940-41 and the Jews. - Holocaust and Genocide Studies, N12 N2, Fall 1998. Mida tähendab meile holokaust? Võrdlevat Ameerikast ja Eestist. - Vikerkaar, 8-9/2001. Extermination of the Gypsies in Estonia During World War II. - Holocaust and Genocide Studies V17 N1, Spring 2003. Hostage of Politics: Raphael Lemkin on "Soviet Genocide". - Journal of Genocide Research, 2005, 7(4), December, lk 551–559. Why the Holocaust Does Not Matter to Estonians. - Journal of Baltic Studies, 2009. Murder without Hatred: Estonians and the Holocaust. Syracuse University Press, 2009; ISBN 978-0815632283 Small-Town Russia. Florida Academic Press, 2010; ISBN 978-1890357269 On the Margins : Essays on the History of Jews in Estonia. Central European University Press, 2017; ISBN 978-9633861653 "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 1. veebruar 2014. Vaadatud 24. jaanuaril 2014.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) USA-s ilmus Eesti holokausti käsitlev monograafia - ERR uudised, 5.07.2009 Olaf Mertelsmann: "Mõrv ilma vihata. Eestlased ja holokaust" Sirp, 23. oktoober 2009 Narvast pärit ajaloolane: eestlastel puudub inimlikkus, Eesti Ekspress, 30. jaanuar 2010 Rutherford on Weiss-Wendt, 'Murder without Hatred: Estonians and the Holocaust', H-German, jaanuar 2010
Kaevuvinn

Kaevuvinn (eesti murretes jung, ling, roog, vibu, valdas) on vinnkaevust vee tõstmiseks kangi põhimõttel liigutatav pikk palk, mis on oma keskosas või ühe otsa lähedal kinnitatud kaevusamba külge. Samas kaevusambapoolses otsas võib olla vastukaal. Vinn on kaevusamba külge kinnitatud nii, et tavaliselt on ta nii maapinna kui kaevusamba suhtes kaldu ja tema teine ots ulatub kõrgele kaevu kohale. Selles otsas ripub vertikaalselt kaevukook. Kaevuvinna saab vähese jõuga, harilikult kaevukoogust tõmmates või vastukaalu suurust muutes, liigutada nii, et kaevukook koos selle otsa riputatud ämbriga laskub kaevu, ja pärast tõuseb koos vett täis ämbriga kaevust välja. Vinnkaev A. H. Tammsaare sünnikohas Tammsaare-Põhja talus Hinni talu vinnkaev Sagadi mõisa vinnkaev Vinnkaev Võlle külas vinn
Jaan Pärn

Jaan Pärn on mitme tuntud isiku nimi. Jaan Pärn, eesti kunstnik Jaan Pärn, Eesti sõjaväelane Jaan Pärn, Eesti majandustegelane, Eesti NSV liha- ja piimatööstuse minister
Lethe

Lethe oli kreeka mütoloogias allilma unustustejõgi, millest surnuteriiki jõudnud pidid jooma, et unustada endine elu. See oli üks viiest allilma jõest.
Trompetist

Trompetist ehk trompetimängija on instrumentalist, kelle mängitavaks pilliks on trompet. Maurice André Louis Armstrong Miles Davis Dizzy Gillespie Jon Faddis Maynard Ferguson Håkan Hardenberger Adolph Herseth (Bud Herseth) Malcolm McNab Wynton Marsalis Mauro Maur Lee Morgan James Morrison Arturo Sandoval Doc Severinsen Philip Smith Tanel Aavakivi Priit Aimla Aigar Kostabi Mihkel Kallip Mart Kivi Jüri Leiten Loit Lepalaan Märt Metsla Mihkel Metsala Vallo Mänd Helmut Orusaar Jaak Oserov Aavo Ots Aarne Ots Neeme Ots Andres Peetson Teet Raik Aleksei Saks Abi Zeider Enno Tubli Julius Vaks Jaak Vasar Simmu Vasar Indrek Vau Norman Verte
Simon Wiesenthali keskus

Simon Wiesenthali keskus (inglise Simon Wiesenthal Center, ingliskeelne lühend SWC) on 1977. aastal asutatud Simon Wiesenthali järgi nimetatud sihtasutus. Keskuse peakorter asub Ameerika Ühendriikide California osariigis Los Angeleses. Keskus tegeleb natsionaalsotsialistliku Saksamaa teenistuses olnud sõjakurjategijate jälitamise, ODESSA võrgustike vastu võitlemise, holokausti kohta teabe jagamise ja internetis tegutsevate antisemiitlike äärmusrühmituste vastase tegevusega. Keskus ise ütleb, et ta on rahvusvaheline juudi inimõiguste kaitse organisatsioon, mis on pühendatud maailma parandamisele sammhaaval. Keskuse mitmekülgne tegevus muudab maailma ühiskonna harimise abil. Keskuse tegutsemismeetodid on võitlus antisemitismi, vaenu õhutamise ja terrorismiga, inimõiguste ja väärikuse propageerimine, Iisraeli eest seismine, juutide ohutuse ülemaailmne kaitsmine ja holokausti õppetundide tutvustamine tulevatele põlvkondadele. 2009. aasta seisuga on keskuse juht rabi Marvin Hier. Tema asetäitja on rabi Abraham Cooper ning tegevjuht on rabi Meyer May. Wiesenthali keskuse Iisraeli osakonna juht on Efraim Zuroff, kes on Eestilt nõudnud väidetavate sõjakurjategijate kohtu alla andmist ning kritiseerinud kommunismiohvrite ja natsionaalsotsialismi ohvrite ühist mälestamist. Keskus annab välja ajakirja Response. Ameerika Ühendriikide Justiitsministeeriumi kriminaaldivisjoni eriuurimisosakond (OSI) (United States Department of Justice Office of Special Investigations), inimsusvastaste kuritegude uurimisüksus "SWC Home > About Us". Originaali arhiivikoopia seisuga 11. oktoober 2007. Vaadatud 9. augustil 2009.
Tsirkusorg

Tsirkusorg on liustikutekkeline orulaiend mägedes, millesse kogunenud jääst toituvad liustikud. Aktiivsed ehk ka tänapäeva klimaatilistes oludes liustikke toitvad tsirkusorud asuvad kionosfääris ehk ülalpool lumepiiri. Tsirkusorgudes toimub lume kuhjumine. Lisanduvate lumekihtide surve all muutub lumi sõmerlumeks ehk firniks ning edasi juba liustikujääks. Kui jää saavutab piisava paksuse, muutub ta plastsemaks ja hakkab piki ruhiorge ehk trooge allapoole voolama. Tsirkusorud on seega liustike toitumis- ehk akumulatsioonialaks.
Sannikovi maa

Sannikovi maa (vene keeles Земля Санникова) oli fantoomsaar Põhja-Jäämeres Uus-Siberi saartest põhja ja kirde pool, mida arvasid nägevat mõned polaaruurijad: Jakov Sannikov (1811), Eduard von Toll (1886 ja 1893) ning teised. Keegi seda ei leidnud. Eduard von Tolli ekspeditsiooni neli liiget, sealhulgas Toll ise, jäi aastal 1902 Sannikovi maad otsides kadunuks. Saare olemasolu kinnitas meremeeste ja Põhja-Jäämere äärsete rahvaste jaoks rändlindude, eriti polaarhanede lendamine Siberist põhja suunas kevadel ja nende naasmine sügisel koos poegadega. Nad pidid olema vahepeal viibinud mingis viljakas piirkonnas. 13. augustil[viide?] 1886 kirjutas von Toll oma päevikusse: "Silmapiir on täiesti selge. Kirdes nägime selgelt nelja mäe piirjooni, mis idas lähevad üle tasaseks maaks. Sellega on Sannikovi teade täielikult kinnitatud. Järelikult on meil õigus joonistada vastavale kohale kaardil punktiirjoon ja kirjutada selle juurde: Sannikovi maa." 1937 uuris piirkonna läbi nõukogude jäälõhkuja Sadko. Kirjanik Vladimir Obrutševi palvel vaadati see piirkond ka lennukitega üle ja veenduti, et kirjeldatud piirkonnas mingit maad ei eksisteeri. Rändlindude probleem lahendati 21. sajandi algul, kui rändlindude külge kinnitati miniatuursed saatjad. Selgus, et linnud lendavad tõepoolest Siberist põhja poole, ületavad Põhja-Jäämere ja jõuavad Kanada Arktika saarestikku või Gröönimaale. Sama teed lendavad nad ka tagasi. On oletatud, et seal võis tõesti paikneda fossiilsest jääst koosnev saar. Jääajal, kui maailmamere tase oli tänapäevast sadakond meetrit madalamal, kattis seda piirkonda jääkilp, mis koosnes igikeltsast ja jääst. Selle peale oli kohati moodustunud õhuke pinnasekiht. Pikapeale sulas jää ära ja selle asemele jäi madal meri. Uus-Siberi saarte kandis on teada teisigi fossiilsest jääst koosnenud ja praeguseks sulanud saari (Semjonovski saar, Vassiljevi saar). 1926 avaldas Vladimir Obrutšev ulmeromaani "Sannikovi maa", mille käigus polaarekspeditsioon satub Sannikovi maale, mis on asustatud inimestega. Aastal 1973 valmis filmistuudios Mosfilm film "Sannikovi maa".
Dragon

Tehnika Dragon, USA ettevõtte SpaceX kosmoselaev M47 Dragon, relvasüsteem de Havilland Dragon, väikelennuk Douglas B-23 Dragon, pommituslennuk Dennis Dragon, kahekordne buss HMS Dragon, mitme laeva nimi Kohad Dragon, kummituslinn Utah' osariigis USA-s Inimesed Carmen Dragon, USA helilooja Muu Dragonair, lennukompanii Dragonball, Jaapani joonissari Draco Draakon (täpsustus)
Popigai jõgi

Popigai (vene keeles Попигай) on jõgi Ida-Siberi loodeosas. Jõgi saab alguse Tšonno-Küel järvest Anabari platool ning suubub Laptevite mere Hatanga lahte. Jõe pikkus on 532 km, jõgikonna pindala 50 300 km². Keskmine äravool umbes 400 m³/s. Jõesäng on kärestikuline, alamjooksul voolab jõgi laias soostunud jõeorus. Peamised vasakpoolsed lisajõed on Rassohha ja Fomitš. Jõgi toitub peamiselt lumesulamisveest. Oktoobrist juunini on kaetud jääga.
Vassili Prontšištšev

Vassili Prontšištšev (vene Василий Васильевич Прончищев) (1702 Kaluga kubermang – 9. september (29. august vkj) 1736) oli vene polaaruurija ja mereväeohvitser.
Daniel Goldhagen

Daniel Jonah Goldhagen (sündinud 30. juunil 1959 Bostonis) on juudi päritolu USA politoloog ning endine Harvardi ülikooli politoloogiaõppejõud. Sai rahvusvaheliselt tuntuks vaidlusi tekitanud raamatutega "Hitler's Willing Executioners" (1996) ja "A Moral Reckoning" (2002). Raamatus "Hitler's Willing Executioners" üritas Goldhagen tõestada, et tavaliselt sakslased mitte ainult ei teadnud, vaid toetasid holokausti, sest nende identiteedis oli ainulaadne ja nakatamisvõimeline kõrvaldamisele suunatud ("eliminationist") antisemitism, mis oli kujunenud eelnevate sajandite käigus. See raamat põhineb Goldhageni doktoritööl., mis võitis 1994. aastal American Political Science Associationi Gabriel A. Almondi võrdleva poliitika auhinna. Pärast avaldamist kritiseeriti raamatut Saksamaal ühekülgsuse ja vähese uurimistöö pärast. Adam Shatz.Goldhagen's willing executioners: the attack on a scholarly superstar, and how he fights back - Slate, 08.04.1998 Doreen Carvajal. Forum on Holocaust Canceled After an Author Withdraws - The New York Times, 07.05.1996
Dicksoni saar

Dicksoni saar (Dikson, vene keeles остров Диксон) on kaljusaar Kara meres Jenissei lahe kirdeosas 1,5 km kaugusel Aasia rannikust. Saare pindala on umbes 25 km², kõrgus kuni 50 m. Aluskord koosneb diabaasist, mis meenutab peeneteralist kihilist graniiti. Dicksoni saarel kestab polaarpäev 5. maist 10. augustini, seevastu 10. novembrist veebruari alguseni kestab polaaröö. Kõige madalam temperatuur Dicksonis registreeriti 1916. aastal: -52 °C. Kõige külmem kuu on veebruar, mille keskmine temperatuur on -30 °C. Kõige soojem kuu on august, mille keskmine temperatuur on +3 °C. Nii juunis, juulis kui augustis võib temperatuur tõusta oluliselt üle +20 °C. Aastas sajab keskmiselt 353 mm sademeid, kõige rohkem augustis ja septembris, kõige vähem aprillis ja mais. Dicksonil ei kasva puid. Lilled on kõige kõrgemad taimed. Arvatavasti avastasid saare 17. sajandi alguses pomoorid, kes sõitsid mööda Jenisseid tema suudmeni ja sealt edasi Pjassina jõeni. Arktika meresõitjad teadsid Dicksoni saart alates 18. sajandist. Suure Põhjaekspeditsiooni käigus 1738 nimetas ekspeditsiooni Obi-Jenissei salga juht tüürimees Fjodor Minin selle Bolšoi Severo-Vostotšnõiks (Suureks Kirdesaareks). Hiljem nimetasid vene kaupmehed selle Dolgi (Pikaks) saareks. 19. sajandil nimetati saar legendi järgi kaupmehe ja meremehe Kuzma auks Kuzkini saareks. Aastal 1875 saabus saarele Adolf Erik Nordenskiöld laevaga "Pröven" ja nimetas suure lahe saare idarannikul Dicksoni sadamaks oma ekspeditsiooni rahastaja, rootsi ettevõtja Oskar Dicksoni auks. Aastal 1878 laiendas Nordenskjöld selle nime kogu saarele. 1894 andis Venemaa hüdrograafilise ekspeditsiooni juht Andrei Vilkitski saarele ametlikult selle nime. 1937 rajati mandrile saare vastu sadam. Alates 1957 moodustavad sadama juurde tekkinud ja saarel olev asula halduslikult ühise asula. 7. septembril 1915 rajati saarele üks esimestest Arktika raadiojaamadest. Aastast 1916 tegutseb ilmajaam, mille baasil rajati 1930. aastatel Põhja meretee esimesed Arktika raadiohüdrometeoroloogiakeskus ja geofüüsika observatoorium. Dicksoni saarel paikneb Dicksoni alevi lääneosa ja Dicksoni lennujaam, aga Venemaa põhjapoolseim sadam, Dicksoni sadam asub alevi idaosas mandril. Saarel olid ka GULAGi objektid.
Okariin

Okariin on flöödi kõlaga väike savist, kipsist, tsemendist või portselanist puhkpill, millel on harilikult 8–10 ava. Ulatus on veidi üle oktavi. The Ocarina Forest
Tiia Järg

Leida-Tiia Järg (sündinud 27. augustil 1943 Tallinnas) on eesti muusikateadlane ja pedagoog. Ta lõpetas 1961. aastal Tallinna 2. Keskkooli, 1965. aastal Tallinna Muusikakooli ja 1972. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi (TRK) ning 1976. aastal Moskva konservatooriumi aspirantuuri. Aastatel 1965–1970 oli Leida-Tiia Järg Kärdla Lastemuusikakooli direktor, 1970–1973 Tallinna 21. Keskkooli muusikaõpetaja ja aastatel 1972–1973 ühtlasi ka Teatri- ja Muusikamuuseumi teadur. Aastatel 1976–1997 oli ta Tallinna Muusikakeskkoolis muusikaajaloo õppejõud ja 1976. aastast alates töötab õppejõuna Eesti Muusika- ja Teatriakadeemias. 2008 Eesti Kultuurkapitali helikunsti sihtkapitali aastapreemia (pedagoogilise tegevuse ja Klassikaraadio saatesarjade eest) 2010 Heino Elleri nimeline muusikapreemia 2013 Eesti Muusikanõukogu muusikapreemia 2015 Valgetähe V klassi teenetemärk 2019 Eesti Rahvuskultuuri Fondi eristipendium Eesti entsüklopeedia. 14. köide: Eesti elulood. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2000, lk 116. Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee).
Agoogika

Agoogikaks nimetatakse väikeseid muudatusi heliteose esitamise tempos (kiirendusi näiteks accelerando ja aeglustusi (ritenuto)) helitöö ilmekuse saavutamiseks.
Aplikatuur

Aplikatuur ehk sõrmeseade ehk sõrmestus on sõrmede järjestus ja sobitus muusikariistal mängides. Seda tähistatakse nootide kohal numbritega 1–5.
Bajaan

Bajaan on akordionist suurema ulatusega vene päritolu lõõtspill. Bajaan on saanud nimetuse vanavene lauliku ja jutuvestja Bojani järgi. Bajaan meenutab akordioni, kuid tal on märksa suurem ulatus: üle viie oktavi (E2–G7). Orkestribajaanil on mõlemal mänguväljal kromaatilise helireaga nupud. Tänapäevasel bajaanil on paremal 3 või 5 rida nuppe. Olenevalt ühe nupu vajutamisel korraga kõlavate helide arvust on mõnikord olemas ka registrilüliti. Soolobajaanil on vasakpoolsel mänguväljal 5–6 reas valmis bassid ja akordikombinatsioonid. Seetõttu on bajaanil väga laiad kunstilise väljendumise võimalused: temaga saab mängida nii lihtsaid lugusid kui ka maailmaklassikat. On kahe-, kolme-, nelja- ja viiehäälseid bajaane. Erinevused siseehituses võrreldes akordionide ja teiste lääne instrumentidega annavad bajaanile teistsuguse kõlavärvingu, eriti bassi osas, millel on palju täidlasem toon. Bajaanide ulatuse ja toonide puhtuse tõttu kasutavad akordionivirtuoosid Euroopa klassikalise ja kaasaegse muusika esitamiseks sageli bajaane. Bandoonium Этимологический словарь Крылова
Ballaad (muusika)

Ballaad oli algselt provanssaali laul, alates 18. sajandist lüroeepilise sisuga vokaalteos, harilikult soolohäälele ja klaveri- või orkestrisaatele. See oli ka vabas vormis dramaatiline instrumentaalteos, enamasti klaverile või orkestrile.
Bis!

Bis! on vaimustusavaldus, ladina keeles 'kaks korda', mida hüütakse publiku seast kontsertidel, kui soovitakse lisalugu või juba esitatud teose kordust. Sama mis encore.
Hemiool

Hemiool (kreeka keeles ἡμιόλιος, hemiolios, 'sisaldab üht ja poolt', 'ja veel pool sellest') on muusikas suhe 3:2. Rütmis tähendab see kolme võrdse pikkusega lööki (takti) aja jooksul, mille tavapäraselt täidab kaks lööki (takti). Noodikirjas kahte kolmeosalist takti (näiteks taktimõõdus 3/4) esitatakse (artikuleeritakse) kui kolme kaheosalist takti (taktimõõdus 2/4). Järjest kolme- ja kahekaupa rühmitades annavad noodid iseloomuliku mustri 1-2-3, 1-2-3, 1-2, 1-2, 1-2. Hemiooli näide leidub Leonard Bernsteini muusikali "West Side Story" laulus "America".
Kuressaare Teater

Kuressaare Teater on teater Kuressaares. Oluline osa teatri repertuaaris on eesti näitekirjandusel, eeskätt kohaliku temaatika ja kohalike kirjanike näidendite ja muude kirjandusteoste dramatiseeringutel. Kuressaare Linnateater loodi Kuressaare linna allasutusena 1998. aastal ning värskelt renoveeritud teatrimaja avati publikule 4. detsembril 1999 Albert Uustulndi romaani “Tuulte tallermaa” dramatiseeringu lavastusena (lavastaja Väino Uibo). 1. juulil 2019 moodustati seni tegutsenud linnateatri asemele sihtasutus ja sellest ajast kannab teater nime Kuressaare Teater. Kuressaare Teatri maja ehitati arvatavasti 19. sajandi alguses, mil seda tunti "Meedla uue kojana" ja see kuulus von Pollide suguvõsale. 19. sajandi lõpus müüdi hoone Peterburi salanõunikule Ivan Mierzeyewskile suvilaks. 1911. aastal ostis maja Kuressaare Eesti Selts. Ilus kivimaja maksis hiigelsumma – 12 000 rubla, kuid selts suutis selle kiiresti kokku saada. Üle poole laenati pangast, ülejäänud saadi võlatähtede müügist ning seltsi liikmete ja kohalike majandustegelaste annetustest. Heldeim annetaja oli ettevõtja Johannes Kingissepp. 1914. aastaks oli selts nii palju kosunud, et majale tehti 3500 rubla maksnud juurdeehitus (laiendati saali ja ehitati näitelava). I maailmasõja ajal oli maja küll Vene, küll Saksa sõjaväe kasutuses ja 1918. aastal oli majas saksa keskkool. Seltsielu sai uue hoo Eesti Vabariigi alguses. 1919. aasta lõpus tegutsesid seal lisaks lauljatele, muusikutele, näitlejatele, sportlastele jt ka Kuressaare Eesti Seltsi haridusosakonna raamatukogu ja lugemislaud, nelja aasta pärast avati kino. 1921. aastal renditi maavalitsuselt kõrvalasuv krunt ja ühendati see seltsi aiaga avaraks pargiks. 1925. aastal ehitati ümber lava, 1930. aasta remondi käigus ehitati teatrisaali juurde jalutusruum, 1935–1936 muudeti ruumijaotust ja seati sisse keskküte. Kui 1924. asus näitejuhi ja lavastajana tööle Jaan Metua, saab rääkida süsteemsest teatritegevusest Kuressaares. Aastast 1935 on teater kutseline, ametliku nimega Kuressaare Teater, mis vääristas seda maja kuni teatri likvideerimiseni 1951. aastal. Pärast Kuressaare Teatri sulgemist tegutses ajaloolises Kuressaare Eesti Seltsi majas rajooni kultuurimaja, hiljem okupatsiooniarmee ohvitseride klubi. Koos Eesti taasiseseisvumisega tekkis maja renoveerimise idee. Üsna kehvas seisus olnud hoone taasavati teatrimajana vaatajatele 1999. aastal. Kuressaare Teatri hoone kohta.
Kabaree

Kabaree on meelelahutusvorm, mis kujunes välja 19. sajandi lõpu Pariisis. Esimene kabaree oli 1881. aastal avatud Le Chat Noir ('must kass'), mille peremees oli Rodolphe Salis. Koht oli populaarne, loomeinimesed ja boheemlased käisid seal tihti koos ning veetsid lõbusalt aega. Algses kabarees ametlikku eeskava polnud ja külastajad esinesid ise: poeedid lugesid ette oma värskeid värsse, muusikud laulsid ja esitasid klaveripalu (nt helilooja Erik Satie karjäär algaski kabareedes), kõik soovijad võisid tantsida ja oma etteaste teha. Säärast võimalust pakub tänini kabaree Lapin Agile Pariisis Montmartre'il. Säärase asutuse populaarsus oli nii inspireeriv, et järgmise kümne aasta jooksul ilmus Rochechouarti bulvarile ja Montmartre'i kanti kabareesid nagu seeni pärast vihma. 1889. aastal avati siiani tegutsev Moulin Rouge. Tänapäeva kabareede eeskava on aga viimseni paika timmitud ja teenib jõuka keskklassi meelelahutuslikke huve. Kuigi alguses tantsis kankaani lihtrahvas ja sel puudus igasugune koreograafia, on sellest nüüd saanud eriline tants, mille vaatamise eest peavad kliendid välja käima mitusada eurot. Kuni Esimese maailmasõjani olid kuulsaimad kabareed just Pariisis Montmartre'il, sõja järel hakkas see nähtus Pariisis alla käima. Kuulsaks said hoopis Berliini kabareed, mille õitseaeg oli kahe maailmasõja vahel. Berliini kabareemaailmas toimub ka muusikali "Kabaree" tegevustik, mille põhjal valmis 1972. aastal samanimeline film Liza Minnelliga peaosas. Must Kass, 1920. – 1930.? aastad Küba, 1920. – 1930.? aastad Ampiir, 1930. aastad Kabaree Ampiir
Panteleimon

Panteleimon (kreeka keeles Παντελεήμων; tuntud ka nimedega Pantaleon ja Pantoleon; umbes 275 – 303 või 305) oli Ees-Aasias tegutsenud kristlasest arst ja tervendaja, kes hukati oma religioossete veendumuste pärast ja tunnistati hiljem pühakuks. Legendi järgi olevat Panteleimon sündinud antiikmütoloogiasse uskuva isa ja kristlasest ema lapsena. Ta olevat õppinud arstiks ja ravinud inimesi tasuta. Seepeale olevat teised arstid, kelle sissetulekut ta vähendas, tema peale keiser Maximianusele kaevanud, et too olevat kristlane. Maximianus olevat lasknud Panteleimoni enda ette tuua ja palunud tal kaebus ümber lükata, aga Panteleimon olevat end kristlaseks tunnistanud. Seepeale olevat Maximianus lasknud teda piinata ja pärast mõõgaga pea maha raiuda. Panteleimoni austatakse pühakuna õigeusu, katoliku ja anglikaani kirikus, samuti mitmetes vanades idakirikutes. Nii õigeusu kui katoliku kirikus on tema mälestuspäev 27. juulil. Õigeusu kirikus kannab ta tiitlit püha suurmärter ja tervendaja Panteleimon. Õigeusu ikonograafias kujutatakse Panteleimoni habemetu noormehena, tavaliselt tervendajaile omases riietuses – sinises särgis ja punases või punakaspruunis rüüs. Paremas käes hoiab ta tavaliselt märtriristi, vasakus käes karbikest arstimitega. Eestis on Panteleimonile pühitsetud 2003. aastal rajatud Paldiski Suurmärter Panteleimoni kirik, mida kasutab Moskva Patriarhaadi Eesti Õigeusu Kiriku kogudus.
Elikónas

Helikon (uuskreeka Elikónas) on mäestik Lääne-Boiootias. Selle suurim kõrgus on 1748 m, üle 1000 m kõrguseid mäetippe on 16. Muistse Helikoniga samastatakse sageli vaid mäestiku idapoolset tippu (Zagarás). Vanakreeka mütoloogias oli see tuntud kui muusade asupaik. Seal paiknes ka Hippokrene allikas, milles muusad armastasid supelda. Müüdi järgi tekkis allikas Pegasose kabjalöögist.  Elikónas – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Cegléd

Cegléd on linn Ungaris Pesti komitaadis, Ceglédi kreisi halduskeskus. Asub Budapestist 74 km kagus. Detailed Gazetteer of Hungary, vaadatud 23.09.2024. Ceglédi koduleht
Kohanimi

Kohanimi ehk toponüüm on geograafilise objekti (asula, veekogu, pinnavormi vm) nimi. Kohanimesid käsitleb onomastika haru toponüümika. hüdronüümid – veeobjektide (jõgede, järvede, merede, lahtede, väinade jt) nimed oikonüümid – asulate nimed oronüümid – positiivsete pinnavormide (orgude, mägede, mäestike, mäeahelike, mäetippude, küngaste) nimed Koos võimuvahetustega muutuvad sageli ka kohanimed. Sellise protsessi kohta kasutatakse terminit "toponüümiline puhastus". Näiteks Eestis nimetati Kuressaare linn 1952. aastal sealt pärit bolševiku Viktor Kingissepa järgi Kingissepaks ja Nõukogude okupatsiooni lõppedes võeti taas kasutusele endine nimi. Kohanimeloend Toponüümiline perekonnanimi Ats Remmelg (2020). "Majandinimed Eesti NSV-s" (PDF). Tartu Ülikool. Liisi Seil (7. märts 2021). "Mis juhtus aastal 1952? Kotkas tõi olümpiakulla, Kuressaarest sai Kingissepa". Õhtuleht.
Issey Miyake

Issey Miyake (jaapani keeles 三宅 一生 Miyake Issei; 22. aprill 1938 Hiroshima – 5. august 2022) oli jaapani moelooja. Issey Miyake sündis Hiroshimas ja elas seitsmeaastaselt üle tuumapommiplahvatuse. Tema ema sai tugevalt kiiritada ja suri neli aastat hiljem. Ta õppis graafilist disaini Tama kunstiülikoolis Tōkyōs. Seejärel töötas ta Pariisis ja New Yorgis ning asutas 1970 Jaapanisse naasnult oma disainistuudio. Järgmisel aastal ilmus müüki esimene rõivakollektsioon, mida ta esitles New Yorgis. 1980. aastate lõpus hakkas ta katsetama uusi plisseerimisviise, mis viis uue plisseerimistehnika leiutamiseni. Issey Miyake kaubamärgi all toodetakse meeste- ja naisterõivaid, kelli ning parfüüme. Praemium Imperiale (2005) Kyōto auhind (2006) http://www.isseymiyake.com/