laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Antonius Bomhower

Antonius Bomhower (ka Anton Bomhower) oli Vana-Liivimaa katoliiklik vaimulik, Christian Bomhoweri vend. Antonius pärines Tallinnast. Teda on esmamainitud 1508. aastal ühes Christian Bomhoweri kirjas. On teada, et Antoniusel oli magistrikraad, kuid pole teada, kus ta selle omandas. 1520. aastate alguseks oli Antonius Bomhowerist saanud Riia frantsisklaste konvendi liige, kes osutus üheks aktiivsemaks luterlusevastaseks võitlejaks Liivimaal. Võimalik, et ta asus juba 1521. aastal dispuuti Riia esimese reformaatori Andreas Knopkeniga. Samal aastal tegutses ta mõnda aega ka Aizpute frantsisklaskloostris. Pärast luterlaste rünnakuid Aizpute ja Riia frantsisklaste kloostritele otsustas Bomhower tõenäoliselt Johann Blankenfeldi soovitusel minna abi otsima paavsti käest. 1523. aasta juulis asus ta Riiast koos orduvend Burchard Waldisega teele. Rooma jõuti sama aasta novembris, mis osutus väga ebasobivaks ajaks: paavst Hadrianus VI oli just surnud ning uut paavsti poldud veel valitud. Peagi sai selleks Medicite soost pärinev Clemens VII, kes püüdis aga luterlasi lepitada, et korraldada kristlaste ühist sõjaretke Türgi vastu. Seetõttu ei õnnestunud Bomhoweril ka oma suurejoonelist Liivimaa "ketserite" karistamise programmi läbi suruda. Selle asemel siirdusid Bomhower ja Waldis 1524. aasta alguses koos paavsti legaadi, kardinal Lorenzo Campeggioga Saksamaale, kus Bomhower esitas ulatusliku katoliku kiriku reformikava, mis nägi ette vagade kommete au sisse tõstmist ning kirikuametite kuritarvitamise lõpetamist. Pärast sisemisi kirikureforme oleks olnud võimalik asuda efektiivselt võitlema ka luterlusega. Kuid Bomhoweri reformiplaanid ei äratanud siiski laiemat tähelepanu ja nõnda pidi ta viimaks pettunult Liivimaale naasma. Ta jõudis sinna sama aasta juunis, kuid Riias vangistati ta, süüdistatuna linna ja maa vastases vandenõus. Tema kaaslane Burchard Waldis vabastati, kui oli omaks võtnud luterluse. Bomhower jäi aga katoliiklusele truuks ja pidi seetõttu kuni 1525. aastani vangistuses olema, vabanedes tänu peapiiskop Blankenfeldi ja ordumeister Wolter von Plettenbergi eestkostele. 1526. aasta lõpus sõitis Bomhower uuesti Riiga, et väidelda Andreas Knopkeniga. Riias võeti teda väga tõrjuvalt vastu ja seetõttu läks ta Tallinna. Kuid ka seal sattus ta oma katoliikliku meelsuse pärast raega vastuollu ja pidi linnast lahkuma. Mõnda aega viibis ta Pirita kloostris oma õe juures ja andis 1527. aastal tunnistusi Aizpute kloostrist lahkunud vennapoja asjus. See on ka viimane teave tema kohta. Leonid Arbusow on oletanud, et Bomhower võis edaspidi tegutseda mõnes Liivimaa frantsisklaste kloostris. Leonid Arbusow noorem, Die Einführung der Reformation in Liv-, Est- und Kurland. Riga: Deubner, 1919. Leonid Arbusow vanem, Livlands Geistlichkeit vom Ende des 12. bis ins 16. Jahrhundert. Tiina Kala, 16. sajandi perekonnatüli – Tuna, 2002, nr 3.
Xylogone

Xylogone on kottseente perekond. Selle taksoni asend hõimkonnas on siiani ebaselge (incertae sedis). Perekonnas on teada vaid üks liik: Xylogone sphaerospora.. Index Fungorum
Maksevahend

Maksevahend on vahend, mis on vahetatav kõikide teiste kaupade vastu ning asendab müüjate ja ostjate vahelistes tehingutes bartertehinguid. Seda kasutatakse teenuste ja kaupade eest maksmiseks, võlgade tasumiseks, maksude maksmiseks jms. Elektrooniline maksevahend Raha Alternatiivraha Valuuta
Michael Bauerfeind

Michael Bauerfeind oli Tartu toomkapiitli dekaan enne 1485 – vähemalt 1526. Bauerfeind pärines Ermlandi (Warmia) diötseesist Preisimaalt. 1465. aastal asus ta õppima Kölnis, hiljem Leipzigis ja Bolognas, viimases aastal 1470. Ta omandas teoloogiamagistri kraadi. 1482. aastal sai Bauerfeindist Riia Peetri kiriku jutlustaja, kolm aastat hiljem, 6. jaanuaril 1485, on teda aga mainitud Tartu toomdekaanina Riiga saabumas. Seetõttu on tõenäoline, et ta sai dekaaniks juba varem, millalgi ajavahemikus 1482–1484. Dekaanina reisis Bauerfeind mitmel korral Rooma, näiteks aastal 1499, et saada piiskop Johann von der Ropele paavstipoolset kinnitust. Ta osales ka Liivimaa maapäevadel, viimast korda 1526. aasta suvel. See on ka viimane teade temast. Järgmist dekaani on mainitud aga alles 1528. aastal. Igal juhul oli Bauerfeind Tartu toomkapiitli pikaajalisim dekaan, olles selles ametis vähemalt 41 aastat. 1509. aastal ringles Preisi- ja Liivimaal kuulujutt, et Tartu piiskop Gerhard Schrove olla surnud ja dekaan Bauerfeind tema asemel piiskopiks valitud. Selle kuulujutu päritolu pole teada. Leonid Arbusow vanem. Livlands Geistlichkeit vom Ende des 12. bis ins 16. Jahrhundert.
Männikjärve raba

Männikjärve raba on raba Endla looduskaitseala idaosas Jõgeva maakonnas. Raba on nime saanud Männikjärve järgi. Raba piirneb läänes Linnusaare raba ja lõunas Kaasikjärve rabaga. Raba geograafilised koordinaadid on 58° 52′ 30″ N, 26° 15′ 10″ E. EMHI on teinud Männikjärve rabas hüdroloogilist seiret juba alates 1950. aastast. Männikjärve rabas asub 7,3 km pikkune Männikjärve õpperada. Männikjärve raba õhust Männikjärve raba vaatetorn Männikjärve laudtee Männikjärve laudtee Männikjärve raba vana laudtee Endla looduskaitseala kaart Männikjärve raba õpperada
Võllinge oja

Võllinge oja (ka Võlingi oja) on Põltsamaa jõe parempoolne lisajõgi, mis paikneb Järva maakonna idaosas Järva vallas. Alamjooksul oli see Koigi ja Koeru valla piiriks. Oja lähe on Endla looduskaitsealast loodes Alliku raba ja Vao soo vahel. Oja pikkus on 13,1 km, lisaharudega 15,3 km. Suurim lisaharu saab alguse Võlingi allikast. See haru läbib Vilbaste allikaid ja sellesse suubub Sopa oja. Oja keskjooks paikneb Endla looduskaitsealal. Jõeküla–Vaali tee truubist umbes 100 meetrit ülesvoolu alguse saava ja suudmeni ulatuva 3,2 km pikkuse jõelõigu kaitseks on moodustatud Võlingi oja hoiuala. Hoiuala eesmärgiks on säilitada jõgede ja ojade elupaigatüüpi ning kaitsta ojas elavat harilikku võldast (Cottus gobio). Hoiuala piires on Võllinge oja säng looduslik, välja arvatud umbes 250 m pikkune lõik ülemises osas. Samal lõigul on sängi laius valdavalt 10–12 m, minimaalselt 5 m ja maksimaalselt 20 m. Vee sügavus jääb hoiualal põhiliselt 0,5...1 meetri vahele, kuid paiguti esineb ka madalamaid või sügavamaid kohti. Vesi on hästi läbipaistev. Hoiuala jõelõigu põhja katavad põhiliselt pehmed setted, mille all on kohati tuntav paekivi. Paiguti on muda kaetud liivasetete kihiga ning esineb ka saviga kaetud lõike. Kallastelt on ojja langenud oksi ja terveid puid, esineb veevoolu pidurdavaid ronte. Võllinge oja (2014) Võlingi oja Vilbaste allikate juures Võllinge oja. Keskkonnaregister, vaadatud 9.03.2022. Võlingi oja hoiuala kaitsekorralduskava 2011–2020. Keskkonnaamet, vaadatud 6.05.2015. Võllinge oja Eesti looduse infosüsteemis
Kirjanduslugu

Kirjanduslugu ehk kirjandusajalugu on kirjanduse ajaloo käsitlus ehk esitus. Kirjandusajalugu Kirjandusteadus Epp Annus, Luule Epner, Ants Järv, Sirje Olesk, Ele Süvalep, Mart Velsker 2001. Eesti kirjanduslugu. Koolibri, 704 lk.
Mart Velsker

Mart Velsker (sündinud 12. mail 1966) on eesti kirjandusteadlane. Ta lõpetas 1984. aastal Tartu 1. Keskkooli ja 1991. aastal Tartu Ülikooli eesti keele ja kirjanduse erialal. Mart Velsker on aastast 1994 Tartu Ülikooli õppejõud. Aastatel 2000–2004 oli ta Helsingi Ülikooli eesti keele ja kirjanduse lektor. Ta on uurinud eeskätt uuemat eesti luulet ning viimase poole sajandi kirjanduskriitikat. Ta on "Eesti kirjanduse ajaloo" (2001) ja gümnaasiumiõpiku "Uuem eesti kirjandus" (2006) üks autoritest. Tema kirjutised on koondatud kogumikku "Luulejutud. Tekste aastatest 1994–2020" (Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus, 2022, ilmunud sarja "Studia litteraria Estonica" 21. köitena). Ta on üks kogumiku "Eesti novell" koostajatest. 2010 Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapitali aastapreemia (artikliauhind: „Karlova Kirjanduse põhijooned“  (Keel ja Kirjandus nr 1, 2010)) 2016 Tartu Ülikooli aumärk "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 12. august 2016. Vaadatud 25. märtsil 2016.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 9. veebruar 2018. Vaadatud 8. veebruaril 2018.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Änilane, Eleen (28. august 2023). "ARVUSTUS | Y-põlvkond kohtub Z-põlvkonnaga. Novellikogu annab ausa ülevaate Eesti kirjanduse seisust". Eesti Päevaleht. Vaadatud 28. augustil 2023. "Tartu Ülikooli aumärgi kavalerid". Tartu Ülikool. Vaadatud 9.12.2022. Mart Velsker Eesti Teadusinfosüsteemis Mart Velskeri loeng "Kellele on vaja eesti luulet" Ööülikoolis
Epp Annus

Epp Annus (sündinud 30. augustil 1969) on eesti kirjandusteadlane. Ta lõpetas juunis 1993 Tartu Ülikooli bakalaureuseõppe ja sama aasta detsembris magistriõppe eesti keele ja kirjanduse erialal. 2002. aastal kaitses ta samas eesti kirjanduse erialal doktoriväitekirja "Kuidas kirjutada aega". Ta on end täiendanud 1996. aastal Turu ülikoolis ja 1999. aastal Cornelli Ülikoolis. Aastatel 1994–2004 töötas ta Underi ja Tuglase Kirjanduskeskuses teadurina, 1999–2001 Tartu ülikooli kirjandusteooria õppetooli lektorina. 2005–2019 oli ta Eesti Kirjandusmuuseumi kultuuri- ja kirjandusteooria töörühma vanemteadur. Alates 1. veebruarist 2020 on Annus Tallinna Ülikooli Humanitaarteaduste instituudi vanemteadur. Tema peamised uurimissunad on Eesti proosakirjandus, filosoofia ja kirjandus, argielu fenomenoloogia, postkolonialism. Monograafia "Kuidas kirjutada aega" (2002) Romaan "Sina, Matilda" (2007) Väikelasteraamatud "Auto ja põder", "Elavad tähed", "Jaak ja lumi", "Jaak läheb poodi", "Oravaraamat", "Oravalapsed vanas majas", "Oravalapsed talvises metsas", "Mari päev", "Oskar läheb õue", "Unelaul kahel häälel", "Väike lumehelbeke", "Täheraamat". "Sotskolonialism Eesti NSV-s: võim, kultuur, argielu" (2019) Romaan "Tere, Aleksander: lugu tulemata jäänud tulevikust" (2021) 2022 Tallinna Ülikooli kirjandusauhind ("Tere, Aleksander") CV eki.ee Epp Annus Eesti Teadusinfosüsteemis Teaduspublikatsioonid
Luule Epner

Luule Epner (neiupõlvenimega Luule Liivaku; sündinud 11. veebruaril 1953) on eesti teatriteadlane ja kirjandusteadlane. Ta lõpetas 1971. aastal Tallinna 1. Keskkooli ja 1977. aastal cum laude Tartu Riikliku Ülikooli eesti keele ja kirjanduse erialal. 1984. aastal lõpetas samas aspirantuuri ja kaitses 1987. aastal filoloogiakandidaadi väitekirja. Ta on töötanud Tartu Riiklikus Ülikoolis / Tartu Ülikoolis vanemlaborandina (1977–1978), õpetajana (1978–1987), vanemõpetajana (1987–1990), dotsendina (1990–2002), professorina (2002–2007) ning alates 2007. aastast vanemteaduri ja dotsendina. Alates 2010. aastast on ta ühtlasi Tallinna Ülikooli eesti keele ja kultuuri instituudi dotsent, 2011. aastast ka Eesti Kirjandusmuuseumi vanemteadur. Ta on õpetanud draamateooria, eesti näitekirjanduse ajaloo, teatriajaloo ja teatriteoreetilist kursust. Samuti on ta avaldanud artikleid eesti näitekirjanduse ja selle lavatõlgenduste kohta. 2003 Priit Põldroosi nimeline auhind 2013 Tartu Ülikooli medal 2017 Reet Neimari nimeline kriitikaauhind 2018 Valgetähe V klassi teenetemärk 2018 Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapitali aastapreemia („Mängitud maailmad“) 2018 Tartu ülikooli suur medal Tema isa on tõlkija ja keeleuurija Uno Liivaku, poeg teatritegelane ja kunstiajaloolane Eero Epner. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 16. detsember 2013. Vaadatud 24. detsembril 2010.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Luule Epner Eesti Teadusinfosüsteemis Eesti teatri biograafiline leksikon Tallinn 2000 "Tartu Ülikooli medali kavalerid". Tartu Ülikool. Vaadatud 5.12.2022. Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). "Tartu Ülikooli suure medali kavalerid". Vaadatud 3.12.2022. Luule Epner Eesti Teadusinfosüsteemis
Teatriteadus

Teatriteadus on teatrit, teatri ajalugu ja etendust uuriv teadusharu. Luule Epner Ott Karulin Vilma Paalma Voldemar Panso Priit Põldroos Anneli Saro Lea Tormis Mardi Valgemäe Asta Willmann Teatriajalugu Teatrisemiootika
Seadusandlik Kogu (Tonga)

Seadusandlik Kogu (tonga keeles Fale Alea; inglise keeles Legislative Assembly) on Tonga parlament. Parlament tegutseb riigi pealinnas Nuku‘alofas. Parlament on ühekojaline. Sellesse kuulub 26 liiget, kes valitakse kolmeks aastaks[viide?]. Neist 17 valib rahvas ja üheksa 33 põlistesse ülikuperekondadesse kuuluvast aristokraadist koosnev kogu. Enne 2010. aastal jõustunud seadusemuudatusi oli Tonga parlament 30-kohaline. Sellesse kuulus 12 kuninga määratud liiget, üheksa aristokraatide valitud esindajat ja üheksa rahva valitud esindajat. 2010. aasta muudatusega kaotati kuninga õigus parlamendi liikmeid määrata. 16. novembril 2017 toimunud parlamendivalmised võitis Sõbralike Saarte Demokraatlik Partei, kes sai 14 kohta 17 üldrahvalikult valitavast kohast. Veebruaris 2018 purustas orkaan Gita Tonga parlamendihoone, mis oli üle 100 aasta vana. http://www.bbc.com/news/world-asia-43039931
Sini-kõrvukfaasan

Sini-kõrvukfaasan (Crossoptilon auritum) on suhteliselt kogukas, sinakashallikas faasan, kes kuulub faasanlaste sugukonda. Liigil on suur levila, mis hõlmab suuremat osa Hiinast. Sini-kõrvukfaasan on üsna lihtsasti äratuntav. Tema pea tipus on valged või veidi beežikad tutid ning silma ümbritseb verev ring. Tema pealagi on must. Ülejäänud keha on sini-kõrvukfaasanil aga ühevärviline – sinakashallikas. Noorlinnud on siiski enne täiskasvanu sulestikku saamist noorussulestikus (jeveniilses), mis on hallikaspruun. Täiskasvanusulestiku saavad linnud pärast 4 kuu möödumist. Emased ja isased on sarnased, kuid neid on võimalik tuvastada kannuse järgi: isaslinnul on kannus suurem, emaslinnul märksa väiksem ja väljavenitatum. Kannused hakkavad ilmuma koos täiskasvanusulestiku saamisega. See kõrvukfaasanlane on levinud peaaegu üle kogu Hiina. Elupaikadeks eelistab ta parasvöötmes asuvaid metsi, rohumaid ja põõsastikke. Blue Eared-Pheasant (inglise keeles) Hokki bleu (prantsuse keeles) Crossoptilon auritum IUCN Blue Eared-pheasant BirdLife
Seadusandlik Kogu

Seadusandlik Kogu on parlament mitmes riigis: Seadusandlik Kogu, Tonga parlament Seadusandlik Kogu, Prantsusmaa parlament Prantsuse revolutsiooni ajal ...
Michael Sculteti

Michael Sculteti (surnud 4. või 5. novembril 1500 Roomas) oli Kuramaa piiskop aastal 1500. Sculteti pärines Preisimaalt Königsbergist. 1484. aastal asus ta õppima Krakówi ülikoolis, kus kahe aasta pärast omandas bakalaureusekraadi. 1487. aastal jätkas ta oma õpinguid Bolognas ning 1495. aastal on teda mainitud teoloogiadoktorina. 1491. aastal võttis Sculteti osa hilisema Saksa ordu kõrgmeistri Friedrich von Sachseni reisist Bolognast Sienasse ning sai neli aastat hiljem kas Ermlandi (Warmia) või Samlandi (Sambia, Sambija) toomhärraks. 1497. aastal lisandus Saksa ordu generaalprokuraatori amet. 1500. aastal suri Kuramaa piiskop Martin Lewitz ning sealne kapiitel valis veebruaris uueks karjaseks sealse toompraosti Ambrosius Korsneri. Kuid paavst kinnitas 4. mail kõrgmeister Friedrichi palvel piiskopiks hoopis generaalprokuraator Sculteti, kes 20 päeva hiljem ka pühitseti. Kuid Kuramaale Sculteti kunagi ei jõudnudki, sest ta suri juba sama aasta 4. või 5. novembril ning maeti Rooma sakslaste hospidalikirikusse. Leonid Arbusow vanem. Livlands Geistlichkeit vom Ende des 12. bis ins 16. Jahrhundert.
Martin Lewitz

Martin Lewitz (surnud 31. jaanuaril 1500 Piltenes) oli Kuramaa piiskop aastatel 1473–1500. Tõenäoliselt pärines ta Strassburgist (Martin Leonise nime all), 1456. aastal õppis ta Leipzigi ülikoolis ning omandas 1458. aastal bakalaureusekraadi. Tema arvatav vend Johannes Leonis oli Saksa ordu kõrgmeistri sekretär. Ka Martin kuulus Saksa ordusse. 1457. aastal oli Martin Lewitz kõrgmeistri saadikuks Liivi ordumeistri juurde, kuus aastat hiljem oli temast aga saanud Kuramaa piiskopi kirjutaja. 1473. aasta 9. juulil kinnitas paavst aga tema enda Kuramaa piiskopiks, ametissepühitsemine järgnes 18. juulil. Pärast ligi 27 aastat valitsemist piiskopina suri Lewitz 1500. aasta jaanuari viimasel päeval oma residentsis Piltenes. Leonid Arbusow vanem. Livlands Geistlichkeit vom Ende des 12. bis ins 16. Jahrhundert.
Punapea-vart

Punapea-vart (Aythya ferina) on partlaste sugukonda vardi perekonda kuuluv veelind. Punapea-vart on levinud Euraasia metsa- ja stepivööndis. Levila ulatub Briti saartest Baikalini. Suuremas osas levilast on punapea-vart rändlind. Ta talvitub Lõuna- ja Lääne-Euroopas, Vahemere maadel, Niiluse jõgikonnas, Jaapanis, Koreas, Lõuna-Aasias ja Kesk-Ameerikas. Punapea-vart on Eestis harv haudelind, kokku pesitseb neid 1000–1500 paari, talvine arvukus on 10–30 isendit. Soomes pesitseb 13 000 – 17 000 paari ja Venemaal 90 000 – 100 000 paari. Punapea-vart on 42–48 cm pikk ja kaalub 700–1100 g. Isaslinnu pea on punakaspruun. Tal on musta tipuga hall nokk. Keha sulestik on helehall. Pesitseb rohketoiteliste järvede ja merelahtede siseosades. Kurnas on 7–11 muna, harva rohkem. Emaslind haub mais-juunis 22–28 päeva. Punapea-vart on Eestis jahilind. Teda lastakse paarsada isendit hooaja jooksul. "Eesti lindude staatus, pesitsusaegne ja talvine arvukus 2003–2008" (PDF). Hirundo. Eesti Ornitoloogiaühing. 2009. Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 14. detsember 2011. Vaadatud 27. oktoobril 2011. Punapea-vart andmebaasis eElurikkus Punapea-vart YouTube'is
Enver Paşa

Enver Paşa või Enver Bey, sünninimi İsmail Enver (اسماعيل انور araabia keeles; 22. november 1881 İstanbul – 4. august 1922 Baldžuan, Tadžikistan) oli Türgi riigitegelane ja sõjaväelane, noortürklaste juht. Enver sündis İstanbulis türgi ja albaania päritolu perekonnas. Ta omandas sõjaväelise hariduse ning ta ülendati 1906. aastaks majoriks. Samal ajal sai temast ka Progressi ja Ühtsuse Komitee liige. 1908. aastal puhkes noortürklaste ülestõus ja Enver sai selle üheks sõjaliseks juhiks. Noortürklased tõusid võimule ja Enverist sai üks sõjaväe juhte. Ta asus sõjaväge vastavalt Saksamaa eeskujule reformima. 1911. aastal puhkes Itaalia-Türgi sõda, mille käigus Türgi kaotas Liibüa. See tõi kaasa noortürklaste populaarsuse languse, valitsuse moodustasid liberaalid. Kuid 1912–1913 toimunud Esimeses Balkani sõjas sai Türgi rängalt lüüa, mistõttu ka liberaalide populaarsus kukkus ning noortürklased said võimule tagasi. Enverist sai sõjaminister ning ta kasutas ära Bulgaaria rasket olukorda Teises Balkani sõjas, vallutades Adrianoopoli tagasi. Peale seda sai temast paša ning teda hakati kutsuma Enver Paşaks. Lisaks abiellus ta Türgi printsessi Emine Naciye Sultaniga, saades nii sultanipere sugulaseks. Sisuliselt kehtestus Türgis kolme paša sõjaline diktatuur (Enver Paşa, Talat Paşa ja Cemal Paşa). Need kolm pašat olid ka peamised süüdlased Armeenia genotsiidis. Enver Paşa oli aktiivne Saksamaa toetaja ning seetõttu asus ta kohe esimese maailmasõja alates propageerima sõjaga ühinemist. Viimaks, 1914. aasta oktoobris, ta saavutaski selle, misjärel puhkesid ägedad lahingud Venemaaga. Enver juhtis Türgi armeed Sarikamiši lahingus, mis lõppes Türgile ränga lüüasaamisega. Seejärel naasis Enver İstanbuli ning korraldas selle kaitset Gallipoli kampaania alguses, kuid andis väejuhtimise hiljem üle Liman von Sandersile ja Kemal Mustafa Atatürkile. 1917–1918 korraldas Enver Paşa Lõuna-Kaukasuse vallutamist, mille tõttu ta rikkus suhted sakslastega. Samas õnnestus tal sõlmida sõbralikud suhted Nõukogude Venemaaga. Kuid vallutused Kaukaasias osutusid kasututeks, kuna sama aasta oktoobris pidi Türgi Antandile alistuma. Enver põgenes Türgist, kus ta tagaselja surma mõisteti ja oli kuni 1920. aastani Berliinis. Seal kohtus ta bolševik Karl Radekiga, kelle soovitusel ta siirdus edasi Moskvasse. Seal kohtus ta mitmete bolševike juhtidega ja veenis neid end lubama Turkestani, et maha suruda sealseid nõukogudevastaseid meeleolusid. 1921. aastal sinna saabudes asus ta aga korraldama bolševikevastast ülestõusu (basmatšide ülestõus), et luua Suur-Türgi riiki. Kuid tema plaanid kukkusid läbi ning ta hukkus 1922. aastal. 1996. aastal maeti tema säilmed ümber İstanbuli. Henham, Ralph; Behrens, Paul, eds. (2009). The Criminal Law of Genocide: International, Comparative and Contextual Aspects. Farnham: Ashgate. ISBN 978-1-40949591-8. "The guilty main architects of the genocide Talaat Pasaha [...] and Enver Pasha..."
Sebrad

Sebrad on valge-mustatriibulise nahaga liigid hobuse perekonnast. Nad elutsevad ainult savannides perekondlike karjadena. Karja juhib täkk. Üksteist tunnevad ära triipude, hääle ja lõhna järgi. Vöödid on sebrale vajalik kaitsevärvus, mis aitab varjuda kiskjate eest. Harilikult sööb sebra rohtu, mõnikord puulehti ja -koort; vett joob ta 8-10 liitrit päevas. Terve aasta kestva tiinuse järel sünnib märal üks varss. Sündinu keha on karvadega kaetud. Umbes ühe tunni vanuselt suudavad nad ringi liikuda. Varsad hoiduvad vanade sebrade lähedusse, kus tunnevad end turvaliselt. Isasloom on väga hoolitsev ega kõhkle ohu korral varssa kiskjate eest kaitsma, tehes seda raevukalt tagant üles lüües, mis on nii hirmuäratav, et nende hoopide eest hoiduvad ka lõvid. Sebrasid on tänapäeval kolm liiki: Equus quagga – savannisebra (kõige levinum) Equus grevyi – kõrbesebra ehk grevisebra () Equus zebra – mägisebra
Saare-Lääne piiskop

Saare-Lääne piiskop (keskajal tegelikult Saaremaa piiskop, ladina episcopus Osiliensis) oli Saare-Lääne piiskopkonna ilmalik ja vaimulik valitseja 13.–16. sajandil. Esimene Saare-Lääne piiskop astus ametisse 1228. aastal, kui piiskopkond pärast Saaremaa vallutamist rajati. Kuid Liivimaal alanud sisesegaduste ajal kadus mõneks ajaks ka Saare-Lääne piiskopi ametikoht, mis taastati alles 1234. aastal. 24. veebruaril 1236 käskis paavst Gregorius IX, Riia piiskopil loovutada Saaremaa Saare-Lääne piiskopile. Seejärel suutsid piiskopid oma võimu stabiliseerida, resideerides esialgu Lihulas, seejärel Vana-Pärnus ja alates 1263. aastast Haapsalus. Alates 14. sajandist resideerisid piiskopid tihti ka Kuressaares. Saare-Lääne piiskopid ei kuulunud reeglina Saksa ordu koosseisu ning ajasid üpris iseteadlikku poliitikat. Orduga kõige tihedamalt seotud oli Winrich von Kniprode 14.–15. sajandi vahetusel. 15. sajandil toimusid Saare-Lääne piiskopitooli ümber sagedased vaenused, aastatel 1431–1468 oli kohale ikka kaks kandidaati. Tülisse sekkusid ka Liivimaa ordu ja Taani kuningas. 16. sajandi alguses nõrgenes Saare-Lääne piiskopi positsioon oluliselt, kuna 1524. aastal laiendati tunduvalt kohalike aadlike privileege. Nad said kapiitli kõrval piiskopivalimisel osaleda ja mitteaadlikel keelati toomkapiitli liikmeks saada. Vastuolud piiskopi ja aadlike vahel tõid kaasa Saare-Lääne vaenuse, seejärel suutis piiskop Johann von Münchhausen oma võimu tunduvalt tugevdada. Viimaseks Saare-Lääne piiskopiks oli hertsog Magnus, kes saabus Saaremaale 1560. aastal ning jäi sealsest võimust ilma 1572. aastal, mil Saaremaa liideti Taani kuninga valdustega. Piiskop Gottfriedi ametinimetus oli "Saaremaa piiskop" (episcopus Osiliensis). Piiskop Heinrich I asus 10. septembril 1234 ametisse kui "Saaremaa ja Läänemaa piiskop" (Episcopus Osilie et Maritime), kuid 10. novembril 1234 märgib paavsti legaat Modena Wilhelm "Saaremaa piiskopkonda" (ecclesiam Osiliensem) ja hiljem on ta peamiselt tituleeritud kui "Saaremaa piiskop". Paavst Aleksander IV otsuse alusel nimetati piiskoppi 13. jaanuarist 1260 tolleaegsetes allikates ametlikult "Saaremaa piiskopiks". 19. sajandil hakkasid baltisaksa ajaloolased kasutama mõistet Bischof von Ösel-Wiek, mis eesti keelde tõlgiti kui "Saare-Lääne piiskop". Saare-Lääne piiskoppide loend loetleb keskaegseid Saare-Lääne piiskoppe aastatel 1228–1572. Leonid Arbusow vanem. Livlands Geistlichkeit [4. osa]. 1913, lk 322. Madis Maasing, Kuidas saadi ja kuidas ei saadud Saare-Lääne piiskopiks, Läänemaa Muuseumi toimetised = Proceedings of Läänemaa Museum, Number 23, July 2021