laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Vaktsiin

Vaktsiin on bioloogiline preparaat, mille abil on võimalik omandada immuunsus kindlale haigusele. Tavaliselt sisaldab vaktsiin toimeainet, mis esindab haigust tekitavat mikroorganismi ning on tihti saadud nõrgestatud või surmatud mikroobivormidest, nende toksiinidest või mõnest nende pinnal olevast valgust. Organismi immuunsüsteem tuvastab toimeaine kui ohtliku, hävitab selle ja salvestab info selle ohtliku toimeaine kohta, et hiljem oleks haigust tekitavate mikroorganismidega lihtsam võidelda. Lisaks ennetavatele vaktsiinidele on väljatöötlemisel ka ravivaktsiinid, mida juba praegu kasutatakse näiteks kasvajate ravis. Vaktsiini manustamine on vaktsineerimine. Vaktsiine saab jaotada immuunvastust tekitava aine ja kaitsva immuunsuse kujunemise protsessi järgi erinevalt. Surmatud vaktsiinides on immuunvastust tekitav antigeen surmatud kujul. Need on organismile infektsiooni mõttes kahjutud ja reaalset haigestumist ei põhjusta. Immuniseerimisel tekkiv mälu on nõrgem ja seetõttu on vaja korduvat vaktsineerimist. Sellised vaktsiinid on IPV (poliomüeliidivaktsiin), A-hepatiidi vaktsiin, marutaudivaktsiin ja enamik gripivaktsiine. Nõrgestatud vaktsiinides on immuunvastuse tekitajad elusad nakkustekitajad, millel on võimalikult väike virulentsus ja mis on inimesele kahjutud, kuid tekitavad siiski vajaliku immuunvastuse. Nõrgestatud vaktsiinide tekitatud immuunsus on kestvam ja mälu pikem kui surmatud vaktsiinide tekitatud immuunsusel. Seda tüüpi vaktsiine ei tohi kasutada nõrgestatud immuunsüsteemiga inimestel, kuna neil võib välja kujuneda raske kuluga infektsioon. Sellised vaktsiinid on tuberkuloosi-, polioviiruse-, mumpsi- ja punetistevastased vaktsiinid. Alaühikuvaktsiinides on immuunvastust tekitavaks komponendiks osa haigust tekitavast organismist. Selleks võib olla valk, lipiid või polüsahhariid. Selline vaktsiin on B-hepatiidi vastane vaktsiin. Toksoidvaktsiinides on antigeenseks komponendiks haigustekitajalt eraldatud toksiin, mis on muudetud inimesele mittetoksiliseks, kuid on säilitanud oma antigeense toime. Sellised on teetanuse- ja difteeriavaktsiinid. Kombineeritud vaktsiinid tekitavad inimeses immuunsuse kas mitme haigustekitaja vastu või sama haigustekitaja eri serotüüpide vastu. Tuntuimad mitmikvaktsiinid on tetanuse-difteeria-läkaköhavaktsiin ja PPV-23 (pneumokoki polüsahhariidne vaktsiin). Raivo Uibo, Kalle Kisand, Pärt Peterson, Koit Reimand (2015). Immunoloogia õpik kõrgkoolidele. Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus. Lk 333.{{raamatuviide}}: CS1 hooldus: mitu nime: autorite loend (link) "Different Types of Vaccines". The history of vaccines. An educational resource by the college of physicians of Philadelphia. 2018. Vaadatud 2021. {{netiviide}}: kontrolli kuupäeva väärtust: |vaadatud= (juhend) Raivo Uibo, Kalle Kisand, Pärt Peterson, Koit Reimand (2015). Immunoloogia õpik kõrgkoolidele. Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus. Lk 334.{{raamatuviide}}: CS1 hooldus: mitu nime: autorite loend (link) Raivo Uibo, Kalle Kisand, Pärt Peterson, Koit Reimand (2015). Immunoloogia õpik kõrgkoolidele. Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus. Lk 336.{{raamatuviide}}: CS1 hooldus: mitu nime: autorite loend (link)
Tapio Mäkeläinen

Tapio Mäkeläinen (sündinud 1958) on soome kirjanik ja estofiil. Ta on Tuglase Seltsi kultuurisekretär. Ta kirjutab Eesti paikadest soomekeelset reisijuhtide sarja "Tapion matkassa...". 2012. aastal ilmus raamat Pärnust, 2013. aastal Kuressaarest, Tartust, Rakverest ja Lääne-Virumaast. 2001 Maarjamaa Risti V klassi teenetemärk "Tapio Mäkeläinen maksab reisijuhtidega oma võlga eestlastele" Lääne Elu, 25. veebruar 2014 Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). "Tapio Mäkeläinen". Estofilia. Tallinn: Soome suursaatkond. 2018. Vaadatud 05.05.2018. "Tapio Mäkeläinen: Soomlane olla on uhke ja hää?" Delfi, 6. detsember 2007 "Tapio Mäkeläinen: eestlaste ja soomlaste suhe on sügavam kui iial enne" ERR, 28. november 2012
Homenkõ (Šargorodi rajoon)

Homenkõ (ukraina keeles Хоменки) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Šargorodi rajoonis. Elanike arv on 2165.
Tartu Poeglaste Gümnaasium

Tartu Poeglaste Gümnaasium oli poiste reaalkallakuga riigigümnaasium Tartus. Kool loodi 1931. aastal suletud Tartu Poeglaste Reaalgümnaasiumi ja Tartu Tehnikagümnaasiumi asemele. Kool tegutses Riia tänaval Pauluse kiriku kõrval asuvas, 1905. aastal ehitatud koolihoones (Riia tänav 25). Hiljem on samas hoones asunud Tartu Puškini Gümnaasium ja Tartu Täiskasvanute Gümnaasium. Nüüdisajal tegutseb seal Tartu Mart Reiniku Kool. Kooli vormimüts oli tumesinine kollaste kantidega. Fondiloend (vaadatud 23. detsembril 2015)
Säilik

Säilik on alusüksus arhiivihalduses. See on üksikarhivaal või arhivaalide kogum. Arhiivi füüsilise korrastamise käigus moodustatakse toimikutesse kogunenud arhivaalidest säilikud. Füüsilise korrastamise käigus eemaldatakse mittearhiiviaines: metall, kile, mittevajalikud märkmepaberid ning tühjad lehed. Säilik moodustub, kas ühe või mitme asjaajamisperioodi vältel või asja menetlemise jooksul samasse sarja ladestunud arhivaalidest, või ka üksikarhivaalist. Kui toimik korrastatakse vastavalt Rahvusarhiivi (RA) juhistele, siis saab sellest säilik. Igal säilikul peab olema kinnituskirje, ees valge leht ja säiliku kaanele kantud säiliku pealkiri, piirdaatumid, lehtede arv, sarja tähis, arhiivi tähis, säiliku number ja fondi number (selle annab Rahvusarhiiv). Juhul kui säilikus paiknev arhiiviaines kuulub ühte ja samasse sarja, kirjeldatakse see tavaliselt arhivaali tasandil üksikkirjeldusena. Andmete varundamine
Djurgården

Djurgården on saar Stockholmi kesklinnas. Seal on ajaloolised hooned ja mälestusmärgid, muuseumid ja galeriid, lõbustuspark Gröna Lund, Skanseni vabaõhumuuseum, väike elamurajoon Djurgårdsstaden, jahisadamad ja ulatuslikud metsa- ja niidualad. See on populaarne ajaveetmiskoht nii kohalike kui ka turistide seas. Aastas külastab seda üle 10 miljoni inimese. Estonia mälestusmärk
Georges Méliès

Marie-Georges-Jean Méliès (8. detsember 1861 Pariis – 21. jaanuar 1938 Pariis) oli prantsuse mustkunstnik ja filmitegija, kes on tuntud oma paljude tehniliste arenduste tõttu varases filmikunstis. Ta oli viljakas eriefektide uuendaja. Tema tuntud filmide hulka kuulub "Reis Kuule" (1902). 1888. aastal sai Méliès'st Robert Houdini teatri (Robert-Houdini rajatud illusiooniteater) omanik. Méliès lõi üle 30 illusiooninumbri. Kümne aasta pärast oli ta tuntumaid mustkunstnikke Prantsusmaal. A. Vadimov, M. Trivas. "Muistsetest maagidest tänapäeva illusionistideni". Eesti Raamat: Tallinn, 1971. Lk 119
Tom Stoneham

Tom Stoneham (Thomas Marmaduke Stoneham; sündinud 1973) on Briti filosoof, filosoofiaprofessor Yorki Ülikoolis Inglismaal. Ta on kaitsnud magistrikraadi (MA) Oxfordi Ülikoolis ning magistri- ja doktorikraadi (MPhil, PhD) Londoni Ülikoolis. Stoneham tegeleb peamiselt metafüüsika, epistemoloogia, filosoofilise loogika ja George Berkeley filosoofia uurimisega. Aastatel 1994–2000 pidas ta loenguid Oxfordi Ülikoolis. Hiljem on ta olnud lektor ja 2008. aastast professor Yorki Ülikoolis, 2006–2014 ka filosoofiaosakonna juhataja. Stoneham on kirjutanud artikleid sellistel filosoofilistel teemadel nagu eneseteadvus, metafüüsiline nihilism ning loogika ja keelefilosoofia. Peamiselt tuntakse teda Berkeley-uurija ning 2002. aastal ilmunud raamatu "Berkeley's World: An Examination of the Three Dialogues" (Oxford University Press) autorina, kes on samas valdkonnas kirjutanud ka artikleid ja koguteoste peatükke. 2015. aasta novembris kirjutas Stoneham alla avalikule kirjale protestiks Yorki ülikoolis rahvusvaheliseks meestepäevaks kavandatud ürituse keelustamise vastu. Stoneham on filosoofiaajakirja Mind toimetaja. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 22. detsember 2015. Vaadatud 23. detsembril 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) "OPEN LETTER TO DR. DAVID DUNCAN AND DR. ADRIAN LEE REGARDING THE UNIVERSITY PRESS RELEASE ON "INTERNATIONAL MEN'S DAY"".[alaline kõdulink] "International Men's Day". University of York. "University of York Marks International Men's Day". Yorki Ülikooli filosoofiaosakond
Homenkõ

Homenkõ (Хоменки) on mitme küla nimi Ukrainas: Homenkõ, Vinnõtsja oblastis Šargorodi rajoonis. ...
Cederhilmi suvemõis

Cederhilmi mõis (ka Cederhelmi suvemõis; saksa keeles Cederhilm Höfchen) oli suvemõis kunagises Tallinna linnasarases. Tänapäeval asub suvemõisa peahoone Kristiine linnaosas Lilleküla asumis aadressil Endla tänav 61. Peahoone taga on säilinud osa endisest mõisapargist – Cederhelmi park, mis on kasutusel avaliku haljasalana. Mõisa peahoone ja park on arvele võetud kultuurimälestistena. Mõisast on vähe teada. Arvatavasti kuulus see 1865 Luise Cederhelmile. Cederhilmi suvemõis kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 23.12.2015)
Helme mõis

Helme mõis (saksa keeles Schloß Helmet) oli rüütlimõis Helme kihelkonnas Viljandimaal. Nüüdisajal jääb mõis Valga maakonda Tõrva valda. Keskajal asus enam-vähem mõisa kohal Helme ordulinnus. Liivi sõja järel oli mõis Poola Pärnu vojevoodkonna Viljandi staarostkonna folvark ehk riigimõis. Mõis kuulus Rennenkampffidele, 1866. aastast Georg von Transehele, 1888. aastast Astaf von Transehe-Roseneckile, 1892 . aastast Harald Georg Alexander von Strykile (1859–1917) ja 1918. aastast tema pärijad Eric von Stryk, Hans Heinrich Friedrich Waldemar von Stryk, Edgar Ivo Maria Arthur von Stryk, Karin Elisabeth Marie von Stryk, Gabriella Maria Justina Ferdinande von Stryk Mõisa juurde kuulus kuni müümiseni 1875. aastal Pupsi karjamõis. Enne 1919. aasta mõisate võõrandamist olid mõisa viimased omanikud Strykid. Mõisa ühekorruseline varaklassitsistlik peahoone ehitati Jakob Gustav von Rennenkampffi (1716–1791) aegu 1760–1770. aastatel. Peahoone on säilinud tänapäevani. Kõrvalhooneist on säilinud Helme mõisa vesiveski ja Helme mõisa sepikoda. Historitsistlik maakividest sepikoda on Valga–Uulu maantee poolt ühekorruseline, õue poolt pooleteisekordne viilkatusega lõhutud maakividest ehitis. Lõunapoolne otsafassaad on lahendatud laiadele kivipostidele toetuva ulualusena, mille all asusid sepikoja väravad. Helme lossipargis asus esimene Friedrich von Schilleri mälestusmärk (1805, hävinud) 1810. aasta Pärnu-Viljandi ülemkirikueestseisja von Liphardti korralduse alusel asutas Helme mõisnik Gustav von Rennenkampff Helme vallas asuwasse Vanakoollitare tallu kooli, mis oli esimene haridusasutis ka Helme kihelkonnas. Helme mõisa endises härrastemajas avati 1925 Helme Põllutöökool, 1973. aastast Helme Kutsekeskkool. Helme ordulinnus Helme mõis Eesti mõisaportaalis (vaadatud 23.12.2015) Enn Tarvel, Riigimõisate majanduslikust arengust Lõuna-Eestis XVI sajandil lõpul ja XVII sajandi algul, Eesti NSV Teaduste Akadeemia toimetised IX köide. Ühiskonnateaduste seeria 1960 nr 4, lk 386 Helme mõis (Helme khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis Helme mõisa sepikoda kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 08.10.2020) Helme algkool 120 aastane., Kaja, nr. 289, 11 detsember 1931 Helme mõis Eesti mõisaportaalis Helme mõis (Helme khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis
Hummuli mõis

Hummuli mõis (saksa keeles Hummelshof) oli rüütlimõis Helme kihelkonnas Viljandimaal. Nüüdisajal jääb endine mõisasüda Valga maakonda Tõrva valda. Mõisat mainiti esimest korda aastal 1470. Mõisa kahekorruseline uusgooti stiilis peahoone ehitati 1860. aastatel. 1930. aastast ja Eesti NSV ajal tegutses mõisahoonetes Hummuli kool. Hummuli mõis Eesti mõisaportaalis (vaadatud 23.12.2015) Hummuli mõis Eesti mõisaportaalis Hummuli mõisa lugu Mõisablogis
Kaagjärve mõis

Kaagjärve mõis (saksa keeles Kawershof) oli rüütlimõis Karula kihelkonnas Võrumaal. Nüüdisajal jääb mõis Valga maakonda Valga valda. Mõisat mainiti esimest korda 1541 ja tollal olid mõisa omanikud Kawerid. Nende järgi sai mõis ka nime. 1801–1919 olid Kaagjärve ja Karula mõisa omanikud ühised: algul Brüggenid ja hiljem Groted. Mõisa ühekorruseline uusrenessanss-stiilis peahoone ehitati 19. sajandi II poolel. Peahoones tegutses aastatel 1924-2007 Kaagjärve Lasteaed-Algkool. Mõisast 2,5 km lääne pool Kaagjärve oja äärde rajati 1880. aastatel tööstuskompleks, mis on eesti keels tuntud kui Mäemõis, saksa keeles aga kui Kawershof Fabrik ja Grotenhof. Pärast Kaagjärve-Mäemõisa tööstuskompleksi rajamist hakati ajaloolist Kaagjärve mõisasüdant nimetama tihti ka Alamõisaks. Eesti NSV ajal tegutses mõisahoonetes, 1977–1983 Kaagjärve eriinternaatkool. Eesti mõisate loend Uusrenessanss Kaagjärve mõis Eesti mõisaportaalis (vaadatud 23.12.2015) Kaagjärve mõis Eesti mõisaportaalis
Karula mõis

Karula mõis on mitme mõisa nimi: Karula mõis (Karula) (Karolen), rüütlimõis Võrumaal Karula kihelkonnas Karula kirikumõis (Pastorat Karolen), kirikumõis Võrumaal Karula kihelkonnas Karula mõis (Haljala) (Karrol), rüütlimõis Virumaal Haljala kihelkonnas Karula mõis (Viljandi) (Neu-Woidoma, Karolen), rüütlimõis Viljandimaal Viljandi kihelkonnas
Karula mõis (Karula)

Karula mõis (saksa keeles Karolen) oli rüütlimõis Karula kihelkonnas Võrumaal. Nüüdisajal jääb mõis Valga maakonda Valga valda. Mõis asutati 1741 Sangaste mõisast eraldatud alast. Mõisa viimased omanikud enne 1919. aasta mõisate võõrandamist olid Groted. Mõisa kahekorruseline peahoone ehitati arvatavasti 18. sajandi lõpul. Peahoone hävis 1919 tulekahjus, kui seal käisid Vabadussõja lahingud. Karula mõisa Brüggenite kalmistu Karula mõisa Grotede kalmistu Karula mõis (Karula) Eesti mõisaportaalis (vaadatud 23.12.2015) Karula mõis (Karula) Eesti mõisaportaalis
Nõmmküla mõis (Ambla)

Nõmmküla mõis (saksa keeles Nömküll) oli poolmõis (varem rüütlimõis) Ambla kihelkonnas Järvamaal. Nüüdisajal jääb mõis Lääne-Viru maakonna Tapa valda. Mõis rajati 17. sajandil Selja mõisast eraldatud alast. 1873. aastani oli Nõmmküla mõis rüütlimõis, seejärel poolmõis. Nõmmküla mõis oli Selja mõisa poolmõis, mõis kuulus Wrangelite perekonnale. 1754. aastal ostis Nõmmküla mõisa Fabian Otto von Derfelden, 1756. aastal läks mõis Otto Reinhold von Yhrmanni valdusse, 1782. aastal ostis mõisa Adam Johann von Saltza. 19. sajandil kuulus mõis Rosenbachidele, Baggehufwudtidele ja Vietinghoffidele. Mõisa viimane võõrandamiseelne omanik oli Karl Knauf. Mõisa historitsistlik puidust peahoone ehitati tõenäoliselt 1850.–1860. aastatel. Nõmmküla mõis (Ambla) Eesti mõisaportaalis (vaadatud 23.12.2015) Nõmmküla mõis (Ambla) Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris Nõmmküla mõis (Ambla) Eesti mõisaportaalis Nõmmküla mõis (Ambla khk), Kinnistute register Nõmmküla mõis, www.tapamuuseum.ee
Kuigatsi mõis

Kuigatsi mõis (saksa keeles Löwenhof) oli rüütlimõis Sangaste kihelkonnas Tartumaal. Nüüdisajal jääb mõis Valga maakonda Otepää valda. Mõisa on esimest korda mainitud 1509. aastal. Mõis kuulus algul Dumpianitele, hiljem Dückeritele ja 18. sajandil oli mõis von Löwensternide omanduses, kelle nime järgi oli koha saksakeelne nimi Löwenhof. Mõisa viimased omanikud enne 1919. aasta mõisate võõrandamist olid Nolckenid. Pärast Kuigatsi kooli likvideerimist läks mõis erakätesse, selle omandas perekond Sõnajalg. Investeeringuid aga ei ole tehtud ning muinsuskaitse all olev Kuigatsi mõisa valitsejamaja ja peahoone seisavad tühjalt ja lagunevad. Mõisa varaklassitsistlik peahoone ehitati 1770.–1880. aastatel, Löwensternide ajal. Ait Tuuleveski Sõiduhobuste tall Vesiveski-meierei varemed Eesti NSV ajal 20. sajandi keskel ehitati mõisahoonet ümber, mille käigus muudeti oluliselt selle välisilmet. Viimase koolina tegutses mõisahäärberis omaaegse Valga rajooni erivajadustega laste kool (Aakre Eriinternaatkool), hiljem oli seal ka Kuigatsi lastekodu. See likvideeriti 2001. aastal. Pärast seda on mõis seisnud tühjalt. Internaatkooli perioodi tunnuseks on mõisahoone kõrvale ehitatud üldisse ansamblisse mittesobiv internaadihoone. Kuigatsi postijaam Kuigatsi mõis Eesti mõisaportaalis (vaadatud 23.12.2015). Kuigatsi mõisa valitsejamaja kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 22.11.2020). Kuigatsi mõis seisab juba üle kümne aasta tühjana, maaleht.delfi.ee, 4. juuli 2012. Praust, Valdo. Tartumaa mõisad. Tallinn: Tänapäev, 2008. Lk 152–155. Kuigatsi mõis Eesti mõisaportaalis Kuigatsi mõis (Sangaste khk), Eesti Ajalooarhiivi Kinnistute register Iigaste, Keeni, Kuigatsi., Postimees (1886-1944), nr. 6, 7 jaanuar 1928
Mahtmodelleerimine

Mahtmodelleerimine (inglise keeles solid modeling) on kolmemõõtmeline geomeetriline modelleerimine, mis tegeleb füüsilise objekti ruumiliste omadustega tema sisemise ehituse ja välise vormi esitamiseks. Mahtmodelleerimine erineb teistest geomeetrilise modelleerimise valdkondadest oma rõhuasetustega informatsioonilisele täielikkusele, füüsilisele vastavusele ja universaalsusele. Kolmemõõtmeliste objektide mahtmodelleerimiseks on välja töötatud sidus ja jätkuvalt suurenev matemaatilise ja arvutimodellerimise printsiipide hulk. Mahtmodelleerimise põhiteemadeks on teoreetiline põhjendamine, geomeetriline ja topoloogiline esitus, algoritmid, süsteemid ja rakendused. Mudel
Geomeetriline modelleerimine

Geomeetriline modelleerimine on matemaatika haru, milles tegeldakse geomeetriliste kujundite matemaatilise kirjeldamise meetodite ja algoritmide uurimisega. Kuigi geomeetriliselt modelleeritavad vormid on enamasti kahe- või kolmemõõtmelised, võib samu meetodeid ja algoritme kasutada ka paljumõõtmeliste objektide modelleerimiseks. Mahtmodelleerimine Raalprojekteerimine
Oti mõis

"Pöide mõis" suunab siia. Pöide kihelkonna kirikumõisa kohta vaata artiklit Pöide kirikumõis. Oti mõis, ka Pöide mõis (saksa keeles Peudehof) oli rüütlimõis Pöide kihelkonnas Saaremaal; Saaremaa üks vanemaid mõisaid. Nüüdisajal jääb mõis Saare maakonda Saaremaa valda. Mõisa viimased omanikud enne 1919. aasta mõisate võõrandamist olid Aderkasid. Mõisat on esimest korda mainitud 1309. Sel ajal oli ta Pöide ordulinnuse majandusmõis. Mõisa peahoone sai praeguseni säilinud kuju 1850. Oti mõis Eesti mõisaportaalis (vaadatud 23.12.2015) Saaremaa. Maateaduslik, majanduslik ja ajalooline kirjeldus. Toim. A. Luha. Tartu: Eesti Kirjanduse Seltsi kirjastus, 1933. Lk 708 [1]. Oti mõis Eesti mõisaportaalis
Lammasküla mõis

Lammasküla mõis (saksa keeles Lammasküll) oli poolmõis Väike-Maarja kihelkonnas Virumaal. Nüüdisajal jääb mõis Lääne-Viru maakonda Väike-Maarja valda. 1819 eraldati poolmõis Ao mõisast. Varsti pärast eraldamist ehitati ühekorruseline puidust peahoone. Lammasküla mõis Eesti mõisaportaalis (vaadatud 23.12.2015) Lammasküla mõis Eesti mõisaportaalis
Linnamäe mõis

Linnamäe mõis (saksa keeles Linnamäggi) oli rüütlimõis Urvaste kihelkonnas Võrumaal. Nüüdisajal jääb mõis Võru maakonda Võru valda. Mõis rajati 1748 pärast selle eraldamist Vaabina mõisast. Mõisa viimased omanikud enne 1919. aasta mõisate võõrandamist olid Maydellid. Mõisa uusrenessanslikus stiilis peahoone ehitati 1847. Linnamäe mõisa kalmistu Linnamäe mõis Eesti mõisaportaalis (vaadatud 23.12.2015) Linnamäe mõis Eesti mõisaportaalis Eestis tuli müügile väga haruldane ajalooline hoone, kodu.postimees.ee, 30. juuli 2019
Luunja mõis

Luunja mõis (saksa keeles Lunia, varem Probsthof) oli rüütlimõis (fideikomiss) Tartu-Maarja kihelkonnas Tartumaal. Mõisa kõrvalmõis oli Luunja-Vanamõisa mõis (saksa keeles Wannamois).  Pikemalt artiklis Luunja mõisa park 18. sajandil rajatud barokkpark kujundati 19. sajandi lõpul ümber vabakujuliseks maastikupargiks. 1997. aastal arvati see riiklikuks ehitismälestiseks. Kabel lõhuti 1950. aastatel. 1961. aastal oli kabel kadunud ja surnuaial olid vaid segipööratud hauakivid, mille peale veeti lõpnud loomade korjuseid.[viide?]  Pikemalt artiklis Luunja mõisa kalmistu Luunja mõisa südamest linnulennult 1 km kaugusele põhjakirdesse jääva kalmistu rajasid mõisa tollased omanikud Münnichid arvatavasti varsti pärast 1767. aastat, kui Peterburis suri ja maeti Burchard Christoph von Münnich. Ta maeti millalgi ümber Luunja mõisa kalmistule. Kalmistule on arvatavasti maetud 17 inimest. Kalmistu oli jäetud maha, kui 1970. aastate algul hakkas Luunja sovhoos selle kohale ehitama sigalat ning siis lammutati ka osa kalmistut ja selle kabel. Sepikoda Viinaköögi varemed Luunja-Vanamõisa mõis Fideikomiss http://www.mois.ee/pikkniml.shtml (vaadatud 23.12.2015) Luunja mõisa park kultuurimälestiste riiklikus registris "Vana-Tartumaa baltisaksa mõisnike kalmistud". Tartu Postimees, 9. detsember 2008 Vilja Kohler. "MTÜ Münnich korrastab Luunja mõisnike kalmistut". Tartu Postimees, 11. november 2008 Maiste, Juhan. Nutt, Nele. Tartumaa mõisad. Näituse "Kaotatud paradiis" kataloog. − Eesti Põllumajandusülikool. Maastikuarhitektuuri eriala toimetised II. Balti villa rustica II. Tartu: 2005. Lk 53-56. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Erster Teil. Der estnische District. Dorpat: Druck von C. Mattiesen, 1877. Lk 43-45 [1]. Tartumaa: maadeteadusline, majandusline ja ajalooline kirjeldus. Peatoim. J. Rumma, toim. J. G. Granö, J. V. Veski. − Eesti I. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1925. Lk 440 [2].
Pahkla mõis

Pahkla mõis (saksa keeles Pachel) oli rüütlimõis Hageri kihelkonnas Harjumaal. Nüüdisajal jääb mõis Rapla maakonda Kohila valda. Mõis rajati 17. sajandi algul. Pahkla pärushärra Jürgen Johan Lode (1661–1730), Rootsi sõjaväelane (kindralmajor), müüs mõisa 1724 Hans Heinrich Fersenile. Mõisa ühekorruseline peahoone ehitati tõenäoliselt 18. sajandi lõpul või 19. sajandi algul. 1905. aastal põletati peahoone maha ja praegu on see varemetes. Pahkla mõis Eesti mõisaportaalis (vaadatud 23.12.2015) Pahkla mõis Eesti mõisaportaalis Pahkla mõis (Hageri khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis
Patküla mõis

Patküla mõis (saksa keeles Owerlack) oli rüütlimõis Helme kihelkonnas Viljandimaal. Praeguse haldusjaotuse järgi asub see Patkülas Tõrva vallas Valga maakonnas, Patküla–Kimma tee ääres. Patküla mõisa kohta on varasemad teated 1517. ja 1533. aastast. Mõis kuulus 16. sajandi esimesel poolel Overlackerite perekonnale ja läks hiljem Patkullide valdusse. 18. sajandil läks mõis sugulussidemete kaudu edasi von Müllerite, seejärel Freytag von Loringhovenite perekonnale. Mõis kuulus 19. sajandi alguses Freytag von Loringhoven perekonnale, 1803. aastal panditi mõis Friedrich Karl von Sieversile kümneks aastaks. 1819. aastal omandas mõisa Reinhold Otto Freytag von Loringhoven. Reinhold Otto Freytag von Loringhoveni surma järel läks 1853. aastal mõis tema pärijate ühisomandisse ja 1857. aastal tema poja Arthur Georgi Freytag von Loringhoveni ainuomandisse. 1830. aasta paiku rentis Patküla mõisa eestlasest Mats Erdell. 1833. aastal sai ta ka variisiku[viide?] (Voltveti mõisniku von Stryki abil) Roobe mõisa pandipidaja õigused. 1861. aastal omandas mõisa Georg Philipp von Stryk (1833–1893), kelle surma järel omandas 1894. aastal mõisa pärija, tema poeg Harald Georg Alexander von Stryk (1857–1917). Georg Philipp von Stryki ajal algas mõisamaade kruntimine ehituskruntideks. Harald Georg Alexander von Stryk oli Helme ja Patküla mõisnik. 1919. aastal riigistas mõisa Eesti Vabariik. Mõisa vähesäilinud mõisaansamblisse kuulusid Patküla mõisa peahoone ja kultuurimälestiseks tunnistatud: ait-kuivati ja Patküla mõisa tall. Patküla mõisa omandisse kuulus puidust Tõrva kõrtsihoone. Kõrtsihoone ehitati esmalt Pärnu–Tartu ja Viljandi–Valga maantee ristumiskohale 1834. aastal. 1890. aasta sügisel põles vana puidust kõrtsihoone maha ning hoone ehitati taas üles maakivist. Kõrtsihoones tegutses kõrts ning tall. Üks Patküla mõisale kuulunud kõrtsihoone oli ka Pikasillas, milles hiljem tegutses Pikasilla algkool. Tõrva vesiveski Mõisa ait-kuivati eestvaates Mõisa ait-kuivati tagantküljelt Mõisa tall Mõisa talli otsasein http://www.mois.ee/pikknimp.shtml (vaadatud 23.12.2015) Tõrva vesiveski, „TÕRVA VESIVESKI“ (mälestise reg nr 23313). MUINSUSKAITSEAMET Tartu 2010 (vaadatud 09.10.2020) Patküla mõis (Helme khk), Kinnistu detailandmed Patküla mõisa peahoone, Kultuurimälestiste register, Fotokogu (vaadatud 09.10.2020) Patküla mõis Kultuurimälestiste riiklik register Patküla mõisa ait-kuivati kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 09.10.2020) Patküla mõisa tall kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 09.10.2020)