laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Renessanssarhitektuur

Renessanssarhitektuur on Euroopa arhitektuur, mis pärineb 15. sajandi algusest kuni 17. sajandi alguseni (eri piirkondades periood varieerub) ning selle peamiseks põhimõtteks on antiikarhitektuuri ja antiikideede teadlik jäljendamine ja taaskasutamine. Renessansile eelnes arhitektuuris gootika ja järgnes barokk. Antiikarhitektuuri taassünd sai alguse Firenzes, kus Filippo Brunelleschi oli üks selle pioneere. Stiil levis kiiresti mujale Itaaliasse ning siis Prantsusmaale, Saksamaale, Inglismaale ja Venemaale. Renessansideed jõudsid Euroopa eri paigusse erineval ajal ja olid erineva mõjuga. Renessansile on iseloomulikud sümmeetria, proportsioon ja elementide reeglipärasus. Eeskujuks võeti eriti Vana-Rooma arhitektuur, millest oli säilinud arvukalt näiteid. Keskaegsed keerukad konstruktsioonid asendati korrapäraste sammaste, pilastrite, poolkaarte, kuplite ja niššidega. 1520.–1530. aastatel hakkasid Eesti arhitektuuris levinud gooti teravkaarmotiivid ning keskajale omane vertikaalne domineerimine ja liigendatus asenduma uute stiilidega. Antiigi eeskujul tekkis horisontaalne liigendatus; aknad ja muud avad läksid laiemaks ja sageli lamekaarseteks, levima hakkasid rustikamotiiv ja ümarkaar. Renessansi üks varasemaid näiteid Eestis on Purtse vasallilinnus; teised tuntuimad esindajad on Mustpeade maja Tallinnas, Tallinna vaekoda (põles 1944, müürid lammutati 1946) dominiiklaste kloostri ait Tallinnas, Pärnu-Jaagupi kiriku pikihoone ning Haapsalu lähedase Kiltsi mõisa liivakiviportaalid (1920. aastatel oluliselt kahjustatud). Eesti kirikutes on säilinud ka mitmeid kunstipäraseid renessansskantsleid ja -altareid. 1630.–1650. aastail hakkas renessanss tasapisi asenduma barokiga. Uusrenessanss Renessanss
Ašaltši Oki

Ašaltši Oki (udmurdi Ашальчи Оки, kodanikunimega Lina Grigorjevna Vekšina; 4. aprill 1898 – 31. oktoober 1973) oli esimene udmurdi naisluuletaja. Tema esimesed luuletused ilmusid 1918. aastal ajalehtedes Vil sin ja Gudõri. 1925. aastal ilmus luulekogu "Śjures durõn" ("Tee ääres") ja 1928. aastal Kuzebai Gerdi vene keelde tõlgitud luulekogu "О чём поёт вотячка" (”Millest laulab votjaki naine”). 1933. aastal loobus ta poliitilise tagakiusamise tõttu kirjanduslikust tegevusest. 1928. aastast töötas silmaarstina. Teise maailmasõja ajal oli rindekirurg. Pärast demobilisatsiooni 1946. aastal töötas Alnaši rajooni haiglas arstina. Alnaši külas on tema majamuuseum. 1994. aastal asutati Ašaltši Oki nimeline Udmurtia riiklik kirjandusauhind.. Tema vend Ivan Grigorjevitš Vekšin (pseudonüümiga Aivo Ivi (1892–1963)) oli udmurdi kirjanik. "Удмуртская национальная литературная премия им. Ашальчи Оки". Originaali arhiivikoopia seisuga 2. aprill 2015. Vaadatud 23. augustil 2014. Ašaltši Oki virtuaalmuuseum
Tšernjavka

Tšernjavka on mitme koha nimi: Tšernjavka, küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Orativi rajoonis ...
BM-27 Uragan

9K57 BM-27 Uragan (vene keeles: ураган, 'orkaan') on Nõukogude Liidus valmistatud reaktiivsuurtükisüsteemi (GRAU indeks 9P140) mitmelasuline raketiheitja, GRAU indeks 9K57. Ukraina on sellest välja töötatud oma versiooni BM-27 Burevi. 4-liikmelisel meeskonnal kulub süsteemi paigaldamiseks/teisaldamiseks 3 minutit. 16 raketi kogupaugule kulub 20 sekundit. Uraganil on mitmeid kasutusalasid. Näiteks saab ühe 220 mm kaliibrilise raketiga puistata laiali 312 jalaväe miini (Nõukogude väed kasutasid seda taktikat sageli Afganistanis). Burevii Smertš Grad На Харківщині виявили три зніщені РСЗВ “Ураган” РФ (vaadatud: 26.11.2022) Lääne mitmikraketiheitjad ukrainlaste arsenalis Kaarel Mäesalu, Ajakiri Sõdur 5-2022  BM-27 Uragan – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Splav State Research and Production Enterprise Photo gallery at Armyrecognition.com
Zdzitava

Zdzitava (valgevene Здзітава, taraškievica nimekujud Зьдзітава, Зьдзітаў (Ździtava, Ździtaŭ), poola keeles Zdzitów) on küla (endine linn ja alev) Valgevenes Bresti oblastis Biaroza rajoonis Sporava külanõukogus. Asulas on keskkool ja põhikool. Tegutsevad kultuurimaja ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on kirik ja memoriaalkompleks, mis on pühendatud küla kaitsmisele Teise maailmasõja ajal. Zdzitava kirik Kuigi Zdzitava piirkond oli asustatud juba neoliitikumis, arvati veel hiljuti, et linna mainiti esimest korda aastal 1252. Hiljuti avastati aga , et linna mainiti juba aastal 1005, kui see kuulus vastasutatud Turaŭ piiskopkonda. Linna toonane asukoht oli praegusest 7 kilomeetri kaugusel Jasselda jõe kaldal, linna läbis tähtis Nemunase ja Dnepri vaheline kaubatee. Toonane linn põles Kiievi-Vene ja jatvingite vahelises sõjas maha ja ehitati uuesti üles selle praeguses asukohas. Linnaõigused säilitas Zdzitava aastani 1430. Pärast seda oli Zdzitava Navahradaki vojevoodkonda ja Słonimi maakonda kuuluv alev, mis kuulus Tyszkiewiczitele, Sapiehadele ja Brzostowskitele. Poola jagamisel läks Zdzitava aastal 1795 Venemaa koosseisu. Asula kuulus nüüd Hrodna kubermangu. Pärast Esimest maailmasõda kuulus Zdzitava Poola koosseisu, 1939. aastast kuulus asula Nõukogude Liitu. Aastal 1940 sai Zdzitavast küla. Teise maailmasõja ajal olid küla ümbruse sood partisanide tegevuspiirkonnaks. Aasta 1944 alguses hõivasid partisanid küla ja kaitsesid seda sakslaste eest 6 päeva, selle sündmuse tähistamiseks püstitati külla hiljem memoriaalkompleks. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 26. juuni 2015. Vaadatud 25. juunil 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Zdzitava YouTube'is
Jõgeveste mõisa kalmistu

Jõgeveste mõisa kalmistu on kalmistu Valgamaal Tõrva vallas Jõgeveste külas. Ajalooliselt jäi kalmistu Viljandimaale Helme kihelkonda. Kalmistu jääb Jõgeveste mõisa südamest linnulennult umbes 1,3 km põhja poole. Kalmistu rajasid mõisa tollased omanikud Barclay de Tollyd vähemalt pärast väejuht Michael Barclay de Tolly surma 1818. aastal. Kalmistule püstitati 1823. aastal kabel Michael Barclay de Tolly matmiseks, kes suri võõrsil. Kabelit tuntakse ka kui "Barclay de Tolly mausoleumi", selle projekteeris arhitekt Apollon Štšedrin. Kabelist põhja pool on Michael Barclay de Tolly poja Magnuse ja tema abikaasa haud. Kalmistul on kabeli ja haudade osa väike ning kalmistu põhilise ala moodustab väravast kabelini kulgev allee (algselt oli see nulgudest) ja metsast ümberkujundatud parkmets. Kalmistu kogupindala on umbes 3,3 ha. Pole teada, kas ka kalmistupargi projekti autor on Štšedrin. Sel viisil kujundatud Jõgeveste mõisa kalmistu on üks esimesi kalmistuparke Eestis. Kalmistule on teadaolevalt maetud neli inimest, neile lisandub veel II maailmasõja matmispaigas teadmata arv maetuid. 1823 – Michael Andreas Barclay de Tolly (1761–1818) 1827 – Helene Auguste Eleonore Barclay de Tolly (sündinud von Smitten; 1770–1827) 1871 – Michael Barclay de Tolly poeg Ernest Magnus Barclay de Tolly (1798–1871) ? – tema abikaasa Leocadie Barclay de Tolly Taavi Pae. Eesti kalmistute kujunemine ja paiknemise seaduspärasused. // Magistritöö Tartu Ülikooli Geograafia Instituudis. Tartu 2002 Kultuurimälestis nr 23089 "Barclay de Tolly mausoleumi park" Jõgeveste mõisa kalmistu Veljo Ranniku kogus. Muinsuskaitseameti fotokogu Kultuurimälestis nr 23090 "Barclay de Tolly mausoleumi valvurimaja" Jõgeveste mõis ja selle kalmistu Eesti mõisaportaalis Ketlin Sirge. Eesti mõisakalmistud. // Magistritöö Tartu Ülikooli usuteaduskonna võrdleva usuteaduse õppetoolis. Tartu 2013
Ērmaņi mõis

Ērmaņi mõis (saksa keeles Knöringsfeld, varem Hermannshof, läti keeles Ērmaņu muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Aluliina kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub Lätis Alūksne piirkonnas Maliena vallas. Ērmaņi mõisa mainiti esimest korda XVII sajandil. Algselt oli tegemist riigimõisaga. Pärast Põhjasõda sai mõisast Vorontsovide omand, aga aastast 1780 Vietinghoffide valdus. Toona oli sisuliselt tegemist Aluliina mõisa kõrvalmõisaga. Aastal 1872 (teistel andmetel 1874) ostsid mõisa Knorringid. Toona kasutati mõisa kohta ka rööpnime Knöringsfeld. Aastal 1903 ostsid mõisa Delwigid, nende kätte jäi see kuni võõrandamiseni. Bienenstammi andmetel oli Aluliina mõisa ja selle kõrvalmõisade, sealhulgas ka Ērmaņi mõisa kogusuurus 1816. aastal 23 ja 5/8 adramaad, neile mõisadele allus 2011 mees- ja 2182 naishinge. Agraarreformi ajal aastal 1920 kuulus Ērmaņi mõisale 314 hektarit maad. Mõisa klassitsistlik peahoone valmis aastal 1823, mil mõis kuulus Christoph Burchard von Vietinghof-Scheelile. Peahoone on puidust, fassaadi ehib sammastega portikus, mille kohal on väike tornike. Pärast võõrandamist kuulus hoone Alfrēds Prauliņšile, Nõukogude ajal hoone riigistati. Algul asus hoones meierei, hiljem rajati sinna aga korterid. Häärber on arhitektuurimälestisena riikliku kaitse all. Mõisa juures kasvab looduskaitsealune Ērmaņi tamm. Aastal 1816 allus mõisale üks karjamõis: Ponkull. Bienestamm, H. von. Geographischer Abriss der drei deutschen Ostsee-Provinzen Russlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: Deubner, 1826, lk 279. Latviešu konversācijas vārdnīcas XIII sējuma 25553-25554 slejas. Rīga: 1935.-1936. "Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija". Originaali arhiivikoopia seisuga 22. juuni 2019. Vaadatud 22. juunil 2019. Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS Sakk, Ivar. Läti mõisad. Reisijuht. Tallinn: EVG Print, 2006. Lk 104. Sissekanne Läti mõisate veebisaidil; fotod (läti keeles)
Ilzene mõis

Ilzene mõis (saksa keeles Ilsen, läti keeles Ilzenes muiža, ka Ilsenes muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Zeltiņi kihelkonnas. Tänapäevase haldusjaotuse järgi asub Lätis Alūksne piirkonnas Ilzene vallas Ilzenes. Leivude keeles kandis mõis Ilsnä mõisa nime. Seal ja Jaunkalnamuiža mõisas elas aastal 1846 kokku 1486 leivut. Ilzene mõisat on esmamainitud 1690. aastal. Mõis kuulus kuni võõrandamiseni Campenhausenite suguvõsale. Mõisa klassitsistlik peahoone valmis aastal 1740, aga aastal 1881 renoveeriti hoonet põhjalikult. Tänapäeval on selleaegse ilme on säilitanud vaid üks tuba, alles on ka pidusaali parkettpõrand. Peahoone ees asub paraadväljak, milleni viib neljarealine tammeallee. Kompleksi kuulub looduskaitsealune 5,7 hektari suurune park 17 erineva puuliigiga. Mõisakompleksist on säilinud ka XVIII sajandil ehitatud pumbamaja. Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 4 ja 1/2 adramaad, sellele allus 363 mees- ja 304 naishinge. Mõisa pindala aastal 1920 oli 1840,54 ha. Aastal 1816 kuulus mõisale üks karjamõis: Kalnadrawicht. Peahoone 2015. aastal Sjögren, Andreas Johan 1850. Zur Ethnographie Livlands. Bulletin de la classe des sciences historiques, philologiques et politiques de l’Académie Impériale des Sciences de Saint-Pétersburg 1850, lk. 49–70. Bienestamm, H. von. Geographischer Abriss der drei deutschen Ostsee-Provinzen Russlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: Deubner, 1826, lk 281. Latviešu konversācijas vārdnīcas VII sējuma 12583-12584 slejas. Rīgā, 1931.-1932. Sissekanne Läti mõisate veebisaidil; fotod (läti keeles)
Innokenti Smoktunovski

Innokenti Smoktunovski (vene Иннокентий Михайлович Смоктуновский; sünninimi Innokenti Smoktunovitš, vene Иннокентий Михайлович Смоктунович; 28. märts 1925 Tatjanovka, Šegarski rajoon, Tomski oblast – 3. august 1994 Moskva) oli vene näitleja. Innokenti Smoktunovski oli pärit kuuelapselisest talupojaperekonnast. 1929. aastal lahkus nende perekond nälja tõttu külast. Esialgu elati Tomskis, seejärel Krasnojarskis. Teise maailmasõja ajal 1943. aastal saadeti Innokenti Smoktunovski rindele. Detsembris langes ta Saksa vägede kätte vangi. 1944. aasta jaanuari algul põgenes ta vangilaagrist ja oli seejärel partisan. 1944. aasta mais ühines ta jälle Punaarmeega. Punaarmeest demobiliseerus Smoktunovski 1945. aasta detsembris. Lühikest aega (1945–1946) õppis ta Krasnojarski A. S. Puškini nim. Draamateatri stuudios. Aastatel 1946–1951 töötas ta Norilski Polaarjoonetaguse Draamateatri näitlejana. 1952. aastal kolis Smoktunovski Mahhatškalasse, kus ta töötas Mahhatškala Vene Draamateatris. 1953–1954 elas ta Stalingradis, kus oli kohaliku teatri näitleja. 1955. aastal õnnestus Smoktunovskil elama asuda Moskvasse, kus ta töötas Leninliku Komsomoli nimelises Teatris ja Filminäitlejate Stuudioteatris. 1957. aastal kutsuti ta Leningradi, kus ta töötas aastatel 1957–1960 Tovstonogovi-nimelises Suures Akadeemilises Draamateatris. 1960. aastal lahkus Smoktunovski teatrist ja pühendus filminäitleja tööle. Alates 1956. aastast mängis ta ligikaudu sajas filmis. Aastatel 1972–1976 töötas ta Akadeemilises Väikeses Teatris, 1976–1994 Moskva Akadeemilises Kunstiteatris. 1964 – Vene NFSV teeneline kunstnik 1969 – Vene NFSV rahvakunstnik 1974 – Nõukogude Liidu rahvakunstnik 1990 – Sotsialistliku töö kangelane Innokenti Smoktunovski andmekogus IMDb (inglise)
Solaris Bus & Coach

Solaris Bus & Coach on busside, trollide ja trammide (bussi- ja trollimark Solaris) tootja Poznańi lähedal Bolechowos Poolas. Solaris on Poola noorim bussitootja, kes alustas tegevust 2001. aastal bussimüügiettevõtte Neoplan Polska baasil. Tallinna tänavatel sõidab alates 2002. aastast 18 Solarise ja Ganz Transelektro Traction Electrics Ltd. koostöös valminud Solaris Trollino 12T trollibussi ja 2003. aastast viis Solaris Trollino 18T liigendtrolli. 2007. aastal sai Tallinna Trammi- ja Trollibussikoondis veel seitse Solaris 12 tüüpi trollibussi. Trollid on juba uuem põlvkond (variant AC). Tehtud on mõningad kosmeetilised muudatused. 2008. aastal ostis Tallinna trammi- ja trollibussikoondis juurde seitse 18-meetrist Solaris Trollino 18 lõõtsaga täismadalapõhjalist trolli (ka need nüüd juba variandis AC). 2009. aastal lisandus veel seitse 18-meetrist Solaris Trollino lõõtstrolli ja 2010. aastal saabus Tallinna seitse 12-meetrist Solaris Trollino trollibussi. 2019. aastal sõlmisid Tallinna Linnatranspordi AS (TLT) ja Solaris Tallinna seni suurima bussihanke lepingu. Lepingusse kuulub 350 gaasitoitel sõitva autobussi tarnimine Tallinna linnaliinidele, sada bussi saabus Tallinna 2020. aasta sügissuvel. Kuna Tallinna Linnatransport tahab 2035. aastaks täielikult üle minna elektritranspordile, siis lähiajal on Tallinna oodata ka elektribusse. Üks tootja, kes kindlasti hankes osaleda soovib, on Solaris. Ka firmal GO Bus on Solarise busse. 2011. aastal alustati koostöös Autosani ja Modertransiga trammi Solaris Tramino tootmist. Firma valmistab ka Solaris Tramino tüüpi tramme. Jelcz Autosan Solbus "Tallinnas alustavad veebruaris sõitu pikad lõõtstrollid"[alaline kõdulink], Tartu Postimees, 18. jaanuar 2008 Solarise koduleht (poola, inglise, saksa ja vene keeles) Tallinna Ganz-Solaris T12 trollidest Tallinna Ganz-Solaris T18 trollidest
ZIL-135

ZIL-135 on Nõukogude Liidus valmistatud 4-teljeline kahe mootoriga veoauto. Kummagi poole rattaid paneb liikuma eraldi mootor. Pööravateks ratasteks on esimesed ja tagumised rattad. 20-tonnise täismassiga sõiduki maksimaalseks kiiruseks on 65 km/h ja läbisõidu ulatus 500 km. BM-27 Uragan  ZIL-135 – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Sild (Taani/Rootsi kriminaalsari)

"Sild" (taani "Broen", rootsi "Bron") on skandinaavia kriminaalsari, mis valmis Sveriges Televisioni, Danmarks Radio ja ZDFi koostöös. Seni on toodetud neli hooaega. Esimene hooaeg algas laiba leidmisega Sundi sillalt, mis oli pooleldi Rootsi poolel ja pooleldi Taani poolel, mistõttu asusid juhtumit uurima mõlema riigi politseid eesotsas Saga Noréniga Rootsi (Malmö) poolelt ja Martin Rohdega Taani (Kopenhaagen) poolelt. Sarja stsenarist on Hans Rosenfeldt. Sofia Helin – Saga Norén, Malmö juhtiv mõrvauurija Kim Bodnia – Martin Rohde, Kopenhaageni juhtiv mõrvauurija Dag Malmberg – Hans Petterson, Malmö vanemkriminaalpolitseiametnik Sarah Boberg – Lillian, Kopenhaageni vanemkriminaalpolitseiametnik Rafael Pettersson – John Lundqvist, Malmö politsei IT-spetsialist Lars Simonsen – Jens Hansen/Sebastian Sandstrod, endine Martin Rhode kolleeg, kes osutus sarimõrvariks Christian Hillborg – Daniel Ferbé, Malmö ajakirjanik Magnus Krepper – Stefan Lindberg, Malmö sotsiaaltöötaja Puk Scharbau – Mette Rohde, Martin Rohde abikaasa Sild (Venemaa kriminaalsari)
Jaan Pulk (kirjanik)

Jaan Pulk (võru keeles Pulga Jaan; sündinud 27. novembril 1947 Varstus) on Võrumaa talupidaja, muusik, laululooja ja kirjamees. Ta on sündinud Varstus, õppinud Kuldre 8-klassilises Koolis, Valga 1. Keskkoolis ning seejärel Tartu Riiklikus Ülikoolis meditsiini ja Eesti Põllumajandusakadeemias, mille lõpetas zootehnikuna. Ta on töötanud zootehnikuna Kamara sovhoosis ja Antsla sovhoosis. Hiljem hakkas ta Antsla vallas Oe külas talupidajaks. Jaan Pulk on võru liikumise eestvedajaid, ta oli Kaika suveülikooli korraldaja ning on kirjutanud võru kirjaviisi probleemidest. 1993–1996 oli ta Võro Keele ja Kultuuri Fondi esimees. Tema võrukeelset ilukirjanduslikku loomingut on avaldatud raamatus Võrokiilne lugõmik ('võrukeelne lugemik') ning ta on loonud palju laulutekste. Tema rahvalikke laule on ta esitanud kitarri saatel ise, ja neid on esitanud mitmed ansamblid (Nipernaadi, Ummamuudu, Lõkõriq). Teda on nimetatud Võrumaa Võssotskiks. Tema loomingut on plaadistatud. Temalt ise või koostöös teistega on ilmunud järgmised albumid: 1998: "Pini hind" 2002: "Aknõ kyigi raamega" 2002: "Elläv Pulga Jaan" 2004: "Hoitmise vägi" 2006: "Murõt ei olõ" (ansambel Ilves, Pulk ja Rahman) 2013: "Letipäälne elu" EMÜ vilistlased
Vahtramäe tee

‹ Kaart ajutiselt peidetud (?) › Vahtramäe tee on tänav Tallinnas Pirita linnaosas Mähe asumis. Vahtramäe tee algab Lehiku teelt, ristub Ranniku tee, Leedri tee ja Keskteega ning lõpeb seejärel umbtänavana. Vahtramäe tee on üldjoontes lõunaedela-põhjakirde suunaline ja ligikaudu 650 meetri pikkune. Vahtramäe tee sai nime 20. septembril 2000. Tänav on nime saanud Vahtramäe talu järgi. Tallinna tänavanimed. KNAB. Robert Nerman, Leho Lõhmus. Tallinna asumid ja ametlikud kohanimed. Tallinn, 2013, lk. 300
Soovõha tee

‹ Kaart ajutiselt peidetud (?) › Soovõha tee on tänav Tallinnas Pirita linnaosas Mähe asumis. Soovõha tee algab Lehiku teelt ja lõpeb Ranniku teel. Soovõha tänav on lõunaedela-põhjakirde suunaline ning ligi 340 meetri pikkune. Soovõha tee sai nime 20. septembril 2000. Tänav on saanud nime lodutaime soovõha järgi. Tallinna tänavanimed. KNAB. Robert Nerman, Leho Lõhmus. Tallinna asumid ja ametlikud kohanimed. Tallinn, 2013, lk. 295
Selma Lagerlöfi auhind

Selma Lagerlöfi auhind on Selma Lagerlöfi nimeline kirjandusauhind, mida antakse välja 1984. aastast. Auhinna suurus on 100 000 Rootsi krooni. 1984 Birgitta Trotzig 1985 Sara Lidman 1986 Astrid Lindgren 1987 Göran Tunström 1988 Lars Ahlin 1989 Kerstin Ekman 1990 Lars Andersson 1991 Lars Gyllensten 1992 Tove Jansson 1993 Georg Henrik von Wright 1994 Stig Claesson 1995 Ulla Isaksson 1996 Rolf Edberg 1997 Per Olov Enquist 1998 Göran Palm 1999 Kristina Lugn 2000 Torgny Lindgren 2001 Agneta Pleijel 2002 Peter Englund 2003 P. C. Jersild 2004 Sigrid Combüchen 2005 Birgitta Stenberg 2006 Lars Jakobson 2007 Barbro Lindgren 2008 John Ajvide Lindqvist 2009 Lars Gustafsson 2010 Jan Lööf 2011 Ellen Mattson 2012 Klas Östergren 2013 Kjell Johansson 2014 Lotta Lotass 2015 Stewe Claeson 2016 Sara Stridsberg 2017 Lars Norén 2018 Carola Hansson 2019 Kristina Sandberg 2020 Monika Fagerholm 2021 Niklas Rådström 2022 Inger Edelfeldt 2023 Bengt Berg 2024 Steve Sem-Sandberg Koduleht
San Marino kaptenregendid 1701–1800

San Marino kaptenregendid 1701–1800 Selles loendis on toodud San Marino kaptenregendid (Capitani reggenti) 1. aprillist 1701 kuni 1. aprillini 1800. San Marino kaptenregendid 1243–1500 San Marino kaptenregendid 1501–1700 San Marino kaptenregendid 1801–1900 San Marino kaptenregendid 1901–2000 San Marino kaptenregendid 2001–tänaseni
Birgitta Stenberg

Birgitta Alma Sofia Stenberg (26. aprill 1932 – 23. august 2014) oli rootsi lastekirjanik ja raamatute illustraator. 2005 – Selma Lagerlöfi auhind Koduleht
Juudi Geto Politsei

Juudi Geto Politsei (saksa keeles Jüdische Ghetto-Polizei; ametlikult Juudi Korrakaitseteenistus, saksa keeles Jüdischer Ordnungsdienst, poola keeles Żydowska Służba Porządkowa) oli Saksa okupatsiooni ajal Kesk- ja Ida-Euroopa maade juudi getodes Saksa võimude poolt moodustatud abipolitseiteenistus. Tegutses aastatel 1940–1944. Ametlikult allus Juudi Geto Politsei kohalikule Judenratile, kuid faktiliselt allusid nad otseselt ka kohalikule politseivõimule ja SS-ile. Juudi Geto Politsei ülesandeks oli avaliku korra kaitse. Hilisemal perioodil pidi Juudi Geto Politsei aitama Saksa võime juutide deportreerimisel. Juudi Geto Politsei isikkoosseisu maksimaalne suurus oli Varssavi getos 2000 meest, Lódzi getos 800, Lvivi getos 500, Kaunase getos 200 ja Krakówi getos 150. Juudi Geto Politseil mundrit ei olnud, nad kandsid erariideid. Neil olid vormimütsid ja ametitunnusega käesidemed. Tulirelvi Juudi Geto Politseil ei olnud. Küll aga olid nad varustatud kumminuiadega. Kui juudi getod likvideeriti, siis Juudi Geto Politsei saadeti laiali. Politseinikud kas saadeti koonduslaagritesse või lasti maha. http://www.yivoencyclopedia.org/article.aspx/Ghettos/Ghetto_Police "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 24. märts 2015. Vaadatud 24. augustil 2014.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) http://www.axishistory.com/books/137-germany-military-other/foreign-volunteers/9044-juedischer-ordnungsdienst https://www.jewishvirtuallibrary.org/jsource/glossJ.html
Teobromiin

Teobromiin on looduslikult orgaaniline keemiline aine, kofeiinisarnane alkaloid (ksantiinalkaloid), mida leidub teepõõsa-, kohvipuu, Guaraana-pauliinia ja koolapähklipuu saadustes. Teobromiini sisaldus taimesaaduste lõikes on varieeruv, märkimisvärselt leidub ainet kakaopuu seemnetes ja nendest valmistatud saadustes nagu kakao, kakaopulber, kakaoõli, šokolaad jt. Toimed ja näidustused teobromiini kasutamisel ravi eesmärkidel sõltuvad samuti teobromiini allikatest, nii on kakaopuu seemnetel seedimist (rohkem maonõret) ja uriinieritust ning erektsiooni soodustav toime. Teobromiin annab kakaole ja šokolaadile (eriti tumedale sokolaadile, mis sisaldab rohkem teobromiini) mõru maitse. IUPAC-nimetus: 3,7-dimetüülksantiin. CAS-i registreerimisnumber on 83-67-0. PubChemi number on CID 5429. Teobromiin võib ülitundlikel inimestel allergiat põhjustada ja mitmetele loomadele mõjub see toksiinina. Ain Raal, "Maailma ravimtaimede entsüklopeedia", lk 906-907, Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2010 Caleb J Kelly, Effects of theobromine should be considered in future studies, Am J Clin Nutr August 2005, 82. köide, nr 2, lk 486-487, veebiversioon (vaadatud 25.08.2014) (inglise keeles) Anti Kalda, Kohv – Midagi enamat kui hommikune ärataja, Horisont 3/2007, veebiversioon (vaadatud 25.08.2014) Terry G. Powis, Ann Cyphers, Nilesh W. Gaikwad, Louis Grivetti, ja Kong Cheong, Cacao use and the San Lorenzo Olmec, Proc Natl Acad Sci U S A. 24. Mai 2011; 108(21): 8595–8600., doi: 10.1073/pnas.1100620108, PMCID: PMC3102397, veebiversioon (vaadatud 25.08.2014) (inglise keeles) Sissekanne DrugBank-is Sissekanne PubChem-is Riina Linnop (loomaarst), LOOMAD JA ŠOKOLAAD, veebiversioon (vaadatud 25.08.2014)
Antipsühhiaatria

Antipsühhiaatria on liikumine, mis käsitleb psühhiaatriat võimuinstrumendina ning leiab, et psüühikahäirete ravi on patsiendile sageli pigem kahjulik kui kasulik. Psühhiaatria kahjulikkus on tingitud arsti ja patsiendi ebavõrdsest võimusuhtest ning subjektiivsest diagnoosimisest. Psühhiaatriat kasutati Nõukogude Liidus dissidentide represseerimisvahendina. Antipsühhiaatria liikumisega olid seotud psühhiaatrid Jacques Lacan, Thomas Szasz, Giorgio Antonucci, R. D. Laing, Franco Basaglia, Theodore Lidz, Silvano Arieti ja David Cooper, filosoof Michel Foucault ning sotsioloog Erving Goffman. Cooper võttis 1967. aastal kasutusele sõna "antipsühhiaatria" ning avaldas 1971. aastal raamatu "Psychiatry and Anti-psychiatry" ("Psühhiaatria ja antipsühhiaatria"). Thomas Szasz kirjeldas vaimuhaigust kui müüti raamatus "The Myth of Mental Illness" ("Vaimuhaiguse müüt", 1961). Vaino Vahing, Alo Jüriloo. Vaimuhaiguse müüt. – Akadeemia 1990, nr 5 ja 6; ümbertrükk raamatus: Vaino Vahing. Vaimuhaiguse müüt, Ilmamaa: Tartu 2005, lk 55–96. The Antipsychiatry Coalition