laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Rahvusvahelise tähtsusega rahvatervisealane hädaolukord

Rahvusvahelise tähtsusega rahvatervisealane hädaolukord (inglise keeles public health emergency of international concern, lühend PHEIC) on teatud erakorraline sündmus, näiteks haiguspuhang, mis võib levida ja ohustada teiste riikide elanikkonda haigusse nakatumisega, mis vajaks rahvusvaheliselt koordineeritud koostööd ja/või sekkumist. Rahvusvahelise tähtsusega rahvatervisealase hädaolukorra väljakuulutamise otsustab Maailma Terviseorganisatsioon (WHO). Alates 2005. aastast on olnud kaheksa rahvusvahelise tähtsusega rahvatervisealast hädaolukorda: Esimene kuulutati välja 25. aprillil 2009 seoses A(H1N1)2009 gripipandeemiaga, mille põhjustas seagripiviiruse globaalne levik. Teine rahvusvahelise tähtsusega rahvatervisealane hädaolukord kuulutati välja mais 2014 seoses metsiku polioviiruse põhjustatud lastehalvatuse rahvusvahelise levikuga. 8. augustil 2014 kuulutati välja kolmas hädaolukord seoses Ebola viiruse epideemiaga Lääne-Aafrikas. 1. veebruar 2016 – Hädaolukord seoses Zika viiruse puhanguga Ameerikas. 17. juuli 2019 – Hädaolukord seoses Ebola viiruse puhanguga Aafrikas Kongo Demokraatlik Vabariigis. 30. jaanuar 2020 – Hädaolukord seoses koroonaviiruse epideemiaga (sama aasta 11. märtsil kuulutati see pandeemiaks). 23. juuli 2022 – Hädaolukord seoses ahvirõugete epideemiaga (kuulutati lõppenuks 11. mail 2023). 14. august 2024 – Hädaolukord seoses uue ahvirõugete epideemiaga. International Health Regulations and Emergency Committees. www.who.int
Novaja Myš

Novaja Myš (valgevene keeles Новая Мыш, transkribeerituna Novaja Mõš, poola keeles Nowa Mysz) on küla (endine alev) Valgevenes Bresti oblastis Baranavičy rajoonis, Novaja Myši külanõukogu halduskeskus. Asulas on 1669 elanikku (2000). Novaja Myš asub merepinnast 188 meetri kõrgusel. Küla asub Myšanka jõe kaldal ja on ilmselt selle järgi nime saanud. Jõe nime kohta on omakorda kaks versiooni, ühe järgi pärineb see sõnast мыш ('hiir), teise järgi pärineb see balti päritolu sõnast mašaz ('väike'). Novaja Myšis on põhikool ja muusikakool, tegutsevad raamatukogu ja kultuurimaja. Asulas on katoliku kirik aastast 1825, sünagoog ja õigeusu kirik aastast 1859. Teised vaatamisväärsused on XIX sajandil ehitatud vesiveski ja kõrts. Aastal 1996 püstitati külla mälestusmärk Jan Czeczotile. Novaja Myš on säilitanud XVI sajandist pärineva põhiplaani. Novaja Myši asulat mainitakse esimest korda XV sajandi esimesel poolel. Toona kandis see nime Myš (Мыш), olles Navahradaki vojevoodkonda ja Navahradaki maakonda kuulunud küla. Aastal 1563 läks Myš Chodkiewiczite valdusse, saades krahvkonna pealinnaks, aastaks 1566 oli asulast saanud alev. XVI-XVII sajandil asus alevi juures ka kindlus. XVII sajandil kandis alev nime Novaja Myš, kindlustatud lossi juurde kuulus aga Staraja Myši (Старая Мыш) nime kandev küla, kuhu asutati jesuiitide klooster. XVII sajandi lõpus läks asula Sieniawskite valdusse, hiljem aga Judyckitele. Uputuse ajal rüüstasid alevit Moskva väed. Suurem osa alevi elanikest tapeti. Asulal võttis taastumine aega terve sajandi. XVIII sajandil oli alev Niesialowskite ja Massalskite valduses. Toona rajati sinna klaasikoda. Aastal 1762 hävitas alevi suur tulekahju, toona päles maha ka Sapiehadele kuulunud loss. Aastast 1784 läks Novaja Myš kuninga valdusse. Poola jagamisel läks Novaja Myš Venemaa koosseisu aastal 1795. Alev kuulus Hrodna kubermangu Słonimi maakonda. Asulas peeti kaks korda aastas laata, kus kaubeldi põhiliselt loomade ja kohalike põllumajandussaadustega. Asula elanikud võtsid osa Kastuś Kalinoŭski juhitud ülestõusust. Kuni 1917. aastani oli Novaja Myš Venemaa Keisririigi koosseisus, 1919–1939 kuulus Poolale, 1939–1991 kuulus Nõukogude Liidu koosseisu. Toona kaotas Novaja Myš ka alevi staatuse, aga aastani 1957 oli ta samanimelise rajooni keskuseks. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 26. juuni 2015. Vaadatud 25. juunil 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Novaja Myš Novaja Myš Katoliku kirik Õigeusu kirik Kõrtsihoone
Briņģi

Briņģi on küla (mazciems) Lätis Cēsise piirkonnas Ineši vallas. Küla asub valla kaguosas Briņģi järve kaldal. Briņģi jääb valla keskusest Inešist 4 kilomeetri kaugusele. Asulas asub Briņģi mõisa (Brinkenhof) süda. Aastani 1938 asus seal Pāvīte valla keskus. Briņģi põhjapoolses osas asus varem majadegrupp, mis on eraldatud Čolēni külaks. Aastail 2009-2021 jäi küla Vecpiebalga piirkonda. Aastal 2007 oli külas 27 elanikku. Vietvārdu datubāze
Briņģi mõis

Briņģi mõis (saksa keeles Brinkenhof-Sustel, läti keeles Briņģu muiža, ka Susteles muiža ja Pāvītes muiža) oli rüütlimõis (fideikomiss) Liivimaal Võnnu kreisis Vecpiebalga kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub Lätis Vecpiebalga piirkonnas Ineši vallas Briņģis. Briņģi mõisat on esmamainitud XVI sajandil, esimesed omanikud olid Brinckenid. Hilisemate omanike seas on olnud Hagemeisterid ja Simolinid. Mõisakompleksi rajas parun Simolin aastal 1861 klassitsistlikus stiilis. Algselt kuulus kompleksi juurde kaheksa hoonet, tänapäeval on lisaks peahoonele säilinud veel ait ja laut. Vanim mõisale kuulunud teadaolev hoone oli aga XVIII sajandil ehitatud veski. Mõisakompleksi juurde kuulub ka park. Pärast võõrandamist asus mõisa peahoones vallamaja, valla likvideerimise järel on säilinud hooned aga eravalduses. Fideikomiss Sissekanne Läti mõisate veebisaidil; fotod (läti keeles)
Carnikava

Carnikava on küla (lielciems) Lätis Ādaži piirkonnas, Carnikava valla halduskeskus. Asub Koiva jõe suudmes. Asulas oli Carnikava mõisa süda. Carnikavat on esimest korda mainitud aastal 1211. Asula nimi on liivi keeles Sarnikau, saksa keeles Koivemund, vana lätikeelne nimi on aga Sānkaule. Carnikavas on kool ja Carnikava raudteejaam, külas on ka valla raamatukogu. Sinna jäävad bussipeatused Strēlnieki, Pagrieziens uz Carnikavu, Nagaiņi, Carnikava (tirgus), Dārziņi Dārznieku iela, Zušu iela ja Carnikava. Carnikavas peeti aastal 1880 II Läti laulupidu. Aastal 1933 sai asula raudteeühenduse Riiaga. XX sajandi alguses oli külas Ādaži valla keskus. Osa külast asub Piejura maastikukaitsealal. Looduskaitse all on hõberemmelgas ümbermõõduga 6,7 meetrit, pihlakas ümbermõõduga 1,3 meetrit ja tammed ümbermõõtudega 4,3 ja 4,35 meetrit. Carnikavas on elanud Christian Heinrich Pander. Carnikavas asuval Teises maailmasõjas langenud sõdurite haual on mälestusmärk. Aastal 2015 oli külas 4015 elanikku, aastal 2020 oli elanikke 4689. Carnikava jaamahoone Vietvārdu datubāze https://kulturasdati.lv/lv/bibliotekas/publiska-biblioteka/pasvaldibu Autotransporta direcija Autotransporta direcija Autotransporta direcija Autotransporta direcija Autotransporta direcija Autotransporta direcija Autotransporta direcija Autotransporta direcija Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS Список памятников и памятных мест, связанных с событиями Великой Отечественной войны, на территории Латвийской Республики
Lorin Maazel

Lorin Varencove Maazel (6. märts 1930 Neuilly-sur-Seine, Prantsusmaa – 13. juuli 2014 Castleton, Rappahannocki maakond, Virginia) oli USA dirigent, viiuldaja ja helilooja, üks maailma tippdirigente. Maazeli vanemad olid Venemaa emigrantide perekondadest pärit USA kodanikud. Maazel õppis juba viieaastaselt klaverit ja viiulit, hiljem Pittsburghis Vladimir Bakaleinikovi juures dirigeerimist. New Yorgi maailmanäitusel juhatas ta üheksa-aastaselt esimest korda avalikkuse ees orkestrit. Imelaps Little Maazeli nime all juhatas ta orkestreid ka Los Angeleses, Clevelandis, Philadelphias, San Franciscos ja Chicagos, kusjuures kuulajate arv küündis 8500-ni. Ta õppis 1946–1950 Pittsburghi Ülikoolis matemaatikat, filosoofiat ja keeli, jätkates ka muusikaõpinguid. Aastal 1952 sai ta Fulbrighti stipendiumi, mis võimaldas tal minna õppima Itaaliasse. Rahvusvahelist karjääri alustas ta 1953, esinedes Catanias, Viinis, Berliinis ja Bayreuthis. Esimese ameeriklasena dirigeeris ta Bayreuthi festivalil (1960) ja esimese ameeriklasena oli ta Viini Riigiooperi direktor (kunstiline juht; 1982–1984). Viinis võttis ta kasutusele vastuseisu tekitanud süsteemi, mille järgi mängitakse ooperit pärast proove tihedasti järjest ning seejärel võetakse see repertuaarist maha. Ta lahkus ametist ennetähtaegselt. Ta tegutses ka Berliini Saksa Ooperi peadirigendina (1965–1971), Londoni New Philharmonia Orchestra dirigendina (Otto Klempereri alluvuses, 1970–1972), Clevelandi Orkestri peadirigendi ja kunstilise juhina (1972–1982), Prantsuse Rahvusorkestri peadirigendina (1977–1991), Baieri Ringhäälingu Sümfooniaorkestri ja koori peadirigendina (1993–2002) New Yorgi Filharmoonikute peadirigendina (2002–2009) ning Müncheni Filharmoonikute peadirigendina (2012. aastast). Maazel plaadistas sadu teoseid, sealhulgas kümneid oopereid. Ta dirigeeris ka ooperfilme, sealhulgas "Don Giovanni" (Joseph Losey, 1979), "Carmen" (Francesco Rosi; 1984) ja "Otello" (Franco Zeffirelli, 1986). Samuti andis ta kontserte viiuldajana. Koos abikaasaga asutasid nad 2009 Casteltoni festivali. Maazel suri festivali ajal kopsupõletikku. Abielust pianist Miriam Sandbankiga sündisid tütred Anjali ja Daria. Abielu lahutati. 1969. aastal abiellus ta pianist Israela Margalitiga, neil sündisid poeg Ilann ja tütar Fiona. Abielu lahutati. 1986. aastal abiellus ta näitleja Dietlinde Turbaniga. Neil sündisid pojad Orson ja Leslie ning tütar Tara.
Bokovo-Platove

Bokovo-Platove on alev Ukrainas Luhanski oblastis Antratsõti haldusalas. Bokovo-Platove asutati 1796. aastal, alev alates 1938. aastast. 2011. aasta 1. jaanuaril elas asulas 2702 inimest. 2014. aasta Ukraina kriisi ajal, aprillikuus, võtsid Venemaa meelsed separatistid linna oma kontrolli alla. 9. augustil sisenesid asulasse valitsusväed. "Державний комітет статистики України. Чисельність наявного населення України на 1 січня 2011 року, Київ-2011 (doc)". Originaali arhiivikoopia seisuga 10. oktoober 2012. Vaadatud 9. augustil 2014. "Авиация нанесла удар по Красному Лучу, идут уличные бои, заявили в ДНР". RIA Novosti. 9. august 2014.
Tammede puiestee

‹ Kaart ajutiselt peidetud (?) › Tammede puiestee on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas Laagri asumis. Tammede puiestee algab Kaskede puiesteelt ja ristub Paplite puiesteega. Lõpuosas pöördub Tammede puiestee täisnurkselt läände ja lõpeb Pärnade puiesteel. Tammede puiestee on põhiosas peaaegu lõuna-põhjasuunaline ja hiljem ida-läänesuunaline. Tänav on ligikaudu 510 meetri pikkune. Tammede puiestee sai nime 4. septembril 1970. Tallinna tänavanimed. KNAB. Robert Nerman, Leho Lõhmus. Tallinna asumid ja ametlikud kohanimed. Tallinn, 2013, lk. 296
Baranavičy rajoon

Baranavičy rajoon 2. järgu haldusüksus (rajoon) Bresti oblastis Valgevenes. Rajooni pindala on 2202 km². 2009. aasta seisuga elas seal 41 902 inimest. Rajoon moodustati aastal 1940. Rajoon koosneb järgmistest külanõukogudest: Haradzišča, Krošyni, Lasnaja, Małachoŭcy, Miłavidy, Moŭčadźi, Novaja Myši, Pačapava, Padhornaja, Pałonka, Stałovičy, Žamčužny, Vialikija Łuki ja Volna külanõukogu. 26. oktoobril 2013 likvideeriti järgmised külanõukogud: CiešaŭlaHirmantaŭcy, Karčova, Kaŭpienica, Miadzienievičy, Pałanečka, Pietkavičy ja Uciosi külanõukogu. Halduskeskus on Baranavičy linn, mis ametlikult rajooni koosseisu ei kuulu. Rajooni koosseisu kuulub Haradzišča alev, lisaks asuvad seal Novaja Myši ja Pałanečka küla. Iškaldź Paulinava Stajki Jastrambiel Zavossie Rajooni suurim jõgi on Ščara. Teised tähtsamad jõed on Nemunase lisajõed Moŭčadź ja Servač ning Ščara lisajõgi Myšanka. Kõrgused on vahemikus 180–240 meetrit üle merepinna, kõrgeim koht asub Zialonaja küla lähistel (267 m). 2009. aasta seisuga olid elanikest 86,91% valgevenelased, 5,21% venelased, 5,9% poolakad, 1,12% ukrainlased ja 0,86% oli teistest rahvustest. 81,61% elanike emakeeleks oli valgevene keel, 16,59% elanike emakeeleks oli vene keel. Koduse keelena kõneles valgevene keelt 64,79% elanikke, vene keelt aga 32,77%.  Baranavičy rajoon – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Rajooni täitevkomitee koduleht (vene keeles) Rajooni kaart
Hrustalne

Hrustalne on alev Ukrainas Luhanski oblastis Krasnõi Lutši haldusalas. Hrustalne asutati 1784. aastal, alev alates 1938. aastast. 2011. aasta 1. jaanuaril elas alevis 1469 inimest, asustustihedus 209 inimest ruutkilomeetri kohta. 2014. aasta Ukraina kriisi ajal, aprillikuus, võtsid Venemaa meelsed separatistid linna oma kontrolli alla. 9. augustil sisenesid asulasse valitsusväed. "Державний комітет статистики України. Чисельність наявного населення України на 1 січня 2011 року, Київ-2011 (doc)". Originaali arhiivikoopia seisuga 10. oktoober 2012. Vaadatud 9. augustil 2014. "Авиация нанесла удар по Красному Лучу, идут уличные бои, заявили в ДНР". RIA Novosti. 9. august 2014.
Tammepärja tänav (Tallinn)

Tammepärja tänav on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas Pääsküla asumis. Tammepärja tänav algab Tammiku tänavalt, ristub Kadaka puiestee ja Roosi tänavaga ja lõpeb Särje tänaval. Tammepärja tänav on põhiosas enam-vähem lääne–idasuunaline ja ligikaudu 580 meetri pikkune. Tammepärja tänav sai nime 13. novembril 1989. Enne seda oli tänav Pärja tänava osa. Tänav on saanud praeguse nime varasema nime ja lähedal asuva Tammiku tänava mõjul. Tallinna tänavanimed. KNAB. Robert Nerman, Leho Lõhmus. Tallinna asumid ja ametlikud kohanimed. Tallinn, 2013, lk. 296
Bokovo-Hrustalne

Bokovo-Hrustalne on linn Ukrainas Luhanski oblastis Hrustalnõi haldusalas. Miussi jõe kallastel asuv Vahruševe asutati 1954. aastal. 2011. aasta 1. jaanuaril elas linnas 12 197 inimest, asustustihedus 436 inimest ruutkilomeetri kohta. 2014. aasta Ukraina kriisi ajal, aprillikuus, võtsid Venemaa-meelsed separatistid linna oma kontrolli alla. 9. augustil sisenesid linna valitsusväed. "Державний комітет статистики України. Чисельність наявного населення України на 1 січня 2011 року, Київ-2011 (doc)". Originaali arhiivikoopia seisuga 10. oktoober 2012. Vaadatud 9. augustil 2014. "Авиация нанесла удар по Красному Лучу, идут уличные бои, заявили в ДНР". RIA Novosti. 9. august 2014.
Tammiku tänav (Tallinn)

‹ Kaart ajutiselt peidetud (?) › Tammiku tänav on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas Pääsküla asumis. Tammiku tänav algab Särje tänavalt, ristub Roosi tänava, Kadaka puiestee, Õhtu tänava ja Tammepärja tänavaga ning lõpeb Toome puiesteel. Tammiku tänav on idakagu-lääneloodesuunaline ja ligi 500 meetri pikkune. Tammiku tänav paikneb endise Peetri aedlinna maa-alal. Tänava esialgne nimi oli Aleksejevi tänav (vene keeles Алексеевская улица). Praeguse nime sai Tammiku tänav 13. novembril 1925. Aleksander Kivi. Tallinna tänavad. Tallinn, 1972, lk. 119
Roosi tänav (Tallinn)

‹ Kaart ajutiselt peidetud (?) › Roosi tänav on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas Pääsküla asumis. Roosi tänav algab Tammiku tänavalt ja lõpeb Tammepärja tänaval. Roosi tänav on lõunaedela-põhjakirdesuunaline ja ligikaudu 240 meetri pikkune. Tänav asub endisel Peetri aedlinna maa-alal. Tänava esialgne nimi oli Männi tänav (vene keeles Сосновая улица). Praeguse nime sai Roosi tänav 13. novembril 1925. Aastatel 1940–1941 oli see Lesta tänav. Tallinna tänavanimed. KNAB. Aleksander Kivi. Tallinna tänavad. Tallinn, 1972, lk. 109
Gabriel Bonnot de Mably

Gabriel Bonnot de Mably (14. märts 1709 Grenoble – 23. aprill 1785 Pariis) oli prantsuse filosoof ja ajaloolane, Étienne Bonnot de Condillaci vend. Mably õppis jesuiitide juures Lyonis, sai Isle Barbe'i kiriku kanoonikuks ning oma onu Pierre Guérin de Tencini sekretäriks. Too saatis teda korduvalt diplomaatilistele missioonidele. Alates 1746. aastast pühendus ta vabale literaaditööle. Aastal 1740 sai Jean-Jacques Rousseaust Mably vanema venna Jean Bonnot de Mably koduõpetaja. Mably ja tema sõprade ideed mõjutasid Rousseaud. Mablyst ja Rousseaust said eluaegsed sõbrad. Mably leidis, et loomuõiguse seisukohast on eraomandus õigustamatu. Et aga seda inimeste egoismi ja enesearmastuse tõttu kohe ära kaotada ei saa, tuleb alustada omandiõiguse ja pärimisõiguse piiramisest ning isikliku töö viljade kaitsmisest. Poliitika tuleb rajada moraalsele alusele, taastades Lykurgose-aegsele Ateena demokraatiale omase kodanikuühiskonna. Droit public de l'Europe fondé sur les traités, 1748 De la législation ou Principes des lois, 1776 Principes de morale, 1784
Mac (eesliide)

Mac ('poeg') on iiri ja šoti (gaeli) inglispärastatud perekonnanimede eesliide. Sellele järgneb suure tähega nimi, mis on tavaliselt sugukonna esiisa nimi. Vastavalt hääldusele esineb see eesliide mõnikord ka kujul Mc või M' . MacCain MacCartney MacDonald MacEnroe MacIntosh MacKenzie MacLeod
Matsa

Matsa ehk hapnemata leib ehk hapendamata leib (heebrea keeles מצה) on õhuke leib, mida religioossed ja tavadest kinni pidavad juudid paasapühade ajal söövad. Matsat valmistatakse veest ja nisust, rukkist, odrast, kaerast või speltanisust ilma juuretiseta. Matsat süüakse iisraellaste legendaarse Egiptusest väljarändamise mälestuseks. Toora järgi polnud neil aega tainast leiva jaoks hapneda lasta: Ja rahvas viis ära oma taigna, enne kui see oli hapnenud; neil olid nende leivakünad üleriietesse seotuina õlal. (2Ms 12:34) Et paasapüha nädalal välditakse peale hapnemata leiva ka kõike muud, mis võib käärida (näiteks tainatooteid, jahu, aškenazid ka kaunvilju ja riisi), siis küpsetatakse matsast või matsajahust kooke. Ortodokssed juudid ei tarvita paasapüha ajal ka mitte nõusid, mis on juuretisega valmistatud toiduga kunagi kokku puutunud. Paljudes nende majapidamistes on sellepärast spetsiaalsed paasapühade nõud, tagasihoidlikumad majapidamised piirduvad sellega, et kõik potid, taldrikud ja söögiriistad keedetakse rituaalselt pikalt läbi. Matsat süüa on kästud ainult paasapüha esimesel õhtul sederil (15. nisani algus; juudi diasporaas kaks päeva: 15. ja 16. nisan). Nädala teiste päevade kohta kehtib ainult, et ei tohi süüa midagi hapnenut (hamets). Sederi õhtul peab laual olema kolm erilist matsat, mis on tavaliselt käsitsi küpsetatud ja tavalisest paksemad. Ülemine matsa sümboliseerib templipreestreid (koheneid), teine templiteenreid (leviite) ja alumine iisraellasi. Iga matsa on teistest rätikuga eraldatud. Igal juudil on kästud tükike matsat süüa. Tükike matsat (afikoman) "peidetakse" ja "leitakse".  Pikemalt artiklis Valvatud matsa Peale tavalise matsa on veel olemas valvatud matsa (matsa šmura). Tavalise matsa puhul jälgitakse, et see alates terade jahvatamise ajast ei hapneks. Valvatud matsat jälgitakse aga juba lõikusest saadik, et see palavuse, niiske õhu ega liigse sõtkumise tõttu ei hapneks.  Pikemalt artiklis Käsumatsad Varem valmistati matsad sederiks sama päeva pärastlõunal oma käega. Neid nimetati käsumatsadeks (matsot mitsva), sest nad on mõeldud käsust kinnipidamiseks. Rahvateadlased on oletanud seost mõne Kaananimaa vana esimese kevadise lõikuse rituaaliga. Iisraellaste puhul on seda seostatud esimeste kevadel sündinud kariloomade ohverdamisega. Matsapuder Hostia Oblaat Karl William Weyde. Mazzen / Mazzotfest – Michaela Bauks, Klaus Koenen, Stefan Alkier (toim). Das wissenschaftliche Bibellexikon im Internet
Lesta tänav

Lesta tänav on tänav Tallinnas Haabersti linnaosas Kakumäe asumis. Lesta tänav algab Vabaõhumuuseumi teelt, ristub Suurevälja tänavaga ja kaks korda Selise tänavaga ning lõpeb seejärel umbtänavana. Lesta tänav on põhiosas kagu–loodesuunaline ja ligikaudu 530 meetri pikkune. Tänava esialgne nimi oli alates 11. märtsist 1977 Lesta tee. Praeguse nime sai Lesta tänav 30. detsembril 1997. Tänav on saanud lesta kui kalaliigi järgi. Tallinna tänavanimed. KNAB. Päring andmebaasist Eesti kohanimed. Robert Nerman, Leho Lõhmus. Tallinna asumid ja ametlikud kohanimed. Tallinn, 2013, lk. 278.  Lesta tänav – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Kuksema mõisa kalmistu

Kuksema mõisa kalmistu on kalmistu Järva-Jaani kihelkonnas Järvamaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Kuksema külas Järva vallas Järva maakonnas. Kalmistu jääb Kuksema mõisa südamest linnulennult umbes 750 meetri kaugusele edelasse. Selle rajasid mõisa tollased omanikud Stackelbergid umbes 19. sajandi algul, sest teadaolevalt toimus esimene matus seal 1803. aastal. Hiljem on kalmistu tuntud uute omanike (aastast 1867) kui Schillingite kalmistu. Kalmistu idaosas paikneb matusekabel, mis on 2014. aasta seisuga veel küllaltki heas seisukorras. Kalmistule on olemasolevate hauatähiste järgi maetud 23 lahkunut, teiste allikate järgi on sinna maetud 18 lahkunut. 2014. aastaks oli kalmistul säilinud 8 hauatähist. 1902 – Georg Walter von Schilling (1834–1902) 1927 – Georg Heinrich von Schilling (1874–1927), Georg Walteri poeg 2004 – Rosemarie Margarethe Nora Johanna Wallbaum (sündinud von Schilling; 1924–2004), Georg Heinrichi tütar Ketlin Sirge. Eesti mõisakalmistud. // Magistritöö Tartu Ülikooli usuteaduskonna võrdleva usuteaduse õppetoolis. Tartu 2013. Leht 60 Alo Särg. "Kuksema (Jürgensberg)". Järvamaa mõisad ja mõisnikud. Argo. Tallinn 205. Lk 62-63 Taavi Pae. Eesti kalmistute kujunemine ja paiknemise seaduspärasused. // Magistritöö Tartu Ülikooli Geograafia Instituudis. Tartu 2002 Kuksema mõisa kalmistu Veljo Ranniku kogus. Muinsuskaitseameti fotokogu Kuksema mõis ja mõisa kalmistu Eesti mõisaportaalis "Park ärkas uuele elule". Järva Teataja, 14. aprill 2005 Ketlin Sirge. Eesti mõisakalmistud. // Magistritöö Tartu Ülikooli usuteaduskonna võrdleva usuteaduse õppetoolis. Tartu 2013
Gekolased

Gekolased (Gekkonidae) on roomajate sugukond soomuseliste seltsi sisalikuliste alamseltsi gekoliste infraseltsist. Sugukonna autor on John Edward Gray (1825). Nad elavad mitmekesistes elupaikades eelkõige troopikas, kus neil on suur liigiline mitmekesisus, kuid ka parasvöötmes ja kõrbes. Nende vanus on umbes 50 miljonit aastat. Gekolased on väikesed kuni keskmise suurusega sisalikud. Kõige väiksem gekolane Sphaerodactylus ariasae on 1,6 cm pikkune, kõige suurem 40 cm pikkune. Oletatavasti Uus-Meremaal elanud, 19. sajandil välja surnud Hoplodactylus delcourti oli kuni 60 cm pikkune. Umbes sama pikaks kasvas umbes 1840 välja surnud Phelsuma gigas. Roomajate andmebaasi järgi kuulub gekolaste sugukonda 10. augusti 2014 seisuga 996 liiki, kes kuuluvad järgmistesse perekondadesse (seisuga 12. juuni 2017): Afroedura Loveridge, 1944 Afrogecko Bauer, Good & Branch, 1997 Agamura Blanford, 1874 Ailuronyx Fitzinger, 1843 Alsophylax Fitzinger, 1843 Altiphylax Yeriomtschenko & Shcherbak, 1984 Blaesodactylus Boettger, 1893 Bunopus Blanford, 1874 Calodactylodes Strand, 1926 Chondrodactylus Peters, 1870 Christinus Wells & Wellington, 1984 Cnemaspis Strauch, 1887 Colopus Peters, 1869 Crossobamon Boettger, 1888 Cryptactites Bauer, Good & Branch, 1997 Cyrtodactylus Gray, 1827 Cyrtopodion Fitzinger, 1843 Dixonius Bauer, Good & Branch, 1997 Ebenavia Boettger, 1877 Elasmodactylus Boulenger, 1895 Geckolepis Grandidier, 1867 Gehyra Gray, 1834 Gekko Laurenti, 1768 Goggia Bauer, Good & Branch, 1997 Hemidactylus Oken, 1817 Hemiphyllodactylus Bleeker, 1860 Heteronotia Wermuth, 1965 Homopholis Boulenger, 1885 Kolekanos Heinicke, Daza, Greenbaum, Jackman & Bauer, 2014 Lepidodactylus Fitzinger, 1843 Luperosaurus Gray, 1845 Lygodactylus Gray, 1864 Matoatoa Nussbaum, Raxworthy & Pronk, 1998 Mediodactylus Szczerbak & Golubev, 1977 Microgecko Nikolski, 1907 Nactus Kluge, 1983 Narudasia Methuen & Hewitt, 1914 Pachydactylus Wiegmann, 1834 Paragehyra Angel, 1929 Paroedura Günther, 1879 Parsigecko Safaei-Mahroo, Ghaffari & Anderson, 2016 Perochirus Boulenger, 1885 Phelsuma Gray, 1825 Pseudoceramodactylus Haas, 1957 Pseudogekko Taylor, 1922 Ptenopus Gray, 1866 Ptychozoon Kuhl & van Hasselt, 1822 Ramigekko Heinicke, Daza, Greenbaum, Jackman & Bauer, 2014 Rhinogecko de Witte 1973 Rhoptropella Hewitt, 1937 Rhoptropus W. Peters, 1869 Stenodactylus Fitzinger, 1826 Tenuidactylus Shcherbak & Golubev, 1984 Trachydactylus Haas & Battersby, 1959 Tropiocolotes Peters, 1880 Urocotyledon Kluge, 1983 Uroplatus A.M.C. Duméril, 1806