Malta piiramine

Malta piiramine (malta keeles L-Assedju l-Kbir) toimus 1565. aastal, kui Osmanite riik püüdis vallutada Malta saart, mida valdasid hospitaliidid. Piiramine kestis ligi neli kuud, 18. maist 11. septembrini 1565. Hospitaliitide peakorter oli olnud Maltal 1530. aastast, pärast seda, kui nad 1522. aastal pärast Rhodose piiramist Rhodoselt välja tõrjuti, samuti Osmanite poolt. Osmanid üritasid Maltat vallutada esimest korda 1551. aastal, kuid see ebaõnnestus. 1565. aastal tegi Osmanite sultan Suleiman I teise katse Malta vallutada. Rüütlid, keda oli umbes 500, pidasid koos umbes 6000 jalaväelasega piiramisele vastu ja said sissetungijate tõrjumisega hakkama. Sellest võidust sai üks 16. sajandi Euroopa tähistatumaid sündmusi, kuni Voltaire ütles: "Miski pole paremini tuntud kui Malta piiramine". Kahtlemata aitas see kaasa Euroopa arusaama Osmanite võitmatusest murenemisele, kuigi Vahemerel jätkus võitlus kristlike koalitsioonide ja türklaste vahel aastaid. Piiramine oli haripunkt teravnevale võitlusele kristlike liitude ja islamistliku Osmanite riigi vahel Vahemere üle valitsemise pärast, mis hõlmas türklaste rünnakut Maltale 1551. aastal, liitunud kristlaste laevastiku hävitamist Osmanite poolt Djerba lahingus 1560. aastal ja otsustavat Osmanite kaotust Lepanto merelahingus 1571. aastal. 1522. aasta lõpuks oli Osmanite sultan Suleiman I rüütlid nende baasist Rhodosel pärast kuuekuulist Rhodose piiramist sunniviisiliselt välja tõrjunud. Aastatel 1523–1530 puudus ordul alaline kodu. Neid hakati nimetama Malta rüütliteks, kui 26. oktoobril 1530 seilas rüütlite suurmeister Philippe Villiers de L'Isle-Adam koos paljude oma järgijatega Malta Suurde sadamasse, et nõuda Maltat ja Gozot, mille andis neile Saksa-Rooma keiser Karl V ühe pistriku eest, mis tuli igal aastal saata Sitsiilia asekuningale, ja kõigi pühakute päeval peetava piduliku missa eest. Karl nõudis rüütlitelt ka Põhja-Aafrika rannikul asuva Tripoli garnisoni, mis asus territooriumil, mis oli Osmanite liitlaste Berberi korsaaride kontrolli all. Rüütlid võtsid pakkumise vastumeelselt vastu. Malta oli väike mahajäetud saar ja mõnda aega hoidsid paljud rüütlid kinni unistusest Rhodos tagasi vallutada. Sellest hoolimata muutis ordu Malta peagi mereväebaasiks. Saare asukoht Vahemere keskosas muutis selle strateegiliselt oluliseks väravaks Ida ja Lääne vahel, eriti kuna Berberi korsaarid suurendasid 1540. ja 1550. aastatel oma rünnakuid Vahemere lääneosas. Eelkõige osutus Vahemere keskosa kristlikele riikidele suureks ohuks korsaar Turgut Reis. Turgut Reis ja rüütlid olid pidevalt tülis. 1551. aastal otsustasid Turgut Reis ja Osmanite admiral Sinan Malta vallutada ja tungisid saarele umbes 10 000-mehelise väega. Juba mõne päeva pärast katkestas Turgut Reis aga piiramise ja kolis naabersaarele Gozole, kus pommitas mitu päeva Cittadellat. Gozo rüütlite kuberner Gelatian de Sessa, olles otsustanud, et vastupanu on mõttetu, avas Cittadella uksed. Korsaarid rüüstasid linna ja viisid peaaegu kogu Gozo elanikkonna (u 5000 inimest) vangistusse. Seejärel purjetasid Turgut Reis ja Sinan lõunasse Tripolisse, kus nad peagi vallutasid sealse rüütlite garnisoni. Algul määrasid nad kuberneriks kohaliku juhi Aga Morati, kuid hiljem võttis Turgut Reis ise piirkonna enda kontrolli alla. Oodates aasta jooksul uut Osmanite sissetungi, andis rüütlite suurmeister Juan de Homedes korralduse tugevdada Fort Saint Angelot Birgu (nüüd Vittoriosa) tipus, samuti ehitada kaks uut kindlust, Fort Saint Michaeli Senglea neemele ja Fort Saint Elmo Mount Sciberrase (nüüd Valletta) merepoolsesse otsa. Kaks uut kindlust ehitati märkimisväärselt lühikese ajaga, kuue kuu jooksul 1552. aastal. Kõik kolm kindlust osutusid piiramise ajal ülioluliseks. Järgmised aastad olid suhteliselt rahulikud, kuigi kaubandussõda või pidev lahing moslemite ja kristlaste vahel jätkus lakkamatult. 1557. aastal valisid rüütlid ordu suurmeistriks Jean de Valette'i. Ta jätkas mittekristlike laevade ründamist ning teadaolevalt võtsid tema eraalused tema suurmeistriks oleku ajal umbes 3000 moslemist ja juudist orja. 1559. aastaks põhjustas Turgut Reis kristlikele võimudele nii suurt häda, rüüstates isegi Hispaania rannikut, et Felipe II korraldas viimase viiekümne aasta suurima mereväe ekspeditsiooni, et korsaar Tripolist välja ajada. Rüütlid ühinesid ekspeditsiooniga, mis koosnes umbes 54 galeerist ja 14 000 mehest. See õnnetu kampaania saavutas haripunkti Djerba lahingus 1560. aasta mais, kui Osmanite admiral Piyale Paša üllatas kristlaste laevastikku Tuneesia Djerba saare juures, vallutades või uputades umbes pooled kristlaste laevad. Lahing oli kristlastele katastroof ja tähistas Osmanite domineerimise kõrgpunkti Vahemerel. Pärast Djerbat ei olnud kahtlust, et türklased ründavad lõpuks uuesti Maltat. Maltal oli tohutu strateegiline tähtsus Osmanite pikaajalise plaani jaoks vallutada suurem osa Euroopast, kuna Malta oli hüppelauaks Sitsiiliasse ja Sitsiilia võis omakorda olla sissetungibaasiks Napoli kuningriiki. 1560. aasta augustis saatis Jean de Valette läkituse kõigile ordu abikloostritele, et nende rüütlid valmistuksid Maltale naasma niipea, kui citazione (kutse) on välja antud. Türklased tegid strateegilise vea, et nad ei rünnanud kohe, kui Hispaania laevastik oli varemeis, kuna viieaastane viivitus võimaldas Hispaanial oma jõud uuesti üles ehitada. Vahepeal jätkasid rüütlid Türgi laevade vallutamist. 1564. aasta keskel võttis Romegas, ordu kõige kurikuulsam meresõitja, vangi mitu suurkaupmeest, sealhulgas ühe, kes kuulus seraili peaeunuhhile, ning võttis arvukalt kõrgel positsioonil olevaid vange, sealhulgas Kairo kuberneri, Aleksandria kuberneri ja sultan Suleimani tütre endise lapsehoidja. Romegasi vägiteod andsid türklastele casus belli ja 1564. aasta lõpuks oli Suleiman otsustanud Malta rüütlid maa pealt pühkida. 1565. aasta alguseks oli suurmeister de Valette'i spioonide võrgustik Konstantinoopolis teatanud talle, et sissetung algab peagi. De Valette asus Itaalias vägesid koguma, ladusid täitma ning Fort Saint Angelo, Fort Saint Michaeli ja Fort Saint Elmo töid lõpetama. Malta piiramise ajal kasutati kõiki teadaolevaid piiramissõja tehnikaid. Türgi vägedel oli tohutu piiramistorn koos tõstesillaga, millelt täpsuslaskurid tulistasid üle Fort Saint Angelo müüride. Torn oli ehitatud tulekindlaks, kasutades torni sees asuvates veepaakides niiskeid nahkplaate. Sellele vaatamata olid Malta müürsepad peitnud suurtükiväe müüride sisse, jättes välimise müüritise oma kohale, et seda varjata. Silma eest varjatuna suutsid kaitsjad ahelmürsuga laetud kahuri oma kohale liigutada, ilma et oleks avaldanud selle asukohta türklastele, kes olid tornis juba positsioonid sisse võtnud, kui see hävitati. Konstantinoopolist 22. märtsil teele asunud Türgi armaada oli kõigi eelduste kohaselt antiikajast saadik üks suuremaid. Ordu ametliku ajaloolase Giacomo Bosio piiramise ühe varasema ja täielikuma ajaloo kohaselt koosnes laevastik 193 alusest, mille hulgas oli 131 galeeri, 7 galliotti (väikesed galeerid) ja 4 galleassi (suured galeerid), ülejäänud olid transpordialused. Sitsiilia asekuninga don García kaasaegsed kirjad annavad sarnaseid arve. Itaalia palgasõdur Francisco Balbi di Correggio (teenis Hispaania korpuses arkebuusilaskjana) esitas vägede suuruse järgmiselt: Rüütel Hipolito Sans loetleb vähem tuntud aruandes samuti umbes 48 000 sissetungijat, kuigi pole selge, kui sõltumatu on tema töö Balbi omast. Teised kaasaegsed autorid esitavad palju väiksemaid arve. Kirjas, mis on kirjutatud Felipe II-le vaid neli päeva pärast piiramise algust, ütleb de Valette ise, et "sõdurite arv, kes saavad maad, on 15 000 – 16 000, sealhulgas 7000 arkebuusilaskjat või rohkem, see tähendab 4000 janitšari ja 3000 sipahit". Teisest küljest kirjutas de Valette kuu aega pärast piiramist Saksamaa priorile saadetud kirjas: "See laevastik koosnes 250 laevast, trireemidest, bireemidest ja muudest alustest; vaenlase vägede kohta oli meil lähim hinnang 40 000 võitlejat." See, et de Valette annab vaenlase laevastikule 250 alust, mis on palju suurem arv kui teistel, näitab, et suurmeister ise ei olnud üle liialduse. Tõepoolest, kirjas, mille piiramise ajal on kirjutanud sidemees Sitsiiliaga kapten Vincenzo Anastagi, väidetakse, et vaenlase väge oli vaid 22 000 meest, ja mitmed teised tolleaegsed kirjad annavad sarnaseid arve. Bosio saab aga kokku umbes 30 000, mis on kooskõlas Balbi "nimetatud vägedega". Richard Knollese ajalugu annab sisuliselt sama arvu. Enne türklaste saabumist andis de Valette korralduse koristada kogu saak, sealhulgas küpsemata vili, et jätta vaenlane ilma igasugustest kohalikest toiduvarudest. Lisaks mürgitasid rüütlid kõik kaevud kibedate ürtide ja surnud loomadega. Türgi armaada saabus reede 18. mai koidikul, kuid ei jõudnud kohe maale. Esimene võitlus puhkes 19. mail. Päev hiljem purjetas Osmanite laevastik piki saare lõunarannikut üles, pööras ümber ja jäi lõpuks ankrusse Marsaxlokki (Marsa Sirocco) lahes, mis asub Suure sadama piirkonnast ligi 10 km kaugusel. Enamiku, eriti Balbi andmetel tekkis maavägede juhi 4. vesiirserdari Kızılahmedli Mustafa Paša ja laevastiku ülemjuhataja Piyale Paša vahel vaidlus selle üle, kuhu laevastik ankrusse panna. Piyale soovis varjata selle Marsamxetti sadamasse, mis asus Suurest sadamast veidi põhja pool, et vältida sirokot ja olla tegevusele lähemal, kuid Mustafa ei nõustunud, sest laevastiku sinna ankrusse panemiseks oleks vaja kõigepealt alandada Fort Saint Elmot, mis valvas sissepääsu sadamasse. Mustafa kavatses nende andmete kohaselt rünnata kehvalt kaitstud endist pealinna Mdinat, mis asus saare keskel, ning seejärel rünnata Fort Saint Angelot ja Fort Saint Michaeli maa poolt. Kui nii, oleks rünnak Fort Saint Elmo vastu olnud täiesti tarbetu. Sellegipoolest leebus Mustafa, uskudes ilmselt, et Saint Elmo hävitamiseks kulub vaid paar päeva. Pärast seda, kui türklased suutsid oma relvad paika panna, alustasid nad mai lõpus pommitamist. Kindlasti näib olevat tõsi, et Suleiman tegi juhtimise kolme osapoole vahel jagamisega tõsise vea. Ta mitte ainult ei jaganud juhtimist Piyale ja Mustafa vahel, vaid käskis neil mõlemal Turgut Reisi poole pöörduda, kui see Tripolist saabub. Kaasaegsed kirjad Konstantinoopoli spioonidelt viitavad aga sellele, et plaan oli alati olnud ennekõike vallutada Fort Saint Elmo. Igal juhul osutus jõupingutuste sellele koondamine türklastele kriitiliseks veaks. Sel ajal, kui Osmanid maabusid, parandasid rüütlid ja maltalased viimasel hetkel Birgu ja Senglea kaitset. Osmanid püstitasid oma pealaagri Marsasse, mis oli rüütlite kindlustuste lähedal. Järgnenud päevadel püstitasid Osmanid laagrid ja patareid Santa Margherita künkale ja Sciberrase poolsaarele. Rünnakud Birgule algasid 21. mail, Sengleale päev hiljem. Olles õigesti arvestanud, et türklased püüavad tagada oma laevastikule maabumispunkti ja alustavad seega kampaaniat Fort Saint Elmo vallutamise katsega, saatis de Valette abiväge ja koondas poole oma raskesuurtükiväest kindlusse. Tema kavatsus oli, et nad peaksid vastu abivägede tulekuni, mida lubas Sitsiilia asekuningas don García. Kindluse lakkamatu pommitamine kolmekümnest kahurist Mount Sciberrase kõrgemalt pinnalt algas 27. mail ja muutis kindluse nädalaga rusudeks, kuid de Valette evakueeris öösiti haavatud ja varustas kindlust üle sadama. Pärast saabumist mais püstitas Turgut Reis uued patareid, et ohustada parveköit. 3. juunil õnnestus janitšaride seltskonnal hõivata kindluse raveliin ja kraav. Siiski saatsid rüütlid 8. juunil suurmeistrile teate, et kindlust ei ole võimalik kauem hoida, kuid neile vastati, et Saint Elmot tuleb hoida kuni abivägede saabumiseni. Türklased ründasid kahjustatud müüre 10. ja 15. juunil ning sooritasid 16. juunil täieliku kallaletungi, mille käigus isegi Saint Elmosse majutatud orjad ja palgatud galeerisõudjad, samuti maltalastest sõdurid väidetavalt võitlesid ja surid "peaaegu sama vapralt kui rüütlid ise". Kaks päeva hiljem nähti Turgut Reisi kaeviku kahuripaigas tülitsemas Türgi laskuritega nende tuletaseme üle. Turgut Reisi nõudmisel langetati kahuri sihik, kuid sihik oli liiga madalal ja tulistades eraldas kuul osa kaevikust, mis tabas Turgut Reisi pähe ja tappis ta (kuigi Bosio sõnul haavas teda surmavalt õnnelik lask Fort Saint Angelost). Lõpuks 23. juunil hõivasid türklased selle, mis Fort Saint Elmost alles oli. Nad tapsid kõik kaitsjad, kokku üle 1500 mehe, kuid jätsid ellu 9 rüütlit, kelle korsaarid olid kinni võtnud. Väike arv maltalasi suutis üle sadama ujudes põgeneda. Kuigi türklastel õnnestus Saint Elmo vallutada, võimaldades Piyalel oma laevastik Marsamxetti ankrusse viia, maksis Fort Saint Elmo piiramine türklastele vähemalt 6000 meest, sealhulgas pooled janitšaridest. Mustafa lasi rüütlite surnukehadel pead maha võtta ja nende kehad hõljusid üle lahe pilkekrutsifiksidel. Vastuseks raius de Valette kõigil oma türklastest vangidel pead maha, laadis nendega kahurid ja tulistas türklaste laagrisse. Selleks ajaks levisid jutud piiramisest. Kui sõdurid ja seiklejad kogunesid Sitsiiliasse don Garcíale appi, levis ka paanika. Pole kahtlust, et panused olid kõrged, võib-olla kõrgemad kui kunagi varem Osmanite riigi ja Euroopa vahelises võistluses. Inglismaa kuninganna Elizabeth I kirjutas: Kui türklased peaksid vallutama Malta saare, pole kindel, milline oht võib ülejäänud kristlaskonnale kaasneda. Kõik kaasaegsed allikad näitavad, et türklased kavatsesid liikuda Tuneesia La Goletta kindlusse ja selle hispaanlastelt ära võtta, ning Suleiman oli rääkinud ka Itaalia kaudu Euroopasse tungimisest. Tänapäeva teadlased kipuvad aga piiramise tähtsuse sellise tõlgendusega mitte nõustuma. Ordu ajalugu kirjutanud ajaloolane H.J.A. Sire on arvamusel, et piiramine kujutas endast Osmanite vägede liigset laienemist, ja väidab, et kui saar oleks langenud, oleks Hispaania massiivne vasturünnak selle kiiresti tagasi võtnud. Kuigi don García ei saatnud kohe lubatud abi (vägede kogumine alles käis), veenis ta Felipe II lubama tal loovutada umbes 600-mehelise eelväe Hispaania rüütli don Melchior de Roblesi juhtimisel. Pärast mitmeid katseid õnnestus sellel piccolo soccorso'l (itaalia: väike kergendus) juuli alguses Maltal randuda ja Birgusse hiilida, tõstes tohutult ümberpiiratud garnisoni tuju. See abijõud oli aga märkimisväärse mõju avaldamiseks liiga väike. Don García palus Felipe II-lt luba palju suuremate abijõudude lähetamiseks, kuid Hispaania kuningas oli otsustusvõimetu ja kartis riskida oma äsja kokkupandud laevastikuga. 15. juulil andis Mustafa käsu topeltrünnakuks Senglea poolsaarele. Ta oli transportinud 100 väikest alust üle Mount Sciberrase Suurde sadamasse, vältides sellega Fort Saint Angelo tugevaid kahureid, et alustada mererünnakut neeme vastu, kasutades umbes 1000 janitšari, samal ajal kui korsaarid ründasid Fort Saint Michaeli maapoolset otsa. Maltalaste õnneks hoiatas ülejooksik de Valette'i eelseisva strateegia eest ja suurmeistril oli aega ehitada Senglea neemele palissaad, mis aitas edukalt rünnakut kõrvale suunata. Sellegipoolest oleks rünnak tõenäoliselt õnnestunud, kui Türgi paadid poleks sattunud meretasapinnal asuva viiest kahurist koosneva patarei laskeulatusse (vähem kui 200 meetrit), mille oli ehitanud komandör Chevalier de Guiral Fort Saint Angelo jalamile ainsa eesmärgiga peatada selline amfiibrünnak. Vaid kaks kogupauku uputasid kõik laevad peale ühe, hukkus või uppus üle 800 ründaja. Maarünnak ebaõnnestus samal ajal, kui abijõud suutsid ületada Fort Saint Michaeli ujuvsilla, mille tulemusel Malta selleks päevaks päästeti. Türklased olid selleks ajaks ümbritsenud Birgu ja Senglea umbes 65 piiramiskahuriga ning allutanud linna ilmselt kõige püsivama pommitamiseni ajaloos selle ajani. (Balbi väidab, et piiramise käigus tulistati välja 130 000 kahurikuuli.) Olles suures osas hävitanud linna ühe olulise bastioni, andis Mustafa 7. augustil käsu uueks massiivseks topeltrünnakuks, seekord Fort Saint Michaeli ja Birgu enda vastu. Sel korral lõhkusid türklased linnamüüre ja tundus, et piiramine on lõppenud, kuid ootamatult sissetungijad taandusid. Nagu juhtus, ründas ratsaväeülem kapten Vincenzo Anastagi oma igapäevasel väljasõidul Mdinast kaitsmata Türgi välihaiglat, tappes kõik ja raiudes pea maha enam kui kuuekümnel türklasel. Türklased, arvates, et kristlik abi saabus Sitsiiliast, katkestasid rünnaku. Pärast 7. augusti rünnakut jätkasid türklased Saint Michaeli ja Birgu pommitamist, korraldades 19.–21. augustil linna vastu veel vähemalt ühe suurema rünnaku. Mis nendel intensiivse võitluse päevadel tegelikult juhtus, pole päris selge. Bradfordi jutustuses piiramise haripunktist on miin, mis lõhkes tohutu plahvatusega, purustades linnamüürid ning põhjustades kivi ja tolmu kraavi vajumise, kusjuures türklased ründasid, kui praht alles langes. Tal on ka 70-aastane de Valette olukorda päästmas, juhtides türklaste poole sadakond Birgu Piazzal oodanud sõdurit. Balbi ütleb oma 20. augusti päevikusissekandes ainult seda, et de Valette'ile öeldi, et türklased on müüride vahel; suurmeister jooksis "ohustatud vahiposti, kus tema kohalolek tegi imesid. Mõõk käes, jäi ta kõige ohtlikumasse kohta kuni türklaste taandumiseni". Bosio ei maini ka miini edukat lõhkamist. Pigem tekkis tema raportis paanika, kui linnaelanikud nägid Türgi standardeid väljaspool müüre. Suurmeister jooksis sinna, kuid türklasi ei leidnud. Vahepeal tappis Fort Saint Angelo kanonaad, keda tabas sama paanika, sõbraliku tulega hulga linnaelanikke. Olukord oli piisavalt hull, et mingil hetkel augustis otsustas vanematekogu linna maha jätta ja taanduda Fort Saint Angelosse. De Valette aga pani sellele ettepanekule veto. Kui ta aimas, et türklased kaotavad oma tahte, oli tal õigus. Kuigi pommitamine ja väiksemad rünnakud jätkusid, tabas sissetungijaid üha suurem meeleheide. Augusti lõpupoole üritasid türklased vallutada Fort Saint Michaeli, kasutades esmalt manta't (sarnane kilpkonnaformatsiooniga), väikest kilpidega kaetud piiramismootorit, seejärel täislöögi piiramistorni abil. Mõlemal juhul kaevasid Malta insenerid läbi rusude käigu ja hävitasid konstruktsioonid ahelmürskude täppiskogupaukudega. Septembri alguses oli ilm pöördumas ja Mustafa käskis marssida Mdina peale, kavatsedes seal talvituda. Rünnak aga ei õnnestunud. Halvasti kaitstud ja varustatud linn asus lähenevate türklaste pihta kahurist sihilikult mõttetult pikalt tulistama; see bluff peletas nad eemale, lollitades juba demoraliseerunud türklasi, kes arvasid, et linnal on laskemoona varuks. 8. septembriks olid türklased oma suurtükiväe lasknud laevadele viia ja valmistusid saarelt lahkuma, olles kaotanud võitluse ja haiguste tõttu võib-olla kolmandiku oma meestest. Vaade Mdinale (ülal) ja linna kindlustuste kaart, nagu need olid 1565. aastal (all) 7. septembril oli don García lõpuks u 8000 mehega St. Pauli lahes saare põhjatipus randunud. Niinimetatud Grande Soccorso ("Suur kergendus") seadis end 13. septembril San Pawl tat-Tarġa harjale ja ootas Türgi rünnakut. Räägitakse, et kui mõned abivägede kuumapäised rüütlid nägid türklaste taganemist ja põlevaid külasid, asusid nad Ascanio della Corgna käsku ootamata ründama. Nähes vägesid sellises meeleolus, ei jäänud Della Corgnal muud üle, kui anda käsk üldrünnakuks, mille tulemusel mõrvati taanduvaid Türgi vägesid, kes taandusid saartelt 13. septembril. Malta oli Türgi rünnaku üle elanud ja kogu Euroopas tähistati viimast eepilist lahingut, milles osalesid ristirüütlid. Abijõud koosnesid peamiselt Hispaania ja Itaalia sõduritest, keda saatsid nii Hispaania kui ka Firenze hertsogkond, Genova vabariik, Paavstiriik ja Savoia hertsogkond. Hukkunute arv on sama palju vaieldav kui sissetungijate arv. Balbi annab 35 000 türklase surma, Bosio 30 000 hukkunut (koos meremeestega). Mitmed teised allikad annavad umbes 25 000. Rüütlid kaotasid kolmandiku oma arvust ja Malta kolmandiku oma elanikest. Birgu ja Senglea tehti sisuliselt maatasa. Siiski oli 9000 kaitsjat suutnud kuumal suvel vastu pidada enam kui nelja kuu pikkusele piiramisele, hoolimata umbes 130 000 kahurikuuliga pommitamisest. Malta rüütlite suurmeister Jean de Valette'il oli Osmanite vastu saavutatud võidus oma eeskuju ja oskusega inimesi julgustada ja koos hoida võtmemõju. See näide avaldas suurt mõju, ühendades Euroopa kuningad liiduks varem võitmatuna näivate Osmanite vastu; tulemuseks oli kuus aastat hiljem toimunud Lepanto merelahingus tohutu vägede liit Osmanite vastu. Nii suur oli Euroopa tänu rüütlite kangelasliku kaitse eest, et peagi hakkas saarele raha voolama, võimaldades de Valette'il ehitada Mount Sciberrasele kindlustatud linn Valletta. Tema eesmärk oli keelata see positsioon tulevastele vaenlastele. De Valette ise suri 1568. aastal jahiõnnetuses Buskett Gardensis Verdala palee juures. Alžiiri sõjakäik (1541) Berberi piraadid Djerba lahing Lepanto merelahing Préveza merelahing Rhodose piiramine (1480) Rhodose piiramine (1522)