laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Oskar Veldemann

Oskar Veldemann (ka Veldeman; pseudonüüm Ove ja O-we; 8. detsember 1912 Viljandi – 24. detsember 1942 Suhhobezvodnoje vangilaager, Gorki oblast, Nõukogude Liit) oli eesti motosportlane, purilendur, suusahüppaja, spordiajakirjanik, följetonist ja karikaturist. Oskar Veldemann õppis Kantreküla algkoolis ja Viljandi kaubanduskoolis. Joonistamist õppis Gori juures. 1930. aastatel hakkas karikatuure ja šarže joonistama, neid avaldati ajalehtedes Sakala ja Oma Maa. 1934. aastast töötas ta Uudislehes karikaturisti ja ajakirjanikuna, lisaks oli ka Rahvalehe toimetuse liige. Veldemann tuli neli korda (1933, 1936–1937 ja 1940) Eesti meistriks suusahüpetes. 1934. ja 1935. aastal tuli ta Eesti meistriks hipodroomisõidus. Aastatel 1939–1940 töötas ta Kadrioru Noortepargi instruktorina. Veldemann kuulus Tallinna Spordipressi Klubisse. 22. juunil 1940 toimus Tallinnas Kadriorus Nõukogude okupatsiooni vastane meeleavaldus. Demonstratsioonil osalejad valisid neljaliikmelise delegatsiooni, kes said ülesandeks viia Vabariigi Presidendile lilled. Üks delegatsiooni valituist oli Oskar Veldemann. President Konstantin Päts sel ajal Kadrioru lossis ei viibinud ning lilled anti üle kindral Aleksander Jaaksonile. Stalinliku okupatsioonirežiimi esindajad arreteerisid Veldemanni 3. septembril 1940 süüdistatuna kuulumises nõukogudevastasesse organisatsiooni. Veldemannile mõisteti 16. detsembril 1941 erinõupidamise poolt KrK § 58-10 alusel 10 aastat vabadusekaotust. Ta hukkus Nõukogude Venemaal Gorki oblastis Suhhobezvodnoje vangilaagris. Tema isa oli Viljandi linavabrikant Mihkel Veldemann. Biograafia ESBL-is (vaadatud 01.04.2015) Academia.edu - Vägivallatu vastupanu kronoloogia www.academia.edu (vaadatud 06.02.2017) Margus Haav (29. märts 2014). "Villa nagu Tšehhovi novellis". Sakala, nr. 61. Vaadatud 11.06.2018. Biograafia ESBL-is Eesti biograafiline andmebaas ISIK - Veldemann Ove
Hans-Joachim Hoffmann

Hans-Joachim Hoffmann (10. oktoober 1929 Bunzlau (tänapäeval Bolesławiec, Poola) – 19. juuli 1994 Berliin) oli Saksa DV riigitegelane. Pärast põhikooli õppis Hans-Joachim Hoffmann elektrimontööriks ja töötas sel erialal aastatel 1945–1948. 1946. aastal astus ta Saksamaa Sotsialistlikku Ühtsusparteisse ning töötas 1948. aastast eri ametikohtadel Saksa Vaba Noorsoo Liidu ja Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei piirkonnajuhatustes peamiselt Leipzigis. 1953–1955 õppis ta parteikõrgkoolis. Seejärel oli ta parteitööl Eilenburgis ja Leipzigis. Aastatel 1972–1973 oli ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee kultuuriosakonna juhataja. 1976. aastast oli ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee liige. 1976. aastast kuni 1990. aasta märtsini oli ta Rahvakoja (parlamendi) liige.1973. aastast kuni 1989. aasta novembri alguseni oli Hans-Joachim Hoffmann Saksa DV kultuuriminister. Hoffmanni peeti suhteliselt liberaalsete vaadetega ministriks, kuid Saksa DV üldist poliitikat ei suutnud ta kuigivõrd mõjutada. Hoffmann, Hans-Joachim * 10.10.1929, † 19.7.1994 :Leiter der Abteilung Kultur des ZK der SED, Minister für Kultur Bundesstiftung zur Aufarbeitung der SED-Diktatur
Itaalia 1629.–1631. aasta katkuepideemia

Itaalia 1629.–1631. aasta katkuepideemia oli rida Itaalia põhja- ja keskosa laastanud muhkkatku puhanguid. See epideemia, mille kohta sageli kasutatakse nimetust Milano suur katk, võis nõuda miljon inimelu ehk tappa ligikaudu 25% sealsest rahvastikust. Seda episoodi peetakse üheks musta surmaga alanud sajanditepikkuse teise muhkkatku pandeemia hilisemaks puhanguks. Kolmekümneaastase sõja (1618–1648) käigus toimunud vägede liikumise tulemusena kandsid Saksamaa ja Prantsusmaa väed katku aastal 1629 Mantova linna. Haigusega nakatunud Veneetsia väed taganesid Itaalia põhja- ja keskossa, levitades nakkust ka seal. 1629. aasta oktoobriks jõudis katk Lombardia suurde kaubanduslikku keskusse Milanosse. Kuigi linn käivitas tõhusad rahva tervisega seotud meetmed, kehtestades sealhulgas karantiini ja piiras elanike kokkupuuteid saksa sõdurite ja kaupadega, hõõgus katkunakkus edasi. 1630. aasta märtsis aset leidnud suur puhang oli seotud karnevalihooaja alguses vähendatud hügieenimeetmetega. Sellele järgnes teine laine 1631. aasta kevadel ja suvel ning Milano 130 000 elanikust suri ligikaudu 60 000. Lombardiast ida pool jõudis nakkus Veneetsiasse aastatel 1630–1631. Katk tabas Veneetsia linna rängalt ja sealsest 140 000 elanikust suri 46 000. Mõned ajaloolased arvavad, et see drastiline elanike arvu vähenemine ja selle mõju kaubandusele tõi lõpuks kaasa Veneetsia kui olulise majandusliku ja poliitilise jõu tähtsuse languse. Kirikuriigi valduses olnud Bologna linn kaotas hinnanguliselt 15 000 elanikku katkule ning katk mõjutas rängalt ka selle naabruses asunud Modenat ja Parmat. See katkupuhang levis aga ka põhja poole Tirooli maakonda ja Austria lääneosa ning Itaalia põhjaosa Alpidesse. Hilisemad muhkkatkupuhangud Itaalias olid näiteks Firenzes aastatel 1630–1633 ning Napolit, Roomat ja Genovat ümbritsevatel aladel aastatel 1656–1657. Mõne linna elanike arv enne ja pärast katku: Milanos 1630. aastal möllanud katk saadab Alessandro Manzoni romaani "Kihlatu" (itaalia keeles I promessi sposi) mitut peatükki. Kuigi tegemist on ilukirjandusliku teosega, on seal leiduvad katkust laastatud Milanos toimunu ja sealsete olude kirjeldused täiesti ajaloolised ja ulatuslikult dokumenteeritud autori poolt läbi töötatud tähtsaimate allikate põhjal. Raamatust algselt välja võetud osa, mis kirjeldas kolme väidetava "katkulevitaja" ajaloolist kohtumõistmist ja hukkamist, avaldati hiljem pamfletis "Autuse samba ajalugu" ("Storia della colonna infame"). Epideemiate loend Santa Maria della Salute – Veneetsias asuv kirik, mis ehitati kui pühendatud ohvriand linna katkust vabastamiseks Lazzaretto Vecchio – väike saar Veneta laguunis, mida kasutati katkuohvrite surnuaiana Hays, J. N. "Epidemics and pandemics their impacts on human history", lk 103. ABC-CLIO, Santa Barbara, California. 2005. ISBN 978-1851096589. Cipolla, Carlo M. "Fighting the Plague in Seventeenth Century Italy". Madison, University of Wisconsin Press, 1981. Prinzing, Friedrich. "Epidemics Resulting from Wars". Oxford, Clarendon Press, 1916.
Diana Abgar

Diana Abgar (armeenia Անահիտ Աբգարյան, Anahit Abgarjan; neiupõlves Anahit Agabekjan 12. oktoober 1859 Yangon – 8. juuli 1937 Yokohama) oli armeenia kirjanik ja diplomaat, Armeenia Vabariigi saadik Jaapanis 1918–1920. Ta oli esimene naine, kes oli määratud saadikuametisse. 1889 abiellus ta Yangonis Pärsiast pärit India armeenlasest kaupmehe Mikael Abgariga. Noorpaar asus elama Jaapanisse Kōbesse. 1892 avaldas ta oma esimese romaani "Susan". Pärast abikaasa surma 1906. aastal jätkas ta kirjanduslikku tegevust kirjutades peamiselt armeenlaste genotsiidist ning võttis üle ettevõtte juhtimise. 1918 määrati ta Armeenia diplomaatiliseks esindajaks ja peakonsuliks Jaapanis. Tänu tema tegevusele sai Jaapanist üks esimesi riike, mis 1920. aastal tunnustas Armeenia Vabariiki. The Great Evil. Yokohama, Japan: «Japan Gazette» Press, 1914, 114 pp. Peace and No Peace. Yokohama, Japan: «Japan Gazette» Press, 1912, 101 pp. The Peace Problem. Yokohama, Japan: «Japan Gazette» Press, 1912, 131 pp. On the Cross of Europe's Imperialism: Armenia Crucified. Yokohama, Japan: 1918, 116 pp. In His Name… Yokohama, Japan: "Japan Gazette, " 1911. 52 pp. Betrayed Armenia. Yokohama, Japan: «Japan Gazette» Press, 1910, 77 pp. The Truth about the Armenian Massacres. Yokohama, Japan: "Japan Gazette, " 1910, 26 pp. Home Stories of the War. Kobe, Japan: The Kaneko Printing Works, 1905, 47 pp. Susan. Yokohama, Japan: Kelly and Walsh, Limited, 1892, 109 pp. "Arhiivikoopia" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 7. aprill 2015. Vaadatud 3. aprillil 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
Lihavõttejänes

Lihavõttejänes on lääne popkultuuris mütoloogiline olevus, kes ülestõusmispühade ajal peidab laste jaoks majja või aeda lihavõttemune ja maiustusi. Lihavõttejänesest on teateid vähemalt 17. sajandist, mil seda mainis Georg Franck von Franckenau tekstis "De ovis paschalibus" ("Lihavõttemunadest", 1682). Mütoloogias seostuvad jänesed kevade ja viljakusega, munad aga ülestõusmis- ehk munapühadega, mil kristlikus traditsioonis lõpeb paast ning lubatakse taas süüa mune ja liha.
Illimar Pärn

Illimar Pärn (sündinud 27. oktoobril 1988) on eesti suusahüppaja. 2005. aastal oli ta suusahüpete maailma karikasarja Lahti etapil Eesti võistkonna liige. Individuaalselt tegi ta maailma karikasarja debüüdi 2010. aastal Kuopios.
Glen Atle Larsen

Glen Atle Larsen (sündinud 24. augustil 1982 Stordis) on Norra jalgpallur (poolkaitsja/ründaja). Aastal 2002 mängis ta Eesti Meistriliigas FC Floras ja 2002–2003 FC Valgas. Aastatel 2004–2005 mängis ta Šotimaa klubis Dundee ja aastatel 2005–2007 Iirimaa klubis St Patrick's Athletic.
Hans Bentzien

Hans Bentzien (4. jaanuaril 1927 Greifswald – 18. mai 2015 Bad Saarow) oli Saksa DV riigitegelane. Põhikooli lõpetamise järel õppis Hans Bentzien õpetajaks. Ta oli Hitlerjugendi liige ja astus 1944. aastal Natsionaalsotsialistlikku Saksa Töölisparteisse. Samal aastal kutsuti ta esmalt Riigi Tööteenistusse ja novembris mobiliseeriti Wehrmachti. 1945. aastal langes ta Briti vägede kätte sõjavangi. Sõjavangistusest tagasipöördumise järel astus Bentzien 1946. aasta märtsis Saksamaa Kommunistlikku Parteisse, mis sama aasta aprillis sotsiaaldemokraatide sundliitmise järel sai nimeks Saksamaa Sotsialistlik Ühtsuspartei. Parteisse astudes ei varjanud ta oma varasemat liikmesust Natsionaalsotsialistlikus Saksa Töölisparteis. Aastatel 1946–1948 töötas ta õpetajana Greifswaldis. 1948–1950 õppis Bentzien Greifswaldi ülikoolis ja Jena ülikoolis ajalugu. 1950–1955 oli ta parteitööl Geras ja Jenas. 1955–1958 õppis ta Moskvas kõrgemas parteikoolis, mille lõpetas ühiskonnateaduste alal. 1958–1961 oli ta Halle Saksamaa Sotsialistlik Ühtsuspartei ringkonnajuhatuse kultuuri- ja hariduse sekretär. Samal ajal oli ta ka Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee Poliitbüroo kultuurikomisjoni liige. 1961–1966 oli Hans Bentzien Saksa DV kultuuriminister. Ministriametis tekkis Bentzienil konflikt Paul Fröhlichi ja Walter Ulbrichtiga Leipzigi Johannese kiriku ja Ülikoolikiriku varemete lammutamise küsimuses. 1965. aastal avalikustati Lääne-Saksamaa ajakirjanduses Hans Bentzieni omaaegne kuulumine Natsionaalsotsialistlikku Saksa Töölisparteisse. Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee 11. pleenumil 12. jaanuaril 1966 vabastati Hans Bentzien kultuuriministri ametist. 1966–1975 oli Hans Bentzien kirjastuse Neues Leben direktor. 1975–1977 oli ta Saksa DV raadios kuuldemängude osakonna juhataja. 1977–1979 oli ta Saksa DV Riikliku Telekomitee aseesimees. Seejärel töötas ta Saksa DV Televisiooni (Deutscher Fernsehfunk) publitsistikaosakonnas. 1989–1990 oli ta Saksa DV Televisiooni peaintendant. 1997. aastal avaldas ta Claus von Stauffenbergi elulooraamatu "Claus Schenk Graf von Stauffenberg. Der Täter und seine Zeit". Raamatu kordustrükk ilmus 2004. aastal. Elu lõpuperioodil elas Hans Bentzien pensionärina Brandenburgi liidumaal Bad Saarowis. Hans Bentzien : deutscher Politiker und Autor; DDR-Kulturminister (1961-1965); DFF-Generalintendant (1989-1990) Munzinger Hans Bentzien geb. 4. Januar 1927 Greifswald Chronik der Wende Jacqueline Boysen. Hans Bentzien: Claus Schenk Graf von Stauffenberg. Der Täter und seine Zeit Deutschlandfunk, 19. juuli 2004
Saksamaa riigipeade loend

Saksamaa riigipeade loend loetleb Saksamaa riigipead ja selle territooriumil kõrgeimat võimu omanud valitsejad kronoloogilises järjestuses. Suurem osa Saksamaa territooriumist ühendati esmakordselt Karl Suure vallutuste käigus. Tema poja Ludwig Vaga surma järel läks Saksamaa Ida-Frangi riigina Ludwig Sakslase ja tema järglaste võimu alla. Saksamaad valitsenud Frangi keisrid: 800–814 Karl Suur (suri 814) 814–840 Ludwig Vaga (778–840) Selle perioodi valitsejaid vaata lehelt: Saksa-Rooma keisrite ja Saksa kuningate loend Reini Liitu valitses terve selle eksistentsi vältel protektorina Napoleon Bonaparte, sellest jäid välja Preisimaa ja Austria. 1814–1835 Franz I (1768–1835), liidu president ja Austria keiser 1835–1848 Ferdinand I (1793–1875), liidu president ja Austria keiser 1848–1849 ertshertsog Johann von Habsburg-Lothringen (1782–1859), Saksa Impeeriumi regent 1848. aasta revolutsiooni ajal 1849 Friedrich Wilhelm IV (1795–1861), Preisimaa kuningas, valiti sakslaste keisriks, kuid loobus troonist 1849–1866 Franz Joseph I (1830–1916), liidu president ja Austria keiser 1867–1871 Wilhelm I (1797–1888), liidu president ja Preisimaa kuningas 1871–1888 Wilhelm I, Saksa keiser ja Preisimaa kuningas 1888 Friedrich III (1831–1888), Saksa keiser ja Preisimaa kuningas 1888–1918 Wilhelm II (1859–1941), Saksa keiser ja Preisimaa kuningas 1919–1925 Friedrich Ebert (1871–1925), riigipresident 1925–1934 Paul von Hindenburg (1847–1934), riigipresident 1934–1945 Adolf Hitler (1889–1945), Führer ja riigikantsler 1945 Karl Dönitz (1890–1971), riigipresident Selle perioodi Saksamaa valitsejaid vaata leheküljelt: Saksamaa okupatsioonitsoonid Selle riigi valitsejaid vaata leheküljelt: Saksa DV riigipeade loend Liidupresidendid: 1949–1959 Theodor Heuss (1884–1963) 1959–1969 Heinrich Lübke (1892–1972) 1969–1974 Gustav Heinemann (1899–1976) 1974–1979 Walter Scheel (1919–2016) 1979–1984 Karl Carstens (1914–1992) 1984–1994 Richard von Weizsäcker (1920–2015) 1994–1999 Roman Herzog (1934–2017) 1999–2004 Johannes Rau (1931–2006) 2004–2010 Horst Köhler (sündinud 1943) 31. mai – 30. juuni 2010 Jens Böhrnsen (kohusetäitja) 30. juuni 2010 – 17. veebruar 2012 Christian Wulff 17. veebruar 2012 – 18. märts 2012 – Horst Seehofer (kohusetäitja) 18. märts 2012 – 18. märts 2017 Joachim Gauck 19. märtsist 2017 – Frank-Walter Steinmeier
Toonus Pluss

Toonus Pluss on Eesti seiklusmatkaklubi, mis alustas tegevust 1992. aastal. Klubi eestvedajaks on Toomas Uibo. Toonus Pluss tegeleb peamiselt kanuumatkadega, aga korraldatakse ka muid virgestustegevusi. Kanuumatku alustati Ahja jõe Koorvere-Valgemetsa-Kiidjärve-Saesaare-Otteni (Valgesoo) lõigul. Järgitakse loodushoidlikke põhimõtteid: kaldalviibimise paigad koristatakse, matkajatele tutvustatakse jõge ja kanuusõidu tehnilist poolt, kohalikku elanikkonda ja elustikku püütakse võimalikult vähe häirida. Uudse veesõiduki kanuuga korraldatud matkad Ahja jõel olid Eestis esimesed ja Toonus Plussi tööd tunnustati 1997. aastal tiitliga "Lõuna-Eesti parim turismiobjekt/projekt". Klubi nimi on aegade jooksul muutunud (algselt tervisespordiklubi) kuid tegevus on jäänud samaks – looduses mõtestatud liikumise pakkumine. Kanuumatk garanteerib lustaka elamuse. Valgamaalane (vaadatud 3. aprill 2015) REKREATSIOONISÕNASTIK: LOODUSPUHKUS (vee, lume ja metsaga seotud virgestus). U. Erik (vaadatud 3. aprill 2015) Lõuna-Eesti parim turismiobjekt/projekt. (vaadatud 3. aprill 2015) lonelyplanet.com/estonia (vaadatud 3. aprill 2015) Kevadmatk Ahja jõel. A. Erik. Eesti Loodus, aprill 2014 (vaadatud 3. aprill 2015). Rohkelt fotosid ja piirkonna kaart.
Val-d'Oise'i haldusüksuste loend

Val-d'Oise'i departemangu haldusüksuste loend toob ära kõik departemangu haldusüksused (alamdepartemangud, kantonid ja vallad). Lisaks on toodud ka INSEE kood. Vallad Argenteuil, Cergy, Garges-lès-Gonesse ja Sarcelles on jagatud mitme kantoni vahel. Igasse kantonisse, mille vahel on vald jagatud, kuulub ka kindel territoriaalne osa vallast. Argenteuil-Ida kanton Argenteuil-Lääne kanton Argenteuil-Põhja kanton Bezons' kanton Cormeilles-en-Parisis' kanton Herblay kanton Sannois' kanton Beauchampi kanton Beaumont-sur-Oise'i kanton Cergy-Lõuna kanton Cergy-Põhja kanton Eaubonne'i kanton Ermonti kanton Franconville'i kanton L'Hautili kanton L'Isle-Adami kanton Magny-en-Vexini kanton Marines'i kanton Pontoise'i kanton Saint-Leu-la-Forêt' kanton Saint-Ouen-l'Aumône'i kanton Taverny kanton La Vallée-du-Sausseroni kanton (keskusega Auvers-sur-Oise) Vigny kanton Domonti kanton Écoueni kanton Enghien-les-Bains' kanton Garges-lès-Gonesse-Ida kanton Garges-lès-Gonesse-Lääne kanton Gonesse'i kanton Goussainville'i kanton Luzarches'i kanton Montmorency kanton Saint-Gratien' kanton Sarcelles-Edela kanton Sarcelles-Kirde kanton Soisy-sous-Montmorency kanton Viarmes'i kanton Villiers-le-Beli kanton
Pekka Ervast

Pekka Elias Ervast (26. detsember 1875 Helsingi – 22. mai 1934 Helsingi) oli soome okultist ja teosoof. Pekka Ervast oli pärit kultuursest ja vabameelsest rootsikeelsest perekonnast. 1893. aastal asus ta õppima Helsingi Ülikooli filosoofiateaduskonna ajaloo-keeleteadusosakonnas. Kuid ta pettus ülikoolis ja katkestas õpingud 1896. aastal. Teosoofiaga puutus Pekka Ervast esimest korda kokku 1894. aastal. 1895. aasta sügisel astus ta Teosoofia Seltsi Rootsi osakonda. Kui 1907. aastal asutati Teosoofia Seltsi Soome osakond, sai Ervast selle peasekretäriks ja ta oli selles ametis kuni 1917. aastani. Kuid vähehaaval tekkisid Ervastil Teosoofia Seltsiga erimeelsused ning 1920. aastal ta lahkus sealt ja asutas uue organisatsiooni Ruusu-Risti, mille juhatajana ta tegutses kuni oma surmani. Oma eluajal avaldas Pekka Ervast ligikaudu 70 okultistlikku ja esoteerilist raamatut. Ta on maetud Helsingi Hietaniemi kalmistule. Pekka Ervasti koduleht
Monaghani krahvkond

Monaghani krahvkond (iiri keeles Contae Mhuineacháin) on krahvkond Iirimaa põhjaosas Ulsteri provintsis. Krahvkond on nime saanud oma suurima linna ja keskuse Monaghani järgi. Monaghani krahvkond on Ulsteri väikseim pindala kui ka rahvaarvu poolest. Monaghani krahvkonna suurimad linnad on Monaghan, Carrickmacross, Castleblayney, Clones ja Ballybay.
Geštaltteraapia

Geštaltteraapia on psühhoteraapia meetod, millele panid 1940. aastatel aluse Frederick (Fritz) ja Laura Perls. See põhineb kahel mõtteviisil: fenomenoloogia – õpetus, mis aitab astuda hetkeks kõrvale oma tavapärasest mõtlemise viisist, nägemaks erinevust selle vahel, mis tegelikult toimub ja kuidas seda tajutakse läbi kogemuse prisma; eksistentsialism – fookus on inimeste eksistentsil, omavahelistel suhetel, rõõmudel, kannatustel ja muul sellisel, nii nagu seda vahetult kogetakse. Eksistentsialistid arvavad, et inimesed avastavad ja loovad ennast pidevalt uuesti, uusi eesmärke, probleeme ja võimalusi jätkub alatiseks. Geštaltteraapia on holistlik. See käsitleb inimest kui tervikut: tema füüsilist, psühholoogilist, intellektuaalset, emotsionaalset, interpersonaalset ja spirituaalset osa. Geštaltteraapia õpetab teadlik olema, keskendudes siin ja praegu tajumisele ja tundmisele interpreteerimise ja eelarvamuste kütkes olemise asemel. See, mida otseselt tajutakse ja tuntakse, on usaldusväärsem seletustest ja interpretatsioonidest. Teadlikus kontaktis teiste inimeste ja keskkonnaga suurenevad võimalused kvaliteetsete suhete tekkeks ning ollakse võimeline avastama uusi, loovaid lahendusi oma heaolu suurendamiseks.
Mall Siniveer

Mall Siniveer (sündinud 12. märtsil 1950) on eesti muuseumitöötaja, kauaaegne Harjumaa Muuseumi peavarahoidja. Mall Siniveer lõpetas 1968. aastal Keila 1. Keskkooli. Kõrghariduse omandas ta 1985. aastal lõpetades Tallinna Pedagoogilise Instituudi raamatukogunduse ja bibliograafia erialal. Ta on töötanud Eesti Ajaloomuuseumis ja 1988. aastast Harjumaa Muuseumi peavarahoidjana. Alates 2015. aastast jätkab Siniveer samas fondihoidjana. Veebruarist 2024 pensionil. Siniveer on üks neist Keila kodu-uurimisringi liikmetest, kes tegid 1985. aastal kodanikualgatuse korras oma kirjaga täitevvõimu ametkondadele ettepaneku Harjumaa Muuseumi asutamiseks. Viimane loodigi 30. augustil 1988 ja Mall Siniveer on olnud selle muuseumi ülesehitajaid. Ta on juhtinud mitmeid eksponaatide kogumisretki Keilas ja selle ümbruses, hiljem ka teistes Harjumaa valdades. Siniveer on lisaks muuseumi kogu hoidmisele näituseideede autor ja näituste koostaja, samuti asjatundlik nõuandja Keila ajalugu puudutavates küsimustes. 2012 – Keila kultuuripreemia (Keila kultuuri- ja ajalooväärtuste hoidmise eest) 2018 – Harjumaa Muuseumi teenetemärk 2024 - Keila linna aumärk nr. 4, Keila linna teenetemärk. Keila linna kultuuripreemiatele on esitatud rekordarv kandidaate. eestielu.ee. 21.01.2012. Raamatukogunduse ja bibliograafia eriala lõpetajad. www.tlu.ee. Töötajad. Harjumaa Muuseum. Keila linna kultuuripreemia laureaadid. Keila Leht. 03.02.2012. Muuseumiöös oli tähti. www.eestielu.ee. 23.05.2014.
Parlament

Parlament on üleriigiline seadusandlik esinduskogu ja -asutus, mille liikmed on valitud üldistel ühetaolistel otsestel salajastel vabadel valimistel. Lisaks seaduste vastuvõtmisele on sageli parlamendi pädevuses teiste riigijuhtimise asutuste valimine, nimetamine ja kinnitamine ning poliitiline ja õiguslik kontroll nende tegevuse üle. Tavaliselt on parlamendi oluline ülesanne riigieelarve kinnitamine. Eesti parlament on Riigikogu. Skandinaavia traditsioonis tuleneb parlamendi nimetus enamasti sõnast "ting", mis tähendab rahvakogunemist, kus arutatakse kogukonna asju. Sageli ongi parlamendid saanud alguse sellistest koosolekutest, näiteks Novgorodi vabariigi kõrgeim võimuorgan veetše. Teine parlamentaarne traditsioon pärineb monarhidele nõuandvatest kogudest. Parlament eksisteerib ka mõnes sellises riigis, kus sel tegelikku võimu pole. Ehkki Nõukogude Liitu valitses sisuliselt Nõukogude Liidu Kommunistlik Partei, valiti riigis formaalselt kõrgeim riigivõimuorgan NSV Liidu Ülemnõukogu. Parlament võib olla ühe- või kahekojaline. Üldjuhul tulenevad kahekojalised parlamendid keskaegsetest seisuste esindustest, kus üks koda esindas aadlit ja teine lihtrahvast. Demokraatia alged kujunesid Vana-Kreekas, kuid tänapäeva mõistes parlamente seal ei olnud, sest kõrgeimasse seadusandlikku organisse buleesse inimesi ei valitud, vaid loositi. Rooma riiki valitsenud senatit ei valitud samuti, vaid selle koosseisu määras vabariigi ajal tsensor, keisririigi ajal keiser. Tänapäeva parlamentidest on kõige vanem Hispaania parlament, mille eellaseks on 1188 Leóni kuningriigi esinduskogu Cortes, mille oli kokku kutsunud Alfonso IX, kui 17-aastaselt võimule sai. Sõna "parlament" pärineb Inglismaalt aastast 1236. Enne seda kutsuti kuninga nõunike lähimat ringi nõukoguks (council). Alamkoda Liitriik Parlamentarism, parlamentaarne vabariik, presidentaalne vabariik, parlamentaarne monarhia Senatid Ülemkoda VVK: Valimisõiguse üldpõhimõtted Antiigileksikon, 1. kd, lk 91, 112 Antiigileksikon, 2. kd, lk 166-167
Jonatan Johansson

Jonatan Lillebror Johansson (sündinud 16. augustil 1975 Stockholmis) on Soome endine jalgpallur (ründaja). Klubikarjääri jooksul mängis Johansson Soome klubides Pargas (1994), TPS (1995–1997 ja 2010–2011), Eesti Meistriliiga klubis FC Flora (1997), Šotimaa klubides Rangers (1997–2000), Hibernian ja St Johnstone (2009–2010), Inglismaa klubides Charlton Athletic (2000–2006) ja Norwich City (2006) ning Rootsi kõrgliiga klubis Malmö FF (2006–2008). Soome jalgpallikoondises mängis Johansson aastatel 1996–2010 kokku 106 korda ja lõi 22 väravat. Pärast jalgpallurikarjääri lõppu on Johansson töötanud treenerina Šotimaal ja Soomes. Aastatel 2018–2019 oli ta Šotimaa klubis Greenock Morton peatreener. Alates 2020. aastast on ta olnud TPS-i peatreener.
Martin Loo

Martin Loo (sündinud 9. aprillil 1988 Tallinnas) on eesti jalgrattur. Ta on tulnud 18 korral Eesti meistriks: 2010–2019 ja 2021 maastikusõidus, 2017 maastikumaratonis, 2015–2018 ja 2020 tsüklokrossis ning 2021 teatekrossis. Tema õde on jalgpallur Katrin Loo.  Martin Loo – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Biograafia ESBL-is
Aleksandr Kulik

Aleksandr Kulik (sündinud 23. juulil 1981 Sillamäel) on Eesti endine jalgpallur. 2009–2011 mängis ta klubis JK Sillamäe Kalev. 2011–2012 mängis ta Narva Transis. Detsembris 2014 määrati talle 6-aastane mängukeeld (kuni 5. detsembrini 2020) kihlveopettuses osalemise eest. Üheksale isikule määrati eluaegne jalgpallis tegutsemise keeld Aleksandr Kulik laastas kaks korterit ja kaotas lepingu FC Floraga, Õhtuleht, 15. august 2003.
Aleksei Vasko

Aleksei Vasko (sündinud 13. veebruaril 1988) on eesti jalgpallur. Ta on mänginud Lasnamäe Ajaxis. Ta on mänginud ka Eesti poiste jalgpallikoondises.