laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Kurista mõis (Võnnu)

Kurista mõis (saksa keeles Kurrista) oli rüütlimõis Võnnu kihelkonnas Tartumaal. Mõis rajati pärast Põhjasõda Ahja mõisast eraldatud alast. Mõisa asutamisest saadik kuni aastani 1902 olid mõisa omanikud Villebois'd. Mõisa viimane omanik oli Martha Paul (sündinud Reichelt). Mõisa peahoone ehitati 19. sajandi II poolel. Peahoone on tellistest ja enamikus ühekorruseline. Peahoone on säilinud tänapäevani. Peahoonet ümbritseb suur park. Kurista mõis Eesti mõisaportaalis (vaadatud 25.02.2016) Kinnistute register. Nr 83. Kurista mõis [1]. Maiste, Juhan. Nutt, Nele. Tartumaa mõisad. Näituse "Kaotatud paradiis" kataloog. − Eesti Põllumajandusülikool. Maastikuarhitektuuri eriala toimetised II. Balti villa rustica II. Tartu: 2005. Lk 46. Praust, Valdo. Tartumaa mõisad. Tallinn: Tänapäev, 2008. Lk 166-7. Kurista mõis Eesti mõisaportaalis
Leevi mõis (Võnnu)

Leevi mõis (saksa keeles Lewiküll) oli Vastse-Kuuste mõisa kõrvalmõis Võnnu kihelkonnas Tartumaal. http://www.mois.ee/pikkniml.shtml (vaadatud 25.02.2016) Leevi mõis (Võnnu) Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris Leevi mõis (Võnnu khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis
Sarakuste mõis

Sarakuste mõis (saksa keeles Sarrakus) oli rüütlimõis Võnnu kihelkonnas Tartumaal. Mõis rajati 18. sajandi II poolel Kurista mõisast eraldatud alast. Mõisal oli läbi aegade palju omanikke. Enne 1919. aasta mõisate võõrandamist kuulus mõis Nolckenitele. Mõisa peahoone ehitati tõenäoliselt 19. sajandi keskel. Peahoone oli kahekorruseline ja historitsistlikus stiilis. Peahoone hävis 1944 Teise maailmasõja Emajõe lahingutes. Pärast peahoone hävimist taastati hoone ühekorruselisena. Tänapäeval on see taastatud hoone varemetes. Sarakuste mõis Eesti mõisaportaalis (vaadatud 25.02.2016) Maiste, Juhan. Nutt, Nele. Tartumaa mõisad. Näituse "Kaotatud paradiis" kataloog. − Eesti Põllumajandusülikool. Maastikuarhitektuuri eriala toimetised II. Balti villa rustica II. Tartu: 2005. Lk 79. Sarakuste mõis Eesti mõisaportaalis
Teine Ungari vabariik

Teine Ungari vabariik (ungari: Második Magyar Köztársaság) oli parlamentaarne vabariik, mis asutati pärast Ungari kuningriigi lagunemist 1. veebruaril 1946. 20. augustil 1949 sai riigist Ungari Rahvavabariik. Septembrist 1944 aprillini 1945, teise maailmasõja lõpufaasis, okupeeris Punaarmee Ungari. Budapesti piirati peaaegu kaks kuud ja suur osa linnast hävines piiramise käigus. Ei lääneliitlased ega ka Nõukogude Liit ei pooldanud muutusi Ungari piiride suhtes, nii et 1947. aasta rahulepingus, millele ka Ungari alla kirjutas, oli kirjas, et 1938. aasta Viini lepinguga määratud otsused on kuulutatud kehtetuks. See tähendas, et Ungari piir tõsteti tagasi sinna, kus see oli olnud 1. jaanuaril 1938 ja Ungari kaotas kõik alad, mis olid saadud vahemikus 1938–1941. Aastatel 1946–1948 saadeti umbes pool Ungari saksa vähemusest (250 000 inimest) Saksamaale. Toimus sunniviisiline rahvavahetus Ungari ja Tšehhoslovakkia vahel. Nõukogude väed seadsid 21. detsembril 1944 enne Budapesti hõivamist Debrecenis sisse uue valitsuse. Zoltán Tildyst sai ajutine peaminister. Novembris 1945 toimunud valimised võitis Sõltumatute Väikeomanike partei, kes kogus 57% häältest. Ungari Kommunistlik Partei sai vaid 17% häältest. Nõukogude Liidu Ungari kontrollkomisjoni esimees marssal Kliment Vorošilov keeldus lubamast Väikeomanike parteil valitsust moodustada. Selle asemel moodustas Vorošilov ise valitsuse, milles mängisid võtmerolle peamiselt kommunistid. 1946. aastal hääletas parlament presidendiks Väikeomanike partei esimehe Zoltán Tildy. Ferenc Nagyist sai peaminister. Mátyás Rákosist sai peaministri asetäitja.
David Foster Wallace

David Foster Wallace (21. veebruar 1962 Ithaca, New Yorgi osariik – 12. september 2008 Claremont, California) oli USA kirjanik ja filosoof. Ta oli moraalifilosoof James D. Wallace'i poeg. Tema tuntuim teos on romaan "Infinite Jest" (1996). Eesti keeles on ilmunud valik jutustusi jutukogust "Brief Interviews with Hideous Men" (1999) pealkirjaga "Teatavate piiride poorsusest" (2019). Ta kannatas depressiooni all ja lõpetas elu enesetapuga. 1987 – Whiting Award 1996 – Lannan Literary Award 1996 – Salon Book Award 1997 – Aga Khan Prize for Fiction 2012 – Pulitzeri preemia nominent lõpetamata romaani "The Pale King" eest Caryn James. Wittgenstein Is Dead and Living in Ohio, nytimes.com/books, 1. märts 1987, raamatu "The Broom of the System" arvustus James Ryerson. Consider the Philosopher, nytimes.com/magazine, 12. detsember 2008 Tom Bissell. Great and Terrible Truths, nytimes-com/books/review, 24. aprill 2009 Michiko Kakutani. Maximized Revenue, Minimized Existence, nytimes.com, 31. märts 2011
Arnold Jürimäe

Arnold Jürimäe (kuni 1937 Arnold Jürjenson; 20. november 1919 Uue-Põltsamaa vald, Viljandimaa – 2. aprill 2004 Tartu) oli eesti metsateadlane. Ta lõpetas 1938. aastal Põltsamaa Ühisgümnaasiumi humanitaarharu ja astus 1939. aastal Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonda. Ta lõpetas 1945. aastal Tartu Riikliku Ülikooli metsanduse eriala. Ta oli aastatel 1946–1949 Tartu Riikliku Ülikooli põllumajandusteaduskonna metsakasvatuse kateedri aspirant. Ta kaitses Eesti Põllumajanduse Akadeemias 1958. aastal väitekirja "Ельники Эстонской ССР и мероприятия по улучшению их санитарного состояния" (Eesti NSV kuusepuistud ja abinõud nende sanitaarse seisukorra parandamiseks) ning sai põllumajanduskandidaadi kraadi. Ta oli aastatel 1945–1946 Tartu Riikliku Ülikooli põllumajandusteaduskonnas metsakasvatuse kateedri vanemlaborant, aastatel 1949–1950 metsatakseerimise kateedri vanemtehnik ning aastatel 1950–1951 metsakultuuride kateedri assistent ja vanemõpetaja. Ta töötas aastatel 1953–1957 Eesti Põllumajandusprojektis tehniku ja insenerina. Ta oli aastatel 1951–1953 Eesti Põllumajanduse Akadeemia metsakultuuride kateedri assistent ja vanemõpetaja, aastatel 1957–1958 maaparanduskateedri assistent, aastatel 1958–1963 vanemõpetaja ning aastatel 1963–1965 dotsendi kohusetäitja ja alates 1965. aastast dotsent. 1966 – "Metsamaade kuivendamine". Eesti Põllumajanduse Akadeemia. Tartu 1966. 1969 – "Veemajanduse ökonoomika maaparanduse osakonna üliõpilastele". Eesti Põllumajanduse Akadeemia. Tartu 1969. 1982 – "Maaparandus. Õpik sovhoostehnikumidele ja EPA üliõpilastele". Valgus. Tallinn 1982. Tema poeg oli spordipedagoog Toivo Jürimäe ja teine poeg on sporditeadlane ja -pedagoog ning Tartu Ülikooli professor Jaak Jürimäe. Gümnaasiumid, progümnaasiumid ja kutsekoolid saatsid noori ellu. Sakala nr 65, 3. juuni 1938, lk 5. 1994 – Album Academicum Universitatis Tartuensis. III köide. Tartu 1994, lk 361. 2000 – "Jürimäe, Arnold". // Eesti teaduse biograafiline leksikon. I kd, A-Ki. Tallinn 2000, lk 499. Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918–1944 Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.
Helimoonutus

Helimoonutus on audiosignaali soovimatu muutus, mis avaldub lineaarmoonutusena ja mittelineaarmoonutusena. Lineaarmoonutus väljendub selles, et elektroakustika seadise (nt mikrofoni) või elektroonikaseadme (nt võimendi) amplituudi-sagedustunnusjoon pole kogu talitlussagedusala ulatuses sirgjooneline (lineaarne). Signaali amplituudi sagedussõltuvuse ehk sageduskäigu ebaühtlust väljendatakse piirsageduste juures detsibellides. Näiteks 20 Hz – 20 kHz, –3 dB tähendab, et võimendus võib olla märgitud piirsagedustel 3 dB võrra väiksem kui sagedusel 1000 hertsi. Tekkinud lineaarmoonutust on võimalik sageduskäigu hilisema korrigeerimisega teatud piires vähendada.  Pikemalt artiklis Mittelineaarmoonutus Seda moonutust põhjustab elektriahela või võimenduselemendi ülekandefunktsiooni mittelineaarsus, mispuhul elemendi väljund- ja sisendsuuruse amplituudide vahel esineb mittelineaarseos. Näiteks võimendi korral hakkab siis väljund- ja sisendpinge vahelist sõltuvust väljendav tunnusjoon erinema sirgjoonest seda enam, mida suurem on sisendpinge. Seejuures lisanduvad väljundis siinussignaalile sagedusega f0 sellega kordsed ehk harmoonilised sagedused 2f0, 3f0 jne, mille osatähtsust väljendab harmoonmoonutustegur. Lisandunud harmoonilised sageduskomponendid moodustavad kombinatsioontoone, s.o uusi, seejuures ka mitteharmoonilisi võnkumisi, mida väljendab ristmodulatsioonoonutus. ENE, 6. kd, 1992, lk 403 Ilmar Eiskop, Aleksander Sillart. Akustika ja helitehnika. Tallinn, Valgus, 1988 Eerik Lossmann. Helitehnika ja akustika: Mürad, häired ja moonutused. (Loenguslaidid)
Maade haaramine

Maade haaramine või ka maade hõivamise all mõistetakse suuremahulisi tehinguid maaga, mille käigus rahvusvahelised või kohalikud ettevõtjad, avalik-õiguslikud juriidilised isikud või füüsilised isikud ostavad või rendivad suuri maatükke arengumaades. Rahvusvaheliselt tunnustatud ühtset definitsiooni maade haaramise kohta ei ole. Termin „maade haaramine“ viitab 21. sajandil suuremahulistele tehingutele maaga, mille arv suurenes järsult pärast 2007.–2008. aasta ülemaailmset majanduskriisi. Toiduhindade järsk tõus ülemaailmse majanduskriisi ajal põhjustas arenenud riikides vajaduse kindlustada end toiduga ning uued majanduslikud võimalused, mis avanesid sellega seoses põllumajanduslikele investoritele, tõid omakorda kaasa kiire suuremahuliste põllumajanduslike investeeringute sissevoolu globaalsesse lõunasse. Suures ulatuses on maade haaramine leidnud aset Aafrikas, Lõuna-Ameerikas ja teistes sellistes piirkondades, kus maa hind on odavam kui arenenud riikides ja maailmas keskmiselt. Investeeringud pärinevad peamiselt rahvusvahelistest ettevõtetest ning nende eesmärgiks on tööstuslik toidu ja biokütuste tootmine. Hoolimata sellest, et Maailmapank on püüdnud maade haaramise juures esile tuua selle positiivset mõju kohalikule kogukonnale, on selline tegevus leidnud palju kriitikat mitmete kodanikuühiskonna organisatsioonide ja liikumiste poolt põhjusel, et maade haaramisel on suur negatiivne mõju kohalikule kogukonnale. Üha enam globaliseeruv maailm ja sellest tingitud kapitali vaba liikumine; rahvastiku juurdekasv ja linnastumine; kasvav nõudlus toidule ja bioenergiale; suurenev vajadus looduslike toormaterjalide järele; ellu viidud põllumajandus- ja keskkonnapoliitika varjuküljed; võimalus spekuleerida maa väärtuse tõusu ja tulevaste toetuste arvel. Peretaludel põhinev põllumajandusmudel asendub suurtootmisel põhineva tööstusliku põllumajandusega; väheneb kohalike toiduga kindlustatus, kuna suurem osa investeeringute abil kasvatatud saagist veetakse riigist välja; maapiirkondades kaovad töö- ja elukohad; maaelu hääbumine; säästva põllumajanduse asendamine monokultuuridel põhineva laiaulatusliku põllumajandustööstusega; bioloogilise mitmekesisuse vähenemine; keemiliste väetiste ja pestitsiidide ülemäärane kasutamine. [1] (vaadatud 25.02.2016)
Nicola Fago

Francesco Nicola Fago; hüüdnimi II Tarantino (26. veebruar 1677 Taranto – 18. veebruar 1745 Napoli) oli itaalia barokiajastu helilooja. Ooperid: "Il Radamista" (1707) "L'Astarte" (1709) "Cassandra Indovina" (1711) "Lo Masiello" (1712) "La Dafne" (1714)
Félix Ziem

Félix-Francois Georges Philibert Ziem (26. veebruar 1821 Beaune – 10. november 1911 Pariis) oli prantsuse maalikunstnik, Barbizoni koolkonna esindaja. Ziem alustas kunstiõpinguid Dijoni arhitektuurikoolis ja töötas mõnda aega arhitektina. 1839. aastal kolis Marseillesse, kus Adolphe Monticelli tutvustas talle maalikunsti põhitõdesid. Aastail 1845–1848 reisis Itaalias, kus põhiliselt tegeleski maalikunstiga. Hobist sai põhitegevusala. Veneetsias valmisid tal maastikumaalid, portreed ja natüürmordid. Aastal 1849 esitleti tema töid Pariisi Salongis (Salon de Paris) ja need olid mitu aastat püsiekspositsioonis. Aastal 1857 tunnustas Prantsusmaa valitsus teda Auleegioni ordeni rüütlikraadiga. Félix Ziem suri 1911. aastal ja ta maeti Père-Lachaise'i kalmistule. Veneetsia Suur Kanal  Félix Ziem – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Porkuni vald

Porkuni vald (saksa keeles Borkholm) oli vald Väike-Maarja kihelkonnas Viru kreisis ja Viru maakonnas, aastatel 1866–1939. Vallamaja asus Assamalla külas. Valla pindala oli 159 km² ja elanikke oli 2387 (1934. aasta seisuga). Vallas oli 507 talundit ja elamut ning need kasutasid 11 236 ha maad (1929. aasta seisuga). Vallas, Porkuni mõisas asus muu hulgas Riigi Kurttummade Kool. 1893. aastal liideti Porkuni vallaga Pandivere ja Raeküla vald. 1939. aasta vallareformiga moodustati väikeste piirimuudatustega Porkuni vallast Assamalla vald ja Küti ning Porkuni valla aladest moodustati Küti vald; Vao ja Porkuni valla aladest moodustati Vao vald. Porkuni vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917 (vaadatud 26.02.2016) Eesti entsüklopeedia. 7. köide: NÕUK–RAH. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 1994, lk 417. Maa-ameti kaardirakendused Eesti Entsüklopeedia. 6. köide: Muther–Rakitse. Tartu: Loodus, 1936, lk 909. Väljavõte 776. Vabariigi Presidendi otsus nr. 88., Riigi Teataja, nr. 87, 14 oktoober 1938 Porkuni vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917
Puurmani vald (Kursi kihelkond)

Puurman(n)i vald (saksa keeles Talkhof) oli vald Tartumaal Kursi kihelkonnas. Vallamaja asus tänapäeva Laasme küla aladel. Valla pindala oli 162 km² ja elanikke oli 2164 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939[viide?]. Vallas oli 405 talundit ja elamut ning need kasutasid 9184 ha maad (1929. aasta seisuga). 1892 liideti Puurmani vallaga Saduküla vald ja Puurmani kirikuvald. Maa-ameti kaardirakendused Eesti Entsüklopeedia. 6. köide: Muther–Rakitse. Tartu: Loodus, 1936, lk 1130. Puurmani vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917 (vaadatud 26.02.2016) Puurmani vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917
Surju valla vapp

Surju valla vapp on Pärnu maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Surju valla vapp. Vapp kinnitati riigisekretäri poolt 7. veebruaril 1996. Vapi autor on Priit Herodes Surju valla vapi rohelisel kilbil on kuldne vai. Kilbi ülemisel poolel kõrvuti kolm vastandvärvides kuuske (kaks kuldset, üks roheline). Kilbi roheline värvus ning jaotus viitavad metsadele, mis hõlmavad 2/3 valla territooriumist. Kuldne on Pärnumaa vapivärvus. Vai sümboliseerib Reiu jõge ning kuused märgivad seda, et Surju vald koosneb kolme endise valla aladest. Valla vapi kujutist kasutatakse: Valla vapi kujutist võivad oma pitsatitel kasutada ainult Surju Vallavalitsus ja Vallavolikogu. Valla kirjaplangil. Valla üldplangil. Vallavalitsuse ja vallavolikogu poolt välja antud trükistel, meenetel, reklaamidel ja embleemidel. Valla piire tähistavatel märkidel. Muudel juhtudel vallavalitsuse loal. Valla vapi kujutis peab mõõtmetest olenemata vastama etalonkujutisele. Surju valla lipp Surju valla koduleht Sümbolid ja nende kasutamine Surju valla sümboolika valla kodulehel Omavalitsuste sümbolid Riigikantselei lehel - Surju vald
Raadi vald

Raadi vald (saksa keeles Ratshof) oli vald Tartumaal Tartu-Maarja kihelkonnas. Valla pindala oli 124 km² ja elanikke oli 2128 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939. Vallas oli 420 talundit ja elamut ning need kasutasid 8536 ha maad (1929. aasta seisuga). Vallamaja asus tänapäeva Kõrveküla aladel. 1891 liideti Raadi vallaga Jaama, Maramaa ja Vasula vald. Eesti Entsüklopeedia. 6. köide: Muther–Rakitse. Tartu: Loodus, 1936, lk 1302. Raadi vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917 (vaadatud 26.02.2016) Eesti entsüklopeedia. 7. köide: NÕUK–RAH. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 1994, lk 644. Maa-ameti kaardirakendused Raadi vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917
Baisogala vald

Baisogala vald (leedu keeles Baisogalos seniūnija) on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Radviliškise rajooni territooriumil. Valla pindala on 131 km². 2011. aasta seisuga elas seal 4024 inimest. Valla keskuseks on Baisogala alev (2011. aastal oli seal 2034 elanikku), vallamaja aadress on Mokyklos g. 4,. Vallavanem on Romas Kalvaitis. Teine alev selles vallas on Palonai (aastal 2011. oli seal 345 elanikku). Baisogalos seniūnija. Radviliškio rajono savivaldybė, vaadatud 26.02.2016. [Radviliškio r. sav., vaadatud 26.02.2016.
Tahkuranna valla lipp

Tahkuranna valla lipp on Pärnu maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Tahkuranna valla lipp. Lipp kinnitati 29. augustil 1995. Valla lipuks on ruudukujuline vapilipp. Kangas on jagatud horisontaalse lainelise joonega kaheks väljaks. Ülemine sinine väli on kitsam ning alumisel kollasel väljal on sinine kaheksaharuline täht milles valge veskikivi. Lipu normaalmõõtmed on 105×105 cm Kollane värvus pärineb Pärnumaa vapilt. Kollane sümboliseerib päikest ja liivarandu, samuti elujõudu ning rõõmu. Sinine tähistab merd ning kõike sellega seonduvat. Kaheksaharuline täht sümboliseerib vaimuvalgust, haridust ja taassündi. Veskikivi pärineb Tahkuranna vallas sündinud Konstantin Pätsi vapilt. Tahkuranna valla lippu kasutasid volikogu ja vallavalitsus vallavalitsuse hoones, hoone ees ja ürituse toimumiskohas: Sõprusvaldade päevadel Tahkuranna vallas. Valla päevadel sõprusvaldades. Kujunduselemendina ülevallalistel hariduse-, kultuuri- ja spordiüritustel ning samalaadsetel üritustel dekoratiivgruppides teistes vabariigi valdades. Tahkuranna valda sümboliseerivatel suveniiridel. Tahkuranna valla lipu kasutamine kodanike ja juriidiliste isikute poolt kujunduselemendina oma atribuutikal, samuti valla lipuga kujundatud atribuutika valmistamine müümise eesmärgil toimus vaid Tahkuranna Vallavalitsuse loal tasu eest litsentsi väljaandmisega. Tasu suuruse ja võtmise korra kehtestas vallavalitsus. Tahkuranna valla lipu kasutamine vallakujunduselemendina ja suveniiridel toimus ainult kooskõlastatult vallavalitsusega. Tahkuranna valla vapp Tahkuranna valla sümboolika valla kodulehel Tahkuranna valla sümboolika Riigikantselei kodulehel
Jõgeva maavalitsus

Jõgeva maavalitsus oli Jõgeva maavanemat teenindav riigiasutus, mis asus Jõgeval aadressil Suur 3. Viimane Jõgeva maavanem oli Viktor Svjatõšev. Jõgeva maavalitsuse struktuuriüksused olid kantselei, mille eesotsas on maasekretär, ja kaks osakonda: arengu- ja planeeringuosakond ning haridus- ja sotsiaalosakond. Maavalitsuse juures tegutseb ka mitu komisjoni: sealhulgas Jõgeva maakonna alaealiste komisjon (moodustatud 2010) ja Jõgeva maakonna loomatauditõrje komisjon (moodustatud 2015). Eesti maavalitsuste tegevus lõpetati 1. jaanuarist 2018. https://jogeva.maavalitsus.ee/maavanem (vaadatud 26.02.2016) https://jogeva.maavalitsus.ee/struktuur (vaadatud 26.02.2016) https://jogeva.maavalitsus.ee/komisjonid-ja-noukogud (vaadatud 26.02.2016) Riigikogu kiitis heaks maavalitsuste tegevuse lõpetamise seaduse
Rootsi Eestlaste Esindus

Rootsi Eestlaste Esindus (lühend REE; rootsi keeles Esternas Representation i Sverige) oli Rootsis elavate eestlaste keskorganisatsioon. REE tegutses 1956–1993. REE õigusjärglane on 1993 moodustatud Rootsi Eestlaste Liit. REE ülesannete seas oli kaitsta rootsieestlaste rahvuslikke, kultuurilisi ja sotsiaalseid huvisid. Ülesannete täitmiseks tegi REE mitmeid ettepanekuid ka Rootsi Riigipäevale. REE valis 29.-30. septembril 1956 omale esinduskogu, niinimetatud rootsieestlaste parlamendi. Esinduskogu oli 100-kohaline ja 1956. aastal kandideeris sellele 174 inimest. Üle Rootsi oli valimisõiguslikke eestlasi umbes 17 000, kellest 5101 käis valimas. Pärast 1956. aasta esinduskogu kokkusaamist, moodustati mitmeid komisjone, näiteks poliitiline välis- ja kodumaakomisjon, kultuuri- ja noortetöö ja koolikomisjon. Esinduskogus endas tekkisid rühmitused, näiteks Rahvuslik Koostöö Keskus, Eesti Vabadusliit, Rahvuslik Parempoolne Rühm. Esinduskogu peeti üleval annetuste ja igal aastal korraldatava loteriiga, hiljem sai REE toetust ka Rootsi riigipäevalt. Aastast 1957 andis REE teateteenistus välja ajakirja Rahvuslik Kontakt. 1971 alustas REE juures tööd Eesti Kultuurarhiiv. Rootsi Eestlaste Esinduse esinduskogu valimised 1959 Rootsi Eestlaste Esinduse esinduskogu valimised 1962 Rootsi Eestlaste Esinduse esinduskogu valimised 1974 Rootsi Eestlaste Esinduse esinduskogu liikmete loend https://web.archive.org/web/20150104082126/http://www.rootsieestlasteliit.org/reli-too/ajalugu (vaadatud 26.02.2016)
Roela vald (Viru-Jaagupi kihelkond)

Roela vald (saksa keeles Ruil) oli vald Virumaal Viru-Jaagupi kihelkonnas. Valla pindala oli 212 km² ja elanikke oli 2602 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939. Vallas oli 555 talundit ja elamut ning need kasutasid 9649 ha maad (1929. aasta seisuga). Vallamaja asus Viru-Roelas. Vallas asus Roela asundus ja Roela küla. 1893 liideti Roela vallaga Tudu vald. 1939. aasta vallareformiga moodustati mõneti muudetud piirides uus Roela vald. Eesti Entsüklopeedia. 7. köide: Rakk–Tanukad. Tartu: Loodus, 1936, lk 271. Roela vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917 (vaadatud 26.02.2016) Maa-ameti kaardirakendused Roela vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917
Ropka vald (Tartu-Maarja kihelkond)

Ropka (saksa keeles Ropkoy) oli vald Tartumaal Tartu-Maarja kihelkonnas. Valla pindala oli 63 km² ja elanikke oli 1534 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939[viide?]. Vallas oli 289 talundit ja elamut ning need kasutasid 5104 ha maad (1929. aasta seisuga). Vallamaja asus Külitse külas. 1892 liideti Ropka vallaga Karlova vald. Eesti Entsüklopeedia. 7. köide: Rakk–Tanukad. Tartu: Loodus, 1936, lk 339. Ropka vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917 (vaadatud 22.02.2016) Maa-ameti kaardirakendused Ropka vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917
Rägavere vald (Viru-Jaagupi kihelkond)

Rägavere vald (saksa keeles Raggafer) oli vald Virumaal Viru-Jaagupi kihelkonnas (teistel andmetel Rakvere kihelkonnas), Rakvere kreisis ja Viru maakonnas. Valla pindala oli 162 km² ja elanikke oli 3003 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939[viide?]. Vallas oli 694 talundit ja elamut ning need kasutasid 10 296 ha maad (1929. aasta seisuga). Vallamaja asus Kantkülas. 1893 liideti Rägavere vallaga Mõdriku, Põlula ja Vaeküla vald. Viru-Jaagupi kihelkonna Rägavere valla koosseisus olid: Vaeküla mõis, Mõdriku mõis, Põlula mõis, Rägavere mõis, Roosna ja Aru (Rägavere mõisa karjamõisad), Võlumäe karjamõis, Põlula-Uuemõisa (Põlula krjm-d), Mätse (Põlula küla, Aasuvälja küla) ja "Obekatko" (?) 1939. aasta vallareformiga moodustati Rägavere vald — maa-alaga, mis moodustus: a) senise Rägavere valla maa-alast, välja arvatud osa Vetiku küla maa-alast ning Undla nr. A-104 ja Kuivasaare nr. A-105 talude maa-alad; b) senise Pada valla Urtja, Põdri ja Haansalu külade, Aaria ja Kabala asunduste, Prüningi ja Lilleoru talude maa-aladest ning raudteemajade piirkonnast. Viru-Jaagupi kihelkond Rägavere vald (1939) Rägavere vald Eesti Entsüklopeedia. 7. köide: Rakk–Tanukad. Tartu: Loodus, 1936, lk 403. Rägavere vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917 (vaadatud 22.02.2016) Maa-ameti kaardirakendused Väljavõte 776. Vabariigi Presidendi otsus nr. 88., Riigi Teataja, nr. 87, 14 oktoober 1938 Rägavere vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917
Salla vald (Simuna kihelkond)

Salla vald (saksa keeles Sall) oli vald Virumaal Simuna kihelkonnas. Valla pindala oli 176 km² ja elanikke oli 2731 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939[viide?]. Vallas oli 598 talundit ja elamut ning need kasutasid 12 487 ha maad (1929. aasta seisuga). Vallas asus Salla asundus ja Salla küla. Vallamaja asus Salla külas. 1893 liideti Salla vallaga Emumäe, Kohila, Käru, Lasinurme, Mõisamaa, Selli ja Tammiku vald. 1939 moodustati haldusreformi käigus mõningaste piirimuutustega uus Salla vald. Eesti Entsüklopeedia. 7. köide: Rakk–Tanukad. Tartu: Loodus, 1936, lk 526. Salla vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917 (vaadatud 26.02.2016) Maa-ameti kaardirakendused Simuna vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917