laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Eesti NSV teeneline treener

Eesti NSV teeneline treener on Eesti NSVs välja antud aunimetus. Aunimetust andis Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidium "kõrge kvalifikatsiooniga treeneritele suurte teenete eest kehakultuuri ja spordi edendamisel ja noorte sporti kaasamisel ning sportlaste õpetamise, kasvatamise ja suurvõistlustel edukaks esinemiseks ettevalmistamise eest." 1966 Herbert Abel, Ivan Dratšov, Jaroslav Dudkin, Mihhail Fadejev, Voldemar Hünerson, Harry Kalamäe, Ilmar Kivi, Herbert Rand, Friedel Raudsepp, Ervin Uuk 1967 Aleksi Ilves, Jaan Jürgenstein, Ernst Kuzmanov, Karl Leman, Mihkel Leppik, Selma Multer, Endel Nelis, Vaike Paduri, Aita Peters, Uno Tõnnus 1968 Harry Arumeel, Jaan Gutmann, Klavdi Jadlovski, Leo Kivi, Jaan Küünemäe, Evelin Lestal, Raimond Mürk, Johannes Peets, Hans Torim, Taimu Viir 1969 Feliks Hiie, Jüri Kurul, Aleksander Lohk, Raimund Pundi, Märt Sepik 1970 Aleksandr Goldrin, Endel Helme, Hans Kaasik, Karl Kivastik, Ilse Mikko, Alfred Pisuke, Jüri Põldoja, Juri Saakjan, Sergei Žadan 1971 Valdek Gross, Peet Gustel, Heino Krevald, Aksel Randmer, Vilma Soosaar, Aleksander Tõkke 1972 Ott Ernesaks, Arne Heinland, David Klass, Anatoli Kozlovski, Meinhard Niglas, Aavo Truu 1973 Viktor Agudin, Kalju Lage, Mati Mark, Ergart Männik, Manfred Tõnisson, Kalju Valgus 1974 Rein Kirsipuu, Evi Lepik, Laur Lukin, Eino Niineste, August Sokk 1975 Lembit Aaslav-Kaasik, Ervi Kõmper, Ivi Laur, Heido Meema, Valdo Mägi, Johannes Noormägi, Inge Pind, Artur Rand, Ruudi Sõmer 1976 Harald Rannu, Heino Reisberg, Ann Schiff, Rein Tammis 1977 Arvo Kallaste, Rita Sild, Jüri Talu, Ulvi Voog-Indrikson 1978 Uno Aavola, Toomas Kivilo, Martin Kutman 1979 Leo Häikeläinen, Uno Piir, Linda Rannap, Aleksander Tšutšelov 1980 Reio Alumaa, Rudolf Krestinov, Enn Lepik, Arvo Lillestik, Ülo Palk, Jüri Randla, Mall Randmer 1981 Vladimir Klevtsov, Ranno Krusta, Rein Roosi, Rein Ööbik 1982 Rein Valdru, Jüri Villemson 1983 Svea Besterman, Vladimir Bobrov, Matti Killing, Enn-Georg Rusi, Arnold Selge, Valentina Sepala, Vjatšeslav Šturm, Ants Tõnnberg 1984 Jaanus Levkoi, Rein Ottoson, Tõnu Pääsuke, Vladimir Sidorov 1985 Valter Hännikäinen, Jüri Kalmus, Õnne Pollisinski, Viktor Preiman, Laimons Raudsepp, Valeri Romanov, Aksel Saal 1986 Mati Alaver, Anti Levandi, Tõnu Raid, Georgi Zažitski 1987 Maire Kamarik, Märt Kermon, Harri Russak, Reet Tiik, Tõnu Truus, Jaan Tults 1988 Vello Ainsalu, Heino Bergmann, Toomas Diener, Olav Karikosk, Arne Laos, Harri Neppi, Tõnu-Peep Nurk, Valeri Osmokesku, Rein Põldme, Jaak Salumets, Aleksander Veingold 1989 Enno Karrisoo, Maret Link, Heino Mäesalu, Ljubov Okraševskaja, Kalev Pukk, Toomas Puusepp Eesti NSV aunimetused NSV Liidu teeneline treener Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 17.02.1989 seadlus "Eesti NSV riiklike autasude süsteemi täiustamise ja autasude andmise korra demokratiseerimise kohta"
Julius Nepos

Julius Nepos (430–480) oli eelviimane Lääne-Rooma keiser aastail 474–475. Julius Nepose nimetas keisriks Ida-Rooma keiser tema naise lähisugulane Leo I pärast Glyceriuse kukutamist. Siit tuli ka tema hüüdnimi Nepos ('onupoeg' ladina keeles). Pärast lühikest valitsusaega sundis Orestes ta 475 põgenema Dalmaatsiasse. Et Julius Nepos oli Ida-Rooma riigi soosik, siis ei tunnustanud Ida-Rooma keiser talle järgnenud Romulus Augustulust Lääne-Rooma keisrina. Kui ta oli seatud fakti ette, et Itaalias valitseb Odoaker, siis nimetas Leo I Odoakeri Julius Nepose asekuningaks Itaalias. Julius Nepose tapsid ta oma sõdurid arvatavasti endise keisri Glyceriuse käsul, oletatavasti kättemaksuks.
Magiljovi vapp

Magiljovi vapp on Valgevene Magiljovi linna vapp. Esimese vapi sai linn 1577. aastal. Praegu kasutatakse 1661. aastast pärinevat vappi.
480

480. aasta Sajandid: 4. sajand - 5. sajand - 6. sajand Aastakümned: 430. aastad 440. aastad 450. aastad 460. aastad 470. aastad - 480. aastad - 490. aastad 500. aastad 510. aastad 520. aastad 530. aastad Aastad: 475 476 477 478 479 - 480 - 481 482 483 484 485 ... Boëthius, kristlik filosoof Gelimer, vandaalide kuningas Julius Nepos, Lääne-Rooma keiser 474–475
Marie (Burgundia)

Marie Rikas (13. veebruar 1457 Brüssel – 27. märts 1482 Wijnendale loss) oli Burgundia titulaarhertsoginna 5. jaanuarist 1477 kuni surmani. Ta kuulus Valois' dünastiasse ning oli Charles Südi ja Bourboni Isabella tütar. Kuigi Charles oli kolm korda abielus, oli Marie tema ainus laps. Viimaseks Burgundia hertsogiks peetav Charles Südi suri 1477. aastal Nancy lahingus, misjärel Prantsusmaa kuningas Louis XI kuulutas hertsogkonna lõppenuks ja haaras suure osa selle territooriumist Prantsuse krooni alla. Saksa-Rooma riigi territooriumil asunud Madalmaad ja Franche-Comte'i vabakrahvkond jäid aga Mariele, kes isa surma ajal oli 19-aastane ja vallaline. Tema abielul oleks olnud tohutu mõju Euroopa poliitilisele tasakaalule ja tal oli ka palju kosilasi. Habsburgide keiser Friedrich III kindlustas Marie võõrasema Margareti abiga abielu oma pojale, tulevasele keisrile Maximilian I-le. 16. augustil 1477 nad abiellusidki ning Habsburgid said kontrolli Burgundia pärandi jäänuste üle. Kui Marie 1482. aastal hobuselt kukkumise tagajärjel 25-aastaselt suri, sai vastavalt testamendile Burgundia hertsogiks tema ja Maximiliani poeg Philipp Ilus, kes ema surma ajal oli kõigest kolmeaastane. Marie kasutas tiitlit Burgundia hertsoginna ja tema pärijad kutsusid end Burgundia hertsogiteks, keeldudes nõustumast hertsogkonna kaotusega. Marie on maetud Jumalaema kirikusse Brugges.
Tšiili seebikoorepuu

Tšiili seebikoorepuu (Quillaja saponaria) on õistaimede seltsi kaheiduleheliste klassi seebikoorepuu perekonna taimeliik. Tšiili seebikoorepuu on ligi 15 m kõrguseks kasvav igihaljas puu. Tšiili seebikoorepuu õied on viietised ja valget kuni kollakasrohelist värvi. Viljas on 10–18 seemet ja vili on pruunikat värvi. Tšiili seebikoorepuu kasvab looduslikult Tšiilis, Peruus ja Boliivias. Tšiili seebikoorepuud kasvatatakse Indias ja USA-s. Seebikoorepuu koort on kasutatud seebiasendajana. Tšiili seebikoorepuu koort kasutatakse toiduaine- ja farmaatsiatööstuses.  Pikemalt artiklis Seebikoorepuu koor Tšiili seebikoorepuu koort (Quillajae cortex, Quillajae saponariae cortex) võidakse kasutada droogina, ühekordseks annuseks 0,2 g droogi vesitõmmist või 1 g tinktuuri. Välispidiselt pannakse koort nahale, kas nahahaavade või ekseemi ja psoriaasi korral jm. Mitte kasutada raseduse ja lapse rinnaga toitmise ajal. QA-21 all peetakse silmas Quillaja saponaria (tšiili seebikoorepuu) puhastatud ekstrakti komponenti. Seda on lisatud malaariavaktsiini RTS,S, kiirendamaks immuunsüsteemi immuunvastuseid. seebikoorepuu saponiinid CoL[alaline kõdulink], veebiversioon (vaadatud 28.04.2015)(inglise keeles) Eestikeelsete taimenimede andmebaas[alaline kõdulink] Ain Raal, "Maailma ravimtaimede entsüklopeedia", lk 769, Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2010 Yong-Jae Kim, Pengfei Wang, Mauricio Navarro-Villalobos, Bridget D. Rohde, JohnMark Derryberry, ja David Y. Gin, Synthetic Studies of Complex Immunostimulants from Quillaja saponaria: Synthesis of the Potent Clinical Immunoadjuvant QS-21Aapi, J Am Chem Soc. 13. september 2006 ; 128(36): 11906–11915. doi: 10.1021/ja062364i, PMCID: PMC2615099, NIHMSID: NIHMS82032 Michelle M. Adams, Payal Damani, Nicholas R. Perl, Annie Won, Feng Hong, Philip O. Livingston, Govind Ragupathi ja David Y. Gin, Design and Synthesis of Potent Quillaja Saponin Vaccine Adjuvants, J Am Chem Soc. 17. veebruar 2010; 132(6): 1939.,doi: 10.1021/ja9082842, PMCID: PMC2820154, NIHMSID: NIHMS172184 Govind Ragupathi, Jeffrey R Gardner, Philip O Livingston, ja David Y Gin, [Natural and synthetic saponin adjuvant QS-21 for vaccines against cancer], Expert Rev Vaccines. aprill 2011 ; 10(4): 463–470., doi: 10.1586/erv.11.18, PMCID: PMC3658151, NIHMSID: NIHMS468012
Johan Bergman

Johan Bergman (6. veebruar 1864 – 18. august 1951) oli Rootsi klassikaline filoloog ja poliitik. 1919–1923 oli ta Tartu ülikoolis ladina keele ja klassikalise arheoloogia õppejõud. 2. juunil 1932 nimetati ta Tartu ülikooli audoktoriks. "Tartu Ülikooli audoktorid". Tartu Ülikool. Vaadatud 13. detsembril 2022.
Aleksandr Vostokov

Aleksander Woldemar Vostokov (sündinud Osteneck, vene keeles Александр Христофорович Востоков; 27. märts (16. märts vkj) 1781 Kuressaare – 20. veebruar (8. veebruar vkj) 1864) oli vene filoloog. Ta oli vene võrdleva keeleteaduse rajajaid. Ta oli Ludwig Christoph von der Osten-Sackeni abieluväline poeg. Biograafia teoses "Nordisk familjebok" (rootsi keeles)
Järeldav rinnastus

Järeldav rinnastus on järeldav grammatiline seos, mis ühendab rinnastatud osalauseid. Järeldavalt ehk konklusiivselt ühendatud osalaused on lauses kas lihtsalt kõrvuti või on nende vahel üldühendavad sidendid; järeldusseosele viitavad teise, esimesest järelduva sisuga rindliikme juures konnektiivid seega, järelikult, niisiis ja siis, mis võivad ka ära jääda, kui järeldusseose on enesestmõistetav. Nt. Hingan, järelikult elan. Ilm on soe, järelikult võimleme väljas. Ma olen sinu sõber, seega sa võid mind alati usaldada. Järeldusseoses osalausete vahel võivad olla seletavad konnektiivid s.t (see tähendab), s.o (see on). Nt. Hingan, s.t elan. Kandam oli kümnekilone, s.o minule keelatud. Järeldusseoses võivad olla üksteist sisult välistavad, eelkõige analoogilised üksused. Võimalik on see ka rindliikmete sisaldussuhte korral. Kui järeldub hüponüüm, lisandub sellele partikkel ka. Nt. Kõik õpilased, niisiis ka väikesed võtsid võistlusest osa. Eelnevalt väljendatut täpsustavad või seletavad süntaktilised konstruktsioonid, k.a seletavad ja järeldavad rindlauseosad on apositiivsed. Nt. Nad alistusid: viskasid relvad minema ja väljusid majast (lisandi osa). Rindlause M. Erelt, R. Kasik, H. Metslang, H. Rajandi, K. Ross, H. Saari, K. Tael, S. Vare. Eesti keele grammatika II. Süntaks. Tallinn: Eesti Teaduste Akadeemia Keele ja Kirjanduse Instituut, 1993
Axel Harnack

Axel Harnack (kirjanduses ka Axel von Harnack; 7. mai 1851 (ukj) Tartu – 3. aprill 1888 Dresden) oli saksa matemaatik. Aastatel 1869–1873 õppis ta Tartu ülikoolis matemaatikat ja aastast 1874 Erlangeni ülikoolis. Tema isa oli Theodosius Harnack, tema emapoolne vanaisa Gustav von Ewers oli 1818–1830 Tartu Ülikooli rektor. Tema kaksikvend oli teoloog Adolf von Harnack, vend Erich Harnack (1852–1915) oli farmakoloogiaprofessor ja vend Otto Harnack (1857–1914) kirjandusteadlane. Arnold Hasselblatt: "Album Academicum der Kaiserlichen Universität Dorpat", Dorpat: C. Mattiesen, 1889, Matrikkel 8535, lk.627
T-rakkude kurnatus

T-rakkude kurnatus ehk T-rakkude jõuetus (T-cell exhaustion) on toimivate T-rakkudega selgroogsetel loomadel esineda võiv kehasisene seisund, mida iseloomustab T-rakkude talitluse järkjärguline ja pidev kadumine, nende võimetus vastata signaalidele ja ka nende rakkude füüsiline hävimine. T-rakkude kurnatust on täheldatud kroonilise lümfotsüütkoriomeningiidi korral ja seisund tekib antikehade resistentsuse seisundi (antigen-persistence) tõttu, mida aga esineb mitmete krooniliste nakkustekitatajate leviku korral inimkehas, nagu B-hepatiidi viirus, C-hepatiidi viirus, HI-viiruse ja ka kasvajate 'väljakasvul' (teiste elundite hõivel). T-rakkude kurnatus oleneb paljudest teguritest, nende hulgas antigeense aktivatsiooni kestvus ja ulatus, CD4 T-rakkude abi, stimuleerivate ja supresseerivate tsütokiinide olemasolu ja ka aktiveerivate ja inhibeerivate retseptorite olemasolu. Võimetus vastata ja toimida ei piirdu ainult CD8 T-rakkude vastustega ka CD4 T-rakkudel esineb mitmete infektsioonide korral talitlushäireid. Kurnatud rakkude vastuseid on dokumenteeritud nakatumiste korral järgmiste allikatega: polyomaviruses, lümfotsüütkoriomeningiit, adenoviirused, Friend leukaemia virus, hiire hepatiidi viirus, HI-viirus, B- ja C-hepatiidi viirus. Talitlushäirega seostatakse nende rakkude võimetust eritada IL-2, TNFα ja IFNγ. T-rakkude hääbumisel on oma roll IL-10 tootmisel. Malaariauuringutes on uuritud PD-1 mehhanismi osalust (valk, mis reguleerib T-rakkude aktivatsiooni (immunoloogiline sünaps) ja võimalik, et toodud valk osaleb T-rakkude "vaigistamisel" – uuringud näitasid CD4+ T-rakkude (tüümusest küpsenud Th rakud) jõuetust ja suremist ning CD8+ T-rakkude arvukuse vähenemist ja raku programmeeritud surma esilekutsumist. John S Yi, Maureen A Cox, ja Allan J Zajac, T-cell exhaustion: characteristics, causes and conversion, Immunology. aprill 2010 ; 129(4): 474–481., doi: 10.1111/j.1365-2567.2010.03255.x, PMCID: PMC2842494, veebiversioon (vaadatud 28.04.2015)(inglise keeles) Michelle N. Wykes, Joshua M. Horne-Debets, Chiuan-Yee Leow ja Deshapriya S. Karunarathne, Malaria drives T cells to exhaustion, Front. Microbiol., 27. mai 2014, doi: 10.3389/fmicb.2014.00249, veebiversioon (vaadatud 27.04.2015)(inglise keeles) Moskophidis D, Lechner F, Pircher H, Zinkernagel RM., Virus persistence in acutely infected immunocompetent mice by exhaustion of antiviral cytotoxic effector T cells., Nature. 22. aprill 1993 22;362(6422):758-61. E. John Wherry, Sang-Jun Ha, Susan M. Kaech jt, Molecular Signature of CD8+ T Cell Exhaustion during Chronic Viral Infection, Immunity, 27. väljaanne, nr 4, 26. oktoober 2007, lk 670–684 B Ye, X Liu, X Li, H Kong, L Tian, ja Y Chen, T-cell exhaustion in chronic hepatitis B infection: current knowledge and clinical significance, Cell Death Dis. 19. märts 2015 ; 6(3): e1694, doi: 10.1038/cddis.2015.42, PMCID: PMC4385920
Aadria kellukas

Aadria kellukas (Campanula fenestrellata) on taimeliik kelluka perekonnast. Aadria kellukal on kolm alamliiki: Campanula fenestrellata subsp. debarensis (Rech.f.) Damboldt Campanula fenestrellata subsp. fenestrellata Campanula fenestrellata subsp. istriaca (Feer) Damboldt "H Campanula fenestrellata Feer". Originaali arhiivikoopia seisuga 22. jaanuar 2020. Vaadatud 28. aprillil 2015. "Taxon: Campanula fenestrellata Feer". Originaali arhiivikoopia seisuga 15. detsember 2000. Vaadatud 28. aprillil 2015.
Vikenti Veressajev

Vikenti Veressajev (õige nimega Smidovitš; vene Викентий Викентьевич Вересаев 16. jaanuar 1867 Tula – 3. juuni 1945 Moskva) oli Poola päritolu Vene kirjanik ja arstiteadlane. Aastal 1888 lõpetas ta Peterburi ülikooli ajaloo-keeleteaduskonna ning 1894 lõpetas ta Tartu ülikooli arstiteaduskonna. Ta kirjutas autobiograafia "Arsti märkmed" (1901, eesti keeles 1974) ning biograafiad "Puškini elu" ja "Gogoli elu". Veressajev tõlkis vene keelde Homerost, Sapphot ja Hesiodost.
Otto Wilhelm von Struve

Otto Wilhelm von Struve (7. mai 1819 Tartu – 14. aprill 1905 Karlsruhe) oli baltisaksa päritolu Venemaa astronoom. Ta õppis 1836. aastast Tartu ülikoolis matemaatikat, 1839. aastal lõpetas ülikooli. Ta oli aastaid Pulkovo observatooriumi direktori abi ja aastatel 1862–1889 direktor. 1894. aastast elas Karlsruhes. 1887. aastal nimetati ta Tartu Ülikooli audoktoriks. Tema isa oli astronoom Friedrich Georg Wilhelm Struve. Otto pojad olid astronoomid Hermann Struve (1854–1920) ja Ludwig Struve (1858–1920). Väikeplaneet 768 Struveana on nimetatud astronoomide Friedrich Georg Wilhelm von Struve, Otto Wilhelm von Struve ja Karl Hermann Struve auks. Arnold Hasselblatt: "Album Academicum der Kaiserlichen Universität Dorpat", Dorpat: C. Mattiesen, 1889, Matrikkel 3544, lk.257 "Tartu Ülikooli audoktorid". Tartu Ülikool. Vaadatud 13. detsembril 2022. Otto Wilhelm von Struve veebisaidil "BBLD - Baltisches biografisches Lexikon digital"
Łukomli järv

Łukomli järv või Łukomskaje järv (valgevene keeles Возера Лукомскае, vene keeles Лукомское озеро) on järv Valgevenes Viciebski oblastis Čašniki rajoonis. Järv asub merepinnast 164,5 meetri kõrgusel, selle valgala on 179 km². Łukomli järv on pindalalt neljas järv Valgevene territooriumil. Kaldajoone pikkus on 36,4 kilomeetrit. Kaldad on enamasti madalad, kõrgem on vaid loodekallas. Järves on kokku viis saart, mille kogupindala on 0,7 km². Łukomli järve idakaldal asub Novałukomli linn, seal asub järve kaldal ka soojuselektrijaam, mille jahutusvee reservuaariks järv ka on. Järve põhi on enamasti kas liivane või savine, kohati ka turbane, sügavamas osas katab järve põhja sapropeel. Vee läbipaistvus on 3,1 meetrit. Veetaimestikus on valdavad penikeeled ja kardhein. Łukomli järv on eutroofne järv. Järves elab kakskümmend liiki kalu, nende seas särg, haug, kiisk, angerjas, koha, latikas, ahven, säga, pakslaup, nurg, siig ja koger. Järvest on tabatud ka pruuni kärpsäga.  Łukomli järv – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Järv Valgevene kalapüügiportaalis
Riči järv

Riči järv (valgevene keeles Возера Рычы, ka Рыча, Рычу (Ryčy, Ryča, Ryču, transkribeerituna Rõtšõ, Rõtša, Rõtšu), vene keeles Ричи (Ritši), läti keeles Riču ezers või Riča ezers) on järv Valgevenes Viciebski oblastis Brasłaŭ rajoonis (6,95 km²) ja Lätis Augšdaugava piirkonnas Demene vallas. Järv asub merepinnast 146,2 meetri kõrgusel, selle valgla on 123 km². Riči järv on sügavuselt teine järv Valgevene territooriumil, Läti järvedest on ta sügavuselt neljas. Läti poolel on suurim sügavus 39,7 meetrit. Kaldajoone pikkus on 33,4 kilomeetrit. Kaldad on enamasti kõrged ja liivased. Järv asub 10–20 meetri sügavuses orus, põhjas on oru sügavus 30–40 meetrit. Läti poolel asub järve ümbruses Silene looduspark, Valgevene poolel aga hüdroloogiline kaitseala. Lätis asub Riči ääres Robežnieki linnamägi, ka tegutseb seal kaks puhkebaasi. Järves on kokku viis saart, neist suurim Kaļiņeci saar. Saarte kogupindala on 5,7 ha. Järve põhi on madalamas osas liivane, sügavamas osas kivine. Põhjarejeef on rahutu, sügavamad osad vahelduvad madalamatega; sügavamate kohtade soolsus, temperatuurirežiim ja gaaside sisaldus on erinevad. Vee läbipaistvus on 4,9 meetrit. Veetaimestik ulatub kuni üheksa meetri sügavusele. Järves elab mitu reliktsete selgrootute liiki (Limnocalanus Grimaldii macrurus ja Pallasiola quadrispinosa). Seal elab ka 22 liiki kalu, nende seas Peipsi tint, haug, särg, angerjas, koha, linask, ahven, lepamaim, rääbis, teib, vingerjas ja hõbekoger.  Riči järv – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Järve skeem
Aleksei Abrikossov (arstiteadlane)

Aleksei Ivanovitš Abrikossov (Алексей Иванович Абрикосов; 18. jaanuar (6. jaanuar) 1875 Moskva – 9. aprill 1955 Moskva) oli vene arstiteadlane, kelle eriala oli patoloogiline anatoomia. Ta oli füüsik Aleksei Abrikossovi isa. Ta juhtis Vladimir Lenini lahkamist, viis läbi tema keha esimese palsameerimise ja koostas lõppjärelduse tema surmast. NSV Liidu Teaduste Akadeemia akadeemik, 1939 NSV Liidu Meditsiiniteaduste Akadeemia akadeemik, 1944 sotsialistliku töö kangelane, 1945
Harilik kollajuur

Harilik kollajuur ehk harilik kurkum ehk harilik kurkuma (Curcuma longa) on taimeliik ingveriliste (Zingiberaceae) sugukonnas. Hariliku kollajuure sordid on erineva biokeemilise koostisega. Kasvatatakse sorte 'Survarna', 'Suguna', 'Sudarsana', 'IISR Prabha', 'IISR Prathibha', 'Co-1', 'BSR-1', 'Krishna', 'Sugandham', 'Roma', 'Suroma', 'Ranga', 'Rasmi', 'Rajendra Sonia'. Harilik kollajuur on mitmeaastane troopiline rohttaim. Ta võib kasvada 0,5 kuni 1 (2,5) m kõrguseks. Lehed on suured, laiad ja süstja kujuga. Hariliku kollajuure õied on kollased ja õisikud meenutavad liiliaõisi. Vili on kupar. Juurestikul on keerukas kuju. Risoomi värvus on kollakashall kuni kollakasoranž ja meenutab ingveri risoomi. Harilikku kollajuurt kasvatatakse Indias, Sri Lankas, Lõuna-Hiinas, Indoneesias, Jaapanis, Filipiinidel, Madagaskaril, Haitil ja Taga-Kaukaasias. Kulinaarias kasutatakse jahvatatud juurikat – kurkumit. Kurkum on ka karri koostisosa.  Pikemalt artiklis Kurkumajuurikas Kurkumajuurikat (Curcumae rhizoma) kogutakse 7–9 kuud pärast taime istutamist. Droog sorteeritakse juurika kuju järgi: ümardunud primaarrisoom on Curcuma rotunda; pikergune primaarrisoom on Curcuma longa.  Pikemalt artiklis Kurkumiin Juurikas leiduv kurkumiin avaldab toimet klorokviinitundliku malaariaparasiidi Plasmodium falciparum tüve 3D7, mida kasvatati inimese erütrotsüütides, kasvule. Curcuma longa L.[alaline kõdulink] Turmeric Ain Raal,"Maailma ravimtaimede entsüklopeedia", lk 265-266, Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2010 Rimi Chakrabarti, Parkash S. Rawat, Brian M. Cooke, Ross L. Coppel, Swati Patankar, Cellular Effects of Curcumin on Plasmodium falciparum Include Disruption of Microtubules, 7. märts 2013, DOI: 10.1371/journal.pone.0057302, veebiversioon (vaadatud 28.04.2015)(inglise keeles) CAC Araújo, LL Leon, Biological Activities of Curcuma longa L., Mem. Inst. Oswaldo Cruz, 96. väljaanne, nr 5, Rio de Janeiro, juuli 2001 Katrin Sak, Kõige enam uuritud ravitoimega taimne ühend on kurkumiin, 1.07.2013 Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Curcuma seisuga 28.04.2015.
Isa Mustafa

Isa Mustafa (sündinud 15. mail 1951 Prištinas) on Kosovo poliitik, kes oli 9. detsembrist 2014 kuni 9. septembrini 2017 Kosovo peaminister. Tal on doktorikraad majandusteaduses Priština ülikoolist. Isa Mustafa on Kosovo Demokraatliku Liidu esimees. Detsembrist 2007 detsembrini 2013 oli ta Priština linnapea. Aastatel 1991–1999 oli ta tunnustamata Kosovo riigi majandus- ja rahandusminister eksiilis.
John Shimkus

John Mondy Shimkus (sündinud 21. veebruaril 1958 Illinoisis Collinsville'is) on Leedu päritolu Ameerika Ühendriikide poliitik (vabariiklane). Ta on Ameerika Ühendriikide Esindajatekoja liige. 22. septembril 2004 anti talle Maarjamaa Risti II klassi teenetemärk, tunnustades tema tööd Ameerika Ühendriikide Esindajatekoja liikmena ja ühtlasi Eesti NATOga liitumise toetajana. Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). (vaadatud 27.04.2015)
Roland Dumas

Roland Dumas (23. august 1922 Limoges – 3. juuli 2024 Pariis) oli Prantsusmaa poliitik ja jurist. Ta oli 7. detsembrist 1984 kuni 20. märtsini 1986 ja 12. maist 1988 kuni 28. märtsini 1993 Prantsusmaa välisminister ning 8. märtsist 1995 kuni 29. veebruarini 2000 Prantsusmaa Konstitutsioonikohtu esimees. 9. mail 1998 andis president Lennart Meri talle Maarjamaa Risti I klassi teenetemärgi, tunnustades tema tööd Prantsusmaa Konstitutsioonikohtu esimehena ja endise välisministrina. Aastal 2001 tunnistati Roland Dumas süüdi korruptsioonis ja saadeti 6 kuuks vangi (lisandus rahatrahv 1 miljon franki). Dumas mõisteti süüdi altkäemaksu võtmises naftakompanii Elf Aquitainelt. Ta sai mitu miljonit dollarit läbi oma armukese Christine Deviers-Jonqouri, kes vormistati fiktiivselt kompanii töötajaks. Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). (vaadatud 27.04.2015)
Tartu sadamaraudtee

Tartu sadamaraudtee oli Tartu linna jõeäärsete ettevõtete ja jõesadama teenindamiseks rajatud raudteeharu, mis kulges läbi Karlova linnaosa ja Ropka tööstusrajooni Emajõeni. Suurematest liiklussoontest ületas see Võru, Tähe ja Turu tänavat. Üksiku rööpapaariga raudtee kuulus Eesti Raudteele. Ametlikult võeti see ekspluatatsiooni 14. novembril 1922. Raudtee algas Väike kaare otsa kohalt ja lõppes jõesadamas umbes praeguse Sadamateatri juures. Nõukogude ajal oli selle üks peamisi kasutajaid Tartu keskkatlamaja, hiljem oli selle klientide seas vanametalli töötlev Kuusakoski AS ja tee-ehitusfirma AS Tref. 21. sajandil kaaluti korduvalt hõredas kasutuses raudteeharu likvideerimist ja selle asemele tänava rajamist. Viimane kaubarong kasutas sadamaraudteed 28. juunil 2018. Viimane tühjade vagunitega rong läks Kuusakoskisse 29. juunil 2018 umbes kell 13.00 (tagasisõiduaeg pole teada). 3,3 km pikkune sadamaraudtee võeti üles 2019. aasta sügisel. "Kasutuseta raudteelõigud kaovad Tallinna ja Tartu linnapildist" ERR, 2. september 2019 "Tartu sadamaraudtee tegewusest" Postimees, 11. veebruar 1923 "Tartu sadamaraudtee pikendamine on tarwilik" Postimees, 27. veebruar 1927 (DIGAR) Jaan Olmaru "Sadamaraudtee püsib visalt edasi" Postimees, 10. märts 2015 Jüri Saar "Tartu raad uuris vana masuudiraudteed" Postimees, 28. mai 2015 Vilja Kohler "Sadamaraudteed kasutab veel vaid üks ettevõte, mille leping hakkab lõppema" Postimees, 11. oktoober 2017 Tartu Postimees "Kaubarong tegi täna Tartu sadamaraudteel viimase sõidu" Postimees, 28. juuni 2018 Madis Hindre "Tartu sadamaraudteel lõppes rongisõit, tulevik on autode päralt" ERR, 4. juuli 2018 Vilja Kohler "Pea saja-aastase sadamaraudtee ülesvõtmine lükkus edasi" Postimees, 26. oktoober 2018 Tartu sadamaraudtee viimane rong; YouTube'i video