Bobisõit

Bobisõit on mäespordiala, kus aerodünaamilisel tüüri ja piduriga kelgul (bobil) laskutakse mäest mööda erilist külgseintega jäärada ehk jäärenni. Bobisõidus võistlevad naised ja mehed, aga mitte omavahel, vaid eraldi. Bobisõit sai alguse 19. sajandi lõpul Šveitsis. Algatajaks peetakse inglast Wilson Smithi, kes ühendas 1885. aastal laua abil kaks kelku ja sõitis selle kaksikkelguga Sankt Moritzist Celerianasse. Kelgu konstruktsiooni täiendas ameeriklane Towensen aastatel 1888–1889. Ta suurendas esikelgu jalaste pöördeulatust ja tegi tagakelgule rehataolise piduri. 1889. aastal peeti esimesed bobisõiduvõistlused. Nüüdisaegse bobiga sarnaneva kelgu ehitas šveitslane C. Matis (ka Mattys, Mathias) 1891. aastal. Šveitslane Rösinger konstrueeris 1903. aastal kelgule rooli ja piduri. 1927. aastal ehitas šveitslane Fritz Feierabend esimese teraskelgu. Esimene bobirada pikkusega 1610 meetrit ehitati 1902. aastal Sankt Moritzis (varem sõideti mägiteedel ja kelguradadel). 1923. aastal asutati Pariisis Rahvusvaheline Bobisõiduföderatsioon (praegu Rahvusvaheline Bobisõidu ja Skeletoniföderatsioon; FIBT; prantsuse keeles Fédération Internationale de Bobsleigh et de Tobogganing). Sellesse kuulub üle 60 riigi, 2010. aastast on selle president itaallane Ivo Ferriani. Taliolümpiamängude kavva on bobisõit kuulunud alates 1924. aasta esimestest taliolümpiamängudest. 1924. ja 1928. aastal võisteldi nelja- ja viiebobidel, klasse eraldamata, võistlus nelja- ja kahebobidel on eraldi kavas 1932. aastast. Ainus kord jäid bobisõiduvõistlused pidamata 1960. aastal Squaw Valleys (USA), sest kulude kokkuhoiuks otsustati bobirada sinna mitte ehitada. Naiste kahebobi on taliolümpiamängudel kavas olnud 2002. aastast ja ühebobi alates 2022. aasta mängudest. Maailmameistrivõistlusi on bobisõidus korraldatud alates 1930. aastast, välja arvatud aastatel 1940–1946, kui võistlused jäid ära II maailmasõja tõttu. Maailmameistrivõistlused ei toimu aastatel, mil leiavad aset taliolümpiamängud. Alates 2000. aastast on maailmameistrivõistluste kavas olnud naiste kahebobi ja alates 2021. aastaste naiste ühebobi. Rada ehitatakse kivist, mullast ja puidust või valatakse betoonist, kaetakse lumega ja jäätatakse. Tänapäeval valmistatakse tehisjääradu. Külgseinte kõrgus on tavaliselt 0,5 m, kuid kurvides peab see ületama bobi trajektoori lae vähemalt 1 m võrra (julgestusala). Rada on keskmiselt 1500 m pikk ja 1,40 m lai, raja langus on 8–15% (lähte ja finiši kõrguste vahe keskmiselt 150 m. Rada peab sisaldama vähemalt ühe S-kujulise kaare, viraaži (mitu üksteisele järgnevat üleminekukaart) ja niinimetatud silmuse ehk juuksenõelakaare (140–180 kraadi). Eestile kõige lähem bobirada asub Lätis Siguldas. See oli ka ainus bobirada endises Nõukogude Liidus. Mehed võistlevad bobisõidus kahe- ja neljabobil (meeskonnas kaks või neli meest) ning naised ühe- ja kahebobil. Kahebobis osalevad roolija ja pidurdaja. Neljabobis on ülejäänud kahe liikme põhiline roll bobile lisahoo sisselükkamine. Sõidu jooksul nad muid funktsioone ei oma. Hoovõtus osaleb kogu võistkond ning suurema kiiruse saamiseks on oluline meeskonna koostöö ja sõidurütm. Bobi kiirus võib ulatuda üle 140 km/h. Võistkonna valikul eelistatakse hea reageerimisvõimega atleetlikke sportlasi ja võistkonna koostööd. Bobisõitu on hakanud harrastama paljud endised kergejõustiklased ja muude alade sportlased. 1953. aastal kehtestati bobi mõõtmete ja kaalu ühtsed nõuded. Iga võistluse eel kaalutakse bobi eraldi ja mehitatuna. Maksimaalkaalu saavutamiseks võib bobile lisada lisaraskust, näiteks metallplaate. Lubatud on nii ratas- kui ka nöörrool. Võistlejad kannavad kaitseprille ja -kiivrit ning tihedat, tuulekindlat kehale liibuvat riietust. Jamaica bobivõistkondade osalemine 1988. aasta taliolümpiamängudel oli inspiratsiooniks 1993. aasta filmile "Libe liug" ("Cool Runnings"). Rahvusvaheline Bobisõiduföderatsioon koduleht