laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Läste

Läste on küla Lääne-Viru maakonnas Tapa vallas. Külas on Otsa talu kalmistu. Kurge Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaamet, vaadatud 10.11.2020. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
Ansomardi

Peäro-August Pitka (26. august 1866 Jalgsemaa küla, Järvamaa – tõenäoliselt 25. juuli 1915 Poola, Narevi jõe lähedal, täpne surmakoht teadmata) oli eestlasest Vene tsaariarmee alampolkovnik ja lastekirjanik. Tema kirjanikunimi Ansomardi on valitud isatalu järgi. Ta oli hiljem veelgi tuntumaks saanud kontradmirali Johan Pitka vanem vend. Sajandi algusest oli avaldanud jutustustekogud "Jalgsemaa Kitse-eide muinasjutud", "Elu-pudemed", "Sõja päevilt", "Lastejutud", mitu näidendit, samuti võimlemisõpetuse, sõjandussõnastiku jm. Suur osa tema kirjanikutööst on laiali 20. sajandi alguse eesti ajakirjanduses, osa loomingust jäi käsikirjadesse. Sõjaväeteenistusest vabad hetked veetis Peäro Pitka Kiltsis ja seal on sündinud ka märkimisväärne hulk ta kirjanduslikust loomingust. Kiltsi kodumajas on säilinud mitmed kirjanikule kuulunud esemed. Peäro Pitka jäi teadmata kadunuks I maailmasõjas. "Murueide tütar" (näidend), Tartu 1900; 2. trükk Tartu 1905 "Jalgsemaa Kitse-eide muinasjutud", Tartu 1901; 2. trükk: redigeerinud Daniel Palgi, EKS, Tartu 1926 "Matsil unes, teistel ilmsi", (näidend) Tartu 1901 "Wõimlemise ehk gümnastika õpetus kooliõpetajatele, koolidele ja iseharjutamiseks", Tartu 1904 "Elu-pudemed" (lühiproosa), Tartu 1909 "Sõja päiwilt" (lühiproosa), Tartu 1910 "Lastejutud", Tartu 1911; 2. trükk Tartu 1925 "Sõjamehe sõnastik", Tallinn 1914 "Jalgsemaa Kitse-eide muinasjutud ja teisi jutte". Koostanud, redigeerinud ja järelsõna: Ants Järv. Sari "Eesti lastekirjanduse varamust", Eesti Raamat, Tallinn 1979; kordustrükk: Eesti Raamat 2008 "Tondi-Tõnu"; "Kivialused" – "Hundil on need hullud jutud: eesti lastekirjanduse antoloogia", 3. köide, koostaja Andres Jaaksoo. Steamark, Tallinn 1998, lk 10–38 E. Nurmiste, "Mälestusi Peäro-August Pitkast (Ansomardist)" – Keel ja Kirjandus 1966, nr 11, lk 696–698 Eesti kirjanduse ajalugu, III köide, Eesti Raamat, Tallinn, 1969, lk 534–537 (ülevaate autor Oskar Kruus) ja bibliograafia lk 555 Helmut Joonuks, "Peäro-August Pitka (Ansomardi) noorusmälestusi" – Keel ja Kirjandus 1975, nr 1, lk 37–40 Oskar Kruus, "Kakskümmend üks pulma ja üksteist surma". Faatum, Tallinn 2003 ("Esimeses maailmasõjas hukkunud", lk 136–138) Eha Nurmiste, "Mõnda Peäro-August Pitkast (Ansomardist). Pitkadest ja Neuhausidest sealhulgas" – Akadeemia 2009, nr 7, lk 1329–51 Ansomardi Eesti biograafilises andmebaasis ISIK
Aleksander (Poola kuningas)

Aleksander (5. august 1461 – 19. august 1506) oli Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi suurvürst (Aleksandrase nime all) alates 1492 ja Poola kuningas alates 1501 kuni oma surmani. Aleksander oli viimane Leedu suurvürst, kes polnud võimule saades ühtlasi ka Poola kuningas.  Pikemalt artiklis Moskva-Leedu sõda (1500–1503) Aleksanderi poliitika oli selgelt Moskva-vaenulik, ehkki ta abiellus Vilniuses 1495. aastal Moskva tsaari Ivan III tütre Jelenaga. Ta püüdis veel viimaseid sellega ühendamata Vene alasid Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigiga liita. 1501 sõlmis Aleksander liidu Vana-Liivimaaga ühiseks sõjategevuseks Moskva vastu. Ent siis suri 1501. aastal Aleksandri Poola kuningast vend Jan Olbracht, mistõttu sõda Moskvaga nihkus tagaplaanile ning Liivi ordumeister Wolter von Plettenberg jäi Moskva vastu üksi. Ka hiljem keeldus Aleksander Liivimaad abistamast. Sõda lõpetati 1503. aastal oluliste piirimuutusteta. 1506. aastal suri Aleksander ootamatult ning Poola ja Leedu troonid päris tema vend Zygmunt. Aleksander oli Leedu suurvürsti (1440–1492) ja Poola kuninga (1444/1447–1492) Kazimierz IV (1427–1492) ja Elisabeth von Habsburgi poeg. Vladislav (1456–1516), Böömimaa kuningas (1471–1516) ja Ungari kuningas (1490–1516) Ulászló II, Jadwiga Jagellon (1457–1502) – abiellus Baieri hertsogi Georg Rikkaga, Kazimierz Püha (1458–1484), Leedu, Poola ja nooruse kaitsepühak Jan I Olbracht (1459–1501), Poola kuningas, lapsi ei olnud Sophie Poolast (1465–1512), abiellus Brandenburg-Ansbachi markkrahvi Friedrich II-ga Sigismund Vana (1467–1548), Poola-Leedu kuningas (1506–1548). Aleksander abiellus Vilniuses 1495. aastal Moskva tsaari Ivan III tütre Jelenaga (1476–1513), järglasi neil ei olnud.
Piilu

Piilu on küla Lääne-Viru maakonnas Tapa vallas. Küla asub Tapa linnast 5 km kagus ning seda poolitab keskelt Tapa–Tartu raudteelõik. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaamet, vaadatud 10.11.2020. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
Jan I

Jan I Olbracht (1459–1501) oli Poola kuningas aastatel 1492–1501.
Pruuna

Pruuna on küla Lääne-Viru maakonnas Tapa vallas. Pruuna mõis Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaamet, vaadatud 10.11.2020. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
Rabasaare

Rabasaare on küla Lääne-Viru maakonnas Tapa vallas. Rabasaare tööstusasula rajati aastatel 1936–1937 riikliku aktsiaseltsi Eesti Turbatööstused poolt, et alustada turba tööstuslikku tootmist Rebase ja Läste rabast. Asulas elas tippaegadel 600 inimest, kes said tööd Lehtse Turbatööstuselt. Planeeringu alusel valminud tööstusasulas oli ligi 20 hoonet. Ühtegi tänavat Rabasaares ei olnud, kuid majad olid nummerdatud. Parematel aegadel oli külas olemas nii pood kui ka kultuuriklubi. Kohapeal pakuti meditsiiniteenuseid. Külas hakkas rahvaarv vähenema alates 1961. aastast, kui kogu turbatootmine mehhaniseeriti. 1970. aastatel turbarabad ammendusid, kõrvalises kohas inimeste tööhõive vähenes ja küla hääbus. 1992. aastal lõppes vormiliselt säilinud ettevõttes tootmistegevus ja küla jäi praktiliselt elaniketa. Viimane elanik lahkus külast 2020. aastal. Mahajäetud hooned on lagunemas. Kaitseministeeriumi toel plaanitakse Rabasaarele rajada kultuuripärandi rada. 2023. aasta 9. juunil avati Rabasaares Eesti kaitseväe linnavõitluslinnak, mille maksumuseks kujunes ligi 5 miljonit eurot. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaameti statistika andmebaas, vaadatud 24.08.2022. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014. "Ringvaade" tegi ringkäigu inimestest tühjaks jooksnud külas (02.12.2020) René Viljat (2018). Lehtse turbatööstusest Rabasaareni. Kuma. ISBN 9789949886166. Jüri Freiman (30.09.2011). Turbatootmisest Lehtses. Tapa valla ajaleht Sõnumed 9/383. Virumaa teataja 3.01.2020 ERR:Kaitseinvesteeringute keskus avas Rabasaare uue linnavõitluslinnaku, 9. juuni 2023
Raudla

Raudla on küla Lääne-Viru maakonnas Tapa vallas. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaamet, vaadatud 9.06.2019. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
Tõõrakõrve

Tõõrakõrve on küla Lääne-Viru maakonnas Tapa vallas. Küla läbib Tapa–Lehtse–Jäneda tee (riigi kõrvalmaantee nr 15123). Tõõrakõrves asub Pruuna mõis. Küla piirneb põhjas Kaitseväe keskpolügooniga (Harjumaa Kuusalu valla Kolgu küla) ning lõunas Tallinn-Tapa raudteega. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaamet, vaadatud 10.11.2020. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014. Tõõrakõrve Tapa Muuseum. Vaadatud 22. mail 2023
Hempeli paradoks

Hempeli paradoks on 1940. aastatel Carl Gustav Hempeli esitatud paradoks. See põhineb Nicod' kriteeriumil ning seisneb selles, et kõik, mis kinnitab üht hüpoteesi, kinnitab ka sellega loogiliselt võrdväärset hüpoteesi. Näiteks kui tõstatame hüpoteesi, et "Kõik hundid on hallid", siis selle hüpoteesi üheks võimalikuks tõestuseks oleks, et täna metsas nägin hunti, kes oli just nimelt hall, ja mingit muud värvi hunti pole ma kunagi näinud. Sellega loogiliselt võrdväärne hüpotees oleks "Kõik mittehallid asjad on mittehundid". Selle hüpoteesi tõestuseks sobiks näiteks punane auto. Seega peaks punase auto nägemine kinnitama, et kõik mittehallid asjad on mittehundid ja sellest tulenevalt ka seda, et kõik hundid on hallid. Kuid järele mõeldes tundub punase auto nägemine "Kõik hundid on hallid" hüpoteesi kohta täiesti mõttetu ja ebavajalik. Paradoksi lahendusi on pakutud mitmeid. Mõned lahendused Lihtsalt eitada põhimõtet, et kui mingi tõend kinnitab üht hüpoteesi, siis peab ta kinnitama ka sellega loogiliselt võrdväärset hüpoteesi. Nõustuda järeldusega, et seesugune tähelepanek on siiski tähtis, kuigi väga nõrgalt. Piirata selliseid üldistusi, mida saab kinnitada vaid mõne üksikjuhuga. Teist pakutud lahendust pooldas ka Hempel ise. Hempeli paradoks sunnib samuti sügavamalt uurima Nicod' kriteeriumi tõesust.
Beringi saar

Beringi saar (vene остров Беринга) on saar Aleuutides, üks Komandorisaartest. Pindala 1660 km². Saar on mägine, kõrgus kuni 751 meetrit. Saar on nime saanud Vitus Beringi järgi, kes suri saarel 1741. aastal. Saarel asuvas Nikolskoje külas elab umbes 800 inimest, kellest umbes 300 on aleuudid. Kuulub Venemaale.
De magnete

"De magnete, magneticisque corporibus, et de magno magnete tellure" ("Magnetist, magnetilistest kehadest ja suurest magnetist Maast"), ka "De magnete", on inglise arsti ja teadlase William Gilberti 1600. aastal avaldatud raamat. Seda peetakse esimeseks Inglismaal ilmunud füüsikaalaseks teadusteoseks. Selles teoses võttis William Gilbert kokku oma kauaaegse magnetite ja magnetismi alase uurimistöö. Lisaks andis William Gilbert selles põhjaliku ülevaate oma uurimismeetodist. Ta vastandub selgelt peripateetilisele koolkonnale ja nõuab pidevalt hoolikate katsete tegemist, et oma ideid kontrollida. Mõned tema teaduslikku lähenemist iseloomustavad tsitaadid: Salajaste asjade avastamisel ja peidetud põhjuste uurimisel on kindlad eksperimendid ja demonstreeritavad tõendid tugevamad argumendid kui tõenäolised oletused ja filosoofiliste spekuleerijate arvamused. ...nagu geomeetria tõuseb lihtsatest ja kergesti mõistetavatest eeldustest kõige kõrgemate ja keerulisemate tõestusteni, nii kerkib geniaalne mõistus eetri kohale; samamoodi meie magnetiline õpetus ja teadus toob kõigepealt õige korra kohaselt esile kindlad ja mitte haruldased faktid; neist jõuame harvemate tõsiasjadeni ja nii, pikkamisi järk-järgult jõuame kõige salajasemate ja peidus olevamate asjadeni Maal, põhjusteni, mis vanade teadmatusest ja kaasaegsete hoolimatusest on jäänud märkamata või vaatamata. Kes iganes teeb neid katseid .... suhtugu katsekehadesse hoolikalt, oskuslikult ja vilunult, aga mitte hoolimatult ja kohmakalt; kui katse ebaõnnestub ärgu hakaku oma ignorantsuses süüdistama meie avastusi, sest siin raamatus pole midagi, mida poleks korduvalt ja ikka jälle meie endi silme all uuritud ja proovitud. Gilbert näitas, et vanad uskumused, nagu saaks magnetit küüslauguga hõõrudes demagneetida või nagu raviks magnet peavalu, ei pea paika. Gilbert avastas magneti erinevate pooluste tõmbumise ja sarnaste pooluste tõukumise. Ta näitas, et Maa ise käitub suure magnetina, ning võttis kasutusele mõisted "magneti lõunapoolus" ja "magneti põhjapoolus". Gilbert leiutas ka tehnika metalli magneetimiseks magnetiidiga hõõrumise teel. Gilberti magnetismiuuringud olid nii laiahaardelised ja põhjalikud, et kuni elektromagnetismi avastamiseni 1820. aastatel ja Michael Faraday töödeni ei lisandunud magnetismialastesse teadmistesse enam midagi uut. "De Magnetel" oli suur mõju Gilbertile järgnenud teadlastele, kellest eriti võiks esile tõsta Johannes Keplerit ja Galileo Galileid. Esimene sai sellest raamatust inspiratsiooni oletamaks, et Päikese ja planeetide vahel võiks olla mingi analoogiline jõud nagu magneti pooluste vahel. Galileo sai sellest tuge oma teaduslikule meetodile ning ta kordas ka ise Gilberti kirjeldatud katseid. Tema vaimustus Gilbertist oli nii suur, et see lisati Galileo protsessis üheks süüdistuspunktiks: "ketseri ja riiukuke William Gilberti toetamine". John Gribbin, Science, Penguin Books 2003, ISBN 0-14-029741-3 De Magnete, faksiimiletrükk Paul Fleury Mottelay 1893. aasta ingliskeelsest tõlkest, Dover Books, 1991, ISBN 0-486-26761-X
Karjamaa (Alutaguse)

Karjamaa on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Alajõe valda. 2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas külas 31 inimest. Eestlasi oli neist 6 (19,4%). Karjamaa küla vana nimi oli Võgana. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaamet, vaadatud 10.11.2020. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 22.02.2018. Statistikaameti andmebaas
Karjamaa

Karjamaa on rohumaa, kus karjatatakse kariloomi. Karjamaal kasvavad tavaliselt üheidulehelised ja kaheidulehelised rohttaimed, põõsad ja puud. Puudega karjamaid nimetatakse puiskarjamaadeks. Eristatakse looduslikke karjamaid, mis on pärandkooslused, ning kultuurkarjamaid, mis on külvatud rohustuga. Enne kunstlike toitude ja jõusööda leiutamist oli karjamaa peamine kariloomade (näiteks veiste, lammaste, kodukitsede, hobuste ja sigade) toiduallikas. Karjamaid kasutati minevikus sageli ekstensiivselt: loomi saadeti karjamaale enam-vähem iga päev seni, kuni nad karjamaa nii-öelda paljaks sõid, seejärel saadeti nad mõnele teisele karjamaale. Niisugune eluviis on tüüpiline nomaadidele, kes koos karjaga paremate karjamaade otsingutel ringi rändavad. Tänapäeval on karjamaade ekstensiivne kasutamine koos nomaadlusega tunduvalt vähenenud, ehkki seda esineb mõnelgi pool maailmas. Koppel Sookarjamaa
Uusküla (Alutaguse)

Uusküla on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas. 18. sajandi II poolel kandis küla algselt nime Väike-Kuru (Klein-Kurro). Küla on Tallinnast 182 km kaugusel ja Ida-Virumaa maakonnalinnast Jõhvist 45 km kaugusel. Uusküla asub Peipsi järve ääres. Küla ümbritsevad ida poolt Katase küla ja lääne poolt Kuru küla. Külast voolab läbi Uusküla oja. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Alajõe valda. Külas elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 36 inimest, neist 19 olid vanemad kui 65. Elanike hulgas ei ole mitte ühtegi eestlast. 2019. aasta andmetel oli elanike arv kasvanud 57 inimeseni. Kohalike sõnul tegeletakse seal peamiselt kalapüügist ja metsandusest. Põhja poolt ümbritseb Uusküla mets. Metsas asuvad Virsu soo ja Võhma luitestik. Suur osa metsast asub Agusalu looduskaitsealal. Mets on tasane ja soine. Piirkonnale on iseloomulikud inimtegevusest vähemõjustatud soomassiivid ja nendega seotud metsakooslused ning haruldased liigid, näiteks lendorav. Soostik on põline meri- ja kaljukotka, metsise ning rabapüü eluala. Soodes kasvab palju jõhvikaid. Uuskülas on, nagu enamus Peipsi rannikuäärsel alal, elanud vanausulised. Vanausulised saabusid sinna umbes 18. sajandil. Nende elupaigad jõudsid piki Peipsi kallast Alajõelt Lõuna-Eestini välja. 19. sajandi alguses elas Peipsi rannikul umbes 3000 vanausklikku. Kuigi Uusküla pole eraldi mainitud, võib selle asukoha järgi järeldada, et vanausulised elasid ka seal. Uusküla tuntuim koht oli ilmselt endine Uusküla puhkekeskus. Puhkekeskus valmis aastatel 1978-1980. See ehitati Sillamäe keemiakompleksi töötajate puhkekeskuseks. Kõik hooned kandsid puhkebaasi eesmärki. Puhkekeskus koosnes peahoonest ja seal kõrval asuvatest paarismajadest ja kalameeste majast. Peahoone aadress oli Männiku tee 5. Arhitekti nimi oli Drost, muu info on teadmata. Puhkekeskus mahutas korraga kuni 200 külalist. 1990. aastate lõpus lõpetas puhkekeskus töö, mispeale hakkasid majad lagunema ning see muutus üsna kiiresti nn tondilossiks. Omanikud püüdsid seda pikka aega müüa, kuid tulutult. 2018. aastal lammutati terve puhkekeskus kõikide majadega maha, sest sellest oli saanud populaarne atraktsioon ja lagunevad majad muutusid ohtlikuks. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaamet, vaadatud 9.06.2019. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 22.02.2018. "Google maps". Statistikaameti andmebaas "Metsaportaal". Vaadatud 10.04.2020. "Agusalu looduskaitseala". Vaadatud 10.04.2020. Varunin. P. "Vene vanausulised Eestis". Vaadatud 10.04.2020. Truu. Kaarel (2012). "SILLAMÄE KEEMIATEHASE PUHKEBAAS UUSKÜLAS. DOKUMENTEERIMINE" (PDF). Vaadatud 10.04.2020.
Kõrvemetsa

Kõrvemetsa on küla Jõgeva maakonnas Mustvee vallas. Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Ida-Viru maakonnas Avinurme vallas. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaamet, vaadatud 9.06.2019. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
Kõveriku

Kõveriku on küla Jõgeva maakonnas Mustvee vallas. Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Ida-Viru maakonnas Avinurme vallas. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaamet, vaadatud 10.11.2020. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
Laekannu

Laekannu on küla Jõgeva maakonnas Mustvee vallas. Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Ida-Viru maakonnas Avinurme vallas. Laekannu küla loodeosas Lääne-Viru maakonna piiri lähedal paiknevad endised Raja, Saare ja Rajametsa küla. Raja külast oli 20. sajandi I poolel metsatee endisse Aosilla külla, mis praegu paikneb Jõgeva valla Oti küla maa-alal. 1977 liideti Avinurme külanõukogus 20 asulat, sh Raja, Saare ja Rajametsa külad. Venevere–Kullissaare tee Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaamet, vaadatud 9.06.2019. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014. Kohanimenõukogu asustusnimede töörühma arvamused ja ettepanekud, Ida Virumaa, 16.09.1997 Eva Klaas: Metsavedu muutis tee sõidukõlbmatuks, Virumaa Teataja, 21.11.2012 Laekvere valla metsateede loetelu[alaline kõdulink], Laekvere vald
Lepiksaare

Lepiksaare on küla Jõgeva maakonnas Mustvee vallas. Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Ida-Viru maakonnas Avinurme vallas. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaamet, vaadatud 9.06.2019. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
Maetsma

Maetsma on küla Jõgeva maakonnas Mustvee vallas. Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Ida-Viru maakonnas Avinurme vallas. Lohusuu–Maetsma tee Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaamet, vaadatud 9.06.2019. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
Paadenurme

Paadenurme on küla Jõgeva maakonnas Mustvee vallas. Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Ida-Viru maakonnas Avinurme vallas. Paadenurmet on esmamainitud 18. sajandi lõpul Mellini atlase kaardil (Padenorm). Naaberkülad olid Kiissa (Kisa), Liiva (Liiwa) ja Laurissaare (Laurisaar). Esimesed andmed hingeloendusest on 1811. aastast. 1977. aastal liideti Paadenurmega Laurissaare küla. Paadenurme looduskaitseala Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaamet, vaadatud 10.11.2020. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014. Peeter Päll: artikkel "Laurissaare" Eesti kohanimeraamatus. Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus, 2016.
Sälliksaare

Sälliksaare on küla Jõgeva maakonnas Mustvee vallas. Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Ida-Viru maakonnas Avinurme vallas. Küla läbib Kalma–Avinurme tee. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaamet, vaadatud 9.06.2019. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
Tammessaare

Tammessaare (18. sajandi kaartidel Tammesaar) on küla Jõgeva maakonnas Mustvee vallas. Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Ida-Viru maakonnas Avinurme vallas. Küla läbib Rehessaare oja, naaberkülad on olnud Maetsma ja Rehessaare küla. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaamet, vaadatud 9.06.2019. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
Vadi küla

Vadi (Waddi) on küla Jõgeva maakonnas Mustvee vallas. Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Ida-Viru maakonnas Avinurme vallas. Küla piirneb põhjas Änniksaare, idas Sälliksaare ja Maetsma ning lõunas Kärasi külaga. Küla läbib Avijõgi. Majavaldused paiknevad eraldatult valdavalt Avinurme–Lohusuu maantee ja Vadi–Jõemetsa tee ääres. Vadi küla on seostatud vadjalastega, kes tulid sinna elama 10.–13. sajandil (vaata Vaiga). Õ-tähe rohket murdekeelt on peetud sarnaseks vadja keelega. 1599. aasta Poola II revisjoni järgi oli Vadi (Wadey) külas kolm talukohta. Vadi külas tegeldi peamiselt kalatünnide valmistamisega, kuid tehti ka kapsa-, kurgi- ja võitünne. 1624. aastal kuulus Waddikill koos veskiga Võtikvere vakusesse. 1775. aastal asutati Torma koguduse õpetaja Johann Georg Eisen von Schwarzenbergi algatusel Vadi kool. 1834. aastal õppis koolis 130 last. 1888. aastal ehitati uus koolihoone, mis on tänini säilinud ja kultuurimälestisena kaitse all. 1930. aastal muudeti kool kuueklassiliseks, 1949. aastal neljaklassiliseks algkooliks. Kool suleti 1963. aastal. 1903. aastal asutati muusika-lauluselts Metsakaja. 1914. aastal kuulus küla Avinurme kroonumõisale. 1932. aasta ajalehtedes kirjutatakse: "Vadi küla Avinurmes nimetab rahvas õigusega hullude külaks. Sest seal on 60 majapidamist ja vaimuhaigeid (ka kerget liiki) tervelt 40 inimest. Nendest mehi 25 ja naisi 15. Siin on haiguse põhjuseks pärivus ja soine kliima." Vaiamaa Torma kihelkond Statistikaamet, vaadatud 9.06.2019. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014. Vadi kool kultuurimälestiste riiklikus registris Ajalugu, Vadi küla veebileht, vaadatud 4. juuli 2013. Esmaspäev, 5. detsember 1932, nr. 49, lk. 5
Änniksaare

Änniksaare on küla Jõgeva maakonnas Mustvee vallas. Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Ida-Viru maakonnas Avinurme vallas. 18. sajandi kaartidel oli küla nimi Ennigsaar. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaamet, vaadatud 9.06.2019. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
Lipniku

Lipniku on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Iisaku valda. 2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas külas 12 inimest. Kõik olid eestlased. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaamet, vaadatud 9.06.2019. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 22.02.2018. Statistikaameti andmebaas
Lõpe (Alutaguse)

Lõpe on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Iisaku valda. 2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas külas 6 inimest. Kõik olid eestlased. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaamet, vaadatud 10.11.2020. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 22.02.2018. Statistikaameti andmebaas
Pootsiku

Pootsiku on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Iisaku valda. 2010. aasta oktoobri seisuga oli külas 18 elanikku. Esmateated Pootsiku külast pärinevad 1497. aastast. Küla nimi tuleneb tõenäoliselt venekeelsest sõnast бочка, rahvapärimuse järgi elas külas vanasti palju tõrvaajajaid. 19. sajandi keskpaigas kujunesid Pootsiku mõisa ümber kohalikud talud. 1920. aastatel mõisamaa tükeldati ning jagati talupoegade vahel. 1933. aastal nimetati Pootsiku küla ümber Nurme külaks. Nõukogude perioodil oli Pootsiku küla Iisaku külanõukogu koosseisus. 1959. aasta rahvaloenduse seisuga elas Nurme külas 110 elanikku, 1970. aastal 81 elanikku. 1977. aastal nimetati Nurme küla tagasi Pootsiku külaks. 1979. aasta rahvaloenduse seisuga elas Pootsiku külas 52 elanikku, 1989. aastal 23 elanikku. Pootsiku külas on säilinud vana mõisapark. 1979. aastal paigaldati sinna mälestuskivi bakterioloog Karl Happichile, kes sündis Pootsiku mõisa koduõpetaja peres, juhtis 1919–1923 Tartu Veterinaariainstituuti ja muude teadussaavutuste hulgas avastas ka piima kääritamiseks tarviliku piimhappebakteri Lactobacillus acidophilus. Pootsiku küla läbib Iisaku–Alajõe tee, mis ühendab küla Jõhvi–Tartu–Valga maantee ja Peipsi põhjarannikuga. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaamet, vaadatud 9.06.2019. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 22.02.2018. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 17. veebruar 2012. Vaadatud 19. juunil 2012.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Helmut Joonuks. Alutaguse. Tallinn: Eesti Raamat, 1969, lk 100 Kalev Katus, Allan Puur, Asta Põldma. Rahvastiku ühtlusarvutatud sündmus- ja loendusstatistika: Ida-Virumaa 1965-1990. Tallinn: Eesti Kõrgkoolidevaheline Demouuringute Keskus, 2002 Vaikla ja Pootsiku küla arengukava aastani 2019[alaline kõdulink]