Põõsalindlased

Põõsalindlased (Sylviidae) värvuliste seltsi kuuluv suur sugukond putuktoidulisi linde. Koos rästaslastega on nad seltsi suurim sugukond. Põõsalindlased sarnanevad välistelt tunnustelt väga vilbaslastega, mistõttu on mitme liigi sugukonna määratlemine sageli raske. Põõsalindlaste sugukond kuuluvad ritsiklinnud, põõsa- ja lehelinnud. Põõsalindlased on põhiliselt väikesed, kuni tihasesuurused linnud. Enamikul on peenike sirge ja lühike nokk, mida kasutatakse putukate noppimiseks. Nad on ülimalt aktiivsed toitujad, liikudes suurel kiirusel ja vilunult läbi lehestiku. Lindude küllaltki peened jalad on tugevad ja võimaldavad lindudel teha toidu püüdmiseks vajalikke "võimlemisharjutusi". Enamik liike on võimelised püüdma lendavaid putukaid, kuid eelistavad teha seda oksalt oksale lenneldes, mitte kärbsenäppidele ja mitut liiki rästastele omasel viisil väljasööste tehes. Väikestest putukatest toitujatena on peaaegu kõik liigid põõsalindlasi hooaegsed rändlinnud, kes lahkuvad Euroopast sügisel ja veedavad talve Aafrikas. Mõned liigid läbivad sinna jõudmiseks tuhandeid kilomeetreid. Vahetult enne lahkumist söövad paljud liigid marju, saamaks teekonnaks vajalikku energiat. Enamik rändab öösel. Leidub ka paikseid liike nagu kalda-rädilind, vahemere ja sametpea-põõsalind ning paiguti ka pöialpoiss. Enamik liike eelistab tiheda taimestikuga elupaiku, eriti aga soid, metsi ja võsastikke. Putukad ja teised selgrootud, sealhulgas väikesed teod. Paljud söövad sügisel marju, eriti rändele asudes. Põõsalinnud jäävad kõrva oma mitmekesise laulu järgi, mille järgi on mitmeid liike hõlbus määrata. Mõned laulud on lühidad (nt kalda-rädilinnul, nõmme-põõsalinnul), teisel pikk ja mitmekesine. Emaslinnud eelistavad isaseid valida nende lauluoskuse alusel. Reeglina on põõsalindlased monogaamsed, kuid mõned liigid, sealhulgas kalda-rädilind ja rohulind harrastavad polügüüniat. Pesitsetakse eraldi paaridena. Paarid on territoriaalsed, kuid mõned liigid moodustavad paaride kogumeid. Pesa on reeglina rohukulust ja taimevartest tihedalt punutud tassike, mis on vooderdatud peenema materjaliga. Lehelindudel on võlvpesad. Rohulinnu pesa on tavatu. Pöiapoisi pesa on sulgedega vooderdatud sügav tasku. Mõned põõsalinnuliikide isased rajavad mitu pesa, mille hulgast emaslind valib. Pessa munetakse üks-kaks kurna aastas, juhuti ka kolm (nt kalda-rädilind). Mune on pesas kaks kuni seitse (pöiapoisil ja lääne-pöiapoisil aga 7–11). Haudumine kestab 9–17 päeva, haub reeglina emaslind, kuid mõnikord ka mõlemad vanemad vaheldumisi (eriti põõsalinnud). Enamikul liikidel toidavad ja hooldavad poegi mõlemad vanemad, kuid mõnel polügüünsel liigil osutab isaslind vähe abi (nt kalda-rädilind) või hoopiski mitte. Poegade toit on putukad, keda antakse nokast nokka. Suurem osa poegadest lennuvõimestub 10–16-päevaselt, mõned väljuvad pesast päev või kaks varem. Pöiapoisiliikidel kestab lennuvõime saavutamine kauem. Locustella – ritsiklind Phylloscopus – lehelind (Boie, 1826) Sylvia – põõsalind (Scopoli, 1769) Achaetops (Roberts, 1922) Amaurocichla Sharpe, 1892 Amphilais Parker, 1984 Arcanator Irwin & Clancey, 1986 Bathmocercus Reichenow, 1895 Bebrornis Sharpe, 1883 Buettikoferella Stresemann, 1928 Chaetornis Gray, 1848 Chamaea Gambel, 1847 Chloropeta Smith, 1847 Conostoma Hodgson, 1842 Crocias Temminck, 1836 Crossleyia Hartlaub, 1877 Cryptosylvicola Goodman, Langrand & Whitney, 1996 Cutia Hodgson, 1837 Dromaeocercus Sharpe, 1877 Dumetia Blyth, 1852 Eremiornis North, 1900 Eremomela Sundevall, 1850 Graminicola Jerdon, 1863 Hemitesia Chapin, 1948 Hyliota Swainson, 1837 Illadopsis Heine, 1860 Kenopia Gray, 1869 Kupeornis Serle, 1949 Macrosphenus Cassin, 1859 Megalurulus Verreaux, 1869 Melocichla Hartlaub, 1857 Minla Hodgson, 1838 Mystacornis Sharpe, 1870 Neomixis Sharpe, 1881 Newtonia Schlegel & Pollen, 1868 Oxylabes Sharpe, 1870 Panurus Koch, 1816 Paradoxornis Gould, 1836 Parophasma Reichenow, 1905 Phyllolais Hartlaub, 1881 Poliolais Alexander, 1903 Randia Delacour & Berlioz, 1931 Rhabdornis Reichenbach, 1853 Scepomycter Grant & Mackworth-Praed, 1941 Seicercus Swainson, 1837 Sphenoeacus Strickland, 1841 Stachyris Hodgson, 1844 Stenostira Cabanis & Bonaparte, 1850 Sylvietta Lafresnaye, 1839 Thamnornis Milne-Edwards & Grandidier, 1882 Tickellia Blyth, 1861 Trichocichla Reichenow, 1890 Urosphena Swinhoe, 1877 Dominic Couzens "Linnud. Euroopa linnuliikide täielik käsiraamat" Lars Svensson "Linnumääraja (Euroopa ja Vahemere maade lindude välimääraja" Lars Jonsson "Euroopa linnud (Euroopa, Põhja-Aafrika ja Lähis-Ida lindude välimääraja)"