laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Külanõukogu

Külanõukogu (lühend kn) oli kõige madalama taseme haldusüksus Nõukogude Liidus. Praegu on külanõukogud Venemaal, Ukrainas ja Valgevenes. Külanõukogu hõlmas piiritletud territooriumi koos sellel asuvate külade ja teiste maa-asulate ja halduspiiresse jäävate maavaldustega. Külanõukogu esindusorganiks oli 1977. aastani küla töörahva saadikute nõukogu, 1977. aastal nimetati need ümber küla rahvasaadikute nõukoguks. Eesti NSV-s moodustati külanõukogud valdade koosseisus 1945. aasta augustis ja septembris. 1945 sügisel moodustati 637 külanõukogu, enamasti 2–3 külanõukogu valla kohta. Arvestuslikult pidi ühes külanõukogus olema kuni 1000 elanikku ja 250 majapidamist. 1950 septembris moodustati täiendavalt 4 külanõukogu väikesaartel – Prangli, Vormsi, Kihnu ja Ruhnu saarel – kus 1945 sügisel külanõukogusid ei moodustatud ja seni tegutsesid valla töörahva saadikute nõukogud. 1950 septembris likvideeriti senine haldusjaotus maakondadeks ja valdadeks. Nende asemele moodustati 39 maarajooni ning külanõukogud viidi rajoonide alluvusse, välja arvatud 5 külanõukogu (Perjatsi, Türsamäe, Auvere, Peetri ja Soldino külanõukogu), mis allutati Narva Linna Töörahva Saadikute Nõukogule. 1954 juunis viidi läbi ulatuslik külanõukogude ühendamine, nii et senise 641 külanõukogu asemel jäi alles 320 külanõukogu. Külanõukogude liitmine oli seotud kolhooside ühinemisega ja sooviga viia kolhooside piirid vastavusse külanõukogude piiridega. 1960. ja 1970. aastatel külanõukogude arv vähenes järk-järgult veelgi ühendamiste tõttu. 1978. aasta seisuga oli Eesti NSVs 194 külanõukogu. 1990. aastate algul moodustati külanõukogudest vallad. Apiilinke (leedu keeles apylinkė) oli Leedu NSV haldusüksus; ühtlasi väikseim haldusüksus. Apiilinkede analoogid olid Eesti NSVs ja mujal Nõukogude Liidus eksisteerinud külanõukogud. Apiilinkeid hakati moodustama 1940. aastal. Aastal 1940 oli neid 2866, aastal 1994 veel 427. 1995. aastal muudeti kõik apiilinked valdadeks (leedu keeles seniūnija). Eesti NSV külanõukogude loend Eesti entsüklopeedia. 5 kd. Tallinn: Valgus, 1990, lk 327 Mati Laur, Tõnu Tannberg, Rajoonide aeg. Ümberkorraldused Eesti NSV haldusjaotuses, Tuna 4 / 2019, lk 98–109 Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 26. septembri 1950 seadlus "Prangli, Vormsi, Kihnu ja Ruhnu külanõukogude moodustamise kohta". Eesti NSV Teataja, 1950, 11, 115 Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 26. septembri 1950 seadlus "Maarajoonide moodustamise kohta Eesti NSV-s". Eesti NSV Teataja, 1950, 11, 115 Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 17. juuni 1954 seadlus "Eesti NSV külanõukogude ühendamisest". Eesti NSV Teataja, 1954, 10, 104 Eesti NSV territooriumi administratiivne jaotus ja maa-asulad. Tallinn: Valgus, 1978
Gárdony

Gárdony on linn Ungaris Fejéri komitaadis, Gárdonyi kreisi keskus. Linn asub Velence järve ääres, 55 kilomeetri kaugusel Budapestist. See on populaarne suvituskoht. Järve lõunakaldal asuv linn koosneb kolmest osast: Gárdony, Agárd ja Dinnyés. Nimi Gárdony on arvatavasti pärit juba 13. sajandi algusest. Vähemalt ühes kirjalikus teates 1260. aastast mainitakse kohta nimega Garduni. Kuningas Sigismundi (1387–1437) valitsusajal oli see juba kindlasti asustatud. Gárdony staatus muutus 31. märtsil 1989 külast linnaks. Suvel külastab linna tuhandeid turiste. Järve ääres on võimalik harrastada veesporti, nagu paadisõit, ujumine, purjetamine ja kalapüük. Kaldal on võimalused võrkpalli, korvpalli, tennise ja jalgpalli mängimiseks. Meelelahutusüritusi toimub kogu suve jooksul. Géza Gárdonyi sündis Gárdonyis Agárdpusztas ja tema kuju asub kesklinnas Agárdi pargis. Agárdis asub kalvinistlik kirik, katoliiklik Püha Kuningas Istvani kirik ja Püha Anna kabel. Detailed Gazetteer of Hungary, vaadatud 23.09.2024. https://www.gardony.hu/
Quo Tai-chi

Quo Tai-chi (4. detsember 1888 – 29. veebruar 1952 Santa Barbara) oli Hiina Vabariigi diplomaat. Ta oli aastail 1932–1940 Hiina Vabariigi saadik ja suursaadik Londonis. 21. detsembril 1937 kirjutas ta alla sõpruslepingule Eestiga. Aastail 1941–1942 oli ta Hiina Vabariigi välisminister.
Birgitiinide ordu

Birgitiinide ordu ehk Püha Birgitta ordu (ladina keeles Ordo Sanctissimi Salvatoris, Pühima Päästja ordu) on 1346. aastal asutatud vaimulik ordu. Pühima Päästja ordu asutas rootsi päritolu aadlidaam Birgitta Birgersdotter ning ordu asutamise ja selle põhikirja kinnitas 1370. aastal Rooma paavst Urbanus V. Birgitta ordu 1384. aastal asutatud emaklooster asus Vadstenas Kesk-Rootsis. Birgitiinide ordu tegutses keskajal katoliku kiriku mõju kõrgajal Skandinaavias, Läänemere maades, Poolas ja Valgevenes. Algupärasest keskaegsest ordust on tänapäeval säilinud ainult viis üksikut kloostrit ilma ühtse juhtimiseta, sealhulgas Vadstena klooster. Birgitta ordu on jagunenud tänapäeval kaheks haruks. Tallinnas uuesti ehitatud Pirita kloostris asuvad nunnad kuuluvad 1911. aastal asutatud Rootsi harusse, mille peaklooster asub Roomas (Piazza Farnese 96). Ordul on 30 kloostrit, millest kümme asub Itaalias, kuus Mehhikos, ülejäänud Itaalias, Inglismaal, Rootsis, Soomes, Taanis ja Šveitsis. Hispaania haru on asutatud 1630. aastail. Ainus praegu eksisteeriv birgitiinide mungaklooster on asutatud 1976. aastal ja asub Oregoni osariigis USA-s. Birgitiinide ordu Pirita kloostri kiriku fassaad tänapäeval Endine Birgitiinide ordu kloostri kirik Naantalis Soomes Birgitiinide ordu kloostri kirik Hrodnas Valgevenes
Claudine de Culam

Claudine de Culam (1585 Rozay-en-Brie – 1601) oli prantsuse tüdruk, kes mõisteti koeraga vahekorras olemise eest surma. Süüdistusi uurinud kohtunik lasi oma naissoost abiliste jälgimise all Claudine'il lahti riietuda ja koer hüppas tüdrukule selga. Sellega oli süüdistus tõestatud. Nii koer kui tüdruk kägistati surnuks, nende kehad põletati ja tuhk puistati nelja ilmakaarde laiali, "et võimalikult vähe jälgi jääks nende kohutavaid tegusid inimkonnale meenutama." Hastings Donnan, Fiona Magowan, Transgressive sex: subversion and control in erotic encounters, 2009, lk. 95-96. Robert E. L. Masters, The hidden world of erotica: forbidden sexual behaviour and morality, 1973, lk. 16 ja 38.
Tirpitz

Tirpitz oli teine kahest Saksa Kriegsmarine ehitatud Bismarck-klassi lahingulaevast. Mõõtmetelt oli Tirpitz Bismarckist suurem. Tirpitzile pandi nimi Saksa admirali Alfred von Tirpitzi järgi. Tirpitzi kiil pandi maha 2. novembril 1936 Kriegsmarinewerfti laevatehases Wilhelmshavenis. Laev lasti vette kaks ja pool aastat hiljem 1. aprillil 1939. Tööd lõppesid 1941. aasta 25. veebruaril, kui Tirpitz arvati Saksa sõjalaevastikku. Tirpitz uppus õhurünnaku tagajärjel 12. novembril 1944. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 28. september 2018. Vaadatud 24. augustil 2011.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
Muutjaliik

Muutjaliik (inglise transforming species või ecosystem engineer) on liik, kes muudab oma tegevusega aktiivselt ja oma arvukuse kohta ebaproportsionaalselt palju keskkonda (ökosüsteemi). Tugiliik Dominantliik Primack, R. P., Kuresoo, R. & M. Sammul, 2008. Sissejuhatus looduskaitsebioloogiasse. Tartu: Eesti Loodusfoto, lk 370
Ressursikaitseala

Ressursikaitseala (inglise extractive reserve) on kaitseala, kus mingi(te) loodusressurssi(de) kasutamine kohalike elanike poolt on säästlikul moel lubatud. Loodusressursside ületarbimise vältimiseks rakendatakse sellisel kaitsealal kohanduvat kaitsekorraldust. Looduskaitseala Loodusreservaat Maastikukaitseala Primack, R. P., Kuresoo, R. & M. Sammul, 2008. Sissejuhatus looduskaitsebioloogiasse. Tartu: Eesti Loodusfoto, lk 371
SLOSS-vaidlus

SLOSS-vaidlus (akronüüm ingliskeelsest fraasist single large or several small 'üks suur või mitu väikest') on kaitsealade vormimisel ettetulev dilemma (kui nende kogupindala on määratletud), kus tuleb kokku leppida, kas parem on luua üks suur või mitu väikest kaitseala. SLOSS-vaidlused olid eriti aktuaalsed 1970. ja 1980. aastatel. kaitsealade võrgustik Primack, R. P., Kuresoo, R. & M. Sammul, 2008. Sissejuhatus looduskaitsebioloogiasse. Tartu: Eesti Loodusfoto, lk 371
Biofiilia

Biofiilia (inglise biophilia) on soodumus armastada kõike elusat ja toetada elurikkust. Terminit kasutasid esimestena oma töödes Albert Schweitzer ja Erich Fromm. Hiljem formuleeris Edward O. Wilson oma raamatus "Biophilia" biofiilia hüpoteesi, mille järgi inimeste ja teiste elusolendite vahel on tahtmatu (inglise instinctive) side. Primack, R. P., Kuresoo, R. & M. Sammul, 2008. Sissejuhatus looduskaitsebioloogiasse. Tartu: Eesti Loodusfoto, lk 365
Leevendusmeetmed

Leevendusmeetmed ehk leevendavad meetmed (inglise mitigation (mitigating) measures) projekti või tegevuse tegeliku või võimaliku halva toime (looduskeskkonnale) tõkestamis-, vältimis- või minimeerimismeetmed. Võimalikke leevendusmeetmeid pakutakse enamikus keskkonnamõjude hindamise aruannetes. Sage leevendusmeede on nt asendustaastamine, kus loodusliku koosluse hävitamine või kahjustamine ühel alal kompenseeritakse koosluse taastamisega mõnel teisel rikutud alal. Ökoloogiline taastamine Ümberasustamine Keskkonnasõnaraamat 2004 [1] (vaadatud 11.08.2011) Primack, R. P., Kuresoo, R. & M. Sammul, 2008. Sissejuhatus looduskaitsebioloogiasse. Tartu: Eesti Loodusfoto, lk 296
Baptisteerium

Baptisteerium oli sakraalehitiste, katedraali juurde kuuluv ristimiskirik või -kabel, tavaliselt ümmarguse või hulknurkse põhiplaaniga. Riezi baptisteerium Poitiers' Püha Johannese baptisteerium Ariaanide baptisteerium Ravennas Lateraani baptisteerium Parma baptisteerium Pisa baptisteerium Firenze baptisteerium
Ümberasustamine

Ümberasustamine (inglise translocation) on isendite (populatsiooni) üleviimine looduses ühest elupaigast teise. Ümberasustamist võidakse rakendada nt keskkonnamõju hindamisel ette pandud leevendusmeetmena. Asendustaastamine Leevendusmeetmed Reintroduktsioon Primack, R. P., Kuresoo, R. & M. Sammul, 2008. Sissejuhatus looduskaitsebioloogiasse. Tartu: Eesti Loodusfoto, lk 374
Balustraad

Balustraad on pirnitaolistele postidele (balustritele) toetuv käsipuu või rinnatis. Balustraadi on Eesti arhitektuuris kasutatud põhiliselt maamõisate ning Tallinnas Toompeal asuvate aadlipaleede paraadtreppide ja terrasside välispiirde kaunistamiseks. Samuti on balustraadidena kujundatud kirikute altariaedu. Liigutatav balustraad François Mansarti Château de Maisonsis Neptunuse kuju Kadrioru lossi tagaaias, taustal aeda piirav balustraad Altariaed Hedemora kirikus Dresdeni Zwingeri Wallpavillion
Merekaitseala

Merekaitseala (inglise marine protected area) on kaitseala, mis on loodud mõne mereosa ning selle elustiku ja elupaikade kaitseks. Merekaitse Sidus rannikukorraldus Primack, R. P., Kuresoo, R. & M. Sammul, 2008. Sissejuhatus looduskaitsebioloogiasse. Tartu: Eesti Loodusfoto, lk 370
Mare Jõgeva

Mare Jõgeva (aastast 1974 Mare Põder; sündinud 24. augustil 1939) on eesti laulja (sopran) ja teatrinäitleja. Mare Jõgeva lõpetas 1965. aastal Tartu Muusikakooli, tema õpetaja oli Alma Kurtna. 1970. aastal lõpetas ta Tallinna Riikliku Konservatooriumi Linda Sauli klassi. Konservatooriumi ajal laulis ta ka Eesti Televisiooni ja Raadio segakooris. Aastatel 1971–2004 oli Mare Jõgeva Estonia teatri solist ja 1996–2004 ühtlasi teatri koori hääleseadja. 2009–2013 oli Ellerheina koori hääleseadja. 1987. aastast töötas ta 18 aastat Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis õpetajana. Mare Jõgeva on esinenud kammer- ja oratooriumilauljana (Johann Sebastian Bachi "Missa h-moll", "Matteuse passioon", Mozarti, Verdi ja Cherubini reekviemid jm). Mare Jõgeva lavapartnerite seas olid Kalju Karask, Hendrik Krumm, Tiit Kuusik, Georg Ots, Ivo Kuusk. Tema õpilaste hulgas on Alla Popova, Kristina Vähi, Veronika Portsmuth. Aida (Verdi "Aida") (1971) ("Õde Angelica") (1972) Salome (Straussi "Salome") (1973) Leonora (Verdi "Trubaduur") (1974) donna Anna (Mozarti "Don Giovanni") (1975) Mimi (Puccini "Boheem") (1977) Katerina Izmailova (Šostakovitši "Katerina Izmailova") (1977) Santuzza (Mascagni "Talupoja au") (1980) Odabella (Verdi "Attilas") (1982) Micaëla (Bizet' "Carmen") Senta (Wagneri "Lendav hollandlane") Amelia (Verdi "Maskiball") Tatjana (Tšaikovski "Jevgeni Onegin") Anna von Tödwen (Tubina "Barbara von Tisenhusen") leedi Billows (Britteni "Albert Herring") Anna (Straussi "Viini veri") Elisabetta (Verdi "Don Carlos") (1994) Amm (Mussorgski "Boriss Godunov") Abtiss (Rodgersi ha Hammersteini "Helisev muusika") 1978 Eesti NSV teeneline kunstnik Tema abikaasa oli kirjanik ja kirjastuse Eesti Raamat peatoimetaja Rein Põder. Neil on kaks poega: luuletaja Neeme Põder ja mälumängur Ove Põder. Mare Jõgeva. Eesti Entsüklopeedia. Mare Põldmäe. Mare Jõgeva – tuli, et särada, eeati Päevaleht, 24.08.1999 "Mare Jõgeva rahvusooper "Estonia" kodulehel". Originaali arhiivikoopia seisuga 6. august 2007. Vaadatud 24. augustil 2011. Ita Serman. Mare Jõgeva ja Rein Põder, Elukiri, 2008, nr.9 Portree. Saade Mare Jõgeva kohta Klassikaraadios
Nil Merjanski

Nil Merjanski (kodanikunimega Nil Ivanovitš Bogdanovski; 4. veebruar 1846 Smolensk – 7. aprill 1937 Petseri) oli vene näitleja ja literaat. Ta alustas lavategevust aastal 1864 Venemaa rändtruppides, aastast 1880 mängis Peterburi ja hiljem ka Moskva teatrites. Ta asutas aastal 1884 Novgorodis oma teatri, oli aastatel 1903–1916 sealse ajalehe "Волховский листок" väljaandja–toimetaja. Ta elas aastast 1921 Eestis, mängis Tallinna vene teatris, oli selle silmapaistvamaid näitlejaid (teda nimetati vene teatri vanaisaks). Tema vanem tütar Zinaida Valk-Bogdanovskaja oli Eesti esimene harfimängija, tema teine tütar Maria Merjanskaja oli näitleja, lavastaja ja teatrijuht (ta oli abielus Ants Lauteriga). Nil Merjanski on maetud Tallinna Aleksander Nevski kalmistule. EE 14. köide lk. 290 "Сцена мой крест", Novgorod, 1914
Muşţafá ‘Abd al-Jalīl

Muşţafá ‘Abd al-Jalīl (araabia keeles مصطفى عبد الجليل‎; sündinud 1952 Al-Bayḑā’s) on Liibüa poliitik. Ta oli alates 2011. aasta 5. märtsist Liibüa kodusõjas Mu‘ammar al-Qadhdhāfīle vastanduva Rahvusliku Üleminekunõukogu esimees. 9. augustil 2012 andis ta võimu üle Liibüa Rahvuskongressi esimehele Mohammad Magariafile. 2007. aastast kuni Qadhdhāfī vastase ülestõusu puhkemiseni 2011. aasta veebruaris oli ta Liibüa justiitsminister. Nooruses on ‘Abd al-Jalīl mänginud Al-Bayḑā’ linna jalgpalliklubis. Ta õppis Liibüa Ülikoolis õigusteadust ja sai 1978. aastal kohtunikuks. Ta tegi korduvalt otsuseid, mis Qadhdhāfī režiimile ei meeldinud. Sellegipoolest edutati ta Qadhdhāfī poja Saif-al Islami toel 2007. aastal ministriks. Arvatakse, et seda tehti suhtekorralduslikel motiividel. Ministrina reformis ‘Abd al-Jalīl kriminaalkoodeksit. Tema uuenduste kohaselt asendati mitmesugustel juhtudel kinnipidamine karistusmäärana trahvide või üldkasuliku tööga. Surmanuhtluse rakendamist võimaldas uus koodeks erinevalt vanast üksnes karistusena mõrva toimepanemise eest. 2010. aastal pani ‘Abd al-Jalīl kaasmaalased jahmatama, teatades televisiooni otseülekandes Üldise Rahvakongressi(?) kogunemiselt, et ei saa enam kohtusüsteemis töötada, sest tema tööl ei paista olevat mõtet: Sisejulgeolekuamet hoidis luku ja riivi taga sadu õigeksmõistetud poliitvange. Qadhdhāfī aga keeldus teda ametist vabastamast. Rahutuste algul saadeti ‘Abd al-Jalīl Banghāzīsse ülestõusu vaigistama, kuid lahkus protestiks meeleavaldajate suhtes rakendatud vägivalla vastu Kõrgema Rahvakomitee koosseisust ja arvati mõni päev hiljem Rahvusliku Üleminekunõukogu koosseisu. Võimud kuulutasid ta reeturiks ja panid ta tabajale autasuks välja pool miljonit Liibüa dinaari (umbes 400 000 USA dollarit). Veebruari lõpus ja märtsi algul tekkis ‘Abd al-Jalīlil Banghāzī juristi Abdel-Hafidh Ghogaga(?) rivaliteet mässuliste juhtorgani juhi koha pärast. 5. märtsil lahendati see Jalīli määramisega Rahvusliku Üleminekunõukogu esimeheks, tema konkurendist tehti aga organi eestkõneleja. ‘Abd al-Jalīli puuduseks peetakse vähest karismat. Ta on lubanud riigijuhi kohale mitte kandideerida. Samuti on ta teatanud, et peab vajalikuks seista kohtu ette Qadhdhāfī valitsuses teenimise tõttu. Ta on pühendunud muslim. http://www.thedailybeast.com/articles/2011/08/29/libyan-revolt-s-quiet-mastermind-mustafa-abdul-jalil.html http://www.bbc.co.uk/news/world-africa-14613679 http://en.rian.ru/world/20110309/162928578.html
2013. aasta mäesuusatamise maailmameistrivõistlused

2013. aasta mäesuusatamise maailmameistrivõistlused olid 42. maailmameistrivõistlused mäesuusatamises. Võistlused toimusid Austrias Schladmingis 4.–17. veebruaril 2013. Schladmingis toimusid ka 1982. aasta mäesuusatamise maailmameistrivõistlused. Osales 614 sportlast 72 riigist. Esimest korda osales maailmameistrivõistlustel Malta. 9. veebruar Osavõtjaid: 58 Maailmameister 2011: Erik Guay, Kanada Ametlikud tulemused 17. veebruar Osavõtjaid: 100 (eelvõistlusel 137) Maailmameister 2011: Jean-Baptiste Grange, Prantsusmaa 15. veebruar Osavõtjaid: 99 (eelvõistlusel 132) Maailmameister 2011: Ted Ligety, USA 6. veebruar Osavõtjaid: 82 Maailmameister 2011: Christof Innerhofer, Itaalia Ametlikud tulemused 11. veebruar Osavõtjaid: 53 Maailmameister 2011: Aksel Lund Svindal, Norra Ametlikud tulemused 10. veebruar Osavõtjaid: 41 Maailmameister 2011: Elisabeth Görgl, Austria Ametlikud tulemused 16. veebruar Osavõtjaid: 139 Maailmameister 2011: Marlies Schild, Austria Ametlikud tulemused 14. veebruar Osavõtjaid: 139 Maailmameister 2011: Tina Maze, Sloveenia 5. veebruar Osavõtjaid: 59 Maailmameister 2011: Elisabeth Görgl, Austria 8. veebruar Osavõtjaid: 47 Maailmameister 2011: Anna Fenninger, Austria Ametlikud tulemused Finaal: 12. veebruar Osavõtjaid: 16 võistkonda Maailmameister 2011: Prantsusmaa Ametlikud tulemused Võistluste koduleht
Schladming

Schladming on linn Austria keskosas Steiermargi liidumaal. 1. jaanuaril 2011 elas Schladmingis 4477 inimest. 2015 liideti Schladmingiga Pichl-Preuneggi ja Rohrmoos-Untertali vald. 1. jaanuaril 2017 elas Schladmingis 6715 inimest. Linn on populaarne turismi sihtkoht ja suusakuurort. Schladmingis peetakse 2013. aasta mäesuusatamise maailmameistrivõistlused. Samas toimusid ka 1982. aasta mäesuusatamise maailmameistrivõistlused. Einwohnerzahl 1.1.2018 nach Gemeinden mit Status, Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 9.03.2019. Koduleht
Drvar

Drvar on linn Bosnias ja Hertsegoviinas Bosnia ja Hertsegoviina Föderatsioonis Herceg-Bosna kantonis, Drvari valla keskus. Linn asub mägede keskel Unaci jõe orus. Tema geograafilised koordinaadid on 44° 22′ N, 16° 23′ E. Aastal 1991 elas linnas umbes 8000 inimest, mis oli ligi pool valla elanikkonnast. Linnal on üks sõpruslinn.  Drvar – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Koduleht
Lamantiin (perekond)

Lamantiin on suurte vee-eluliste herbivoorsete imetajate perekond meriveiseliste seltsist. Lamantiinid elavad Mehhiko lahe madalatel ja soistel rannikualadel ning jõesuudmetes, Amazonase vesikonnas ja Lääne-Aafrikas. Lamantiini nimetuse etümoloogia on ebaselge, on leitud seoseid ladina keelest manus ('käsi') ja sõna manati, mis tähendas Kariibi mere piirkonnas kõneldud taino keeles rinda. Perekonnas on 3 liiki. Trichechus senegalensis – lamantiin (elab Aafrikas) Trichechus manatus – manaati (elab Kariibi meres) Trichechus inunguis – jõemanaati (elab Amazonases) Ta võib kaaluda üle 600 kg ja olla 5 m pikk. Lamantiini nahk on paljas nagu vaalalistel. Lamantiin on taimtoiduline veeimetaja. Enamasti sööb ta taimi ja juuri. Lamantiini skelett Manatee on Shore. etc.usf.edu. Vaadatud 4.2.2023 "Lamantiin", Tiit Randla
Zündapp Janus

Zündapp Janus oli Lääne-Saksamaal aastatel 1957–1958 toodetud väikeauto. See jäi ainukeseks Zündappi toodetud autoks. Autol oli ühesilindriline kahetaktiline mootor.
Mare Mikoff

Mare Mikoff (varem ka Mare Mikof; sündinud 20. augustil 1941 Tallinnas) on eesti skulptor. 1959. aastal lõpetas ta Tallinna 20. Keskkooli. Ta õppis vaheaegadega 1961–1971 Eesti Riiklikus Kunstiinstituudis skulptuuri ning 1962–1964 Tartu Riiklikus Ülikoolis ajalugu. Mikoff on enamiku elust olnud vabakutseline kunstnik, kuid on episoodiliselt töötanud ka restauraatorina, kunstikombinaadi ARS monumentaalateljee peakunstnikuna ja 1998–2001 Tallinna linnakunstnikuna. Alates 1997. aastast on ta olnud skulptuuriõpetaja Eesti Kunstiakadeemias ja 2007. aastast Tartu Ülikooli Viljandi Kultuuriakadeemias. 2005. aastast on ta skulptuuriprofessor Eesti Kunstiakadeemias. Mare Mikoff asus aktiivselt kunstiga tegelema 1970. aastate algul. Loomingu algusaastaid mõjutas hüperrealism ja popkunst. Kunstnik ehitab oma kompositsioone üles humoorikate lavastustena ning panustab perfektsele vormimängule ja üllatavate materjalide koosmõjule. Mikoff on tegelnud eri skulptuuriliikidega pisiplastikast ja portreedest monumentaalskulptuurini. Tema tuntumate tööde seas on näiteks Paul Kerese (1996) ja Jüri Vilmsi (2005) monumendid Pärnus, Karl Menningu (2006) mälestusmärk Tartus Vanemuise teatri ees, skulptuurigrupp 100 000. tartlase sünni tähistamiseks (1977), "Nõmme ema" (1998) Tallinnas Nõmme keskuse juures ning "Hämarik" (2005) Tallinnas Viru keskuse juures. 2012. aasta suvel avati tema "Hiiu lõvi" Tallinnas Nõmmel. Samas on ta teinud ka ruumiinstallatsioone, sealhulgas digikunsti. Mikoffi isikunäitusi on toimunud Eestis, Austrias ja Venemaal, ta on osalenud grupinäitustel Eestis, Hiinas, Leedus, Prantsusmaal, Soomes, Venemaal jpm. Eesti Kunstnike Liitu kuulub Mare Mikoff 1974. aastast. 1984 – Kristjan Raua preemia 1986 – Eesti NSV teeneline kunstnik 2011 – Valgetähe IV klassi teenetemärk 2014 – Anton Starkopfi stipendium 2016 – Eesti Kultuurkapitali kujutava ja rakenduskunsti sihtkapitali aastapreemia (skulptuuri ja monumentaalkunsti žanrite järjekindla ümbermõtestamise ning traditsiooni ja uuenduse vahelise terase dialoogi eest Tartmusis toimunud ülevaatenäitusel „Mikoff. Skulptuurid“) 2017 – Kristjan Raua preemia (mahukas näitus Tartu kunstimuuseumis) Skulptuur "Hämarik" Tallinnas Viru väljakul "Nõmme ema" Skulptuurigrupp 100 000. tartlase sünni tähistamiseks Maanaised Eesti nüüdiskunst: Mare Mikof, 1991. https://arhiiv.err.ee/vaata/eesti-nuudiskunst-mare-mikof Mare Mikoffi CV tema näituse "Ausambad" kirjelduse juures[alaline kõdulink] Eesti Kunstnike Liidu kodulehel (vaadatud 25. augustil 2011) Tallinna Ühisgümnaasiumi vilistlased "Kristjan Raua preemia 2017: kes väärivad tunnustamist?". Postimees. 20.05.2017. Kunstimuuseum lennujaamas: skulptor Mare Mikof, pressiteade, 14.05.2013 Hiiu Lõvi Park: https://web.archive.org/web/20120516205343/http://hiiu.ee/ Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). Mare Mikoffi CV tema näituse "Ausambad" kirjelduse juures Eesti Kunstnike Liidu kodulehel
Villem Karineem

Villem Karineem VR II/3 (sündinud Vilhelm Granfeldt; 3. mai 1895 Vainopea küla, Vihula vald, Virumaa – 24. detsember 1982 Norrköping) oli Eesti sõjaväelane (vanemleitnant). Villem Karineem oli miinitraaleri Meeme komandör ja sai traaleri hukkumisel 14. novembril 1924 haavata. Ta oli aastail 1928–1940 Mereside Ruhnu postivanem. Ta oli lisaks tuletorni ülevaataja, konstaabel, piirivalve- ja tolliülem, metsa ja postiagentuuri ülem, raadiojaama ja ilmajaama ülem ning ajas ka vallavalitsuse asju. (Jaan Vali. Eesti tuletornide ajalugu. Tallinn 2011. Lk. 152.) Ohvitseride andmekogu: Villem Karineem Eesti Entsüklopeedia: Villem Karineem