laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Pikeliai

Pikeliai on alev Leedus Mažeikiai rajoonis Židikai vallas Läti piiri ääres. Alevis tegutseb algkool. Vene keeles on alevi kohta kasutusel olnud nimekuju Пикеле. Vaatamisväärsused on kirik aastast 1752, tulpkabel aastast 1710 ja katkuohvrite mälestusmärk aastast 1827. Muinsuskaitse all on mälestusmärk Vytautas Suurele ja selle lähistel asuv tulpkabel. Pikeliai kalmistul on kaitse all raamatusmuugeldaja Kazys Ercupase haud. Kaitse all on ka kiriku ümbruskond: kellatorn, kirikuhoone, väravad ja piirdemüür. Ka kirikuaias asub muinsuskaitsealune tulpkabel. Alevis asub muinsuskaitse all olev vana juudi kalmistu. Juodeikėliai Pikeliai poolses otsas asub Kirikumäeks kutsutud paik, kus rahvajuttude kohaselt seisnud kunagi kirik, mis aga pikselöögist maha põles. Tegelikult seisis pikselöögist maha põlenud Pikeliai esimene kirik Kirikumäest 110 meetrit põhja pool asuval Piksemäel, mille kohta aga rahvasuus legende ei ole. Pikeliai nimi tuleneb isikunimest Pikelis, mis tuleneb omakorda paganlikust jumalast Pykuolis. Nii arvatigi XIX sajandil, et alev asub vanas Pykuolise pühapaigas. Küla on esimest korda mainitud aastal 1594. Aastast 1625 on teada, et protestant Bilevičius kutsus inimesi üles kohalikku kirikut ründama. Kirik taastati aastaks 1636. Aastal 1710 laastas Pikeliaid katk, mille mälestuseks püstitati aastal 1827 sammas. XVIII sajandil hakkas Pikeliai kuuluma piiskopkonnale, piiskoppide valdusse jäi see aastani 1842. Aastal 1752 valmis praegune kirik, aastal 1805 loodi sinna kihelkonnakool. Alev sai Pikeliaist aastal 1769. XIX sajandi lõpus oli Pikeliais suur juutide kogukond. Pikeliai Pikeliai kirik Piiriületuspunkt Eliyahu David Rabinowitz-Teomim – juudi rabi Edvardas Adamkavičius – Leedu sõjaväelane Marie Orav – eesti maletaja Morta Vaičkienė – leedu ooperisolist Dėl Mažeikių rajono savivaldybės gyvenamųjų vietovių nustatymo, pavadinimų suteikimo, gyvenamųjų vietovių panaikinimo, teritorijų ribų nustatymo ir pakeitimo Пикеле. Географическо-статистический словарь Российской империи, Kd. 4 (Павастерортъ — Сятра-Касы). СПб, 1868, 111 lk. Paminklas Vytauto Didžiojo mirties 500-osioms metinėms Koplytstulpis Knygnešio Kazimiero Ercupo kapas Pikelių Švč. Trejybės bažnyčios statinių kompleksas Koplytstulpis Pikelių žydų senosios kapinės Vaitkevičius V. Senosios Lietuvos šventvietės. Žemaitija, Vilnius 1998, 168 lk. Vaitkevičius V. Senosios Lietuvos šventvietės. Žemaitija, Vilnius 1998, 174 lk. Alev portaalis vietoves.Lt Alev Mažeikiai piirkonna entsüklopeedias
Marie Orav

Marie Orav (29. detsember 1911 Pikeliai, Leedu – 4. jaanuar 1994 Tallinn) oli eesti maletaja, üks esimesi Eesti naismaletajaid. Ta lõpetas 1929. aastal Tartus gümnaasiumi. Aastal 1937 võitis Tallinnas naiste malemeistrivõistlused, järgmisel aastal osales ka rahvusvahelisel maleturniiril. Aastal 1945 kaotas tiitli Salme Rootarele. Pärast sõda tuli ta veel kaks korda Eesti naiste malemeistriks (1952 ja 1959). Teisele kohale tuli lisaks 1945. aastale veel aastail 1948, 1954, 1958 ja 1960. Aastail 1950 ja 1956 saavutas Marie Orav kolmanda koha. Biograafia ESBL-is
Kõpu kalmistu (Kõpu)

Kõpu kalmistu on kalmistu Kõpu kihelkonnas (kuni 1911. aastani Viljandi kihelkonnas) Viljandimaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Punaküla külas Põhja-Sakala vallas Viljandi maakonnas. Esimene teadaolev kirjalik teade Kõpu kalmistust on 1889. aastast. Kalmistut kavatseti laiendada 1936. aastal, kuid see plaan jäi teostamata. Kõpu kalmistu on alates 1997. aastast riiklik ajaloomälestis. Kalmistu on praegu kasutusel ning on üldiselt hästi hooldatud, selle pindala on 1,87 ha. Kalmistu peavärav on Viljandi maantee ääres. Kalmistu idaosas on historitsistlik maa- ja telliskivist kabel. Kalmistule on 1915. aastal püstitatud hauakuju, mis 1999. aastast on riiklik kunstimälestis. 1933 – Jaan Juust (19. august 1844 – 14. jaanuar 1933), ühistegelane 1941 – Victor Rennu VR II/3 (1. märts 1901 – 4. juuli 1941), Vabadussõja veteran ja metsavend Kõpu kirik "Keegi meie Kõpu kirjasaatja..." - Sakala nr 44, 2. november 1889 "Kõpu surnuaed on wesine". - Postimees, 5. juuli 1936 Kultuurimälestis nr 8431 "Kõpu kalmistu" Kultuurimälestis nr 19827 "Skulptuur "Naine lillepärjaga",1915, A.Weizenberg (valge marmor)" Taavi Pae. Eesti kalmistute kujunemine ja paiknemise seaduspärasused. Magistritöö. Tartu 2002 "Keegi meie Kõpu kirjasaatja..." - Sakala nr 44, 2. november 1889 "Kõpu surnuaed on wesine". - Postimees, 5. juuli 1936 Maire Sala. "Viljandimaa kalmistute lugu". Viljandi 2007. Lk 64–66 ning 100-101 Kõpu kalmistu kultuurimälestiste riiklikus registris Kultuurimälestis nr 19827 "Skulptuur "Naine lillepärjaga",1915, A.Weizenberg (valge marmor)" Kõpu kalmistu Põhja-Sakala valla kodulehel Kõpu kalmistu. Viljandimaa kalmistute bibliograafia Kõpu kalmistu kasutamise eeskiri
Leckava

Leckava on alev Leedus Mažeikiai rajoonis Reivyčiai vallas. Leckava asub Läti piiri ääres Venta jõe kaldal, Lätist eraldab alevit Vadakstis. Idast piirab alevit Ašva jõgi. Alevi kohta on vene keeles olnud kasutusel nimekujud Лацково ja Ляцковъ. Leckavas on kultuurimaja ja raamatukogu. Alevi ümbruses on kolm muistset kuralaste linnamäge. Aastal 1622 ehitati naaberkülla Griežėsse luteri kirik. Vastuseks sellele püstitas Jonas Alfonsas Liackis aastal 1930 Leckavasse katoliku kiriku. Kirikut hakati kutsuma tema nime järgi, sellest tuleneb ka alevi nimi. Aastal 1644 põles kirik maha, kuid selle asemele ehitati uus ja suurem. Kaardile jõudis Leckava esimest korda aastal 1658. Aastal 1783 põles kirik taas maha, uus kirik valmis aastal 1785. Aastal 1863 võitlesid Leckava elanikud tsaariarmee vastu. XX sajandi alguseks oli Leckavast saanud alev, mis oli tuntud oma laatade poolest. Esimese maailmasõja ajal laastasid alevit bolševikud, hiljem aga bermondtiaad. Teise maailmasõja ajal põles alev maha, hävis ka kirik. Pärast sõda ei soovinud kogudus kirikut selle vanas asukohas taastada. olukord muutus aastal 1955, mil tulid tagasi küüditatud pered, kes tõid kaasa kiriku taastamiseks ajalikke vahendeid. Kirik valmis aastaks 1958. Nõukogude ajal oli Leckava kohaliku kolhoosi keskus. Leckava Leckava kirik Veski Ašva jõel. Tulpkabel Лацково. Географическо-статистический словарь Российской империи, Kd. 3 (Лаарсъ — Оятъ). СПб, 1867, 17 lk.  Leckava – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Alev portaalis vietoves.Lt Alev Mažeikiai piirkonna entsüklopeedias
Laižuva

Laižuva on alev Leedus Mažeikiai rajoonis, Laižuva valla halduskeskus. Laižuva asub Läti piiri ääres Vadakstise jõe kaldal. Alevit läbib Mažeikiai ja Jelgava vaheline raudtee. Vene keeles on Laižuva kohta olnud kasutusel nimekuju Лайжево. Alevis on algkool ja raamatukogu. Laižuvas asub aastal 1884 valminud kirik. Ehkki Laižuvat on esimest korda mainitud XV sajandil, tekkis sinna küla siiski alles 1568. aastal. XVII sajandi esimesel poolel sai Laižuvast alev. Aastal 1635 on esimest korda mainitud Laižuva kirikut. XVIII sajandil tekkis alevi juurde mõis. Aastal 1773 valmis Laižuvas uus kirik. XIX sajandi alguses hakkas tegutsema kihelkonnakool. Aastal 1873 ehitati läbi alevi raudtee. Aastal 1884 põles Laižuva kirik maha, uus kirik valmis aastal 1889. Kirik oli punastest tellistest, seda ehtisid kaks torni. Aastal 1898 kehtestati koolis õppekeeleks vene keel. Teine maailmasõda mõjus alevile laastavalt, see põles maha. Ka lasid taganevad Saksa väed aastal 1944 õhku sealse kiriku, ent juba samal aastal taastati see osaliselt. Pärast sõda tegutsesid alevi ümbruses Leedu metsavennad. Nõukogude ajal oli Laižuva kolhoosikeskus. Laižuva Laižuva kirik Laižuva Vytautas Lalas – Leedu raskejõustiklane Antanas Vienažindys – Leedu vaimulik ja luuletaja Juozas Tumas-Vaižgantas – Leedu kirjanik Лайжево. Географическо-статистический словарь Российской империи, Kd. 3 (Лаарсъ — Оятъ). СПб, 1867, 10 lk.  Laižuva – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Alev portaalis vietoves.Lt Alev Mažeikiai piirkonna entsüklopeedias
Francesco Rosi

Francesco Rosi (15. november 1922 Napoli – 10. jaanuar 2015 Rooma) oli itaalia filmilavastaja. Francesco Rosi pälvis elu jooksul hulgaliselt auhindu. Ta võitis 1962. aastal Berliini filmifestivali žürii peaauhinna Hõbekaru, 1963 Veneetsia filmifestivali Kuldlõvi ja 1972 Cannes'i filmifestivali peaauhinna Kuldse Palmioksa. Berliini festivalil 2008 sai ta Elutöö Kuldkaru ja Veneetsia filmifestivalil 2012 Elutöö Kuldlõvi. Lisaks on ta võitnud üheksa rahvuslikku David di Donatello auhinda. Francesco Rosi andmekogus IMDb (inglise)
Hatha-jooga

Hatha jooga (sanskriti sõnast हठ, haṭha, 'tugevus') on India joogatraditsioonist pärinev kehaliste harjutuste süsteem, mille eesmärk on korrastada inimese keha ja psüühika toimimist. Kõnekeeles nimetatakse hatha joogat kui kehaliste harjutuste süsteemi ka lihtsalt joogaks. Üks mõjukamaid tekste hatha jooga teemal on 15. sajandist pärinev "Haṭha Yoga Pradīpikā", mille kirjutas Svāmi Svātmārāma. Olulised ajaloolised allikad on ka "Gheranda Samhita" ja "Shiva Samhita" ning hilisem, Srinivasabhatta Mahayogaindra kirjutatud "Hatharatnavali". 16.–17. sajandist pärineva Shiva Samhita kohaselt rajas hatha jooga jumal Šiva. Hatha jooga praktikas pööratakse suurt tähelepanu kehaasenditele (āsana) ja hingamisele (prānāyāma) ning erilise energiat kandva ihuvedeliku (kundalini) suunamisele. Oluline on ka keha puhastamine, askees, maagia jpm. Kõik see teenib vaimset arengut ja aitab kaasa üleloomulike võimete (siddhi) saavutamisele. Hatha jooga sugemeid on nüüdisajal läänemaailmas rakendatud ravikehakultuuris ja meditsiinis. Mitmesugused hatha jooga treeningud ja koolitused on 1990. aastatest levinud ka Eestis. Enamasti ei pöörata nende puhul erilist tähelepanu vaimsetele väärtustele. Ameerika Ühendriikides on hinduistliku liikumise juhtiv organisatsioon Hindu American Foundation juhtinud tähelepanu sellele, kuidas vaimse õpetuse traditsioon on taandatud üksnes kehalistele poosidele. James Mallinson, Hatha Yoga Swami Muktibodhananda Saraswati and Swami Satyananda Saraswati. Hatha Yoga Pradipika. Yoga Publications Trust, 2000, ISBN 978-81-85787-38-1, p. 1. Patañjali, "Yogasūtra", tõlkinud Martti Kalda, 2015, lk 58. Mikel Burley, Haṭha-Yoga: Its Context, Theory, and Practice, Delhi: Motilal Banarsidass Publ., (Jan 1, 2000) Patañjali, "Yogasūtra", tõlkinud Martti Kalda, 2015, lk 57–59. Not as Old as You Think Open, 12 February 2011 Not as Old as You Think Open, 12 February 2011
Carlo Levi

Carlo Levi (29. november 1902 Torino – 4. jaanuar 1975 Rooma) oli juudi soost Itaalia kirjanik ja maalikunstnik. Aastal 1945 ilmus tema autobiograafiline romaan "Kristus jäi pidama Ebolis". 1979. aastal lavastas Francesco Rosi teose põhjal filmi Kristus peatus Ebolis, mille peaosas oli Gian Maria Volonté.
Joogapiraatlus

Joogapiraatlus (inglise keeles Yoga piracy) on tänapäeval lääneriikides leviv ärimudel, kus joogapraktikud väidavad endal olevat autoriõiguse joogaasenditele (asanatele) ja -tehnikatele, mis on tegelikult kirjeldatud juba ammustes tekstides, kuuluvad Indias traditsiooniliste teadmiste hulka ning on seetõttu avalik omand. Sageli tegelevad joogapiraatlusega mitte india päritolu joogaõpetajad, kes nimetavad end asanate, pranayama hingamistehnikate ja -järjestuste ning ajurveeda meditsiinivõtete autoriteks. Üks tuntumaid näiteid on Ameerika Ühendriikides populaarne Bikrami jooga. Joogapiraatlusest on kujunenud tulus rahvusvaheline tööstusharu, millega Ameerika joogatööstus teenib mõne hinnangu kohaselt kuni 3 miljardit USA dollarit aastas. Joogapiraatluse vastu võitlemiseks on India valitsus algatanud projekti 1500 joogaasendi dokumenteerimiseks, mis pärinevad eri allikaist, alates Patanjali "Joogasuutratest" kuni tänapäevani. Asendid kantakse traditsiooniliste teadmiste andmebaasi Traditional Knowledge Digital Library, kus need muutuvad kättesaadavaiks kogu maailma patendiametitele. 2005. aastaks oli India kaubandusministeerium koostanud 30 miljonit andmebaasikirjet. Projekti oli kaasatud 15 tähtsamat India joogakooli, nende seas Iyengari instituut ja Kaivalyadham. Pune’s gurus get into the act to curb West’s yoga piracy Westerners think twice before patenting yoga poses! - Sify.com Yogis go to court over poses: Copyright dispute turns yoga into a legal exercise
EABA

EABA on lühend, mis võib tähendada: Eesti-Ameerika Äriakadeemia ...
Mecklenburg-Strelitzi hertsogkond

Mecklenburg-Strelitzi hertsogkond (saksa keeles Herzogtum Mecklenburg-Strelitz) oli hertsogkond Põhja-Saksamaal, mis koosnes ajaloolise Mecklenburgi piirkonna idapoolsest viiendikust, vastates laias laastus tänapäeva Mecklenburg-Strelitzi kreisile (endine Stargardi isandkond), ja läänepoolsest endise Ratzeburgi piiskopkonna eksklaavist tänapäeva Schleswig-Holsteinis. Loomise ajal piirnes hertsogkond Rootsi Pommeriga põhjas ja Brandenburgiga lõunas. Pärast rohkem kui viit aastat vaidlusi Mecklenburgide pärandi üle rajati hertsogkond aastal 1701 endise Mecklenburg-Güstrow' hertsogkonna territooriumil. Mecklenburgide Güstrow' haru hääbus hertsog Gustav Adolfi surmaga aastal 1695. Mecklenburg-Schwerini hertsog Friedrich Wilhelm nõudis pärandit, kuid pidi seda jagama oma onu Adolf Friedrichiga. Alam-Saksi ringkonna esindajad saavutasid 8. märtsil 1701 lõpuks kompromissi. Kokkuleppega saavutati Mecklenburgi jagamine ja see kinnitati 1701. aasta Hamburgi lepinguga. Lepingu teise lõiguga rajati omaette Mecklenburg-Strelitzi hertsogkond ja omistati see koos Ratzeburgi vürstkonnaga Mecklenburgi läänepiiril Lübeckist lõunas, Stargardi isandkonnaga Mecklenburgist kagus, Neubrandenburgi, Friedlandi, Woldegki, Strelitzi, Burg Stargardi, Fürstenberg/Haveli ja Wesenbergi linnadega ning Mirowi ja Nemerowi komtuurkondadega Adolf Friedrichile. Samal ajal taastati esmasünniõigus ja Mecklenburg-Schwerini hertsog sai õiguse kokku kutsuda maapäev. 1701. aasta sätted säilisid väikeste muudatustega monarhia lõpuni. Mõlemad pooled jätkasid enda kutsumist Mecklenburgi hertsogiks; Adolf Friedrich tegi oma residentsiks Strelitzi. Strelitzi hertsogkond jäi üheks keisririigi kõige vähem arenenud piirkonnaks. Sellele vaatamata sõlmisid nende printsessid tähtsaid abielusid: Charlotte zu Mecklenburg-Strelitz, hertsog Adolf Friedrich IV õde, abiellus aastal 1761 kuningas George III-ga, saades seega Suurbritannia kuningannaks. Tema vennatütar Luise von Mecklenburg-Strelitz, hertsog Karl II tütar, abiellus aastal 1793 Friedrich Wilhelm III-ga ja sai aastal 1797 Preisimaa kuningannaks. Mecklenburg-Strelitz võttis oma naaberhertsogkonna põhiseaduse kasutusele septembris 1755. Aastal 1806 pääses hertsogkond Baieri kuninga abil Prantsuse okupatsioonist. Aastal 1808 ühines hertsog Karl Reini Liiduga, kuid aastal 1813 lahkus sellest. Viini kongress tunnistas 1815 nii Mecklenburg-Strelitzi kui ka Mecklenburg-Schwerini suurhertsogkonnaks ja Saksa Liidu liikmeks. 1701–1708 Adolf Friedrich II 1708–1752 Adolf Friedrich III 1752–1794 Adolf Friedrich IV 1794–1815 Karl II (alates 1815 suurhertsog) Adolf Friedrichi Rist Mecklenburg-Strelitzi suurhertsogkond Mecklenburg-Strelitzi vabariik Mecklenburg-Schwerini hertsogkond Mecklenburg-Schwerini suurhertsogkond Mecklenburg-Schwerini vabariik
Kristus peatus Ebolis (film)

"Kristus peatus Ebolis" (itaalia keeles "Cristo si è fermato a Eboli") on 1979. aastal valminud Itaalia mängufilm, mille lavastas režissöör Francesco Rosi. Peaosi mängivad Gian Maria Volonté ja Lea Massari. Filmi aluseks on Carlo Levi autobiograafiline romaan "Kristus jäi pidama Ebolis" aastast 1945, mille põhjal kirjutasid filmile stsenaariumi Francesco Rosi ja Tonino Guerra. "Kristus peatus Ebolis" võitis mitu auhinda, teiste seas Briti Filmi- ja Telekunsti Akadeemia auhinna parima võõrkeelse filmi kategoorias ja David di Donatello auhinna.
Anita Ekberg

Kerstin Anita Marianne Ekberg (29. september 1931 Malmö – 11. jaanuar 2015 Rocca di Papa) oli rootsi näitleja ja modell. Ta valiti 1950. aastal Rootsi missiks. Seejärel tegi ta modellitööd, kuni 1950. aastate keskel jõudis filmidesse. Ta mängis filmis "Sõda ja rahu" koos Audrey Hepburniga. Ta sündis kaheksalapselise pere kuuenda lapsena. Ta oli abielus Anthony Steeliga (1956–1959) ja Rik Van Nutteriga (1963–1975).
Kristus jäi pidama Ebolis

"Kristus jäi pidama Ebolis" ("Cristo si è fermato a Eboli") on Carlo Levi autobiograafiline romaan aastast 1945. Raamatu järgi on tehtud Francesco Rosi film "Kristus peatus Ebolis" (1979). Eesti keeles ilmus see 2022. aastal Heete Sahkai tõlkes.
Nina Urgant

Nina Urgant (vene Нина Николаевна Ургант; 4. september 1929 Luga – 3. detsember 2021 Peterburi) oli vene teatri- ja filminäitleja. 1971 orden Austuse märk 1974 Vene NFSV rahvakunstnik 2016 Austuse orden Tema isa oli venestunud eestlasest NKVD ohvitser Nikolai Urgant. Tema poeg on näitleja Andrei Urgant ning pojapoeg on näitleja ja saatejuht Ivan Urgant. http://www.freecity.lv/zhzl/148/
John Taylor (täpsustus)

John Taylor on mitme tuntud inimese nimi: John Taylor, inglise muusik ja näitleja John Taylor, USA kergejõustiklane John Taylor, USA kergejõustiklane (sündinud 1901) John Taylor, Suurbritannia motosportlane
Kernu valla lipp

Kernu valla lipp on Harju maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Kernu valla lipp. Lipp kinnitati 19. mail 1997. Kernu valla lipp on vapilipp, mille sinisel kangal on kollane kirn (koore-,või-, jms.). Lipukanga alaservas on ristikulõikeline kollane laid. Lipu mõõtmed on 100x150 cm ning laiuse ja pikkuse suhe 6:9 ühikut. Kirn meenutab eelkõige valla nimetust Kernu (Kirna, Kirnu). Ristikulõikeline kollane laid sümboliseerib põllundust-karjakasvatust, ning see on põline eestlaste elatise- ja jõukuseallikas ehk üldises tähenduses see, mida kirnu panna. Kollane on jõukuse ja heaolu võrdkujuks ning sinine puhtuse, nooruse ja vaimsuse sümboliks. Valla lipp heisatakse riiklikel pühadel ning tähtpäevadel, samuti muude sündmuste puhul valitsuse korralduse alusel või valitsusega kooskõlastatult. Lippu tarvitatakse kõrvuti Eesti riigilipuga ning samadel alustel, mis on maksvad riigilipu kohta. Ilma valitsuse loata võib valla lipu heisata avalikel üritustel, samuti perekondlike sündmuste puhul. Lipp heisatakse kell 9.00 (suveajal kell 8.00) ja langetatakse päikeseloojangul, kuid mitte hiljem kui kell 22.00. Jaaniööl lippu ei langetata. Vallamajal heisatakse valla lipp alaliselt. Kernu valla vapp Harju maakond Kernu valla sümboolika Riigikantselei kodulehel FOTW: Kernu valla sümboolika (inglise keeles)
Natalie Dormer

Natalie Dormer (sündinud 11. veebruaril 1982 Suurbritannia Berkshire'i krahvkonnas Readingis) on inglise näitleja. Tema tuntumad rollid on Anne Boleyn sarjas "Tudorid" ("The Tudors"), Irene Adler / Jamie Moriarty sarjas "Sherlock New Yorgis" ("Elementary") ja Margaery Tyrell sarjas "Troonide mäng". Ta käis Chiltern Edge Secondary Schoolis ja 6. klassist Reading Blue Coat Schoolis (mis on poiste erakool, kuid kus võivad alates 6. klassist käia ka tüdrukud). Ta kasvas üles peres, kuhu kuulusid ema, kasuisa, õde Samantha ja vend Marku. Ta ütles, et teda kiusati kooli ajal, kuid ta ei ta siiani, miks. Pärast kooli lõpetamist kolis ta Londonisse, kus ta õppis Webber Douglase Akadeemias. 2011. aastal kihlus ta lavastaja Anthony Byrne'iga, kellega ta tutvus 2007. aastal Dublinis, kus filmiti telesarja "Tudorid". Paton, Maureen. Boho Boleyn girl: Actress Natalie Dormer's dramatic entrance, Daily Mail, 7. november 2008. Kasutatud 11. jaanuar 2015. Gilbert, Gerard. Golden girl: How Natalie Dormer became the new queen of the screen, The Independent, 17. september 2011. Kasutatud 11. jaanuar 2015  Natalie Dormer – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Natalie Dormer andmekogus IMDb (inglise)
David di Donatello auhind

David di Donatello auhind on Itaalia filmiauhind, mida annab välja Accademia del Cinema Italiano 1956. aastast. Auhind sai nime itaalia skulptori Donatello kuju Davidi järgi, mida võitjatele jagatakse. Alates 2006. aastast antakse auhindu välja 24 kategoorias.
Ekstensiivpõllundus

Ekstensiivpõllundus ehk ekstensiivne põllumajandus on põllumajandussüsteem, kus maaühiku kohta kasutatakse vähem tööjõudu, kapitali, väetisi, pestitsiide jne ning toodang maaühiku kohta on väiksem kui intensiivpõllunduse puhul. Suurema kogutoodangu saamiseks suurendatakse põllumajandusliku maa pindala.
Eestikeelsed teleuudised

Eestikeelsed teleuudised on eesti keeles televisioonieetrisse edastatavad uudised. Eesti keeles edastatakse televisioonis regulaarselt päevauudiseid saadetes "Aktuaalne kaamera" Eesti Televisioonis, "Reporter" Kanal 2-s, "Seitsmesed uudised" TV3-s ja "Täna. Uudised" Tallinna Televisioonis. ETV kodulehel määratletakse "Aktuaalset kaamerat" nii: „“Aktuaalne kaamera“ on mõjukuse ja usaldusväärsuse poolest Eesti tähtsaim teleuudistesaade, mis räägib olulistest sündmustest ja protsessidest operatiivselt ning tasakaalustatult.“ Seega rõhub "Aktuaalne kaamera" usaldusväärsusele, tasakaalustatusele ja operatiivsusele. "Aktuaalsele kaamera" põhisaade on eetris igal õhtul kell 21. Põhiuudistele keskendutakse 20 minutit, sellele lisanduvad spordiuudised ja ilmateade. Kokku kestab põhiuudiste saade 36 kuni 37 minutit. Kanal 2 määratleb "Reporterit" järgmiselt: „Eesti populaarseim uudistemagasin, /.../.“ Kirjeldus rõhub populaarsusele, mille aluseks on koht vaadatavuse edetabelites minevikus. Kanal 2 uudistesaade on eetris tööpäeviti kella 19–20. "Reporter" sisaldab lisaks uudistele, ilmateatele ja horoskoobile ka sõnumeid Politsei- ja Piirivalveametilt TV3 annab "TV3 Play" keskkonnas oma uudistesaatele kõige pikema ja mitmekülgsema enesemääratluse: „“Seitsmeste uudiste“ trumbiks on oskus olla seal, kus sünnivad päeva kõige olulisemad uudised. /.../. „Seitsmeste uudiste“ meeskond jälgib teadlikult, et nii mehed kui naised leiaksid saatest huvipakkuvaid teemasid. "Seitsmesed uudised" annavad infot, ent samas lahutavad meelt ja pakuvad mõtteainet. Kui tööpäeviti keskenduvad „Seitsmesed uudised“ päevakajaliste uudiste ja teemade kajastamisele, siis nädalavahetuse saated on suuresti rubriikidepõhised. /.../“ Põhilised punktid: meelelahutuslik, aga samas informatiivne (mõtteainet pakkuv), alati uue infokillu pakkumine, eristab teadlikult sugusid. "Seitsmesed uudised" on eetris iga päev kell 19. Tallinna TV määratleb end uudisesaadet kodulehel kirjaga: „Ausad uudised igal õhtul“. Vastavalt TNS Emori 2014. aasta novembri uuringule oli novembris päevauudistest kõige vaadatum "Aktuaalne kaamera" 120 tuhande vaatajaga. Teine oli "Reporteri" nädalalõpu erisaade "Reporter+", millel oli 118 tuhat vaatajat. Ülejäänud kanalite uudistesaated populaarsemate saadete edetabelisse ei mahtunud. tsiteeritud ETV veebilehelt tsiteeritud ETV veebilehelt Räim, Sandra (2011) Teleuudiste vaatamise põhjused ja harjumused üliõpilaste hulgas. Tartu Ülikooli bakalaureusetöö tsiteeritud Kanal 2 veebilehelt[alaline kõdulink] tsiteeritud Kanal 2 veebilehelt TNS Emor uuring TNS Emori uuring