laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Katrin Tegova

Katrin Tegova (kuni 2009 Katrin Ruus; aastatel 2009–2018 Katrin Maimik; sündinud 13. märtsil 1982 Kullamaal) on eesti stsenarist ja filmirežissöör. Ta lõpetas Tartu Ülikooli kirjanduse ja rahvaluule (BA, 2005) ning Balti Filmi- ja Meediakooli stsenaristika erialal (MA, 2013). Ta on alates 2012. aastast kultuuriturunduse firma Väike Objekt A OÜ juhatuse liige. "Foto" (2013) "Hõbepulm" (2013) "Kirsitubakas" (2014) "Minu näoga onu" (2017) "Nissan Patrol" (2018) "Jõulumüsteerium" (2018) "Vanad kalad" (2010) "Romeo või Julia" (Vincenzo Bellini ooper "I Capuleti e i Montecchi" 2019, lavastaja) 2007 Eesti Näitemänguagentuuri näidendivõistluse III preemia ("Magus eimidagi") 2009 Eesti Teatri Agentuuri näidendivõistluse äramärgitud töö ("Katel") 2012 Eesti Kultuurkapitali audiovisuaalse kunsti sihtkapitali aastapreemia (koos Hiie Flussi ja Jaak Lõhmusega; missioonipreemia - Eesti Film 100 meeskonnale - Eesti film nähtavam kui kunagi varem) 2015 Eesti Teatri Agentuuri näidendivõistluse eripreemia ("Poolonu ehk Teekond sinisesse") 2023 Friedebert Tuglase novelliauhind Aastatel 2009–2017 oli ta abielus filmirežissöör Andres Maimikuga. Aastal 2018 abiellus ta kunstnik Enn Tegovaga. "Katrin Tegova debüteerib ooperilavastajana". Postimees. 27. november 2018. http://kroonika.delfi.ee/news/inimesed/palju-onne-katrin-maimik-abiellus-endast-35-aastat-vanema-kunstniku-enn-tegovaga?id=83247357 Nädala päevik: Karvapüssi inimeste peal kasutada ei saa, Eesti Päevaleht, 22. juuni 2012 "Jutusaade". Intervjuu Margit Kilumetsale Vikerraadios, 3. veebruar 2013
Eva Näripea

Eva Näripea (sündinud 14. aprillil 1980) on eesti filmi- ja kunstiteadlane. 2005–2011 õppis ta Eesti Kunstiakadeemia doktorantuuris, kaitses doktoritöö teemal "Eesti filmimaastikud. Ruumid, kohad ja paigad Nõukogude Eesti filmis (ja edaspidi)". 2007–2013 oli ta Eesti Kunstiakadeemia kirjastaja, 2005–2013 Eesti Kirjandusmuuseumi kultuuri- ja kirjandusteooria töörühma teadur, alates 2011 Eesti Kunstiakadeemia vanemteadur. Ta on ajakirja Baltic Screen Media Review toimetaja ja ajakirja Studies in Eastern European Cinema toimetuskolleegiumi liige. Töötab alates 2014. aastast Rahvusarhiivi Filmiarhiivi direktorina. 2013 – Eesti Kunstiteadlaste ja Kuraatorite Ühingu aastapreemia (Eesti filmiteaduse professionaalsele tasemele viimine) 2017 – sai Eesti Noorte Teaduste Akadeemia asutajaliikmeks Eva Näripea Eesti Teadusinfosüsteemis
Kurista mõis

Kurista mõis (saksa keeles Kurrista) oli rüütlimõis Tartumaal Laiuse kihelkonnas. Tänapäevase haldusjaotuse järgi asub endine mõisasüda Jõgeva vallas Jõgeva maakonnas. Kurista on ümbruskonna mõisate seas üks vanemaid. Esimesed teated sellest pärinevad 14. sajandist (Coristal), mil mõis kuulus Viljandi komtuurile. 1632. aastal läks mõis Taubede suguvõsa omandusse, kui Kurista, Vedu ja Härjanurme mõisa omanikuks sai ooberstleitnant ja Tartu asehaldur Jobst Taube. 1720. aastal kinkis Venemaa keiser Peeter I Kurista koos Vana-Põltsamaa, Nõmme, Võisiku, Pajusi, Eistvere, Adavere, Lustivere ja Tapiku mõisaga Heinrich von Fickile. 1725. aastal andis Venemaa keisrinna Katariina I Kurista, Lustivere ja Kaliküla ning osa Tapiku mõisast Sigismund Adam von Wolffile. 1820. aastal läks mõis Samson-Himmelstjernadele, kellele kuulusid ka Kaave ja Kaavere mõis. 1855. aastast oli Kurista mõis fideikomiss koos Kaavere mõisaga. Viimane omanik enne mõisa võõrandamist 1919. aastal oli Harald von Samson-Himmelstjerna. 1866. aasta vallareformiga loodi mõisa territooriumile omavalitsusüksusena Kurista vald. Mõisa halduspiirkonda kuulusid Aidu, Vägari, Kose, Kurista, Siimusti ja Viruvere külad. Mõisa vana peahoone rajati arvatavasti mitmes järgus: kivist esimene korrus 18. sajandi lõpul, ülejäänu 19. sajandi vältel. Hoone oli kahekorruseline, lühike ja kõrge, kolmandal korrusel olid lakaruumid. Suurem osa sellest hävis tulekahjus 1970. või 1971. aastal. Säilinud müüridele ehitati uus peahoone, mida kasutas Jõgeva metsamajand. Samast ajast pärinevad ka puust karuskulptuurid maja ees. Ärihooneks on maja jäänud tänini. Ka Kurista mõisa kõrvalhooned on suuresti ümber ehitatud. Kunagise peahoone esise suure auringi servas asub hilisbaroksete elementidega ait, kaugemale jääb maakividest kuivatihoone. Mõisaomanike Samson-Himmelstjernade perekonnakalmistu jääb mõisasüdamest 4 kilomeetrit edelasse, Põltsamaa–Laiuse maantee äärde. Kalmistust on säilinud vaid teravkaaravadega uusgooti stiilis kabeli varemed. Mõisapark Kurista ja Kaave mõis, EAA.265 Kurista mõis Eesti mõisaportaalis (vaadatud 16. novembril 2012) "Kurista vald". Rahvusarhiivi Eesti valdade register 1866-1917. Vaadatud 19.10.2017. Praust, Valdo. Tartumaa mõisad. Tallinn: Tänapäev, 2008. Lk 162–165. Tartumaa: maadeteadusline, majandusline ja ajalooline kirjeldus. Peatoim. J. Rumma, toim. J. G. Granö, J. V. Veski. − Eesti I. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1925. Lk 251 [1]. Kurista mõis Eesti mõisaportaalis Kurista mõis (Põltsamaa khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis
Donald Tomberg

Donald Tomberg (sündinud 15. novembril 1972) on eesti filmikriitik ja kirjanik. Eesti Filmiajakirjanike Ühing valis Tombergi 2011. aasta Eesti parimaks filmikriitikuks, Sirp üheks laureaadiks ja ajakiri Teater. Muusika. Kino oma laureaadiks. Ta on avaldanud romaanid "Kazimir, Vladimir ja teised" (2010) ja "Veelkord Kazimirist, Vladimirist ja teistest" (2015) ning intervjuude, artiklite ja eseede kogumiku „Kadunud algus“ (2023). Tomberg on dramatiseerinud ja kirjutanud näidendeid, sealhulgas „Sümfoonia ühele” (Tartu Uus Teater, 2017. Lavastaja Ardo Ran Varres) ja „Gravitatsioon” (Rakvere Teater, 2017. Lavastaja Raivo Trass). Ta on kirjutanud laulutekstid Ugala progerokk muusikalile „Prints ja kerjus” (2023), lavastaja Peep Maasik, helilooja Ardo Ran Varres. 2010 Betti Alveri debüüdipreemia nominent 2011 Aasta filmiajakirjanik 2011 Eesti Teatri Agentuuri näidendivõistluse II preemia ("Andmed Liina Pihlapuust") 2013 Eesti Teatri Agentuuri näidendivõistluse äramärgitud töö ("Hamlet") 2018 Tallinna Ülikooli kirjanduspreemia nominent lühipublikatsiooni kategoorias „Arno, isa, koolimaja ja tunnid” (Vikerkaar, nr 7–8, 2017) 2019 Eesti Disainiauhinnad, eriobjekt, KULD. Narva Aleksandri kirik „Taevas Narva kohal”. (Exporabbit. Idee – Erika Saks. Kunstnik – Taavi Varm. Helilooja - Ardo Ran Varres. Stsenarist ja režissöör – Donald Tomberg.) Tarmo Teder, Filmikriitik Donald Tombergi suur slämm, Sirp, 6. jaanuar 2012 http://www.sirp.ee/s1-artiklid/film/hetk-loodus-loputu-vaikus/ http://www.sirp.ee/s1-artiklid/c7-kirjandus/koht-ja-inimene-mati-undi-s-gisball/ https://kultuur.err.ee/313959/donald-tomberg-koht-keel-ja-malu http://www.sirp.ee/s1-artiklid/film/mis-jaeaeb-koostoeoe-ja-vastupanu-vahepeale/ https://arvamus.postimees.ee/3564423/donald-tomberg-kadunud-algus
Karl Nortmaa

Karl Nortmaa (kuni 1935. aastani Karl Nordmann; 4. oktoober 1901 Jõhvi – 9. jaanuar 1956 Hamilton, Ontario provints, Kanada) oli Eesti sõjaväelane (kapten). Ta teenis ratsarügemendis. Leitnant ja allohvitserid käratsemas. Kaja, 9. november 1928, nr. 264, lk. 6. Ohvitseride andmekogu
Kalmar (eesnimi)

Kalmar on mehenimi. Eestis elas Rahvastikuregistri andmetel 16. novembri 2012 seisuga 63 Kalmari-nimelist inimest. Kalmar Kurs, eesti riigiametnik Kalmar Ulm, eesti ajaloolane ja õigeusu vaimulik Kalmer https://www.eesti.ee/portaal/rrteenus.nimede_stat[alaline kõdulink]
Berliini Brandenburgi lennujaam

Berliini Brandenburgi lennujaam (IATA: BER, ICAO: EDDB; saksa keeles Flughafen Berlin Brandenburg Willy Brandt) on rahvusvaheline lennujaam Saksamaal Berliinis. Lennujaama rajamist alustati 2006. aastal, pärast umbes 15 aastat kestnud projekteerimist, ja see plaaniti avada 2011. Selle valmimistähtaega lükati korduvalt edasi. Lennujaam alustas tegevust 31. oktoobril 2020. Uus lennujaam asendas kolm varem tegutsenud lennujaama: Tegelit (suleti 2020), Tempelhofi (suleti 2008) ja Schönefeldi (liidendati). Samas pidi uus lennujaam hakkama kasutama osa Schönefeldi infrastruktuurist. Näiteks peaks saama Schönefeldi lõunapoolsest lennurajast uue lennujaama põhjapoolne rada. Schönefeld lõpetas tegevuse 25. oktoobril 2020, sellest sai uues lennujaamas 5. terminal. Müratasemenõuete tõttu ei hakka lennujaamas toimuma lende keskööst kuni kella viieni hommikul. Brandenburgi lennujaamast saab kodulennujaam Germaniale ja Germanwingsile. Lennujaamal on võimalik teenindada 30–50 miljonit reisijat aastas. Air Berlin ja Lufthansa hakkavad teenindama umbes 30% lendudest. Lennujaamast saab liikluskoormuselt kolmas lennujaam Saksamaal ja 13. Euroopas. Lennujaam nimetatakse Willy Brandti lennujaamaks kunagise Saksamaa Liitvabariigi kantsleri, Lääne-Berliini linnapea ja Nobeli rahuauhinna laureaadi Willy Brandti järgi. "Berliinis alustab lõpuks tegevust uus lennujaam" ERR, 31. oktoober 2020
Sergei Sovetnikov

Sergei Sovetnikov (vene keeles Сергей Александрович Советников; 27. september 1931 Ust-Žerdjanka küla, Virumaa – 13. september 1997 Narva) oli Eesti poliitik ja pedagoog. Ta sündis talupidajate pojana. Ta lõpetas Narva 3. Keskkooli ja aastal 1955 Tartu Riikliku Ülikooli (ajaloo-keeleteaduskonnas). Töötas aastatel 1955–1956 Tartu Riiklikus Ülikoolis ja aastatel 1956–1960 õpetajana Mustvee 2. Keskkoolis. 1960–1964 oli ta Narva 2. internaatkooli õppealajuhataja ja 1964–1990 Narva Polütehnikumi direktor. Oli 1990–1992 Eesti Vabariigi Ülemnõukogu liige, olles rahvussuhete komisjoni esimees. Ülemnõukogus olles kuulus ta saadikurühma Virumaa, kuid pärast augustiputši (kui saadikurühmad Virumaa, Võrdsete õiguste eest, Koostöö ja Kommunistlik fraktsioon otsustasid minna laiali) kuulus ta (27. augustil 1991 moodustatud) saadikurühma Kodanikuleppimus. 1991–1992 oli ta ka Põhiseaduse Assamblee liige. Ta oli aastast 1962 Eesti NSV Ühingu Teadus Narva linnaorganisatsiooni esimees. Ta on käsitlenud Eesti NSV ja NSV Liidu ajakirjanduses ühiskondlikke ja poliitilisi teemasid. Ta on olnud Mustvee linnanõukogu ja Narva linnanõukogu liige. Nii 1993. kui ka 1996. aasta valimistel pääses ta Narva linnavolikokku Eesti Demokraatliku Tööpartei nimekirjas (sai 1993. aastal 2546 häält ja 1996. aastal 1134 häält). Sergei Sovetnikov suri 13. septembril 1997 ning saadeti viimsele teekonnale 18. septembril 1997 Kultuurimajast Rugodiv. Ta maeti Riigiküla kalmistule. "Нарвский политехникум: к 40-летию со дня основания (1949-1989 гг.)". Государственный комитет Эстонской ССР по народному образованию. Нарва 1989 1982 Eesti NSV teeneline õpetaja 1999 Narva aukodanik (postuumselt) Нарвская газета, 17. september 1997 (Nekroloog, vene keeles) http://kontsertkorraldus.ee/tuur/Vundamendi-Taastamine-Iseseisvale-Riigile-2012.pdf[alaline kõdulink] http://www.vvk.ee/varasemad/k93/tulemus/316000000.html http://www.vvk.ee/varasemad/k96/tulemus/316000000.html http://www.kalmistud.ee/haudi?filter_maetud_eesnimi=Sergei&filter_maetud_perenimi=Sovetnikov&action=maetud&popup=0&yldotsing=1&filter_maetud_kalmistu=[alaline kõdulink] "Kes on kes Eesti poliitikas" (koostaja Ülo Karu). Eesti Entsüklopeediakirjastus. 1992.
Ust-Žerdjanka

Ust-Žerdjanka (ka Ustje-Žerdjanka, vene keeles Усть-Жердянка) oli küla Viru maakonnas Kose ja Piiri vallas. Asus Narva jõe idakaldal Žerdjanka jõe suudmes, 4 km Krivasoo külast allavoolu. 1922. aastal oli külas 30 majapidamist 137 elanikuga. Enamik elanikke olid venelased. Külas asus Kose valla politseijaoskond ja rahvamaja. Küla jäeti maha pärast Teist maailmasõda ja Narva veehoidla rajamisega jäi osaliselt vee alla. 1950. aastate alguses rajati Narva veehoidla ja veehoidla alla jäid mitu küla, vana kalmistu ja kabel ning osade külade (Bolšaja Žerdjanka, Ust-Žerdjanka, Krivasoo küla, Dolgaja Niva, Nizõ, Ust-Tšernovo (Усть-Черново), Uznovo (Узново), Vääska) elanikud asustati ümber. Küla asukoht jääb tänapäeval Leningradi oblasti Slantsõ rajooni. http://www.narova.eu/zerdjanka Küla plaan
Nikolai Bentsler

Nikolai Bentsler (sündinud 7. juulil 1984 Tallinnas) on Eesti näitleja. Ta on mänginud peamiselt Vene Teatris, aga ka filmides ja telesarjades. Nikolai Bentsler on lõpetanud 2002. aastal Tallinna Kesklinna Vene Gümnaasiumi ja 2006. aastal Moskva Kunstiteatri stuudiokooli. "Täna me ei mängi" (2006, Vene Teater, lavastajad Merle Karusoo ja Toomas Lõhmuste) "Küpsuskirjand 2005" (2006, Eesti Draamateater, lavastajad Merle Karusoo ja Toomas Lõhmuste) "Primadonnad" (2009, Vene Teater, lavastaja Olga Olšanskaja) – Leo "Tšipollino ja tema sõprade seiklused" (2009, Vene Teater, lavastaja Aleksandr Kladko) – senjoor Tomat "Kolm paksu" (2011, Vene Teater, lavastaja Natalja Indeikina) – õhupallimüüja "Rahamaa" (2024, Eesti Draamateater, lavastaja Henrik Toompere jr. jr.) -- Meekus Meekik "Lilja 4-ever" "Mina olin siin" "Detsembrikuumus" "Kälimehed" – Uno Andres "Kodu keset linna" – Mattias Toomingas "Kättemaksukontor" – Aleksandr Vesper (Marioni peigmees) "Otsin kodu" – lasi enda koeral minna uute peremeeste juurde "Õhtusöök viiele" "Pilvede all" – Rauno (Kristiine sõber) Veebruaris 2021 astus Bentsler erakonna Eesti 200 liikmeks ning kandideeris 2021. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel Viimsi vallavolikokku. 2021. aasta novembrist ongi ta Viimsi abivallavanem, kes vastutab kultuuri- ja spordivaldkonna eest. Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 2 (Tallinna Kesklinna, Lasnamäe ja Pirita linnaosad) 421 häält ning ei osutunud valituks. Tegutsenud raadios saatejuhina, juhendanud 2007–2009 Tallinna Mustamäe Reaalgümnaasiumi ja 2009–2012 Põhja-Eesti Pimedate Ühingu näiteringi. 2017 Eesti Teatriliidu meeskõrvalosatäitja auhind Николай Бенцлер kino-teatr.ru. Tiiu Laks, Nikolai Bentsler: laval on lavastajaks armastus, Eesti Päevaleht, 17. jaanuar 2009. Näitleja Nikolai Bentsler liitub erakonnaga Eesti 200, Delfi, 15. veebruar 2021 Nikolai Bentsleri tutvustus erakonna Eesti 200 fraktsiooni kodulehel Vaadatud 04.01.2023. Nikolai Bentsler andmekogus IMDb (inglise) Dagmar Reinolt. Nikolai Bentsler: Kui tahad teatris hästi mängida, pead päriselus olema samasugune, Just, 21. oktoober 2008
Ardo Juhkov

Ardo Juhkov (8. juuni 1953 Rakvere – 22. september 2013) oli eesti laulja. Ta lõpetas 1971. aastal Järvakandi Keskkooli. Juhkov alustas lauljana ansamblis Welled ning Järvakandi Bigbändis Sicana. Aastatel 1982–1986 oli ta Pärnu ansamblis Keeris laulja, aastatel 1983–1987 orkestri Pärnu liige. "Ardo Juhkov". Eesti Ansamblite Andmebaas. Tallinna Tehnikaülikooli Automaatikainstituut. 10. august 2015. Originaali arhiivikoopia seisuga 23. september 2015. Vaadatud 16. novembril 2017. {{netiviide}}: välislink kohas |Väljaandja= (juhend)
Lisand (keemia)

Lisand on teine aine, mille molekulid esinevad põhiliselt ühe aine molekulidest koosnevas materjalis või võõras keemiline element, mille aatomid asendavad aineomaseid mõne keemilise aine kristallvõres.
Ruth Tulving

Ruth Tulving (ka Rutt Tulving; 23. detsember 1930 Tartu – 16. november 2012 Toronto) oli Kanadas elanud eesti maalikunstnik ja graafik. Alghariduse sai ta Tallinnas. 1944. aastal põgenes ta koos emaga (vanemad olid lahutatud) Saksamaale, kus lõpetas Geislingeni Eesti Gümnaasiumi. 1949. aastal siirdus ta Kanadasse, kus 1962. aastal lõpetas Ontario kunstikolledži. Täiendas 1963. aastal end Pariisis Académie de la Grande Chaumière'is ja võttis eratunde professor Rosso Rossi juures. 1964. täiendas end litograafia alal San Franciscos California Ülikoolis Berkeleys. Tulving töötas Ontario kunstikolledžis, kus õpetas aastatel 1969–1974 maalimist, trükkimist, ajalugu ja trükkimistehnikat, figuuride joonistamist jms. 1969 oli Open Studio Printmakers Workshopi asutajaliige ning aastatel 1970–1974 juhatuse liige ja Visual Arts Ontario asepresident. Aastatel 1976–1980 ja 1983–1984 oli Kanada kunstnike ühenduse Ontario Society of Artists president. 1977. aastal valiti ta Kanada Kuningliku Kunstiakadeemia liikmeks. Ruth Tulving oli tunnustatud lektor ja kunstipedagoog. Ruth Tulving oli abielus mäluteadlase Endel Tulvinguga, kellega ta tutvus 14-aastaselt Saksamaal, neil oli kaks tütart. Tema ema oli kunstnik Hilda Mikkelsaar. Tehnikatest eelistas kunstnik õlimaali, akvarelli ja estampgraafikat. 1980. aastatel tegeles kunstnik embossingu ehk reljeeftrükiga ning 1990. aastatel värvikate siiditrükkidega. Hilisloomingust on tuntud seeria "Liblikad" ("Butterflies"), mida ta maalis alates 1999. aastast. Ruth Tulvingu esimene isikunäitus toimus 1964. aastal Torontos. Ruth Tulvingu loomingut on tutvustatud nii Põhja-Ameerikas, Euroopas kui ka Aasias, sealhulgas Hiinas, kus toimus ka tema kõneturnee. Tema teoseid on ostnud muuseumid ja riiklikud institutsioonid Eestis, Hiinas, Rootsis, Inglismaal, Prantsusmaal, USA-s ja Kanadas. Eestis on tema loomingu näitusi korraldatud neljal korral: 1987 Kadrioru lossis, 1990 Tallinnas galeriis "Vaal", 1994 Narva kunstigaleriis ja 1996 Adamson-Ericu muuseumis. 1977–1978 – Ruskini kunstikooli (Ruskin School of Art) külaliskunstnik Inglismaal Oxfordis 1995–1997 – California Ülikooli külaliskunstnik 1990. aastate lõpp – külaliskunstnik Washingtoni Ülikoolis Saint Louises (Missouris) 1977. aastal valiti Tulving Kanada kuningliku kunstiakadeemia (Royal Canadian Academy of Arts) liikmeks. Karin Koppel "Suri kunstnik Ruth Tulving" ERR, 16.11.2012 (vaadatud 17. novembril 2012) Ruth Tulvingu koduleht (vaadatud 17. novembril 2012) Ruth Tulving Eesti Kunstide Keskuse kodulehel Kaire Tensuda "Ruth Tulving 80" Estonian World Review, 7. jaanuar 2011 Ruth Tulvingu koduleht Ruth Tulving Eesti Kunstide Keskuse kodulehel Ruth Tulvingu teosed Eesti Kunstimuuseumi kodulehel Ruth Tulving HAUS-galerii kodulehel Kaire Tensuda "Ruth Tulving 80" Estonian World Review, 7. jaanuar 2011 Karin Koppel "Suri kunstnik Ruth Tulving" ERR, 16. november 2012
Harta 12

"Harta 12" oli kodanikualgatuslik pöördumine, mis koostati ja avaldati 2012. aasta novembris, millega 17 Eesti ühiskonnategelast ja aktivisti juhtisid tähelepanu kitsaskohtadele Eesti riigi juhtimisel. Hartale kirjutasid alla Andres Ammas, Ignar Fjuk, Tarmo Jüristo, Juhan Kivirähk, Marju Lauristin, Ahto Lobjakas, Silver Meikar, Jevgeni Ossinovski, Pärtel Piirimäe, Rein Raud, Jüri Saar, Marek Tamm, Indrek Tarand, Siim Tuisk, Daniel Vaarik, Tõnu Viik ja David Vseviov. Pöördumise pealkiri pärineb Marju Lauristinilt ning number viitab pöördumise kirjutamise aastale. "Harta 12" esimese mustandi pani kirja Ahto Lobjakas. "Harta 12" toetuseks korjati allkirju ajavahemikul 14.11.2012–19.10.2013. Kokku andis allkirja 18 210 inimest. Kaks Eestit Õmblusteta ühiskond Harta 12 Petitsioon.ee Argo Ideon, "Hartakirjutajad" Postimees, 17. november 2012 Harta 12 koduleht "Kivirähk: Reformierakonna nägusad meespoliitikud ja demokraatia keel" ERR, 23. november 2012 Veiko Märka: Mässata, hartatada või vait olla? Sirp, 14.12.2012
Ahto Lobjakas

Ahto Lobjakas (sündinud 23. oktoobril 1970 Tallinnas) on eesti poliitikaanalüütik, kolumnist ja raadiosaatejuht. 1989–1991 õppis Ahto Lobjakas Tartu Ülikoolis. Ta lõpetas 1994. aastal Lundi Ülikooli ning õppis 1994–1997 Oxfordi Ülikoolis poliitilise filosoofia doktoriõppes (lõpetamata). 1995–1999 töötas ta Londonis Raadio Vaba Euroopa / Vabadusraadio kaastöölisena, 2000–2010 Raadio Vaba Euroopa / Vabadusraadio Brüsseli korrespondendina. Kuni 2014. aasta lõpuni töötas Lobjakas Eesti Välispoliitika Instituudis analüütikuna. 2015–2019 oli ta üks Raadio 2 saate "Olukorrast riigis" põhisaatejuhtidest. 3. septembril 2018 alustas Raadio 2 eetris Lobjaka autorisaade "Achtung! Lobjakas". 2012. aasta novembris oli ta üks avaliku pöördumise "Harta 12" algatajaist. Lobjakas oli ajalehe Lääne Elu kolumnist. 2008–2019 kirjutas ta regulaarselt kolumne ajalehele Postimees. 15. novembril 2015 ilmus Postimehes tema artikkel "Pariis, Eesti*", kus ta muuhulgas kirjutas: "Iga Pariisi moslem on rohkem eurooplane – k.a mõrvarid – kui nahavärvile või seedimata kristlusele toetuv poolharitlane Eestis". Ahto Lobjakas Eesti Teadusinfosüsteemis "CV Eesti Välispoliitika Instituudi kodulehel". Originaali arhiivikoopia seisuga 15. september 2016. Vaadatud 20. juulil 2016. Ahto Lobjakas peab ametist lahkuma, Delfi, 31. detsember 2014 Otsingud on lõppenud, "Olukorrast riigis" teiseks saatejuhiks kinnitatakse Ahto Lobjakas, ERR, 23. märts 2015 Raadio 2 päevase vööndi võtavad üle Ahto Lobjakas ja Bert Järvet, ERR, 30. august 2018 Argo Ideon, "Hartakirjutajad", Postimees, 17. november 2012 Ahto Lobjakas: Pariis, Eesti, Postimees, 15. november 2015 "Achtung! Lobjakas" koduleht "Olukorrast riigis" koduleht Lobjaka kirjutised Postimehes
Aserbaidžaani Riiklik Akadeemiline Ooperi- ja Balletiteater

Mirza Fatali Ahhundov-nimeline Aserbaidžaani Riiklik Akadeemiline Ooperi- ja Balletiteater (aserbaidžaani keeles: Axundov adına Azərbaycan Dövlət Akademik Opera və Balet Teatrı) on ooperi- ja balletiteater Bakuus. Hoone avati 1911. aastal. Ooperi- ja balletiteater loodi 1920. aastal. Aastal 1927 anti teatrile Mirza Fatali Ahhundov nimi. Aastal 1959 nimetati teater akadeemiliseks. Mirza Fatali Ahhundov-nimeline Aserbaidžaani Riiklik Akadeemiline Ooperi- ja Balletiteater ametlik koduleht (aserbaidžaani keeles)
Plettenberg

Plettenberg on linn Saksamaal Nordrhein-Westfaleni liidumaal. Plettenberg sai linnaõigused 1397. aastal. Põhilisteks tööstusharudeks on metallurgia ja masinaehitus. Plettenbergi koduleht
Kaiu mõhnastik

Kaiu mõhnastik on mõhnastik Jõgeva maakonna idaosas Mustvee vallas. Selle territooriumil paikneb Kääpa maastikukaitseala. Kaiu mõhnastik asub Jõemõisa-Kaiu järvestikust ida pool. See koosneb kahest massiivist pindalaga umbes 9 km², mis ulatuvad Kaiu järvest 3 km kirde suunas ja 2,5 km loode-kagusuunas piki Kaiu järve idakallast. Kaiu mõhnastiku sopp, mis tungib sügavale Vooremaasse, on tuntud Saare mõhnastiku nime all. Mõhnade suurim üldkõrgus on 65 m (teistel andmetel 73 m või 75 m), suhtelised kõrgused jäävad vahemikku 10–20 m. Mõhnad koosnevad peamiselt liivast, mis vaheldub kruusast koosnevate vahekihtide ja läätsedega. Mõnede pinnavormide tuumikud koosnevad moreenist. Mõhnastik on kujunenud hilisjääaja Sakala staadiumil. Mandrijää sulamisel paljud endised jõeorud oli mattunud uute setete alla. Piklike mõhnade teljed on orienteeritud kahes valdavas suunas: liustiku liikumisega samasuunaliselt (asimuut 340°) ja sellega peaaegu risti. Künkad on kaetud pohla kasvukohatüübi männimetsadega (palumetsad), mis on hinnatud hea marja- ja seenemetsana. Kaiu mõhnastikul on teaduslik, maastikuline ja puhkemajanduslik tähtsus. Seal kulgeb suures osas Kaiu rattarada. Kaiu mõhnastik Eesti looduse infosüsteemis Kaiu alevik eestigiid saidil "Saarjärve looduspark Visitpeipsi saidil". Originaali arhiivikoopia seisuga 10. märts 2016. Vaadatud 17. novembril 2012. Uus Kaiu–Sõõru matkarada kutsub matkajaid, Ain Erik, Eesti Mets, 2012, nr 3 Jaanus Kiili. Raplamaa maastikud[alaline kõdulink] Kaiu rattarada (45 km) Aarend-Mihkel Rõuk. 1976. Vooremaa kujunemise põhijooni. Eesti Loodus, 6, 367–374. Kalev Sepp. 1992. Kurtna ja Kaiu mõhnastiku taimkate ja maastiku komponentide võrdlev analüüs.
Novõi Torjali rajoon

Novõi Torjali rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Mari Elis. Asub vabariigi põhjaosas, piirneb Kirovi oblastiga. Rajoon jaguneb 1 linna- ja 4 külaasunduseks (сельское поселение). Rajooni keskus on Novõi Torjali alev, kus elab 6500 inimest. Venemaa 2010. aasta rahvaloenduse andmetel oli Novõi Torjali rajooni elanikest marisid 69,96%, venelasi 28,74% ja tatarlasi 0,30%. Q126687602 http://toryal.ru/
Carlos Lucas

Carlos Lucas Manríquez (10. november 1930 Villarrica, Cautíni provints, Araucanía piirkond Tšiili – 19. aprill 2022) oli Tšiili poksija. Lucas sai poolraskekaalus (kuni 81 kg) 1956. aasta Melbourne'i olümpiamängude poksivõistlustel pronksmedali, kaotades poolfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Gheorghe Negreale (Rumeenia) ning jäädes edasisest medaliheitlusest välja. Ta osales II keskkaalus (kuni 75 kg) 1960. aasta Rooma olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas 2. ringis hilisemale pronksmedalivõitjale Jevgeni Feofanovile (NSV Liit) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. 16. suveolümpiamängude poksivõistlus. Melbourne 1956. Tulemused inglise keeles 17. suveolümpiamängude poksivõistlus. Rooma 1960. Tulemused inglise keeles Carlos Lucas veebisaidil Olympedia (inglise)