laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Orgaaniline aine

Orgaaniline aine ehk orgaaniline aines ehk orgaanika on aine, mis pärineb elusloodusest ja sisaldab orgaanilisi ühendeid. Tavaliselt loetakse orgaanilise aine hulka kuuluvaks vaid kõdunevaid orgaanilisi ühendeid. Sõna etümoloogiale mõeldes, osutab see (kreekakeelsest sõnast organon) tööriistale. Orgaanilise aine hulka ei kuulu näiteks merikarpide kojad, samuti mitte tööstuslikud, enamasti elusainega võrreldes palju pikema aja jooksul lagunevad orgaanilise keemia ühendid. Mulla koostises olevat lagunenud orgaanilist ainet nimetatakse huumuseks. organism orgaaniline keemia bioloogiline lagunemine lagunemisreaktsioon
Positiivsuspiirkond

Funktsiooni positiivsuspiirkonna moodustavad kõik need funktsiooni argumendi väärtused, mille korral funktsiooni väärtus on positiivne. Funktsiooni positiivsuspiirkonna tähiseks on X + {\displaystyle X^{+}} . Näiteks funktsiooni f ( x ) {\displaystyle f(x)} positiivsuspiirkonnaks nimetatakse kõigi argumendi x {\displaystyle x} väärtuste hulka, mille korral funktsiooni väärtus on positiivne. Selle funktsiooni positiivsuspiirkonna leidmiseks tuleb lahendada võrratus f ( x ) > 0 {\displaystyle f(x)>0} .
Lennumägi

Lennumägi on suusahüppemägi, kus suusahüppajad sooritavad pikimaid hüppeid, millest ka väljend suusalend. Maailmas on viis lennumäge, millel K-punkt on 185 meetrit, Vikersundil 200 m. K-punkt tähendab või märgib ideaalse, teoreetilise hüppe pikkust, kus hüppajate ohutus pole enam täielikult tagatud. Vahemaa trampliini (hüppemäe) servast kuni K-punktini lennumäel on 200 m ja enam. Mäed ei ole ühesugused, sest HS ehk hüppemäe võimsus vaheldub. Lennumäge kasutatakse väga harva ja ainult võistlustega seoses valvatud ilmastikutingimusi arvestades. Suusahüpete maailmarekord 253,5 meetrit on austerlase Stefan Krafti nimel, mille ta hüppas 18. märtsil 2017 Vikersundi lennumäel. Iga kahe aasta tagant korraldatakse suusalennu maailmameistrivõistlusi. Fisskijumping.com - Hills
Kulmi lennumägi

Kulmi lennumägi on suusahüppajate lennumägi, mis asub Tauplitzis Steiermargi liidumaal Austrias. Mägi avati 1950. aastal. Kulmi lennumägi on maailma suurim looduslik lennumägi. Mäe rekord on 214 m, mille hüppas 2003. aastal Sven Hannawald. Sellel mäel on toimunud neljad suusalennu maailmameistrivõistlused.
Räni-kardhein

Räni-kardhein (Ceratophyllum demersum) on veesisene taim kardheinaliste sugukonnast kardheina perekonnast. Räni-kardhein on kosmopoliitse levikuga mageveetaim. Enamasti kasvab ta toiteaineterikastes seisvates või väga vaikse vooluga veekogudes suvise temperatuuriga 15–30 °C, kinnitudes mudasele põhjale. Vahel esineb ta ka nõrgalt riimveelistes veekogudes. Taime vars kasvab 1–3 m pikkuseks. Varrel on hulgaliselt külgvõsusid, mis muudab ühe isendi suureks põõsakujuliseks massiks. Iga leht on 8–40 mm pikk. Lehed on 6–12 kaupa männastes. Lehed on terava servaga hammastega, jäigad ja haprad. Taim on ühekojaline ja õitseb juulist septembrini. Õied on väikesed, umbes 2 mm pikad, kroonlehti on 8 või rohkem ja need on rohekaspruunikad. Samal taimel moodustuvad eraldi isas- ja emasõied. Räni-kardhein on juurteta lehesarnaste risoididega. Vili on ogadega 4-5 mm pikkune pähklike. Räni-kardheina kasvatatakse sageli akvaariumides, sealhulgas külma veega täidetud akvaariumides. Isegi ilma juurteta võib taim kinnituda akvaariumi põhja või akvaariumis olevate esemete külge. Need helerohelised taimed pakuvad suurepärast kaitset vastkoorunud maimudele. Kardheina paljundatakse katkilõikamise teel. Räni-kardheina kasutatakse veekogude puhastamiseks, sest nad eritavad aineid, mis takistavad tsüanobakterite arengut. L.Raudsepp, (1981) Eesti õistaimi, Tallinn: Valgus, lk. 184  Räni-kardhein – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Räni-kardhein andmebaasis eElurikkus Ceratophyllum demersum (inglise keeles)
Viisteist luuletust Stefan George "Rippuvate aedade raamatust"

Viisteist luuletust Stefan George "Rippuvate aedade raamatust" (15 Gedichte aus "Das Buch der hängenden Gärten" von Stefan George) on Arnold Schönbergi laulutsükkel häälele ja klaverile Stefan George tekstidele aastast 1908–1909. Teos kuulub Schönbergi vabaatonaalsesse perioodi. Muusika struktuuris on oluline konstruktiivse intervalli printsiip.
Evald Laasi

Evald Laasi (25. oktoober 1931 Tallinn – 29. jaanuar 1993 Tallinn) oli eesti ajaloolane. Evald Laasi lõpetas aastal 1955 Tartu Riikliku Ülikooli ajaloolasena. Ta kaitses aastal 1967 ajalookandidaadi väitekirja. Ta töötas teadurina aastatel 1961–1969 ja 1987–1991 Eesti NSV Teaduste Akadeemia Ajaloo Instituudis, aastatel 1969–1980 EKP Keskkomitee Partei Ajaloo Instituudis, aastatel 1980–1987 Eesti Maaviljeluse ja Maaparanduse Teadusliku Uurimise Instituudis. Laasi uuris peamiselt põllumajanduse arengut 20. sajandil. Töötades pikka aega EKP KK Partei Ajaloo Instituudis (PAI-s), erines ta teistest tunduvalt oma allikakriitiliste taotluste tõttu. 1960. aastatel sai ta tuntuks kriitikaga Nõukogude Liidu ametliku põllumajandusstatistika kohta, mis moonutas tunduvalt põldude saagikusnäite, eriti võrreldes Eesti Vabariigi ajaga. 1980. aastate lõpus oli Laasi üks aktiivsemaid perestroikapoliitikaga kaasaminejaid ning avaldas suure hulga materjale eestlaste represseerimise ning sundkollektiviseerimise kohta. Evald Laasi isa oli Eesti Vabariigi ja NSV Liidu sõjaväelane Evald Heinrich Laasi (1907–1976). Eesti NSV põllumajanduse kollektiviseerimine. Dokumentide ja materjalide kogumik. Koostanud Evald Laasi, toimetanud Evald Laasi ja Edgar Tõnurist, 665 lk, Eesti Raamat 1978. "Mõnede lünkade täiteks", Sirp ja Vasar, 27. november 1987. Evald Laasi, Vastupanuliikumine Eestis 1944–1949, 123 lk, Nõmm & Co 1992. Evald Laasi, Sissisõjast Eestis 1945-1953. Looming 1989, nr 11, lk. 1519-1527. EE 14. köide lk. 219 Sissekanne Ohvitseride andmekogus (vaadatud 14.08.2014) Jaak Pihlau, Raadiomängud Eestis Teise maailmasõja ajal ja järel. VIII peatükk “Jungle´i” lõppvaatus (1954–1956), Tuna 2010 nr 3 Täna 50 aastat tagasi: jurist Tarmo Laasi nägemus oma vanaisast Evald Heinrich Laasist ja teistest Briti luurajate koolkonna tegelinskitest sõjaeelses ja -järgses Eestis. KesKus, 30. september 2003. "Sissisõjast Eestis". Looming. 1989. Mati Õun. 10 aastat Eesti Akadeemilist Sõjaajaloo Seltsi. Õhtuleht, 10. mai 1998
Tiit Leito

Tiit Leito (sündinud 1. juunil 1949 Tilga külas Emmaste vallas Hiiumaal) on eesti ornitoloog ja loodusfotograaf. 1967. aastal lõpetas ta Haapsalu 1. Keskkooli. 1972. aastal lõpetas ta metsamajanduse insenerina Eesti Põllumajanduse Akadeemia. Aastatel 1972–1996 oli ta Hiiumaa laidude maastikukaitseala juhataja. Ta on põhjalikult uurinud Hiiumaa linnustikku, avaldanud loodusalbumeid ja loodusteemalisi postkaarte. Ta on koostanud mitme looduskaitseala, näiteks Endla looduskaitseala ning Soomaa ja Matsalu rahvuspargi slaidiprogramme. Oli Eesti Kongressi liige. 2000 – Valgetähe V klassi teenetemärk 2004 – Eerik Kumari looduskaitsepreemia "Aastaring laidudel", 1984 "Vaikuse värvid", 1994 "Hiiumaa linnustik" (koos Aivar Leitoga), 1995 "Vete sinisel piiril", 1999 "Endla soostik" (koos Kai Kimmeli ja Katrin Möllitsiga), 2003 "Eesti kaitsealad" (koos Arne Aderi ja Kai Kimmeliga), 2007 Tiit Leito abikaasa on Karin Poola. Neil on kaks tütart. Tiit Leito vend on Vello Leito ning vennad olid Toomas Leito ja Aivar Leito, õde oli sotsioloog Aili Kelam (1935–2017). Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). Koduleht
Nyen

Nyen (rootsi keeles Nyen, saksa keeles Nyenschantz, soome keeles Nevanlinna, vene keeles Канцы) oli 17. sajandil Rootsi linn Ohta jõe ühinemiskohas Neeva jõega (praeguse Peterburi territooriumil). Jakob De la Gardie sõjakäigu järel Moskva tsaaririiki kontrollisid Jakob De la Gardie väed tsaar Vassili IV-ga sõlmitud lepingu kohaselt Rootsile lubatud alasid. 1611. aastal valis ta Ohta jõe suudmes (praeguse Peterburi territooriumil) uue Nyeni kaitserajatise asukoha ja alustas Nyenskansi kindluse ehitamist. 1617. aastal sõlmitud Stolbovo rahulepinguga sai Rootsi kuningriik oma Rootsi Ingeri valdusse maa-alad Jäämerest Maanselja mägimaa, Laadoga järve Neeva jõgikonna Ingerimaa ja Peipsi idaranna kaudu Väinajõeni. Gustav II Adolf langetas 17/27. juunil 1632 otsuse rajada Neeva jõe äärde ja teistesse sobivatesse kohtadesse Karjalas ja Ingerimaal linnad, andes neile 6 aastaks maksuvabastuse. Kuninga surma tõttu jäi see otsus täitmata, kuid Kristiina eestkostevalitsus kinnitas 28. septembril 1638 soovi võtta linna rajamine uuesti käsile. Alalise linnaõiguse sai Nyen 20. septembril 1642. Kuni 1651. aastani (üleviimiseni Narva) oli Nyen Rootsi Ingerimaa kubermangu pealinn. Takistuseks Nyeni asutamisele ja arengule oli ka Tallinna, Narva ja Viiburi protest uue Läänemerel konkureeriva kaubanduslinna asutamise vastu. Linna juhtis raad, mille koosseisu kuulus kuni 3 bürgermeistrit ja 5–7 raehärrat. 14/24. juunil 1640 oli linnal 67 meessoost kodanikku. Elanikke oli 1642. aastal 471, neist 232 naissoost ja 239 meessoost. Hiljem elanike arv kasvas 2500-ni. 5. juunil 1656 põletasid linna maha Vene väed Pjotr Potjomkini juhtimisel, kuid pärast Kärde rahu sõlmimist linn taastati. Nyenskansi kindlus koos Nyeni linnaga langes venelaste kätte ja hävitati 12. mail (Rootsi kalendri järgi 2. mail, Juliuse kalendri järgi 1. mail) 1703. Vene ja nõukogude historiograafias on Nyeni olemasolu üldiselt maha vaikitud, kuna see ei sobinud kontseptsiooniga Peterburi asutamisest tühjale kohale. Nyenskansi kindlus (Skansenvid Nyenfloden, Nevanlinna, Newaschanze, Skanz ter Nyen, Канцы, Ниеншанц) Enn Küng. Nyen (Nevanlinna) transiitkaubanduse keskusena Neeva jõe suudmealal 1632–1703. Tuna, 2003, nr 2, lk 8–26. Piret Lotman. Unustatud uus linn. Tuna, 2003, nr 3, lk 25–34. Пётр Егорович Сорокин, Археологическое наследие Санкт-Петербурга. Вып.2 Древности Ижорской земли 2008, (тираж 500 экз.) Археологические исследования крепостей Ландскрона и Ниеншанц в устье реки Охты в 2008 году. Предварительные результаты Пётр Егорович Сорокин, Археологические исследования шведского города Ниена и крепости Ниеншанц XVII в. в Санкт-Петербурге. Пётр Егорович Сорокин, ПРЕДШЕСТВЕННИКИ ПЕТЕРБУРГА Ландскрона - Невское устье - Ниеншанц
Michael Walzer

Michael Walzer (sündinud 3. märtsil 1935 New Yorgis) on USA poliitikafilosoof. Ta on emeriitprofessor instituudis Institute for Advanced Study Princetonis New Jerseys ja vasakliberaalse poliitilise kvartaliaajakirja Dissent toimetaja. Ta on kirjutanud paljudel teemadel, näiteks õiglane ja ebaõiglane sõda, natsionalism, rahvuskuuluvus, majanduslik õiglus, sotsiaalne kriitika, radikalism, tolerants ja poliitiline kohustus. Ta on kaastoimetaja ajakirjas The New Republic, toimetuse liige ajakirjas Philosophy & Public Affairs. Ta on kirjutanud 27 raamatut ja avaldanud üle 300 artikli, essee, ja retsensiooni. Ta on mitme filosoofiaühenduse (nt American Philosophical Society) liige. Michaeli vanem vend on ajaloolane Judith Walzer Leavitt. Walzerit teatakse kui kommunitaristliku poliitilise teooria suuna pooldajat koos Alasdair MacIntyre ja Michael Sandeliga. Ta on arutlenud teemal, et poliitiline teooria peaks põhinema traditsioonil ja konkreetse ühiskonna kultuuril ning ei poolda liigseid abstraktsioone poliitilises filosoofias. Tema oluline vaimne panus on õiglase sõja teooria, mis väidab, et sõjaaja eetika on oluline ning sealjuures väldib ta patsifismi. "Keerulise võrdsuse" teooria. Kui mõõta üksikjuhtudel vaid võrdsust, siis ei pruugi see moraalselt õige olla vaid egalitaarne õiglus nõuab, et iga hüve peaks olema jaotatud vastavalt oma sotsiaalsele tähendusele ja et ükski hüve (nagu raha või poliitiline jõud) ei või domineerida või moonutada hüvede levikut teise sfääri. Walzeril on väide, et õiglus on peamiselt konkreetse rahva ja ühiskonna moraalne standard ja seda ei saa universaalses abstraktsioonis käsitleda. Eesti keeles on ilmunud raamat "Sallivusest", mille on tõlkinud Märt Väljataga ja mis ilmus 1998 kirjastuses Vagabund. Michael Walzer valiti 1990. aastal Ameerika Filosoofiaseltsi liikmeks.
Sõlm

Sõlm on kinnitus- või kindlustusmeetod lineaarset materjali, nagu köis, sidudes või põimides. Põimitis võib koosneda ühest või mitmest jupist köiest, paelast, nöörist, rihmast või isegi ketist seotuna iseenda või mõne objekti külge. Austria juhisõlm Paali- ehk surmasõlm Vahemehe sõlm Ülekäeaas ehk juhisõlm Ülekäeaas koos tõmbeaasaga Kangru- ehk kalurisõlm Kahekordne kangru- ehk kalurisõlm Rehvi- ehk meremehesõlm Soodisõlm Haarav sõlm ehk prusik Klemheist Jääpurikasõlm Gardasõlm Seasõrg ehk vebling UIAA sõlm ehk Itaalia ehk tuletõrjuja sõlm Haagisõlm Ülekäe- ehk lihtsõlm Isteaas Malspiigisõlm Paalisõlm Paalsteek Rinnaside Sõlmed lintidel Topeltpaalsteek Topisõlm Vargasõlm Köie puhtimine Sõlmkiri Topoloogia Sõlmeteooria Pawson, D. 2005. Sõlmed ISBN 9985-62-335-5 Soles, C. 2004. The Outdoor Knots Book (Mountaineers Outdoor Basics) ISBN 0-89886-962-5 Raleigh, D. 1998. Knots & Ropes for Climbers ISBN 0-8117-2871-4 Luebben, C. 1998. How to Climb: Knots for Climbers ISBN 0-934641-58-7 Künnap, J. Sõlmed ja pleisid. 2016. ISBN 9789949388738
Katabolism

Katabolism ehk dissimilatsioon ehk lagundav ainevahetus (kreeka katabolē 'allaviskamine', sõnadest κατά kata, "allapoole" ja βάλλειν ballein, "viskama") on organismis hapniku kaasabil toimuv keemiline protsess, ainevahetuse osa, milles keerulisematest ainetest tekivad lihtsamad ja milles vabaneb energiat. Katabolism on polümeeride biolagundamine ensüümide toimel monomeerideni (näiteks tselluloos glükoosini) või lihtsate orgaaniliste aineteni (glükoosi lagundamine CO2 ja H2O-ni). Dissimilatsiooni moodustavad organismi kõik lagundamisprotsessid. Toiduga saadavad või organismis sünteesitud orgaanilised ühendid lõhustatakse ensüümide abil järk-järgult lihtsama ehitusega molekulideks. Selles protsessis võime eristada biopolümeeride hüdrolüüsi (nt. tärklise lagundamist glükoosi molekulideks) ja sellele järgnevat monomeeride (nt. glükoosi) oksüdatsiooni. Enamiku dissimilatsiooni protsessidega kaasneb energia vabanemine. See talletatakse energiarikastesse ehk makroergilistesse ühenditesse umbes 40% kasuteguriga. Üheks peamiseks makroergiliseks ühendiks on ATP (adenosiintrifosfaat). Viimasel on oluline roll ka assimilatsiooni protsessides. Dissimilatsioonist ja assimilatsioonist koosneb organismi metabolism. Anabolism – ehitav ainevahetus (Video inglise keeles) https://www.youtube.com/watch?v=wQ1QGZ6gJ8w
Mikojan-Gurevitš MiG-31

MiG-31 (vene keeles МиГ-31, NATO koodnimega Foxhound) on Nõukogude Liidus lennuki MiG-25 baasil konstrueeritud ja siiani Venemaa relvastuses olev ülehelikiirusel lendav püüdurhävitaja, mis töötati välja 1970. aastatel ja mille prototüüp tõusis õhku 1975. aastal. NSV Liidu õhuvägede väeosadesse jõudsid esimesed lennukid 1981. aastal. Kokku on ehitatud 519 sellist lennukit.. Hävitaja kaalub 40 tonni ning on konstrueeritud lendamiseks suurtes kõrgustes lühiajaliselt kiirusega kuni 3000 km/h (Machi arv 2,83). Relvastuseta lennukit kasutatakse luureülesannetel. MiG-31 on relvastatud Gatling-tüüpi GŠ-6-23 automaatkahuriga (260 mürsku) ja 2 õhk-õhk-tüüpi raketti R-40 (NATO koodnimi AA-6 Acrid) või 4 R-60 (NATO koodnimi AA-8 Aphid). Raketid kinnituvad püloonidele tiiva all, tavaliselt R-33 (NATO koodnimi AA-9 Amos). Lennukid MiG-31 on tänapäevalgi (2023. a) Venemaa ja oli Kasahstani (kuni aastani 2020) relvastuses. "Leningradi oblastis kukkus alla Vene hävituslennuk Mig-31". Postimees. 8. aprill 2022. Mladenov, Alexander (juuli 2015). "The Foxhound's New Tricks". Air International. 19 (1): 28. Delfi: Venemaa peatas lennud alla kukkunud hävitajaga MiG-31 Delfi, 19. november 2010. Hävitaja kukkus alla plaanilisel treeninglennul 60 kilomeetri kaugusel Bolšoje Savino lennuväljast kirdes. „Venelased kasutavad seda lennukit lihtsalt ragulkana.“ Ekspert selgitab, kas F-16-l on võimalused venelaste parima lennuki vastu forte.delfi.ee Sõjandus, 9. VIII 2024
Kurgolovo

Kurgolovo ehk Kurkula ehk Kurkola (vene keeles Курголово) on küla Kurgolovo poolsaare põhjaosas Venemaal, ajaloolisel Ingeri- ja Vadjamaal (Kosemkina kihelkond). Asub Lipovo järve põhjakaldal. Praeguse haldusjaotuse järgi kuulub Leningradi oblasti Kingissepa rajooni Ust-Luga külaasundusse (Усть-Лужское сельское поселение). "Усть-Лужское сельское поселение". Кингисеппский муниципальный район (vene). Originaali arhiivikoopia seisuga 13.02.2011. Vaadatud 14.01.2008.
Petseri Postimees

Petseri Postimees oli ajaleht, mis ilmus aastatel 1909–1910. Petseri Postimeest trükiti Tartus Postimehe trükikojas ning selle vastutav väljaandja ja toimetaja oli Anton Jürgenstein. Üksiknumbri maht oli 8 lehekülge, see ilmus kaks korda kuus, esialgu ebakorrapäraselt, hiljem iga kuu 1. ja 15. päeval. Kokku ilmus lehte ajavahemikus 6. juuni 1909 – 1. aprill 1910 19 numbrit. Ajaleht pandi seisma majanduslikel põhjustel. Lehe eesmärgiks oli anda eesti keelt kõnelevatele Petseri ümbruse elanikele, eestkätt setudele, teavet laiema maailma, eriti Eesti olustiku kohta, ning harida neid rahvuslikus vaimus, soovides teha neist "tõelised eestlased". Lehes avaldati mitmeid artikleid Eesti rahvuslike sõlmküsimuste, nagu emakeelse koolihariduse ja rahvuskultuuri edendamise, asjus, aga ka spetsiifilisemalt Setumaad puudutavates küsimustes, näiteks eestikeelse vaimulikkonna loomise ning setude eestikeelse ja -meelse harimise asjus. Lisaks sellele tegeleti ajalehes ka aktiivselt karskusliikumise propageerimisega ning avaldati mitmeid populaarteaduslikke artikleid, eriti põllumajanduse kohta. Lehe lõpuosa oli pühendatud uudistele, need olid jagatud mitmeks osaks. Esikohal olid kohalikud uudised, kus puudutati nii Petseri ümbruskonnas toimunut kui ka Lõuna-Eesti, eriti Võrumaa sündmusi. Järgnevalt vaadeldi sündmusi Lätis, kuid mõnikord jäeti see osa ka vahelt ära ning vaadeldi kohe juhtumisi mujal Venemaal. Päris lõpus olid välisuudised, mis olid enamasti pühendatud Euroopa sündmustele ja kus domineeris tugevalt toonase tehnika tippsaavutuse, lennukiga (ehk tuulelaevaga) seonduv. Lehe keeleline külg oli väga ebaühtlane. Väljaandjad püüdsid ühteaegu olla nii arusaadavad setudele, püüdes samas siiski säilitada ka võimalikult palju kirjakeelsust, mille tulemusel võisid ühes numbris mitmete sõnade kirjapildid üksteisest erineda (näiteks Vastseliina ja Vahtseliina). Lõppkokkuvõttes ei õigustanud selline lähenemine ennast, sest enamikku setudest jättis leht külmaks ning selle põhilisteks tellijateks olid Pihkvamaale asunud eestlastest asunikud. Kuid ka nende seas polnud leht eriti populaarne, seda enam, et selle suunitlus oli selgelt setudest õigete eestlaste kasvatamine. Seetõttu sattus ajaleht peagi majanduslikesse raskustesse ning see pandi seisma juba vähem kui aasta pärast. Uuesti püüti Petseri Postimeest Karl Ustavi eestvõttel välja andma hakata 1919. aastal, kuid see nurjus Vabadussõja-aegsete raskete olude tõttu.
Kuulo Kalamees

Kuulo Kalamees (sündinud 15. aprillil 1934 Tartus) on eesti mükoloog, bioloogiadoktor (1977). Aastatel 1964–1969 töötas Tartu Riiklikus Ülikoolis, aastast 1969 töötab Zooloogia ja Botaanika Instituudis. 1992–1997 oli mükoloogiaprofessor, seejärel emeriitprofessor. Tema eestvõttel alustati Eesti seenekoosluste ja nende produktiivsuse uurimist. Ta on koostanud Eesti seente määrajaid ja muid seeni tutvustavaid raamatuid ning propageerinud seente kaitsmist. Aastast 1969 Rahvusvahelise Bioloogiaprogrammi Eesti rahvusliku komitee teadussekretär. Aastatel 1976–1985 oli Eesti Looduseuurijate Seltsi president. Ta on 1998. aastal ilmunud Eesti punase raamatu kaasautoreid. Kalamees, Kuulo; Liiv, Vello 2005. 400 eesti seent. Tartu: Eesti Loodusfoto. Kalamees, Kuulo; Liiv, Vello 2007. 100 söögiseent. Tartu: Eesti Loodusfoto. 2005 Tartu Ülikooli aumärk 2009 Eesti Eluteaduse Hoidja 2012 Valgetähe IV klassi teenetemärk 2014 Tartu Ülikooli medal Tema isa oli kehakultuuripedagoog Aleksander Kalamees. Külli Kalamees-Pani on Kuulo Kalamehe tütar ja Vallo Kalamees tema poeg. "Tartu Ülikooli aumärgi kavalerid". Tartu Ülikool. Vaadatud 8.12.2022. Eesti Loodus, juuni 2009 "President Ilves annab teenetemärgi taas 99 inimesele" postimees.ee, 1. veebruar 2012 "Tartu Ülikooli medali kavalerid". Tartu Ülikool. Vaadatud 5.12.2022. Universitas Tartuensis, 70. juubeli puhul Kuulo Kalamees Eesti Teadusinfosüsteemis
Nixoni doktriin

Nixoni doktriin (ka Guami doktriin) oli USA presidendi Richard Nixoni 1969. aasta 25. juulil Guamil esitatud seisukoht USA välispoliitilise taktika muutmise kohta, mis oli eelkõige ajendatud ebaedust Vietnami sõjas. Ametlikult sõnastas ta doktriini seisukohad 18. veebruaril 1970 Kongressile saadetud kirjas, kus teatas, et USA toetab oma liitlaste võitlust kommunistlike liikumiste vastu ka edaspidi, kuid enam ise otseselt ei sekku. Sellega hüljati doominoteooria, mille kohaselt oli seni kardetud, et ühe riigi langedes kommunismi leeri kaotatakse kontroll ka tema naabrite üle.
Carteri doktriin

Carteri doktriin oli Ameerika Ühendriikide välispoliitiline doktriin, mille kuulutas 1980. aastal välja USA president Jimmy Carter. Carter teatas, et oma huvide kaitseks Pärsia lahe piirkonnas kasutab USA vajaduse korral sõjalist jõudu. Doktriin oli ajendatud Nõukogude vägede sissetungist Afganistani. Selle idee algatajaks peetakse Carteri julgeolekunõunikku Zbigniew Brzezinskit. Doktriini elluviimiseks hakkas USA looma kiirreageerimisüksusi, mida hiljem kasutati näiteks ka Lahesõjas 1990. aastal.
Mátra

Mátra ehk Mátra mäed ehk Mátra massiiv on mäestik Kesk-Euroopas Ungaris. See on osa Karpaatidest, täpsemalt Põhja-Ungari keskmäestikust. Kulgeb ida-lääne suunas, põhjanõlvad on järsud, lõunanõlvad lauged. Kõrgus kuni 1015 meetrit (Kékes). Mátrast itta jääb Bükk, läände Cserhát. Suurim asula mäestikus on Gyöngyöse linn. Piirkond on tähtis endine vulkaaniline piirkond. See kujunes Pannoonia merre vulkaanilise saarena; peamiseks vulkaaniliseks kivimiks selles piirkonnas on trahhüüt. Mäestiku lõunapoolsetel nõlvadel esineb rüoliiti, marglit ja lössi, seal kasvatataeks viinamarju (põhiliselt muscat ja traminer) ja toodetakse veini. Galyatetős asuvas Kékestető meteoroloogiajaamas teostatakse pidevaid vaatlusi aastast 1925. Jaama asukoht mägises piirkonnas on taganud selle, et sealt pärineb rohkeim ilmarekordeid kui teistest Ungari meteoroloogioajaamadest. Sealsete maastike kaitseks on loodud Mátra maastikukaitseala, mis allub Büki rahvuspargile. Mäestiku põhjanõlvadel esineb ka miotseenieelseid kivimeid, mis Mátra lõunapoolsemas osas on piirkonna vajumise järel nooremate kivimite alla mattunud. Seal võib leida nii Permi ajastu lubjakivisid, Mesosoikumi basalti kui ka Triiases moodustunud lubjakivi, radiolariiti ja argilliiti. Mátras esinevad ka Oligotseenist pärinevad settekivimid (savi ja mergel), mille vahel esineb kihiti tuffi. Selle päritolu pole aga teada; see võib olla seotud kohaliku vulkanismiga, kuid võib pärineda ka kaugemalt. Ka Miotseeni algusest pärineb settekivimeid, sealhulgas liivakivi. Suur osa mäestiku kivimeist on Miotseenis tekkinud vulkaanilised kivimid. Suur osa sealsetest vulkaanidest purskasid andesiiti; andesiitset päritolu tuffi esineb ka Mátras. Andesiitne laava muutus andesiidiks vahevööd läbides ja sealseid kivimeid lahustades, ent säilitas algse basaltse laava voolavuse ja moodustas laavakatteid. Teine oluline laavatüüp oli kaltsiumirikas laava. Happelisema laavaga kaasnes plahvatuslik vulkanism ja datsiitse päritoluga tufi teke, kuigi plahvatustes tekkinud kaldeerade asukohad pole tänapäeval kindlat tuvastatavad. Hiljem kujunesid seal savikad lubjakivid, aktiivsema vulkanismi lakkamise järel esines seal üksikuid rüoliitset laavat purskavaid vulkaane. Kõvad andesiitsed laavakatted hoidsid mäestiku kõrgemaid kohti kulumisest ja panid aluse sealsete tippude tekkele. Sealse vulkanismi põhjustas Tisza-Daakia ja ALCAPA mikrolaamade kokkupõrge, millega ei kaasnenud subduktsiooni, ja nende pöörlemisest tekkinud pinged. Vulkanism on pannud aluse mitmetele maagileiukohtadele, samas kui Pannoonia mere aladel tekkisid pruunsöe lademed. Magyarországi időjárási rekordok. A Mátra természetvédelme. Mátras Infot piirkonna kohta; fotod (tšehhi keeles)
Islay

Islay (gaeli Ìle) on saar Atlandi ookeanis, üks Sise-Hebriididest. Pindala 620 ruutkilomeetrit. Saar on künklik, kõrgus kuni 491 meetrit. Kuulub Ühendatud Kuningriigile. Suuremad külad saarel on Bowmore, Port Ellen ja Port Charlotte. Elanikke on umbes 3400. Islayl on üheksa tegutsevat viskitehast. Islay ja Jura turismileht