laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
2012. aasta Soome presidendivalimised

2012. aasta Soome presidendivalimistel valiti Soome president aastateks 2012–2018. Valimiste esimene voor toimus 22. jaanuaril 2012. Kuna ükski kandidaat ei saanud üle 50 protsendi häältest, toimus 5. veebruaril 2012 kahe enim hääli saanud kandidaadi, Sauli Niinistö ja Pekka Haavisto osalusel teine voor. Valimised võitis Sauli Niinistö. Oma teist ametiaega lõpetav president Tarja Halonen ei saanud seaduse järgi kolmandaks ametiajaks kandideerida. Roheline Liit kinnitas 11. juunil 2011 oma kandidaadiks Pekka Haavisto. Soome Sotsiaaldemokraatlik Partei kinnitas 8. oktoobril 2011 oma kandidaadiks endise peaministri Paavo Lipponeni. Põlissoomlased valisid 15. oktoobril 2011 oma kandidaadiks Timo Soini. Rahvuslik Koonderakond kinnitas 22. oktoobril oma kandidaadiks Sauli Niinistö ja Soome Rootsi Rahvapartei vähemuste voliniku Eva Biaudet. Keskerakonna parteikonverentsil 29. oktoobril nimetati erakonna kandidaadiks Paavo Väyrynen. Soome Kristlikud Demokraadid teatasid esialgu, et ei kavatse oma kandidaati esitada, kuid hiljem esitasid kandidaadiks Euroopa Parlamendi liikme Sari Essayahi. Vasakliit esitas kandidaadiks Paavo Arhinmäki. Hääleõiguslikke kodanikke oli 4 402 622, kellest valimas käis 3 060 771 (69,7%). Eelvalimistel osales 1 415 004 ja valimispäeval 1 655 425 kodanikku. http://yle.fi/vaalit/tulospalvelu/2012/presidentinvaali/toinen_vaali/ehdokkaiden_kannatus.html http://www.vaalit.fi/uploads/bcaey39.pdf
Nona Gaphrindašvili

Nona Gaphrindašvili (gruusia keeles ნონა გაფრინდაშვილი; sündinud 3. mail 1941 Zugdidis) on endine Nõukogude Liidu maletaja ning Gruusia sporditegelane ja opositsioonipoliitik. Gaphrindašvili oli viies naiste male maailmameister (1962–1978) ja esimene naismaletajatest rahvusvaheline suurmeister (1978). Enne seda sai 1961. aastal naiste rahvusvaheliseks meistriks, 1962. aastal rahvusvaheliseks meistriks ja 1976. aastal naiste suurmeistriks. Pärast Nõukogude Liidu lagunemist juhtis Gaphrindašvili 1996. aastani Gruusia Olümpiakomiteed. Gaphrindašvili oli suurärimees Badri Patarkatsišvili poolt toetatud partei Meie Gruusia juht kuni Patarkatsišvili surmani 2008. aastal. 2011. aastal juhtis ta opositsioonist liikumist Rahvaassamblee (სახალხო კრების). 1990 – FIDE auliige Gaphrindašvilil on üks poeg. http://ria.ru/interview/20080114/96585655.html
Pekka Haavisto

Pekka Olavi Haavisto (sündinud 23. märtsil 1958 Helsingis) on Soome poliitik, alates 6. juunist 2019 kuni 20. juunini 2023 Soome välisminister (algul Antti Rinne valitsuses, alates 10. detsembrist 2019 Sanna Marini valitsuses). Ta oli alates 17. oktoobrist 2013 Jyrki Kataineni valitsuse arengukoostöö minister ning kuni 26. septembrini 2014 samas ametis Alexander Stubbi valitsuses. Ta kuulub Rohelisse Liitu. Aastatel 1993–1995 oli ta erakonna esimees. Aastatel 2000–2006 oli ta Euroopa Rohelise Partei esimees. Pekka Haavisto on olnud Eduskunna liige aastatel 1987–1995 ja alates 2007. aastast. Aastatel 1995–1999 oli ta Paavo Lippose esimeses valitsuses keskkonna- ja arengukoostöö minister. Juunis 2011 kinnitas Roheline Liit Pekka Haavisto oma presidendikandidaadiks 2012. aasta alguses toimuvatel valimistel. Ta sai 1. voorus 18,8% häältest, millega oli teine, ning pääses teise vooru. Teises voorus kaotas ta Sauli Niinistöle, kes kogus 62,6% häältest. Jaanuaris 2024 kogus Pekka Haavisto Soome presidendivalimiste 1. voorus 25,8% häältest, millega sai teise koha ja pääses teise vooru. Teises voorus sai ta 48,4% häältest ja oli sellega Alexander Stubbi järel teine. Keskkooli lõpetamise järel astus Haavisto Helsingi Ülikooli sotsiaalteadusi õppima, kuid ülikool jäi pooleli. Ta valis kaitseväeteenistuse asemel asendusteenistuse. Haavisto on gei. Ta sõlmis 2002. aastal tsiviilpartnerluse Ecuadorist pärit Nexar Antonio Floresega. "Soome presidendivalimiste teise vooru lähevad Alexander Stubb ja Pekka Haavisto". Delfi. 28. jaanuar 2024. Originaali arhiivikoopia seisuga 28. jaanuar 2024. Vaadatud 28. jaanuaril 2024. "Kuka Pekka Haavisto?". www.haavisto2012.fi. Originaali arhiivikoopia seisuga 13. veebruar 2012. Vaadatud 29. jaanuar 2012. "Ilmestyneet lehdet". Rauhanturvaaja. Vaadatud 25. august 2017. "Pekka Haavisto kandideerib uuesti Soome presidendiks". Eestinen. 11. veebruar 2017. Vaadatud 25. august 2017. Koduleht Kanne Eduskunna lehel
Ille Kukk

Ille Kukk (sündinud 6. mail 1957 Tartus) on eesti kergejõustikutreener ja endine kergejõustiklane. Ille Kuke nimel on Eesti rekordid 1984. aastal Donetskis joostud 8.55,75 3000 meetri jooksus ja 1985. aastal Leningradis joostud 15.30,84 5000 meetri jooksus. Varem oli Eesti rekordiks ka 4.14,05 1500 meetri jooksus, mille ta püstitas 1981. aastal Moskvas. Biograafia ESBL-is
Kõltsu mõis

Kõltsu mõis (saksa keeles Wellenhof) oli suvituskoht (saksa keeles "Villa"; vene keeles "дача") ja poolmõis Keila kihelkonnas Harjumaal. Praegu asub omaaegne mõis Laulasmaa küla lähedal Lääne-Harju vallas Harju maakonnas. Juba 1689. aastal oli sellenimeline hajatalu Keila kihelkonna Põllküla mõisa koosseisus. Lahustükk Ahtma küla ning Kellso (Kõltsu) ja Fiskare hajatalu eraldati Meremõisa mõisast arvatavasti 1646. aastal vendade Erik ja Friedrich Wartmanni vahel sõlmitud pärandijagamise lepingu alusel. 1806. aasta juulis loovutas Põllküla mõisa pandipidaja Joachim Friedrich von Wrangell pandiõiguse Fiskare ja Kelso talule (kokku 0,25 adramaad talumaad) 2000 bankorubla eest Meremõisa mõisa rentnikule vabahärra Georg Robert Wilhelm von Uexküllile. Ahtma küla jäi endiselt Põllküla mõisa juurde kuuluvaks. Kõltsu maaüksuse praeguseni säilinud suvituskoha hoonestuse rajas paruniproua Benedicte von Uexküll 19. sajandi lõpul, mil eelmainitud talud likvideeriti ning maaüksus jagati viieks suvituskohaks (villa Wellenhof, villa Seehof, villa Koppelmann, villa Tannensee ja villa Koske). Tol aastal kuulus mõisale 100 tiinu maad. 1878. aastal müüsid parunessid Louise ja Friedrike von Uexküll Kõltsu mõisa küljest 1640 ruutsülla suuruse mõisamaakoha Seehof (mereäärne koht) Theodor von Mohrenschildtile, kes müüs selle 1883. aastal Victor von Maydellile. 1891. aastal valmis ka Kõltsu mõisa härrastemaja, mille katust katsid Soomest toodud sindlid. Rahvasuu räägib, et Benedicte armastanud väga roose ja istutanud neid lisaks häärberi ümbrusele ka randa, nii et sealt levinud kurdlehised roosid teistessegi ümbruskonna randadesse. Alates 1909. aastast kuni ümberasumiseni kuulus Kõltsu nime kandev suvituskoht von Mohrenschildtidele. Kuna tegemist ei olnud rüütlimõisaga, ei laienenud sellele 1919. aasta maaseadusega kehtestatud sundvõõrandamine. Hiljem tegutses seal suviti pansion. Suvitajaid kutsus rannast lõunale kell, mille helin olevat kostnud vaikse ilmaga ka Kersalu randa. Teise maailmasõja järel tegutses mõisa peahoones Leen Kullmani nimeline Klooga I pioneerilaager. Laste jaoks ehitati uued hooned, kasvatajad elasid häärberis. 2007. aastal koostati mõisahoone taastamise projekt. Projekti autorid olid arhitekt Jüri Irik ning sisekujundajad Kaire Kemp-Tišler ja Ea Andla. Sepistatud piirdeaia ja väravad valmistas Heigo Jelle, vitraažid lõi vitraažikunstnik Valev Sein. Aia projekteerisid aiandusarhitektid Ülle Grišakov ja Triin Järve. Kõltsu mõisat saab rentida ürituste pidamiseks. Vaade Kõltsu mõisale pargi poolt Kõltsu mõisa saal Kõrvalhoone Kõltsu plms, www.eki.ee Kõltsu Keila khk Seehof, Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis Agu Veetamm. Laulasmaa-Lohusalu. Kirjastus Kadmirell 2016. lk 29-33. KÕLTSO mõis (Wellenhof). Poolmõis. Klooga, register.muinas.ee Särg, Alo. Harjumaa mõisad. Tallinn: Argo, 2006. Lk 95-96. Kõltsu mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris Kõltsu mõis (Keila khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis Kõltsu "mõisa" koduleht
Ökopank

Ökopank ehk keskkonnapank on keskkonnaprojekte krediteeriv, finantseeriv ja subsideeriv pank, mis võrreldes kommertspankadega ei taotle ainult kasumit, vaid sünergeetilist tulemit. Inglise keeles on ökopanka nimetatud nii nimedega ethical bank (eetiline pank), social bank, alternative bank, civic bank, sustainable bank. Seetõttu võib ka eestikeelses kirjanduses kohata erinevaid tõlkevariante. Eetiline investeering Keskkonnafond Laenu vahetamine looduskaitse vastu Säästva arengu sõnaseletusi. Säästva Eesti Instituut, SEI Tallinn. [1] (vaadatud 11.08.2011)
Y (mäng)

Y on lauamäng, mille leiutajad on Craige Schenstead (uue nimega Ea Ea) ja Charles Titus. Y-d mängitakse kolmnurksel mängulaual, kus kolmnurkadest on moodustatud võrestik. Mänguväljadeks on võrestiku sõlmpunktid (kolmnurkade tipud). Mängus osalevad kaks mängijat, kellest ühel on valged, teisel mustad nupud. Mängijad asetavad oma nuppe vaheldumisi mänguväljadele. Eesmärgiks on siduda oma nuppudega omavahel mängulaua kolm külge, kusjuures nurgaväli loetakse asetsevaks mõlemal küljel. Hex
Laenu vahetamine looduskaitse vastu

Laenu vahetamine looduskaitse vastu (ka võlgade kustutamine looduskaitse eest; inglise debt-for-nature swap) on leping võlgades oleva riigi ja laenuandja vahel, millega riik vabastatakse osaliselt või täielikult võlast, kui ta võtab endale teatud keskkonnakaitselisi kohustusi. Esimesed laenu vahetamised looduskaitse vastu sõlmiti Maailma Looduse Fondi (WWF) algatusel 1980ndate teisel poolel. Enamasti on need laenud seotud arengumaadega, kes küll siplevad suurtes välisvõlgades, kuid kelle maades on ka suur elurikkus, mida nad ise ei suuda efektiivselt kaitsta. Keskkonnafond Kolmanda maailma võlakriis Ökopank Säästva arengu sõnaseletusi. Säästva Eesti Instituut, SEI Tallinn. [1] (vaadatud 11.08.2011)
Keskkonnafond

Keskkonnafond (inglise environmental fund) on rahvusvaheline, riiklik, kohalik, valitsusväline või personaalne fond keskkonnainvesteeringute ja keskkonnaprojektide rahastamiseks. Eestis loodi riiklik keskkonnafond 1993. aastal. Hiljem, 2000. aastalorganiseeriti see ümber Keskkonnainvesteeringute Keskuseks. Keskkonnainvesteeringute Keskus Laenu vahetamine looduskaitse vastu Ökopank Säästva arengu sõnaseletusi. Säästva Eesti Instituut, SEI Tallinn. [1] (vaadatud 11.08.2011)
Józef Gosławski

Józef Jan Gosławski (24. aprill 1908 Polanówka – 23. jaanuar 1963 Varssavi) oli poola skulptor ja medalikunstnik. Gosławski sündis Lublini vojevoodkonnas Polanówkas ja kasvas üles samas vojevoodkonnas Wąwolnicas. Tal oli kaks venda ja kaks õde. Ta õppis läheduses olevas Kazimierz Dolny linnas olevas ehituskunstikoolis ja pärast selle lõpetamist sooritas edukalt sisseastumiseksamid Krakovi kunstiakadeemiasse, aga oli õpingute alustamiseks liiga noor. Seetõttu jätkas ta õpinguid Krakovi riiklikus kujunduskunsti- ja kunsttööstuskoolis. 1932 asus ta lõpuks õppima Krakovi kunstiakadeemiasse. Seejärel õppis ta Varssavis ja sai stipendiumi õpingute jätkamiseks Roomas. Seal lõpetas ta 1937 kuningliku kunstiakadeemia ja jäi Itaaliasse kuni 1939. aastani. Ta osales Itaalias elavate poola kunstnike rühmituse "Kapitol" tegevuses, täites aseesimehe ülesandeid ja esinedes nende rühmanäitustel. Gosławski sõjaeelne looming on peaaegu täielikult kaduma läinud. Tema varased teosed näitasid kubismi mõju, millele Itaalias lisandus renessansskunsti mõju, mis on eriti märgatav Roomas valminud medalites ja ilutaldrikutes. 1939. aasta juulis tuli Gosławski Poolasse tagasi. Ta pidi hakkama Varssavi kuningalossis konservaatorina tööle, aga Teise maailmasõja puhkemise tõttu ei saanud ta ametisse asuda. Okupatsisiooniaja saatis ta mööda kodukülas Wąwlnicas. Sõjaaeg ei läinud tema loomingulise tegevuse jaoks kaduma. Sel ajal hakkas ta huvituma pisiplastikast. Sel ajal loodud medalid on peamiselt seotud poola rahva märterlusega. Pärast sõda töötas ta natuke aega Kazimierz Dolnys majade restauraatorina. 1947 hakkas ta Poznańis riiklikus kunstikoolis tööle medalikunsti ja metallskulptuuri õppetooli juhatajana. Ühtlasi oli ta Poola Kunstnike ja Skulptorite Liidu (ZPAP) Poznańi osakonna juhataja. Gosławski abiellus 1948 oma õpilase Wanda Mankiniga. Neil oli kaks tütart Bożena Stefania ja Maria Anna. 1956 kolis ta perega Varssavisse, kus sai ZPAP skulptuuriosakonna juhatajaks. Józef Gosławski suti ootamatult 1963. Gosławski kujundas münte (nt kalamehe kujutisega viiezlotine), medaleid (nt "Aasta 1939") ja monumente. Üks tema kõige tuntumaid töid on Fryderyk Chopini monument Żelazowa Wolas, mille skulptor lõi 1955, ent mis avati alles pärast tema surma, 13. juulil 1969. Gosławski võitis arvukalt kunstikonkursse ning pälvis Poola Vabariigi hõbedase teeneteristi. Józef Gosławski töid on raske liigitada. Pidev visandamine ja kunstiline rahutus suunasid teda kasutama eri vorme ja materjale. Kuid tema kunsti keskmes oli alati inimene - nii kangelasena kui ka igapäevaelus. Gosławski oli tagasihoidlik ja sõbralik ning isegi tema karikatuurid, mis on skulptorite jaoks väga haruldane žanr, kannavad endas pigem heatahtlikku huumoritaju kui õelust. Gosławski eluajal toimus tal 14 isikunäitust. Kokku esitleti tema teoseid enam kui 60 näitusel Poolas ning rohkem kui 20 näitusel välismaal. Józef Gosławski on maetud Varssavi Powązki kalmistule.
Toomas Truuverk

Toomas Truuverk (sündinud 8. septembril 1974) on eesti ajakirjanik ja ärijuht. Truuverk on lõpetanud Tallinna Tehnikaülikooli ja Estonian Business Schooli. 1995. aastast töötab ta ajalehes Äripäev, kus alustas börsitoimetajana, 2000. aastal siirdus aga tööle finantsdirektorina. 2006. aastal sai temast peadirektor Igor Rõtovi asetäitja. Toomas Truuverk on abielus ning tal on kaks last. Päring inforegister.ee andmebaasis[alaline kõdulink] Toomas Truuverk Äripäeva kodulehel (vaadatud 15. augustil 2011) Toomas Truuverk Äripäeva kodulehel
Nevjanski torn

Nevjanski torn (vene keeles Невьянская башня), ka Nevjanski viltune torn, on kellatorn Venemaal Sverdlovski oblastis Nevjanski linnas, tuntud ka kui Demidovi viltune torn. Nevjanski torn on ehitatud 18. sajandi esimesel poolel vene ettevõtja Akinfi Demidovi käsul. Torni kõrgus on 57,5 meetrit, torn on ruudukujulise põhiplaaniga, küljepikkus on 9,2 meetrit. Torni ülemine osa on kaheksatahuline ja aheneb astmeliselt kolmes järgus ning tipneb telkkiivriga. Torn on viltu – kalle 1,8 meetrit. Torni sisemus oli jaotatud korrusteks. Esimese korruse otstarve pole kindlaks tehtud. Teisel korrusel paiknes Demidovi-aegne kantselei ja arhiiv. Kolmandal korrusel oli Demidovi-aegne laboratoorium. Neljandal-viiendal korrusel olid vaid trepimarsid. Korrus kõrgemal oli võlvlaega akustiline ruum, mille otstarve on teadmata. Seitsmendal ja kaheksandal korrusel paikneb tänini inglise kellameistri Richard Phelpsi konstrueeritud isemängiv kariljon. Torni ehitusmeistrid ei ole teada, kuid uurijad on leidnud, et torni ehitamisel on kasutatud tolle aja kohta uuenduslikke tehnoloogiaid, näiteks seinte ladumisel kasutati suuremat tugevust tagava erikoostisega telliskive, tarinduse uurimisel avastati malmtalasid, mille alumisele küljele olid kinnitatud raudlatid. Malm töötab tõmbele halvemini kui survele ja selle puudujäägi pidi kompenseerima malmi ja raua koostöö. Torni telkkiiver oli varustatud piksevardaga, mis läänemaailmas oli sel ajal veel leiutamata. Офис первого русского олигарха (vene) Nevjanki torni Nevjanski muuseumi kodulehel Vaata videolõiku Nevjanski tornist
Nevjansk

Nevjansk on linn Venemaal Sverdlovski oblastis Neiva jõe kaldal, 75 km Jekaterinburgist põhjas. Linn on Nevjanski linnaringkonna halduskeskus. Elanike arv oli 2010. aastal 25 147. Nevjansk asutati Peeter I ukaasiga seoses malmi- ja rauasulatustehaste rajamisega. Tootmine läks käima 15. detsembril 1701 ja seda kuupäeva peetakse Nevjanski – maailma esimese linn-tehase – asutamise päevaks. Järgmisel aastal andis tsaar Peeter I oma ukaasiga riigile kuuluvad tehased üle Demidovite suguvõsa rajaja Nikita Demidovi omandisse. 18. sajandi esimesel veerandil muutus Nevjanski tehas Venemaa üheks suuremaks ja eesrindlikumaks ettevõtteks. Üks neljast Nevjanski kõrgahjust oli maailma võimsaim ja tootis ööpäevas neli korda rohkem malmi kui Inglismaa võimsamad kõrgahjud. Peaaegu 100 aastat oli Nevjanski tehases toodetud raua peamiseks ekspordiriigiks Inglismaa. Kuid 18. sajandi lõpul lõi Inglismaa oma võimsa metallurgiatööstuse ja peaaegu lõpetas metalli importimise Venemaalt. Vaid kõrgkvaliteedilist rauda, mida nende oma ahjud ei suutnud sulatada, vedas Inglismaa jätkuvalt sisse Venemaalt. Tehase laienemisega kasvas ka asula selle juures. Tegelikult nimetatigi asulat ja tehast kokku Nevjanski Zavodiks (Невьянский Завод, 'Nevjanski Tehas'), sest kõik kuulus tehase omanikule. Sisuliselt oli Nevjansk linna mõõtu asula Uuralites, sest elanike arvult edestasid Nevjanskit sealkandis vaid Jekaterinburg ja Orenburg. Akinfi Demidovi „valitsemise“ ajal (suri 1745) oli Nevjanskis 800 maja, aastal 1770 juba poolteist korda rohkem – 1200 maja. Nevjanski Zavodi nime kandis asula aastani 1919. Asula sai linnaõigused aastal 1919. Nevjanski viltune torn on Kesk-Uuralite tuntuim arhitektuurimälestis, ehitatud 18. sajandi esimesel poolel. Torni kõrgus on 57,5 meetrit. Issanda Muutmise peakirik (Спасо-Преображенский собор) on ehitatud 19. sajandil. Nõukogude ajal valmistati selles kaitsetööstuse tellimusel pomme. Kellatorni kõrgus on 64 meetrit. Краткая история Невьянский городской округ (vene) Становление города 1704 год История Невьянска (vene) Весь XVIII век Невьянский завод являлся лучшим История Невьянска (vene) Nevjansk vanadel fotodel Nevjanski ajaloost ja videolõik Nevjanski tornist ja peakirikust
Haapsalu raad

Haapsalu raad oli Haapsalu linna valitsemis- ja kohtuorgan kuni 1889. aastani. Haapsalu rae koosseisu kuulusid bürgermeister ja kolm raehärrat, kellest vanim pidas kohtufoogti ametit. Bürgermeister Carl Leopold Bergfeldt Raehärra Eduard Kuhfuss Raehärra F. Freymuth Kohtufoogt ja kodanikkonna president Johann Küsel  Pikemalt artiklis Haapsalu linnapea#Haapsalu bürgermeistrid Haapsalu raad Eesti Ajalooarhiivi fondiloendis Haapsalu rae pitser
Rakvere foogtikohus

Rakvere foogtikohus oli Rakvere omavalitsus- ja kohtuasutus kuni 1889. aastani. Foogtikohtu koosseisu kuulusid kohtufoogt ja kaks linnavanemat. Kohtu liikmed valiti kohaliku kodanikkonna poolt kolmeks aastaks. Linna kantseleid juhatas notar, kes valiti kodanikkonna poolt. Foogtikohtu juures oli kohtuteener. Kohtufoogt Gottlieb Friedrich Fleischer Kaasistuja Samuel Gottetreu Kaasistuja Ferdinand Gottlieb Gööck
Paide foogtikohus

Paide foogtikohus oli Paide omavalitsus- ja kohtuasutus kuni 1889. aastani. Foogtikohtu koosseisu kuulusid kohtufoogt ja kaks linnavanemat. Kohtu liikmed valiti kohaliku kodanikkonna poolt eluks ajaks. Linna kantseleid juhatas notar, kes valiti kodanikkonna poolt. Foogtikohtu juures oli kohtuteener. Kohtufoogt Johann Christian Schmidt Kohtuvanem Gottlieb Hermann Bergfeldt Kohtuvanem Christian Bettcher
Valga raad

Valga raad (saksa Magistrat in Walk) oli Valga valitsemis- ja kohtuorgan kuni 1889. aastani. Raad tegutses Valga raekojas. Rae koosseisu kuulusid bürgermeister, kaks raehärrat ja sündik. Bürgermeister Ernst Bernhard Witt (1713-1781) Raehärra Carl Gustaf Franzen (1725-1796) Raehärra Wilhelm Hermann Wichmann Raehärra Joachim Sparwart. 3. juuli 1783/ 14.07.1783(ukj) moodustati Valga kreis ja selle keskuseks määrati Valga linn. Valga rae liikmete arvu suurendati kuueni, kusjuures tuli valida kaks bürgermeistrit senise ühe asemel. Venemaa keisririigi riigivõimu kõrgemaks esindajaks linnas määrati linnafoogt ehk gorodnitši (linnapealik), Bürgermeister C. G. Hoffman Raehärra Winter Raehärra Holm Bürgermeister Karl Günther Raehärra Andreas Horn Raehärra Moritz Frantzen Raehärra Gottfried Gerlach Sündik ja sekretär Georg Falck Neuverändertes Russland oder Leben Catharinä der Zweyten Kayserin von Russland. 3. Aufl, 2. köide, lk 501. 1772 Vallner, A. Muistsest kaubaasulast maakonnalinnani 400 aastat Valga linna , lk 14 1984 Valimistest paarsada aastat tagasi, Lõuna-Eesti Postimees, 19. oktoober 2006
Kuressaare raad

Kuressaare raad (saksa keeles Magistrat in Arensburg) oli Kuressaare linna valitsemis- ja kohtuorgan kuni 1889. aastani. Rae koosseisu kuulusid (2) Kuressaare bürgermeister, sündik, kohtufoogt (saksa k. gerichtsvogt) ja kolm raehärrat. 1645 Hans Zöge, bürgermeister 1645 Jacob Kohl, bürgermeister –1650/1651 Andreas Redeken –1736 Adam Fischer 1736– Friedrich Lingen (1688–1756), bürgermeister Gustav Adolph Dellingshausen (1720–1787) Constantin Christian Schmidt/Schmid (sünd. 1808) 1859– Hugo von der Borg, Kuressaare bürgermeister, alates 1879. aastal ka Kuressaare linnapea. 1885–1889 Ernst Gottlieb von Schmidt (1823–1900), bürgermeister Bürgermeister Konstantin Schmid Raehärra Karl Maak Raehärra Johann Bazancourt Raehärra P. Schulz Sündik, kohtufoogt ja sekretär August Dreßler Kuressaare raekoda Kuressaare Linnavalitsus Kuressaare vaekoda Saaremaa rüütelkonna hoone Kuressaare piiskopilinnus KURESSAARE RAEKOJA AJALUGU. RAE KORRALDUSEST, www.kultuurivara.ee (vaadatud 11.11.2023) Kalle Kesküla, Taaniaegsed Kuressaare kodanikud, Saarte Hääl, 3. august 2007 Kuressaare kaubamaja Christoph Friedrich Schmidt, EAA.625 Mõnda Kuressaare Linnavalitsuse ajaloost aastail 1879 - 1917 Kuressaare raad Eesti Ajalooarhiivi fondiloendis
Leida Anting

Leida-Miralda Anting (31. mai 1919 Tallinn – 22. oktoober 1999 Tallinn) oli eesti aja- ja koduloolane ning muuseumitöötaja. Alates 1948. aastast õppis ta Tartu Riikliku Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonnas. Ta oli aastail 1944–1993 Eesti Ajaloomuuseumi vanemteadur ja relvakogu hoidja ning tunnustatud relvaekspert. Alates 1963. aastast oli ta Tallinna Linnamuuseumi kodu-uurimise ringi liige. 1967. aastal ilmus kirjastuse Eesti Raamat väljaandel Leida Antingu uurimus „Tallinna tulirelvameistrid ja relvad XIV–XVI sajandil“. "Tallinna tulirelvameistrid ja relvad XIV–XVI sajandil". Tallinn: Eesti Raamat, 1967. tõlge soome keelde: "Tallinnalaisia aseseppiä ja aseita 1300-1500-luvuilla". Tallinn: Eesti Raamat, 1970. Haud Tallinna Metsakalmistul
Megion

Megion on linn Venemaal Handi-Mansi autonoomses ringkonnas. Megion on teada 1810. aastast nime Majon all, 1912. aastast nime Magajon all. 1959. aastal muutus Magajon Megioniks. 1961. aastal avastati Megioni lähistel nafta leiukoht. 1964. aastal sai Megion aleviks, 1980. aastal sai linnaõigused. Megion asub Lääne-Siberi madalikul, Obi jõe keskjooksul, Nižnevartovskist 28 km läänes. Kõrgus merepinnast on 40 m. "Venemaa Statistikaamet". Originaali arhiivikoopia seisuga 6. august 2015. Vaadatud 7. jaanuaril 2015. Megioni koduleht
Radužnõi

Radužnõi on linn Venemaal Handi-Mansi autonoomses ringkonnas. Asula tekkis nafta ja maagaasi leiukohas. 1973. aastal algasid puurimistööd. 1985. aastal sai Radužnõi linnaõigused. "Venemaa Statistikaamet". Originaali arhiivikoopia seisuga 22. august 2012. Vaadatud 22. augustil 2012. Radužnõi koduleht
Ilmari Karro

Ilmari Karro (20. mai 1932 Tartu – 6. august 2011 Jõgeva) oli eesti müstik, astroloog ja filmikriitik. Müsteeriumid. Viljandi, Sünnimaa, 1999. Nõia järeltulija. Viljandi, Sünnimaa, 2000. Liivimaa nõia järeltulija mõõdab inimeste eluaea pikkust Nõia järeltulija kogub X-faile Tartu müstik eelistab kodumaiseid tondijutte Lahkus astroloog Ilmari Karro – mees, kelle elu päästis kunagi kummituspoiss Astroloog Ilmari Karro andis sõpradele oma surmast märku? Ilmari Karro kogub müstilisi lugusid