laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Faiaagid

Faiaagid (vanakreeka keeles Φαίακες, Phaíakes) olid Homerose "Odüsseias" kirjeldatud muinasjutuliselt õnnelik rahvas, kes elas Scheria saarel, kuhu Odysseus sattus oma rännakute lõpus. Nende kuningas oli Alkinoos, kelle tütar Nausikaa õpetas Odysseusele, kuidas faiaakide linna tulla. Odysseus jutustab Alkinoosele oma rännakutest ning faiaagid viivad ta lõpuks oma laeval Ithakale. Homeros. Odüsseia. 2006. Tlk August Annist. Tallinn: Varrak.
Mihhail Kobetski

Mihhail Kobetski (vene keeles Михаи́л Вениами́нович Кобе́цкий; 26. oktoober 1881 (ukj) Odessa – 28. aprill 1937 Moskva) oli karaiimi päritolu vene revolutsionäär, Kominterni tegelane. 1920–1921 oli ta Kominterni Täitevkomitee sekretär. 1921–1923 oli ta Kominterni Täitevkomitee esimehe asetäitja.[viide?] 21. juunist 1924 kuni 10. detsembrini 1924 oli ta Nõukogude Liidu täievoliline esindaja Eestis, 1924–1933 Taanis, 1934–1937 Kreekas, alates 1935 ka Albaanias.[viide?] Mihhail Kobetski sõitis 20. novembri paiku Moskvasse, olles nimetatud täievoliliseks esindajaks Taani, ja ei naasnud enam Eestisse, vaatamata Eesti kommunistide intensiivsele pealekäimisele ("kuradi nahk"). Võimalik, et ta kartis enda seostamist ettevalmistatava riigipöördekatsega, mis võinuks teda kompromiteerida ja takistada uuele kohale asumast. 1. detsembril 1924 puudus Tallinnas Nõukogude Venemaa esindaja, kuna Kobetski järglane Adolf Petrovski astus ametisse alles 10. detsembril. Jaak Valge. Punased. 2014. lk. 294-295.
Trooja

Trooja (vanakreeka keeles Ἴλιον, Ilion, või Ἴλιος, Ilios; ja Τροία, Troia; ladina keeles Trōia ja Īlium; heti keeles: Wilusa või Truwisa; türgi keeles Truva) oli linn Väike-Aasia loodeosas Anatoolia piirkonnas, praeguse Türgi territooriumil. Ajalooline Trooja asus Skamanderi jõe orus Hissarliki mäel ning oli Homerose eepostes "Ilias" ja "Odüsseia" ning Vergiliuse eeposes "Aeneis" kirjeldatud Trooja sõja toimumiskohaks.
Pružany Püha Neitsi Maarja Taevamineku kirik

Pružany Püha Neitsi Maarja Taevamineku kirik (valgevene keeles Kасцёл Унебаўзяцця Найсвяцейшай Дзевы Марыі) on kirik Valgevenes Bresti oblastis Pružany rajoonis Pružanys aadressil вул. Савецкая 39. Kirikut kasutavad katoliiklased ja hoone on muinsuskaitse all. Pružany Püha Neitsi Maarja Taevamineku kirik on Pinski piiskopkonda kuuluva kihelkonna keskuseks. Pružany Püha Neitsi Maarja Taevamineku kirik on uusklassitsistlik hoone. Sümmeetrilist fassaadi liigendab kolmnurkse frontooniga kõrge viil. Viilu külgedel asuvad voluudid. Peasissekäik on kujundatud lodžana, mille kohal asub ümarkaar. Kiriku külgi liigendavad pilastrid. Kiriku võlvitud lagi asub vahetult katuse all, et madalas hoones oleks rohkem avarust. Kirikut hakati kavandama aastal 1522 valminud puidust Püha Sigismundi ja Václavi kiriku asemele. Pärast 1863. aasta ülestõusu pooleliolev hoone aga võõrandati ja anti õigeusu kirikule. Aastal 1877 põles vana katoliku kirik maha ja katoliku kogudus jäi kirikuta. Tsaarivõimud lubasidki kirikut ehitada, tingimuseks oli see, et kirik ei tohtinud olla teistest linna hoonetest kõrgem. Ühtlasi finantseerisid Vene võimud kiriku ehitamist 22 000 rublaga. 1881. aastal osteti kiriku ehitamiseks maa ja ehitus lõppes 1883. aastal. Kiriku juurde ehitati ka kaheksa meetri kõrgune kahekorruseline kellatorn. 8. septembril 1884 õnnistati kirik sisse. Lisaks neitsi Maarjale pühitseti see ka veel Annale ja Carlo Borromeole. Aastal 1886 valmis ka puidust kirikla. Esimese maailmasõja ajal sai kirikuhoone kannatada. Aastail 1929–1930 kirikut remonditi, ühtlasi viidi hoonesse ka elekter. Aastal 1939 sai sealseks vaimulikuks Kazimierz Świątek, kes pidas seda ametit aastani 1944. Pärast tema teistkordset arreteerimist käis kaks aastat kirikus jumalateenistusi pidamas Antoni Rojko, seejärel käisid koguduse liikmed kaks aastat kirikus koos ilma vaimulikuta. 2. märtsil 1948 kirik suleti. 19. aprillil 1951 võttis Pružany rajooni täitevkomitee vastu otsuse muuta kirik kultuurimajaks. Osa kiriku varadest müüdi maha, osa anti teatrile rekvisiitideks. 8. detsembril 1991 hakati kultuurimaja ruumides taas jumalateenistusi pidama. 1. veebruaril 1993 tagastati kirik kogudusele. Seekord pühitseti see üksnes neitsi Maarjale. Sama aasta 6. veebruaril pidas selle sündmuse tähistamiseks kirikus jumalateenistuse selleks ajas peapiiskopi ametit pidav Kazimierz Świątek. 1998. aastal hakati kirikuhoonet renoveerima.[viide?] http://catholic.by/2/belarus/dioceses/pinsk/101305.html Ks. Robert Iskrzycki CM. Krótka historia kościoła Prużańskiego (пол.) // Echa Polesia. Biuletyn Filaretów z Polesia. — 15 marca 2011 r. — № 2 (30). Пракаповіч Н. С. Летапіс духоўнасці: культавая архітэктура Всё о Ружанах Праверана 25 лістапада 2011 г. Fotod kiriku kohta
Alkinoos

Alkinoos (vanakreeka keeles Ἀλκίνους või Ἀλκίνοος, Alkínoös) oli Scheria saarel elava muinasjutuliselt õnneliku rahva faiaakide kuningas Homerose eeposes "Odüsseia". Alkinoose abikaasa oli Arete. Neil oli viis poega ja tütar Nausikaa. Homeros. Odüsseia. 2006. Tlk August Annist. Tallinn: Varrak.
Monika Komorova

Monika Komorova (sündinud 23. mail 1971 Rimavská Sobotas Slovakkias) ehk õde Veronika on Tartu Katoliku Hariduskeskuse president aastast 2013. Ta on lõpetanud 2005. aastal Ružomberoki Katoliikliku Ülikooli magistrikraadiga (Slovakkias). Ta on Pühima Neitsi Maarja Pärispatuta Saamise Õdede Kongregatsiooni liige. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 6. november 2014. Vaadatud 20. juunil 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
Kirke

Kirke (vanakreeka keeles Κίρκη, Kírkē) on vanakreeka mütoloogias päikesejumal Heliose ja okeaniid Perseise tütar, nõiatarist nümf, kes elas Aiaie saarel. Homerose eeposes "Odüsseia" moondas Kirke Odysseuse kaaslased sigadeks, kuid vabastas nad hiljem nõidusest. Odysseus jäi Kirke juurde üheks aastaks, nende poeg on Telegonos.
Pružany Aleksander Nevski peakirik

Pružany Aleksander Nevski peakirik (ametlikult Pružany õigeusulise suurvürsti Aleksandri peakirik, valgevene keeles Сабор Аляксандра Неўскага) on kirik Valgevenes Bresti oblastis Pružany rajoonis Pružanys, aadressil ул. Ширмы 3.. Kirikut kasutavad õigeusklikud, see on muinsuskaitse all. Pružany Aleksander Nevski peakirik kuulub Bresti piiskopkonda. Aleksander Nevski peakirikus asub imettegevaks peetav Jumalaema kujutav ikoon. Pružany Aleksander Nevski peakirik on hilisklassitsistlik hoone. Hoonel on kolm löövi. Keskmine lööv lõpeb pooliku ovaali kujulise kolme rõduga apsiidina, kus asub ka altar. Rõdud on kujundatud rotundina, ülemine rõdu asub kupliga kaetud ümmarguste akendega valgusküllases tamburis. Kiriku kolmel küljel, sealjuures ka sissepääsu juures asuvad kolmnurksed frontoonid. Seintel asuvad pilastrid on hoone juures ka reaalselt kandeelementideks. Kellatornis asuvad 9 kella, torn on kaetud kupliga. Pärast 1863. aasta ülestõusu otsustas tsaarivalitsus, et Valgevene venestamises tuleb anda õigeusu kirikule tähtsam roll. Selle ülesande täitmiseks moodustati kõigis kubermangudes ja maakonnalinnades komiteed, mille eesmärgiks oli ehitada juurde õigeusu kirikuid. Pružany kirikule pandi nurgakivi aastal 1864, tegelikult hakati seda ehitama aastal 1865 ja see valmis järgmisel aastal. Kiriku ehitamiseks saadi ülestõusus osalenud kohalikult aadlikult Valenci Szwykowskilt konfiskeeritud tellisetehasest tasuta telliseid. Samuti kasutati ära ehitamata jäänud uue katoliku kiriku jaoks mõeldud tellised. Iga Pružany maakonna talunik pidi andma kiriku ehitamiseks 50 kopikat, samuti osalema ühe päeva kiriku ehitamisel. Kirik pühitseti sisse 22. oktoobril 1866. See sai nime Novgorodi vürsti Aleksander Nevski järgi. Pärast Teist maailmasõda kavandati kiriku asemele viiekorruseline korterelamu. Maryja Mardań asus kiriku juures valvet pidama ja ehitustööliste saabudes helistas kirikukelli. Selle peale tulid kohale usklikud, et hoonet lammutamise eest kaitsta. Aastast 2006 asuvad kirikus reliikviana Aleksander Nevski säilmed. Kiriku fassaad Vaade apsiidile Vaade kirikule linnulennult Kirik I maailmasõja ajal "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 15. juuli 2015. Vaadatud 20. juunil 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) "Г. ПРУЖАНЫ. СОБОР ВО ИМЯ СВ. БЛГВ. КН. АЛЕКСАНДРА НЕВСКОГО (1866)". Originaali arhiivikoopia seisuga 15. juuli 2015. Vaadatud 20. juunil 2015. Пружаны. Собор во имя Александра Невского Fotod kiriku kohta Kiriku ajaloost Kirik õigeusu kirikute võrguentsüklopeedias
Raissa Ruus

Raissa Ruus (aastani 1971 Dijastinova; 18. september 1942 Baimaki rajoon, Baškiiri ANSV – 14. jaanuar 1986 Tallinn) oli Eesti kergejõustiklane ja treener. Ta osales 1972. aasta Müncheni olümpiamängudel, kus 800 meetri jooksus kukkus ja jäi oma eeljooksus ajaga 2.11,18 seitsmendaks, kokkuvõttes 33. kohale. Samast aastast on tema nimel 800 m jooksu Eesti rekord 2.02,1. Aastatel 1973–1976 tuli ta jooksudistantsidel 800–3000 meetrit kuuel korral Eesti meistriks. 1972. aastal nimetati ta Eesti aasta naissportlaseks. Tema abikaasa oli takistusjooksja Ilmar Ruus. Biograafia ESBL-is (vaadatud 20.06.2015) Biograafia ESBL-is
Seeria A

Seeria "A" on kirjastuse Valgus aastail 1973–1989 ilmunud maailma rahvaste muinaskultuuri tutvustav sari. Vladimir Kuzmištšev, Üksi kolmesaja vastu. Muinasmaiadest, nende kirjast ja selle dešifreerimisest. Vene keelest tõlkinud Mari Hion. 1973. Jan Burian ja Bohumila Mouchova, Etruskide kuulsus ja langus. Tšehhi keelest tõlkinud Leo Metsar. 1973. C. W. Ceram, Esimene ameeriklane. Saksa keelest tõlkinud Jüri Selirand. 1978. Vojtech Zamarovský, Alguses oli Sumer. Slovaki keelest tõlkinud Leo Metsar. 1980. Gerald S. Hawkins, Stonehenge pole ainus. Inglise keelest tõlkinud Ralf Toming. 1980. Friedrich Schlette, Germaanlased Thorsbergi ja Ravenna vahel. Germaanlaste kultuurilugu kuni rahvasterändamise lõpuni. Saksa keelest tõlkinud Jüri Selirand. 1980. Heinz Siegert, Seal, kus Apollo elas. Salapärane Traakia rahvas. Saksa keelest tõlkinud Ülo Kurvits. 1981. Jüri Selirand, Urniväljadest ümarkääbasteni. Äärjooni slaavi arheoloogiale. 1983. Rudolf Drößler, Kui tähed olid jumalad. Päike, Kuu ja tähed arheoloogia, kunsti ja kultuse peeglis. Saksa keelest tõlkinud Ralf Toming. Värsid tõlkinud Harald Rajamets. 1983. Vladimir Kuzmištšev, Päikesepoegade riik. Jutustus inkade impeeriumi loomisest, hiilgusest ja langusest. Vene keelest tõlkinud Tarmo Kulmar. 1985. Karel Sklenář, Kuldse ajastu avastajad. Tšehhi keelest tõlkinud Leo Metsar. 1985. Friedrich Schlette, Keldid Alesia ja Pergamoni vahel. Keltide kultuurilugu. Saksa keelest tõlkinud Jüri Selirand. 1986. Mihhail Zaborov, Ristisõdijad hommikumaal. Vene keelest tõlkinud Jüri Pärni. Värsid tõlkinud Jaanus Tamm. 1987. Anatoli Derevjanko, Päikesepõtra otsimas. Vene keelest tõlkinud Mari Vaba ja Lembit Vaba. 1988. Günther Kehnscherper, Kreeta, Mükeene, Santorin. Saksa keelest tõlkinud Jüri Selirand. 1989.
Nikolai Tover

Nikolai Tover (sündinud 29. mail 1982 Tallinnas) on Eesti allveesportlane. Ta sai 2007. ja 2009. aasta maailmameistrivõistlustel 50 m sukeldumises pronksmedali. 2000–2015 on ta tulnud kiirusaladel 78 korda Eesti meistriks. Biograafia ESBL-is (vaadatud 20.06.2015) Biograafia ESBL-is
Põlvamaa Vapimärk

Põlvamaa Vapimärk on Põlva maakonna kõrgeim autasu. Teenetemärgiga autasustatakse isikuid Põlva maakonnale osutatud eriliste teenete ja väljapaistvate saavutuste tunnustamiseks. Kuni 2017. aastani otsustas autasustamise ja andis autasu kätte Põlva maavanem. Alates 2018. aastast otsustab autasustamise Põlvamaa Omavalitsuste Liit ning vapimärgi annab kätte liidu esimees Eesti Vabariigi aastapäeva maakondlikul vastuvõtul. Vapimärgiga kaasneb Põlvamaa Omavalitsuste Liidu rahaline preemia. 2006 Oskar Tuvik 2007 Heli Raidla 2008 Veera Hirsik, Margus Leivo 2009 Jaan Kivistik, Kalev Kreegipuu 2010 Jaak Hinrikus 2011 Urmas Jõgeva, Asta Tagel 2012 Vello Saar 2013 Heino Luiga 2014 Ülle Podekrat 2015 Laine Lõvi 2016 Voldemar Enno 2017 Mart Madissoon 2018 Tarmo Tamm 2019 Ester Liblik 2020 Leo Kütt 2021 Peeter Peedomaa 2022 Heino Tartes 2023 Ülo Needo Siseministri 18.02.2015 määrus nr 5 "Maakondade teenetemärkide kehtestamine" "Põlva maavalitsus. Põlvamaa Vapimärk". Originaali arhiivikoopia seisuga 27. august 2016. Vaadatud 20. juunil 2015. Põlvamaa Omavalitsuste Liit. Põlvamaa vapimärk Põlvamaa Vapimärk
Simon Kingsepp

Simon Kingsepp või Simon Ateenast (kreeka Σίμων Ἀθηναῖος, σκυτοτόμος; 5. sajand eKr) oli Sokratese lähikondlane, kes oli pärit Ateenast Atikas. Simoni kohta ei ole palju teada ning põhiline teadaolevast pärineb Diogenes Laertiose teose "Väljapaistvate filosoofide eludest, õpetustest ja ütlustest" II raamatus talle pühendatud lühikesest peatükist. Väidetavasti käis Sokrates Simoni töökojas temaga filosoofilisi arutlusi pidamas, kusjuures Synesiose väitel ei nõustunud Simon ühegi Sokratese väitega enne korralikku tõestust. Xenophoni teoses "Mälestusi Sokratesest" on sedastatud asjaolu, et kuna noored ei olnud agoraale lubatud, siis õpetas Sokrates neid lähedal asuvates töökodades ning Simoni kingsepatöökoda oli ilmselt üks seesugustest paikadest. Plutarchos kinnitab Simoni töötoa sobivust filosoofilisteks aruteludeks. Simoni tegelikus eksisteerimises on kaheldud. Igatahes on uuemad arheoloogilised leiud kinnitanud seesuguse töökoja olemasolu agoraast edelas. Diogenes Laertiose väitel oli Simon esimene, kes kirjutas sokraatilisi dialooge ja väidetavasti tuginesid need tema tegelikel vestlustel Sokratesega, mille kohta ta vestluse käigus märkmeid tegi . Kokku loetleb Diogenes Laertios 33 Simoni dialoogi. Phaidon Elisest on väidetavasti temast endast kirjutanud dialoogi "Simon", mida on peetud autentseks. Diogenes Laertiose poolt kaheldavaks peetud ning Aischinesele omistatud "Kingsepa lood" käisid samuti ilmselt Simoni kohta ja on võimalik, et tegemist on sama dialoogiga. Väidetavasti soovis Perikles Simonit toetada ning kutsus ta enda juurde, millest aga Simon keeldunud, väites, et ta ei soovi raha eest oma sõnavabadusest loobuda. Ilmselt seesuguste väidete tõttu on teda hiljem peetud ka suurepäraseks näiteks küünikust.[viide?] Diogenes Laertios, "Väljapaistvate filosoofide eludest, õpetustest ja ütlustest" II raamat, lõik 122–124 Diogenes Laertios, "Väljapaistvate filosoofide eludest, õpetustest ja ütlustest" II raamat, lõik 122 Synesios, "Dion" lõik 17 Xenophon, "Mälestusi Sokratesest" IV raamat, 2. peatükk, lõik 1 Plutarchos, "Maxime cum Principibus esse Disserendum", 776b Sellars, John, "Simon the Shoemaker and the Problem of Socrates" – Classical Philology, 98:3, 2003, lk. 207 D. B. Thompson, "The House of Simon the Shoemaker" – Archeology 13, 1960, 234-240 Diogenes Laertios, "Väljapaistvate filosoofide eludest, õpetustest ja ütlustest" II raamat, lõik 123 Diogenes Laertios, "Väljapaistvate filosoofide eludest, õpetustest ja ütlustest" II raamat, lõik 105
Pärnumaa vapimärk

Pärnumaa vapimärk on Pärnu maakonna kõrgeim autasu. Pärnumaa vapimärk antakse isikule Pärnu maakonnale osutatud eriliste teenete ja väljapaistvate saavutuste tunnustamiseks, sealhulgas silmapaistvate saavutuste tunnustamiseks spordi- ja kultuurivaldkonnas. Autasustamise üle otsustas ja autasu andis kuni 2017. aastani kätte Pärnu maavanem. Alates 1. jaanuarist 2018 korraldab vapimärgi andmist Pärnumaa Omavalitsuste Liit. 1993 Paul Eha, Rudolf Glück, Jaan Hanson, Sergei Joaveski, Karl Laasme, Juhan Liitmaa, Jaagup Loosalu, August Männasalu, Anton Peetersoo, Georg Tamm 1994 Helgi Sildever, Harald Nugiseks, Elmar Salumaa, Otto Juhansoo, Rein Kirs 1995 Virve Andrekson, Jüri Kask, Eduard Ots, Arnold Michelis 1996 Enda Kallas, Peeter Sõrmus, Gustav Maarand, Karl Kübar, Mark Soosaar 1997 Peeter Tulviste, Marina Rooslaid, Astrid Järvesalu, Aino Lepp 1998 Ernst Rosenstein, Siina Üksküla, Aksel Andrekson, Enn Tasalain 1999 Mihkel Kallaste, Mai-Eliisabet Maiste, Peet Maruste 2000 Per Ulriksen, Arne Link, Aldo Kals, Kuno Erkmann 2001 Tarmo Kulu, Andres Toht, Andrus Veerpalu 2002 Evi Kukk, Külvar Mand 2003 Toomas Voll, Mati Sutt, Aime Käärats, Vello Muliin 2004 Heiki Mägi, Ardo Keskküla, Mati Karmin, Vello Kutsar 2005 Jüri Jaanson, Leida Rehtla, Eero Rändla 2006 Tor Ottar Karlsen, Madis Padari, Toomas Rõhu, Ilmar Tõnisson 2007 Margit Kalmus, Ülle Vapper, Ivo Aulik, Hans Erik Riwen 2008 Virve-Elfriide Köster, Sulev Laanpere, Peeter Somelar, Arved Soovik, Ilmar Teevet, Bjarne Stabæk 2009 Ain Roost, Elve Tamvere, Veiko Vahula, Aldur Vunk 2010 Heldur Hiis, Toomas Kivimägi, Silvia Paluoja, Raul Peetson 2011 Ülle Alanurm, Urmas Mägi, Riina Müürsepp, Bruno Sõmeri 2012 Maie Ausmeel, Andres Laanemets, Aet Maatee, Urmas Sule 2013 Mercedes Merimaa, Laine Mägi, Jaanus Männik, Jaan Ratnik, Alli Tiik 2014 Olaf Esna, Peter Hunt, Mihkel Leppik, Hiie Martinson, Enn Raadik 2015 Egon Elstein, Feliks Kark, Kaiu Kustasson, Andres Metsoja 2016 Matti Killing, Jaanus Luberg, Helve Reisenbuk, Hans Soll, 2017 Tõnu Endrekson, Rein Klaassen, Raimu Pruul, Tiiu Pärnits, Tarmo Saarts, Aldin Talving 2018 Urmas Kase, Roger Ryberg, Peeter Tulmin 2019 Eeri Tammik, Erli Aasamets, Andrus Kärpuk 2020 Enn Kuslap, Guido Ratnik, Hannes Toomsalu, Roland Leesment 2021 Aadu Juhkental, Raido Paasma, Avo Rahu, Siim Suursild 2022 Aivar Ruukel, Ervin Luur, Kädi Pärnoja Siseministri 18.02.2015 määrus nr 5 "Maakondade teenetemärkide kehtestamine". RT I, 23.12.2017, 38 Pärnumaa vapimärk. Pärnumaa Omavalitsuste Liit. Pärnumaa vapimärk
Mentes

Mentes oli Homerose eeposes "Odüsseia" kiikonite väejuht, taaflaste kuningas. Homeros. Odüsseia. 2006. Tlk August Annist. Tallinn: Varrak.
Phemios

Phemios oli vanakreeka eeposes "Odüsseia" laulik Odysseuse lossis, Terpiose poeg. Homeros. Odüsseia. 2006. Tlk August Annist. Tallinn: Varrak.
Ikarios

Ikarios oli vanakreeka eeposes "Odüsseia" Odysseuse naise Penelope isa. Homeros. Odüsseia. 2006. Tlk August Annist. Tallinn: Varrak.
Laertes

Laertes oli vanakreeka eeposes "Odüsseia" Odysseuse isa. Tema naine oli Antikleia. Ta oli ka üks argonautidest ja osales Kalydoni metssea küttimisel. Homeros. Odüsseia. 2006. Tlk August Annist. Tallinn: Varrak.
CD26

Dipeptidüülpeptidaas 4 ehk DPP4 ehk CD26 (Dipeptidyl peptidase-4) on looduslikult valk, mida inimestel kodeerib geen DPP4 ning mis toimib T- ja B-rakkude aktivatsioonil ja mitmetel rakkudel retseptorina. Inimese T-rakud ekspresseerivad CD26 tüümuse diferentseerumise hilisemates arengufaasides ja neid seostatakse T-abistajarakkudega. Selle molekuli täpsed funktsioonid pole selged. See on antigeenne ensüüm, mida ekspresseerib raku pinnal enamik rakkudest (näiteks loomulikud tappurrakud, seedeelundkonna, maksa, eesnäärme ja neerutorukestes (proximal tubule – nefroni need osad, mis viivad Bowmani kihnust Henle lingule) epiteelirakud), ja seda seostatakse immuunsuse regulatsiooni, erinevate signaalide ülekande ja apoptoosiga. DPP4 funktsioonide hulka kuuluvad ka glükoosi homöostaasi tagamine, talitlemine neurotransmitterina ja osalemine peptiidhormoonide metabolismis. CD26/DPPIV mängib mõningate uurijate arvates tähtsat rolli kasvajate bioloogias, kuna arvatakse, et selle taset saaks kasutada teatavate uudismoodustiste markerina. Wesley jt avaldatud töös seostatakse CD26/DPPIV inhibeerivat toimet melanotsüütide maliigseks muutumisega, inditseerides seega melanoomi väljakujunemist takistavat toimet. Suukaudsete antihüperglükeemiliste ravimite rühm, mida nimetatakse DPP-4 inhibiitoriteks, on välja töötatud nii, et need saaksid toimida II tüüpi diabeediga inimeste organismis nimetatud retseptori ensümaatilisele toimele inhibeerivalt. Respiratoorse sündroomiga Lähis-Ida koroonaviirus seondub inimese DPP4-retseptoriga hingamisteedes, kopsudes ja neerudes ning siseneb rakku, vabastades oma RNA tsütoplasmasse. Ka üksküürkaamelite ja hobuste DPP4 võib võimaldada viiruseosakeste sisenemist rakku. Nahkhiire DPP4 on Bat coronavirus HKU4, mis on suguluses MERS-CoV-viirusega, retseptor. DPP-4 inhibiitorid Kameoka J, Tanaka T, Nojima Y jt, Direct association of adenosine deaminase with a T cell activation antigen, CD26., Science. 23. juuli 1993;261(5120):466-9, veebiversioon (vaadatud 21.06.2015) (inglise keeles) Satoshi Iwata ja Chikao Morimotoa, Cd26/Dipeptidyl Peptidase IV in Context The Different Roles of a Multifunctional Ectoenzyme in Malignant Transformation, 2. august 1999 // JEM 190. väljaanne, nr 3, lk 301-306, The Rockefeller University Press, doi: 10.1084/jem.190.3.301, veebiversioon (vaadatud 21.06.2015) (inglise keeles) Yang Yang, Lanying Du, Chang Liu jt, Receptor usage and cell entry of bat coronavirus HKU4 provide insight into bat-to-human transmission of MERS coronavirus, Proc Natl Acad Sci U S A. 26. august 2014; 111(34): 12516–12521., doi: 10.1073/pnas.1405889111, PMCID: PMC4151778, veebiversioon (vaadatud 27.06.2015) (inglise keeles)
Ghost Town (Adam Lamberti laul)

"Ghost Town" on USA laulja Adam Mitchel Lamberti esitatud laul, mis anti välja singli ja muusikavideona. Laulu "Ghost Town" sõnad "Ghost Towni" muusikavideo YouTube'is Selles artiklis on kasutatud ingliskeelset artiklit en:Ghost Town (Adam Lambert song) seisuga 21.06.2015.
Ühe küla mehed

"Ühe küla mehed" on 1961. aastal Tallinna Kinostuudios valminud mängufilm. Torm ajab paadi eesti kaluritega Soome randa. Viis meest on küll ühest külast, kuid erinevate iseloomude ja arusaamadega. Noorel Jüril tekivad soojad tunded kauni peretütre Anna-Liisa vastu. Rootsist saabub kohale meestega samast külast pärit väliseestlane Feliks Kandel, kes osavalt meelitab kalureid Läände jääma. Kaarel Karm – Niglas Helend Peep – Juhan Einari Koppel – Kustas Oskar Liigand – Ervin Peeter Kard – Jüri Herta Elviste – Maali Aino Seep – Juula Kaljo Kiisk – Raimond Mall Sillandi – Aino Arnold Sikkel – Felix Kannel Elvira Lossmann – Anna-Liisa Yrjö Humppi – Esko Pauli Rinne – Yrjö Toivo Lankinen – konstaabel Lehtonen Genri Routtu – poemees Seppo Malle Kõo – Luule
Tuulevaikus (film)

"Tuulevaikus" on 1970. aastal valminud Tallinnfilmi mängufilm. Filmi stsenaarium põhineb Einar Maasiku romaanil "Tuisu Taavi seitse päeva". Film on mustvalge. Järve ääres asuvas kalurikolhoosis on sunnitud tööpaus – valitseb tuulevaikus, paadimootorite kasutamise on aga kalakaitseinspektor kalamaimude kaitseks keelanud. Kalakaitseinspektor Olevi ja kalurite suhted on pingelised. Noor kalur Tuisu Taavi on muidu kõva töörügaja, aga ta ei oska tööta endaga midagi peale hakata. Ta kihutab mootorrattaga küla vahel ringi. Kord teeb ta kaassõitjaks võetud Ritiga väikese avarii. Küla peal hakkavad levima jutud, et Taavist on saanud joodik ja seelikukütt. Riti on aga juba suhtes brigadir Ennuga. Tegelikult meeldib Taavile hoopis naabruses elav medõde Leili, kuid Taavi ei ole julgenud talle läheneda. Ootamatult puhkeb naabertalus tulekahju, Taavi päästab Leili ja ta väikese venna. Taavi räägib neiule oma tunnetest ja saab teada, et Leilile on sümpaatne Olev. See aga ei mahu kuidagi Taavi hinge. Filmi vaatas Eesti kinodes peaaegu 170 000 inimest ja kogu Nõukogude Liidus rohkem kui 5 miljonit inimest. Lembit Ulfsak – Tuisu Taavi Malle Pärn – Saare Leili Jüri Niin – Juss Aime Veskimäe – Riti Marge Visnap-Nöps – Mare Evald Hermaküla – brigadir Heino Mandri – kolhoosi esimees Astrid Lepa – Taavi ema Helend Peep – Tuisu Sass Raivo Trass – Olev Jüri Järvet – Saare Sander Mauri Raus – autojuht Alfred Ants Jõgi – taat Jan Roosaar – Leili vend Anders Vrager – Leili teine vend Voldemar Paavel – kolhoosnik Sophie Sooäär – Saare Maria Karl Kalkun – Eesmaa Endel Simmermann – Alasoo Aleksander Niitoja – mees heinaveol Elmar Salulaht – invaliid Laine Mesikäpp – I kolhoosnik Salme Reek – II kolhoosnik Leida Rammo – III kolhoosnik Eero Epner. Lembit Ulfsak. Tallinn, 2022, Lk. 136 Tuulevaikus (1970) Eesti Filmi Andmebaas Tuulevaikus Rahvusarhiivi meediateek Kommentaare Eesti filmile: 48 - Tuulevaikus ERR arhiiv
Casewolde

Casewolde oli Eestimaa vasallisuguvõsa. 1342. aastal on mainimist leidnud Harjumaa vasall Tylo de Casewolde. Suguvõsa valdus oli Kassu küla (Dorf Kasso). Taani hindamisraamatu koostamise ajal kuulus see (kazwold xii) Hælfile, 1496. aastal Lohu vakusesse Ruila mõisas Tallinna komtuurkonnas, 20. sajandil Tohisoo mõisale Hageri kihelkonnas. Paul Johansen. Die Estlandliste des Liber Census Daniae. Reval, Kopenhagen 1933. S. 420, 785–786, 863.