laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Lendva

Lendva (ka äkiline, rabandus, rabatis, läbilööja jms) on sellise terava valu rahvapärane nimetus, mis tekib äkki kas nimmepiirkonnas (lumbaago) või mujal. Sama rahvapärane nimetus võib tähendada ka ootamatut südamerabandust. Rahvapärimuse kohaselt on lendva põhiliselt kahe terava otsaga peerg või Lõuna-Eestis nool, mis on nõia tehtud ja lennutatud koduloomade, vahel ka inimeste pihta kohe surmamiseks või äkilise valu tekitamiseks. Kohati oli levinud ka ettekujutus, et lendvat või rabandust põhjustab suur nõel, õlepea või puupulk, mille saadab välja pahasoovija-vihavaenlane või kiuslik naaber, kes haub kättemaksu. Rabanduseks kutsuti lisaks raskesti ravitavaid või peaaegu ravimatuks peetavaid haigusi, mis rabasid inimest või looma kas nõia saadetud või iseseisva haigusehaldjana. Rabandust oskasid teha nõiad, nagu ka seda arstida. Usk lendva- ja rabandusesaatjatesse nõrgenes kiiresti 19. sajandil, kauem püsisid kasutuses aga rahvameditsiini ja rahvaveterinaaria võtted, samuti lendvat tõrjuv sõnamaagia ja palved. Lendva, ka lendaja või lennus, esineb põhjaeesti murdeis kohati varavedaja ehk tulihänna tähenduses. Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Tallinn, Ühiselu AS trükikoda. Lk 140 Mare Kõiva. Lendva Signe Susi. Rahvauskumused lendvast
Ede (eesnimi)

Ede on eesti naisenimi. Ungaris on see mehenimi (mugandus nimest Edvárd (Eduard)). 2020. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis eesnimi Ede 76 naisel. Ede oli populaarsuselt 900. naisenimi. Ede oli keskmiselt 50 aasta vanune (mediaanvanus oli 48). Kõige populaarsem oli eesnimi Ede vanuserühmas 75–79, kus neid on 10 000 elaniku kohta 1,19. Ede Kurrel, eesti metalli- ja ehtekunstnik Ede Raadik, eesti kunstnik Ede Szigligeti, ungari kirjanik ... https://web.archive.org/web/20200227071218/https://www.stat.ee/public/apps/nimed/Ede (vaadatud 27.02.2020) Ede statistikaameti andmebaasis
Luutsniku kool

Luutsniku kool asus Võrumaal praeguses Rõuge vallas ja töötas aastatel 1928 kuni 1971. Luutsniku kooli kohta on küllalt vähe kirjalikke ülestähendusi. Hea ülevaate annab Haanja Koolis tehtud Taavi Sügise uurimistöö (juhendaja õp. Evi Lestberg). Enne kooli asutamist töötasid ümbruskonnas Mustahaba, Vaarkali, Pundi ja Kikre külakoolid. 1928–1944 Friedrich Harju 1944–1951 Hille Roomet 1951–1953 Irene Eisen 1953–1956 Zaide Roosa 1956–1969 Linda Helm (Kuljus) 1969–1971 Leida Tiks Sügis, Taavi. Luutsniku koolimaja lugu. Haanja Kooli veebisait.
Vladislav Vinogradov

Fail:Vladislav Petrovich Vinogradov.jpg Vladislav Petrovitš Vinogradov (vene keeles Владислав Петрович Виноградов; 11. september (vkj 29. august) 1899 Kuznetsovo, Tsarevokokšaiski maakond, Kaasani kubermang – 13. aprill 1962 Moskva) oli Nõukogude Liidu sõjaväelane ja malefunktsionäär, intendanditeenistuse kindralleitnant (1943). Vinogradovi isa Pjotr Vinogradov oli mari rahvusest vaimulik. Pärast isa surma kolis perekond Tšeboksarõsse. Vinogradov võttis osa esimesest maailmasõjast ja kodusõjast. 1920. aastal määrati ta Tšuvaššia sõjakomissari abiks. Aastatel 1927–1930 oli ta Frunze-nimelise Sõjaväeakadeemia tagala ja varustuse teaduskonna kuulaja. Suures Isamaasõjas juhatas ta rinde tagalateenistust. Detsembris 1941 ülendati ta kindralmajoriks, märtsis 1943 kindralleitnandiks. Aprillis 1944 moodustati 3. Valgevene rinne, mille juhatajaks määrati Ivan Tšernjahhovskõi. Tema asetäitjaks tagala alal sai Vinogradov. Septembrist 1944 kuni märtsini 1945 oli Vinogradov Liitlaste Kontrollkomisjoni Rumeenias ülema asetäitja (ülemaks oli Nõukogude Liidu marssal Rodion Malinovski, kes aga oli seotud rinde juhtimisega ja seetõttu lasus kontrollkomisjoni juhtimine faktiliselt Vinogradovi õlgadel). 10.–12. septembril 1944 osales ta Moskvas peetud läbirääkimistel Rumeeniaga vaherahu sõlmimise osas. Kuue kuu jooksul, mis Vinogradov oli seotud komisjoniga, õppis ta selgeks rumeenia keele. Pärast sõda töötas Vinogradov NSV Liidu teedeministri asetäitjana (1946–1948) ja seejärel NSV Liidu relvajõudude tagala staabiülema asetäitjana (1948–1949). 1951. aastal läks kindralleitnant Vinogradov tervislikel põhjustel erru. Vinogradov juhtis aastatel 1947–1949 Üleliidulist Male-kabesektsiooni, 1952–1954 Üleliidulist Malesektsiooni ja 1961. aastast kuni oma surmani oli ta NSV Liidu Maleföderatsiooni esimees. Vinogradov valdas inglise, prantsuse, saksa, rumeenia, ladina ja vanakreeka keelt. Ta on maetud Novodevitšje kalmistule. 1945 – Rumeenia Krooni ordeni suurirst 100 лет Марий Эл. Первый марийский генерал Владислав Петрович Виноградов. nbmariel.ru  Vladislav Vinogradov – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Vladimir German

Vladimir Jevgenjevitš German (vene keeles Владимир Евгеньевич Герман; 10. november 1906 Iljinskoje, Vladimiri kubermang – 1988) oli Nõukogude Liidu malefunktsionäär, ajakirjanik ja literaat. German oli aastatel 1939–1941 ja 1945–1947 Üleliidulise Male-kabesektsiooni esimees. 1932. aastal valiti ta NSV Liidu Ajakirjanike Liidu liikmeks. Ta töötas üle kolmekümne aasta kirjastuses Fizkultura i Sport. German võttis osa Suurest Isamaasõjast. 1941. aasta juuni lõpul läks vabatahtlike pataljoniga rindele, hiljem sõdis kapteni auastmes polguluure komandörina. Oktoobris 1942 autasustati teda Punalipu ordeniga. Pärast sõda naasis endisele ametikohale. Герман Владимир Евгеньевич. sport-strana.ru
Alejandro Giammattei

Alejandro Eduardo Giammattei Falla (sündinud 9. märtsil 1956 Guatemalas) on Guatemala poliitik. 14. jaanuarist 2020 kuni 14. jaanuarini 2024 oli ta Guatemala president. Ta on varem olnud Guatemala vanglasüsteemi direktor. Giammattei kandideeris presidendiks nii 2007., 2011., 2015. kui ka 2019. aastal; viimane kord tõi talle ka oodatud edu. Ta on lubanud taastada surmanuhtluse ning "purustada vägivaldsed jõugud, võidelda vaesusega, et peatada riigist väljaränne, ning teha lõpp "tülgastavale" korruptsioonile". Ta ei poolda samasooliste abielu ega aborti ning usub tsiviilelanikele rahu saavutamiseks sõjaväe kasutamise vajalikkusesse. Malkin, Elisabeth (11. august 2019). "Alejandro Giammattei, a Conservative, Wins Guatemala's Presidency" – cit. via NYTimes.com. "Conservative elected Guatemalan president". 12. august 2019 – cit. via www.bbc.com. "Elecciones Guatemala 2011". web.archive.org. 3. märts 2014. Originaali arhiivikoopia seisuga 3. märts 2014. "Biografía « Alejandro Giammattei | Presidente 2012 – 2016". web.archive.org. 30. jaanuar 2012. Originaali arhiivikoopia seisuga 30. jaanuar 2012. "Guatemala conservative wins presidential election: electoral tribunal". Reuters (inglise). 12. august 2019. Vaadatud 12. augustil 2019. "Guatemalas kuulutas Giammattei võitu presidendivalimistel". Postimees. 12. august 2019. Vaadatud 27. veebruaril 2020. "Corruption tainted Guatemala set to elect new president". au.news.yahoo.com. Vaadatud 12. augustil 2019. "Alejandro Giammattei: La educación es el mejor anticonceptivo – Prensa Libre" (hispaania). Vaadatud 21. augustil 2019.
Mihhail Harlamov

Mihhail Averkijevitš Harlamov (vene keeles Михаил Аверкиевич Харламов; 8. november (vkj 26. oktoober) 1913 Minsk – 16. november 1990 Moskva) oli Nõukogude Liidu riigitegelane ja malefunktsionäär. Harlamov lõpetas 1940. aastal Tšernõševski-nimelise Moskva Filosoofia, Kirjanduse ja Ajaloo Instituudi ajalooõpetaja erialal ja 1942. aastal Moskvas ÜK(b)P Keskkomitee juures asuva Kõrgema Parteikooli. Töötas ÜK(b)P Keskkomitee aparaadis. Aastatel 1949–1951 oli ta NSV Liidu Ministrite Nõukogu juures asuva Raadiokomitee aseesimees, ühtlasi Üleliidulise Male-kabesektsiooni (1949–1951) ja Üleliidulise Malesektsiooni esimees (1951–1952). 1953. aastal suunati Harlamov tööle NSV Liidu Välisministeeriumi, tõusis seal trükisõnaosakonna juhatajaks (1958–1962). Aastatel 1962–1964 juhtis Harlamov NSV Liidu Ministrite Nõukogu Televisiooni ja Raadio Riiklikku Komiteed. Aastatel 1968–1975 oli ta NSV Liidu Välisministeeriumi ajaloolis-diplomaatia valitsuse ülem ja 1975–1980 New Yorgis NSV Liidu alalise esindaja esimene asetäitja ÜRO-s. 1975. aastal teenis ta välja erakorralise ja täievolilise suursaadiku diplomaatilise teenistusastme. 1980. aastast töötas Haramov taas Moskvas; oli aastatel 1980–1986 NSV Liidu Kirjastuste, Polügraafia ja Raamatukaubanduse Riikliku Komitee aseesimees. Харламов Михаил Аверкиевич. knowbysight.info
David Granger

David Arthur Granger (sündinud 15. juulil 1945 Georgetownis) on Guyana poliitik ning erusõjaväelane, kes oli 16. maist 2015 kuni 2. augustini 2020 Guyana president. Ta on olnud Guyana kaitseväe juhataja ning pärast seda aastatel 1990–1992 riikliku julgeoleku nõunik. Aastatel 2012–2015 oli ta Guyana rahvusassamblees opositsiooniliider. Granger oli opositsiooni presidendikandidaat 2011. aasta valimistel, kuid kaotas Donald Ramotarile. Ta valiti presidendiks 2015. aasta valimistel; ta kaotas 21. detsembril 2018 toimunud umbusaldushääletuse, ennetähtaegsed valimised on planeeritud toimuma 2. märtsil 2020. DeRouen, Karl R.; Uk Heo (2005). Defense and Security: A Compendium of National Armed Forces and Security Policies. ABC-CLIO Ltd. Lk 117. ISBN 978-1-85109-781-4. Between 1990 and 1992, the policy-making framework was expanded to create the position of national security adviser to the president. Brigadier David Granger, a one-time GDF force commander, was named Guyana's first national security adviser. Following his election in October 1992, however, President Cheddi Jagan abolished the position.
Irina Berezina

Irina Berezina (ukraina keeles Ірина Березіна Irõna Berezina; vene keeles Ирина Березина Irina Berezina; sündinud 7. juulil 1965 Kiievis) on Austraalia maletaja ja maletreener, rahvusvaheline meister (1999). Berezina kuulus aastatel 1981–1982 Ukraina NSV noortekoondisse. Ta on lõpetanud Kiievi Riikliku Kehakultuuri Instituudi maleosakonna. Pärast Nõukogude Liidu lagunemist emigreerus Austraaliasse. Berezina sai FIDE-lt 1993. aastal naiste rahvusvahelise meistri ja 1999. aastal rahvusvahelise meistri nimetuse. 1999. aastal tuli ta Austraalia ja viiel korral (2002, 2005, 2007, 2011, 2013) on tulnud Austraalia ja Okeaania naiste malemeistriks. Berezina võttis osa kahest MM-i tsooniturniirist: 1993. aastal Jakartas jagas esikohta ja 1995. aastal Genting Highlandsis sai esikoha ja edasipääsu samal aastal Chișinăus peetud tsoonidevahelisele turniirile, kus 52 osavõtja seas jäi jagama 39.–42. kohta. Ta on mänginud ka kolmel (2006, 2012, 2015) naiste maailmameistrivõistluste turniiril (64 osavõtjat, nokautsüsteem), kuid edutult (kaotused avaringis). Austraalia naiskonna koosseisus on ta mänginud seitsmel naiste maleolümpial (1994, 1996, 2000–2006, 2014). Ta tegutseb ka treenerina. Sai FIDE-lt 2005. aastal FIDE treeneri nimetuse. Tema abikaasa on rahvusvaheline meister Vladimir Feldman. Irina Berezina FIDE andmebaasis
Moses Nagamootoo

Moses Veerasammy Nagamootoo (tamili keeles மோசஸ் வீராசாமி நாகமுத்து; sündinud 30. novembril 1947) on Guyana poliitik ja kirjanik, kes oli 20. maist 2015 kuni 2. augustini 2020 Guyana peaminister. Nagamootoo sündis Briti Guiana Whimi külas (tänapäeval Ida-Berbice-Corentyne piirkond). Ta on tamili-india päritolu. Ta on töötanud õpetaja, ajakirjaniku ning hiljem advokaadina. Aastal 1992 valiti ta Kodanike Progressipartei (PPP) nimekirjas Guyana rahvusassmableesse. Hiljem oli ta nii teabeminister kui ka kohalike omavalitsuste minister. Ta jäi valitsusse nii Cheddi Jagani, Samuel Hindsi, Janet Jagani kui ka Bharrat Jagdeo ametiaegadel. Aastal 2000 astus ta ministrikohalt tagasi, kuid jäi parlamendi liikmeks kuni 2011. aastani, kui ta astus välja PPP-st, mille liige ta oli olnud alates 1964. aastast. Nagamootoost oli meedia andmetel saamas 2011. aastal PPP presidendikandidaat, kuid ta astus sama aasta 24. oktoobril erakonnast välja. Oma otsust põhjendas ta vajadusega "rohkematele ideedele ning uuele dialoogile Guyana majanduse ja välispoliitika küsimustes". Nagamootoo liitus opositsioonierakonnaga Muutuse Allianss (AFC) ning ta taasvaliti parlamenti. Pärast opositsiooniliidu võitu 2015. aasta valimistel, nimetati Nagamootoo 20. mail 2015 peaministriks ning esimeseks asepresidendiks. Ta pidi juba 12. juunil 2015 presidendi kohuseid täitma, kui David Granger viibis visiidil Ameerika Ühendriikides. Moses Nagamootoo avaldas 2001. aastal romaani "Hendree's Cure", mis räägib tamili kalurite elust 1950. ja 1960. aastatel. Sanchayan, Kulasegaram (15. juuni 2015). "First Tamil Prime Minister". An interview with Moses Nagamootoo. Special Broadcasting Service. Originaali arhiivikoopia seisuga 29. august 2017. Vaadatud 15. juuni 2015. "Sixteen ministers sworn in", Stabroek News, 21 May 2015. "PM Nagamootoo performing functions of President", Stabroek News, 12 June 2015.
Jovenel Moïse

Jovenel Moïse (26. juunil 1968 Trou-du-Nord – 7. juuli 2021 Pétion-Ville) oli Haiti ettevõtja ja poliitik, alates 7. veebruarist 2017 kuni surmani Haiti president. Ta võitis 2016. aasta Haiti presidendivalimised, teda kutsuti tagasi astuma alates 2018. aasta juulist väldanud meeleavaldustel, kuid need ei viinud soovitud tulemuseni ja kasvasid 2019. aastal üle poliitiliseks kriisiks. Ta mõrvati 7. juulil 2021. Jovenel Moïse'i atentaat Brice, Makini (29. november 2016). "Businessman Moise wins Haiti election in first round - provisional results". Port-au-Prince: Reuters. Originaali arhiivikoopia seisuga 7. august 2020. Vaadatud 16. november 2017. Padgett, Tim. "Moïse Mess: Haiti's Political Standoff – And Humanitarian Crisis – Won't Likely End Soon". www.wlrn.org. Vaadatud 15. detsember 2019. https://www.miamiherald.com/news/nation-world/world/americas/haiti/article235817752.html Haiti president hukkus atentaadis
Jean-Michel Lapin

Jean-Michel Lapin on Haiti poliitik, kes oli 21. märtsist 2019 kuni 4. märtsini 2020 Haiti peaministri kohusetäitja. Hoolimata sellest, et ta teatas 23. juulil 2019 oma tagasiastumisest, jätkas ta ametis veel üle poole aasta; Haiti parlament hääletas tema alaliseks peaministriks nimetamise vastu neli korda. Lapini asemel määrati peaministrikandidaadiks Fritz William Michel, kuid temagi ei pälvinud parlamendi poolehoidu. Ta alustas oma karjääri riigisektoris kullerina. Hiljem töötas ta rahvatervise ministeeriumis ning Haiti rahvusraamatukogu juhtkonnas. Enne peaministriks nimetamist oli ta kultuuri- ja kommunikatsiooniminister. "Haiti president names acting prime minister". France 24 (inglise). 21. märts 2019. Vaadatud 20. juuli 2019. Ives, Kim. "As Police Capture Infamous Gang Leader, President Nominates a New Prime Minister: Fritz-William Michel". haitiliberte.com. Vaadatud 13. august 2019. Fauriol, Georges (6. juuni 2019). "Is Haiti a Failing State?". www.csis.org. Vaadatud 20. juuli 2019. "Michel still in race to become Prime Minister". Le Nouvelliste (prantsuse). 15. jaanuar 2020. Charles, Jacqueline (9. aprill 2019). "Acting Haiti prime minister tapped for permanent post". Miami Herald. Vaadatud 19. juuli 2019. "Haiti Press Network - Jean Michel LAPIN, un fonctionnaire de carrière à la tête du ministère de la Culture et de la Communication". www.hpnhaiti.com. Originaali arhiivikoopia seisuga 20. juuli 2019. Vaadatud 20. juuli 2019. "Chiefs of State and Cabinet Members of Foreign Governments". www.cia.gov. Originaali arhiivikoopia seisuga 8. oktoober 2019. Vaadatud 20. juuli 2019.
Vasílis Kikílias

Vasílis Kikílias (kreeka keeles Βασίλης Κικίλιας; sündinud 15. mail 1974 Ateenas) on Kreeka poliitik, arst-ortopeed ja endine korvpallur, ta on erakonna Uus Demokraatia liige. Ta oli aastatel 2014–2015 Kreeka kodanikukaitse minister. Ta on 9. juulist 2019 Kreeka tervishoiuminister. Ta on lõpetanud aastal 2002 Ateena ülikooli meditsiinikooli. Ta jätkas õpinguid rahvatervise riikliku kooli juhtimis- ja tervishoiuüksuste osakonnas, kus ta sai magistrikraadi 2008. aastal. 2011. aastal anti talle Ateena ülikooli meditsiinikoolis doktorikraad. Ta on mänginud tipptasemel korvpalli mitmes klubis. Ta oli 10. juunist 2014 kuni 27. jaanuarini 2015 Kreeka kodanikukaitse minister. 9. juulist 2019 on ta Kreeka tervishoiuminister. Vassilis Kikiliase koduleht
Francisco Guterres

Francisco Guterres (rahva seas tuntud kui Lú-Olo; sündinud 7. septembril 1954) on Ida-Timori poliitik, alates 20. maist 2017 kuni 20. maini 2022 Ida-Timori president. Ta on ühtlasi ka erakonna Fretilin juht, aastatel 2002–2007 oli ta Ida-Timori parlamendi president. Ta kandideeris Fretilini eest nii 2007. kui ka 2012. aasta valimistel, kuid kaotas mõlemal korral üksikkandidaadile. 2017. aastal uuesti kandideerides oli tal endise peaministri Xanana Gusmão ja tema partei, Timori Taastamise Rahvuskongressi (CNRT), toetus ning ta valiti presidendiks. Profile on National Parliament website[alaline kõdulink].
Aaron Smuts

Aaron Smuts on USA filosoof. Ta on 2017. aastast Rhode Island College'i filosoofia osakonna juhataja. Artiklis "Love and Death: The Problem of Resilience" väidab Smuts, et lähedase inimese surmast ülesaamine on kahetsusväärne sellepärast, et see tähendab hoolimast lakkamist. Is it Better to Love Better Things? – Tony Milligan, Christian Maurer, Kamila Pacovská (toim). Love and Its Objects, 2015. Welfare, Meaning, and Worth, Routledge 2016. Philosophy of Film: An Introduction, Routledge 2016. Love and Death: The Problem of Resilience. – Michael Cholbi (toim). Immortality and the Philosophy of Death, Rowman & Littlefield 2016, lk 173–188. On Transwomen and Sports: Evaluating the Arguments. – Arc Digital, 6, 2019. Koduleht
Olümpiamuuseumid

Olümpiamuuseumid on muuseumid, kus säilitatakse ja eksponeeritakse olümpiaajalooga seotud esemeid ja dokumente. Tähtsamad olümpiamuuseumid asuvad Olümpias (Kreeka) ja Lausanne'is (Šveits). Antiikolümpiamängude sünnipaigas Olümpias asuva Kaasaegsete Olümpiamängude Ajaloo Muuseumi (inglise keeles The Historical Museum of the Modern Olympic Games) eest kannab hoolt Rahvusvaheline Olümpiaakadeemia (ROA). Muuseum asutati 1961. aastal maineka Kreeka filatelistist metseeni Georgios Papastefanou initsiatiivil Olümpiafilateelia Muuseumi nime all ning pärast laiendamist 1972. aastal sai see nimeks Olümpiamängude Ajaloo Muuseum. Muuseumi väärtuslikuma osa moodustabki just Papastefanou margikogu, kus muu hulgas on ka täiskomplekt 1896. aasta Ateena mängude olümpiamarke. Muuseumi püsiekspositsioon annab ülevaate kaasaegsete olümpiamängude ajaloost alates Kreeka niinimetatud Zappase olümpiamängudest kuni viimaste kaasaegsete rahvusvaheliste mängudeni. Lausanne'is (Šveits), kus asub Rahvusvahelise Olümpiakomitee (ROK) peakorter, on ka Olümpiamuuseum (inglise keeles The Olympic Museum), mis tegutsebki ROK-i egiidi all. Olümpiamuuseumi idee tekkis Pierre de Coubertinil 1915. aastal – kohe, kui ROK-i peakorter Lusanne'i kolis. Olümpiamuuseum avati olümpiamängude taaselustamise 40. aastapäeval 1934. aastal. 1993. aastal avati Juan Antonio Samaranchi initsiatiivil muuseumihoones uuendatud Olümpiamuuseum. Tegemist pole aga enam pelgalt muuseumiga, vaid multidistsiplinaarse Olümpiauuringute Keskusega (inglise keeles Olympic Studies Centre), mis tutvustab olümpismi humanistlikke ideid ja spordi harivaid väärtusi. Moodsas muuseumihoones asuvad raamatukogu, arhiiv, auditoorium ning ROK-i ajakirja Olympic Magazine toimetus. Eesti Spordi- ja Olümpiamuuseum Kaasaegsete Olümpiamängude Ajaloo Muuseum Olümpias
Tsisternvagun

Tsisternvagun ehk paakvagun (inglise keeles tank car) on vagun, mida kasutatakse vedelike ja veeldatud gaaside veoks. Tsisternvagunitega veetakse peamiselt „heledaid“ naftasaadusi (diislikütus, autobensiin jms) ja „tumedaid“ naftatooteid (toornafta ja kütteõli), tööstuslikke kemikaale, toiduainete tööstuse toorainet ja toidukaupu (toiduõlid jms). Tsisternvagunitel on üleval täiteluuk ja all torustike ja ventiilidega tühjendusseade. Tühjendusseade kujutab endast mehaaniliselt avatavat luuki vaguni põhjas või tühjendustorude ja ventiilide süsteemi, kust vedelik isevoolu teel väljub. Mõnel juhul on nähtud ette ka tsisterni tühjendamine survega (ülerõhuga). Universaalvaguniga võib vedada mitmesuguseid vedelikke. Paagil on ülaluuk ja alumine tühjendusseade. Kaubaliigi vahetamisel/muutmisel tuleb paak enne pesta või aurutada. Erinevate vedelike veol on omavahel lubatud vahetada ainult naftatoodete tsisterne. Nende vahepealne pesu enne muude naftasaaduste vedu on ökonoomsem kui iga naftasaaduse tarvis oma tsisternipargi soetamine. Masuuditsistern on toornafta ja tumedate naftasaaduste veoks. Paagil on ülaluuk ja alumine tühjendusseade, sageli ka auru- või elektrisoojendusseadmed. Bituumenitsistern on sitkete naftasaaduste veoks. Bensiinitsistern on mõeldud heledate naftasaaduste veoks. Üldjuhul sellel alumist tühjendusseadet ei ole. Osa tsisternvaguneid on kahe paagiga, kus kaupa sisaldaval tsisternil on ümber omakorda paak. Selliseid vaguneid kasutatakse ainete veol, mida saab laadida ainult kuumalt, vedelas olekus. Tavatemperatuuridel muutuvad need ained tahkeks (näit. bituumen, tõrv ja vaha). Kauba uuesti ülessoojendamine ning vedelasse olekusse viimine, toimub auru juhtimisega kahe tsisterni vahelisse ruumi. Tsisternvagunid on nelja- ja kaheksateljelised. Kaheksateljelised tsisternvagunid on kasutusel ainult naftasaaduste (peamiselt kütused) ja teatud kemikaalide veol. Kandejõud on neljateljelistel tsisternvagunitel enamasti kas 60–66 t ja kaheksateljelistel 120–125 t. Tsisterni maht on kaheksateljelistel vagunitel 140–161 m3, neljateljelistel naftatoodete veoks mõeldud vagunitel 61–91 m3. Toodetakse ka väikeste tsisternidega, kemikaalide veoks ette nähtud vaguneid. Nii veetakse kangeid happeid tsisternidega, mille ruumala on vahemikus 32–38 m3. Transport ja transporditehnoloogiad. Seilecs. 2021. ISBN 9789916960035.