laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Unna kreis

Unna kreis [ˈʊna] on haldusüksus Saksamaa Nordrhein-Westfaleni liidumaa keskosas. Praeguse Unna kreisi ala oli varem osa Marki krahvkonnast, mis hiljem kuulus Preisimaale. 1753. aastal reformiti piirkonna kohalikku valitsust, loodi esimene Hammi kreis. Napoleoni Prantsusmaa okupatsiooni ajal kuulus see Ruhri departemangu, kuid Preisimaale tagastamise järel taastati Hammi kreis, kuigi mitme muudatusega. 1901. aastal sai Hammi linn ise eraldi linnaliseks haldusüksuseks, kuid kreis säilitas nime ja selle valitsus jätkas Hammis aastani 1929. Sel aastal viidi valitsus Unnasse ja kreisi nimeks sai ka Unna, et peegeldada uut halduskeskust. Hilisemad organisatsioonilised muudatused, viimati 1975. aastal, lisasid kreisile Lüneni, Schwerte, Selmi ja Werne linnad. Geograafiliselt katab Unna kreis ala Dortmundist idas, tähistades sellega Ruhrimaa idaserva. Nii Ruhri kui ka Lippe jõed voolavad läbi kreisi. Linnad Bergkamen Fröndenberg Kamen Lünen Schwerte Selm Unna Werne Vallad Bönen Holzwickede https://www.landesdatenbank.nrw.de/ldbnrw/online;jsessionid=FBC481AAC50656B8CA9E933111BC242A.ldb2?sequenz=tabelleErgebnis&selectionname=12411-31iz https://www.destatis.de/DE/Themen/Laender-Regionen/Regionales/Gemeindeverzeichnis/Administrativ/04-kreise.html
Kęstutis Mažeika

Kęstutis Mažeika (sündinud 28. aprillil 1982 Marijampolės) on Leedu poliitik, kes kuulub Leedu Talunike ja Roheliste Liitu. Ta oli 4. aprillist 2019 11. detsembrini 2020 Leedu keskkonnaminister. Ta lõpetas aastal 2000 Marijampolė 6. Keskkooli ja aastal 2006 Leedu Veterinaaria Akadeemia veterinaarmeditsiini erialal. Pärast akadeemia lõpetamist töötas ta Veterinaaria Akadeemias karjäärikeskuse juhatajana. Aastal 2013 kaitses ta doktoriväitekirja põllumajandusteaduste alal. Ta oli 4. aprillist 2019 Leedu keskkonnaminister.
Setu kannel

Setu kannel on näppekeelpillide hulka kuuluv muusikainstrument. Kannel on ürgne läänemeresoome keelpill. Tema vasteid leidub balti rahvastel ja Loode-Venemaal. Setu kannel on labaga kannel, olles ühest puust õõnestatud väikekandle eritüüp. Pilli korpus jätkub ülaosas kaane tasapinnal lauakujulise pikenduse, nn labaga (setu helühänd). Labaga kandle valmistamiseks on kasutatud pärna, kadakat, mändi, kuuske. Keeled on vask-, messing- või terastraadist. Pillid on 6- ja 7-keelsed. Tava kohaselt valmistas varem iga mängija oma pilli ise, seepärast olid kandled erinevad. Setumaal oli levinud akordiline katmistehnikas mängustiil selle lihtsamal kujul, mis seisnes kahe akordi vaheldamises. Eesti väikekandlest erineb ta lisaks kujule ka mängutehnika poolest: ühe käega kaetakse hetkel mittevajalikud keeled, teisega aga lüüakse lahtised keeled korraga helisema. Selline vahetamine toimub väga kiirelt ja rütmiliselt. Sõrmede asendit keelte vahel mängu ajal ei muudeta. Kannelt mängisid ainult mehed ning seda tehti enamasti külapidudel ja pulmades. Setu labaga kannel on olnud varem tähtis tantsu saatepill, mille ülesanne on anda tantsule rütm. Setu tantsu ehk karguse (ka setukõnõ, pljaska) saatemuusikas oli esikohal kindel rütm. Setu kannelt mängiti lisaks laulu saateks. Omapäraseks nähtuseks on olnud kirikukellade imitatsioonid kandlel. Levinud oli uskumus, et kandlemänguga saab surma eemale peletada. Kannelt võis mängida isegi surnuvalvamise juures, kui muu pillimäng, laulmine ja lõbutsemine oli keelatud. 20. sajandi alguses oli labaga kannel Setumaal kodune soolopill eelkõige omaette musitseerimiseks. Tantsu saateks mängiti siis uuemat külakannelt.. Tänapäeval mängitakse setu kannelt peamiselt kodudes või vaiksemas õhkkonnas. Siiski võib seda kuulda ka suurematel üritusel ning festivalidel. 21. sajandi alguses on setu väikekannel taas nii setude kui ka muu kandi rahvamuusikute teadvusesse tõusnud. Hiiu kannel ehk hiiurootsi kannel Kannel Kantele Kokles Kanklės Keelpillid Tsitter Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 67 Labaga kannel Setumaal, Katrin Soon, Tartu Ülikool 2012 [1] vaadatud 22.04.2020 Seto kandlemäng, Maarja Sarv, Õie Sarv, Eesti Rahvakultuuri keskus, 2013 [2] vaadatud 23.04.2020 Setu labaga kannel, Eesti Teatri- ja Muusikamuuseum
Greigh

Greigh, ka Greig (vene keeles Грейг) oli Šotimaalt Inverkeithingist pärit aadlisuguvõsa. 1912. aastal võeti Aleksei-Jakov Vassiljevitš Greigh (1859−?) Kuramaa rüütelkonna matriklisse. Lisaks sellele kanti 2. oktoobril (vkj) 1889 Peterburi kubermangu aadlisuguvõsaraamatusse Vassili (Wilhelm) Aleksejevitš Greigh (1832−1902) koos abikaasa ja lastega. Samuel Greigh (1736−1788), admiral, Kroonlinna sadama ülemkomandant Aleksei Samuilovitš Greigh (1775−1845), admiral, Musta mere laevastiku juhataja, Riiginõukogu liige, mõisaomanik Samuel Greigh (1827−1887), jalaväekindral, kindraladjutant, senaator, riigikontrolör, Venemaa rahandusminister Ivan (John) Aleksejevitš Greigh (1831−1893), polkovnik, tõeline riiginõunik Vassili (Wilhelm) Aleksejevitš Greigh (1832−1902), tõeline riiginõunik, kammerhärra, Liivimaa kohtupalati president, mõisaomanik Kuramaa: Pēterkalne (Peterberg) (1860ndad), Staļģene (Stalgen) (1860ndad, pandivaldus), Zasa (Schloẞ Weessen) (enne 1892−1920) Liivimaa eesti distrikt: Suure-Konguta (Groẞ-Congota) (1791−1835) Eesti šotlased Genealogisches Handbuch des Adels. Adelslexikon. Bd IV. Limburg an der Lahn: C. A. Starke Verlag, 1978. https://gerbovnik.ru/arms/3278.html. Genealogisches Handbuch des Adels. Adelslexikon. Bd IV. Limburg an der Lahn: C. A. Starke Verlag, 1978. Руммель, Витольд. Родословныи сборник русских дворянских фамилии. Томь I. С.-Петербург: Издание А. С. Суворина, 1886. Lk 222-223 [1].
Mariano Gálveze Ülikool

Mariano Gálveze Ülikool (Universidad Mariano Gálvez de Guatemala) on ülikool, mis asub Guatemala linnas Guatemalas. Ülikooli õppekeel on hispaania keel. Ülikool on asutatud aastal 1966. Ülikool on nimetatud José Mariano Gálveze (1794–1862) järgi, kes oli Guatemala riigipea aastail 1831–1838 ning oluline hariduse edendaja ja haridussüsteemi reformija.
José Mariano Gálvez

José Felipe Mariano Gálvez (1794–1862) oli Guatemala riigipea aastail 1831–1838. Ta oli leidlaps, kes aga kasvas üles rikkas perekonnas. Tema järgi on nimetatud Mariano Gálveze Ülikool.
Leliūnai

Leliūnai on alev Leedus Utena rajoonis, Leliūnai valla halduskeskus. Alev asub Utenast 13 kilomeetrit edelas 159 ha suuruse Leliūnai paisjärve ääres. Leliūnais on põhikool, postkontor ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on rahvakunstnik Vytautas Valiušise keraamikamuuseum, endise Leliūnai mõisa hooned ja sealne aastal 1905 ehitatud katoliku kirik. Alevi juures asub Leliūnai lohukivi. Alevile on nime andnud sealse ümbruskonna sood. Nimi tuleneb sõnast liūnas (tõlkes soo). Esimesed sealsed mõisnikud kõnelesid prantsuse keelt, kust pärineb eesliide le. Leliūnai mõisast ja selle juures asuvast külast on esimesed teated XVII sajandi algusest. Esimene kirik ehitati sinna aastal 1698. Kuna sealt läks läbi Kaunase ja Zarasai vaheline maantee, kujunes asula peagi õitsval järjel aleviks. Aastal 1788 ehitati sinna vana kiriku asemele uus, millest sai aastal 1793 kohaliku kihelkonna kirik. Aastal 1853 rajati alevisse esimene kool. Jaanuariülestõusu ajal toimus alevi juures lahing. Tsaariajal oli alevi venekeelne nimekuju Лелюны. Aastal 1900 hakati vana puukiriku asemele kavandama uut tellistest hoonet, mis valmis aastal 1905. avati Peterburi ja Varssavi vaheline postimaantee, alevisse rajati selle hobupostijaam. Aastal 1883 ehitati alevisse vana põlenud kiriku asemele uus. Aastal 1941 toimetasid Saksa okupatsiooniväed ligi 50 Leliūnai juuti Utenasse hukkamisele. Aastail 1941-1944 asus sealses koolimajas sõjavangide laager. Sõja järel tegutsesid alevi ümbruskonnas Leedu metsavennad, aastal 1949 asus seal metsavendade staap. Aastal 1950 avati alevis NKVD osakond. Nõukogude perioodil oli asula kohaliku kolhoosi keskasulaks. XX sajandi kaheksakümnendatel aastatel ühendati aleviga naabruses asunud Leliūnai küla. Algimantas Baltakis – Leedu luuletaja Juozas Karosas – Leedu organist ja helilooja Kazimieras Meškauskas – Leedu majandusteadlane Keraamikamuuseum Leliūnai Mõisa häärber Leliūnai tänavavaade Leliūnai kirik Kiriku interjöör Koolimaja 2011 m. surašymas "Leliūnų seniūnija". Originaali arhiivikoopia seisuga 16. jaanuar 2021. Vaadatud 24. aprillil 2020. Лелюны. Географическо-статистический словарь Российской империи, Kd. 3 (Лаарсъ — Оятъ). СПб, 1867, 26 lk. Leliūnai. Visuotinė lietuvių enciklopedija, Kd. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 714 lk. Poola Kuningriigi geograafiline leksikon Alev portaalis vietoves.Lt
Aleksandr Vadimov

Aleksandr Aleksejevitš Vadimov-Markellov (vene keeles Александр Алексеевич Вадимов-Маркеллов; sünninimi Aleksandr Aleksejevitš Markellov; varasem esinejanimi Aleksandr Vadimov; hilisem esinejanimi Alli-Vad (Алли-Вад); 30. juuni (vkj 17. juuni) 1895 Podvjazje, Nižni Novgorodi kubermang – 5. märts 1967 Moskva) oli Nõukogude Liidu mustkunstnik ja literaat. Vadimov-Markellov sündis mõisavalitseja perekonnas. Õppis 1927. aastal mustkunsti Berliinis Maagiliste Kunstide Akadeemias. Naasnud Nõukogude Liitu, hakkas esinema esinejanime Alli-Vad all. Ta töötas tsirkuses kuni pensionile minekuni 1956. aastal. Kirjutas pensionipõlves mitu raamatut mustkunstist. А. А. Вадимов «Фокусы на клубной сцене». Профиздат. 1959 г. А. А. Вадимов(Алли-Вад) "Искусство фокуса". Издательство Искусство Москва. 1959 г. Вадимов А.А., Тривас М.А. От магов древности до иллюзионистов наших дней. М.: Искусство, 1966 (308 lk); täiendatud trükk 1979 (271 lk) A. Vadimov, M. Trivas. "Muistsetest maagidest tänapäeva illusionistideni". Eesti Raamat: Tallinn, 1971 (290 lk) Вадимов-Маркеллов Александр Алексеевич. magicpedia.ru
Saldutiškis

Saldutiškis on alev Leedus Utena rajoonis, Saldutiškise valla halduskeskus. Alev asub Labanorase laane servas. Saldutiškises on põhikool, postkontor ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on Saldutiškise mõisa park ja sealne aastal 1928 ehitatud katoliku kirik. Saldutiškise mõisast pärinevad esimesed teated XVIII sajandi lõpust. Küla tekkis selle juurde XIX sajandi lõpus, mil sealsete mõisnike initsiatiivil valmis Pastavy-Panevėžysi raudtee. Metsane piirkond ei aidanud piirkonna arengule kaasa, aastal 1890 oli külas vaid üksainus maja. Aastail 1899–1900 rajasid Zakopanest pärit ehitustöölised külla Zakopane stiilis kahekorruselise jaamahoone, mis põles aastal 1928 maha. Tol perioodil oli sealseks mõisnikuks insener Boleslovas Jaloveckis, kes rajas mõisa pargi ja alevi dendropargi. Tema eestvedamisel rajati kujunevasse asulasse alleed, kus kasvasid must pappel ja pärn. Ka lõi ta sealsetesse metsadesse lehisekvartaleid. Aastal 1918 sai sealse mõisa omanikuks tema poeg Mieczysław Jałowiecki, kes töötas Vilniuse Maapangas mõisate maksustajana. Oma tööülesannete täitmisel lõi ta akvarellmaale ligi 1500 selle perioodi Poola alade mõisa jaoks. Asulast sai alev esimese maailmasõja ajal, mil piirkonna okupeerinud Saksa väed muutsid selle kohaliku kreisi halduskeskuseks. Sellele vaatamata oli aastal 1923 alevis ainult 8 maja. Aastal 1926 loodi sealse alevi ümbrusse kihelkond, mille tarbeks valmis aastal 1928 ka kirik (mõisa juures asus juba eelnevalt kabel). Saldutiškises olid nii metsamajand kui ka metskond. 1030. aastatel hakkas asula arenema, kui sinna rajati saekaater. Sellega seoses elektrifitseeriti nii alev kui ka ümbruskonna külad, sillutati sealsed tänavad, asutati sinna põllumajandusseltsi kool. Saldutiškise alev kannatas nõukogude võimu kehtestamisel rängalt. Sealt küüditati aastal 1941 viis vagunitäit inimesi, sealhulgas ka kõik alevi juudid. Maha põlenud jaamahoone asemele pandi vana kitsarööpmelise raudtee vagun, mis toimis jaamahoonena 1990. aastateni. Aastal 2003 Saldutiškise raudteejaam suleti. Aastal 1944 põles sealne häärber maha. XX sajandi lõpuaastatel rajati selle varemetesse uus pastoraat. Rist Saldutiškises Saldutiškis Alevi tänavavaade Saldutiškise kirik Alevi tänav 2011 m. surašymas Raimondas Guobis (2016). „Siaurukas“ senose fotografijose. Utenos spaustuvė. ISBN 978-9955-35-192-4. "Saldutiškio seniūnija". Originaali arhiivikoopia seisuga 3. juuni 2022. Vaadatud 24. aprillil 2020. Saldutiškis. Tarybų Lietuvos enciklopedija, Kd. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. 615 lk. Dėl viešojo naudojimo geležinkelio linijos Pabradė-valstybės siena ir valstybės siena-Adutiškis-Didžiasalis (su joje esančiomis Adutiškio ir Didžiasalio stotimis), taip pat Karsakiškio, Šapelių, Šarkių, Lyduvėnų, Radžiūnų, Lauksargių, Mergalaukio, Dapšionių, Medininkų, Genių, Čiūtelių, Lūšės, Saldutiškio, Labos, Panemunėlio, Varlaukio, Žilių, Visagino ir Skersabalių stočių uždarymo Poola Kuningriigi geograafiline leksikon Alev portaalis vietoves.Lt
Sudeikiai

Sudeikiai on alev Leedus Utena rajoonis, Sudeikiai valla halduskeskus. Alev asub Utenast kirdes Alaušase järve lõunakaldal. Sudeikiais on põhikool, postkontor, kultuurikeskus (vanas malemajas) ja raamatukogu. Alevis on kämping. Vaatamisväärsusteks on kolm lohukivi ja sealne aastal 1825 ehitatud katoliku kirik. Sudeikiaid on esmamainitud aastal 1592 kui Bikuškise mõisale kuuluvat küla. XVIII sajandil rajas Degsnysi mõisnik selle läheduse, praeguse surnuaia juurde, kõrtsi. Kõrtsi juures asus ka kabel, mis aastal 1800 välgulöögist süttis ja maha põles. Alevi staatuse sai Sudeikiai aastal 1779. Aastal 1806 asuti alevisse ehitama kirikut, mis valmis aastal 1825. Tsaariajal oli alevi venekeelne nimekuju Судейки või Содейки[. XIX sajandi teisel poolel avati Sudeikiais kihelkonnakool. Alevi elanikud osalesid jaanuariülestõusus, seetõttu kustutati novembris 1863 asula alevite nimestikust. Aastal 1915 sündis Sudeikiais Leedu eksistentsialistlik filosoof Juozas Girnius. Sudeikiai Alaušas Sudeikiai kirik Lohukivi 2011 m. surašymas Судейки. Географическо-статистический словарь Российской империи, Kd. 4 (Павастерортъ — Сятра-Касы). СПб, 1868, 775 lk. "Sudeikių seniūnija". Originaali arhiivikoopia seisuga 3. juuni 2022. Vaadatud 24. aprillil 2020. Poola Kuningriigi geograafiline leksikon Alev portaalis vietoves.Lt
Lydia Barbot de Marny

Lydia Barbot de Marny (24. aprill 1930 Shenyang Shi, Mandžuuria – 29. detsember 2021) oli Eesti maletaja ja maletreener. Ta lõpetas 1945. aastal Šanghai prantsuse algkooli. Pärast tulekut Hiinast Eesti NSV-sse 1946. aastal lõpetas ta 1952. aastal Tallinna 3. õhtukeskkooli ja 1957. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi mehaanikateaduskonna. Maletajateed alustas üliõpilasena. Tuli Balti laevastiku võistkonna koosseisus NSV Liidu relvajõudude meistriks (1976). Võitis Eesti NSV meistrivõistlustel kaks hõbedat (1971, 1980) ja kaks pronksi (1969, 1983). Ta on töötanud treenerina Tallinna Malekoolis (1980–2003) ja Maleakadeemias Vabaettur (2003–2009). Töötas 1957–1985 konstrueerimisinsenerina Voltas, Silikaatbetooni Instituudis ja Laevaremondi Instituudis. Biograafia ESBL-is
Aisetas

Aisetas on järv Leedus Molėtai ja Utena rajoonis. Molėtai rajoonis asub 2/3 järvest, kolmandik jääb Utena rajooni territooriumile. Kagutipus piirneb järv Švenčionyse rajooniga. Aisetas jääb Labanorase regionaalparki. Aisetas on Leedu pikim järv. Sügavaim koht asub järve idaosas Gatakiemise juures. Aisetases on kaheksa saart (1,29, 0,54, 0,42, 0,15, 0,12, 0,09, 0,02 ja 0,02 ha). Järv on lookleva kaldaga; kaldajoone pikkus on 48,06 kilomeetrit, koos saartega aga 49,85 kilomeetrit. Kaldariba on kitsas, seal kasvavad pilliroog ja kõrkjad. Kohati kaldataimestik puudub, seda esineb rohkem järve abajates. Küladest jäävad järve kaldale Alnė, Žvaigždžiakalnis, Vaivadiškės, Saliniškis, Šnieriškės, Pavajuonis, Paeisetė II, Gatakiemis, Ščiurys ja Antakalnis. Järve loodekaldal asub laagriplats. Aisetase säng asub jääajal tekkinud Leedu pikimas tunnelorus. Kevaditi on järve veetase ligi kolm meetrit kõrgem. Südasuvel tekib järves umbkaudu viie meetri sügavusel hüppekiht. Aisetasest voolab välja Aiseta jõgi. Galuonisest voolab järve 30 meetri pikkune oja. Järve suubuvad veel Vyžinta, Alnė, Vadokšnėlis ja kaksteist nimetut oja. oja. Kaladest elavad järves viidikas, särg, ahven, haug, leidub veel latikat, säga, angerjat ja koha. Aisetase nimi võib tuleneda sõnast aisus, mis tähendab perioodi. Samas võib see ka tuleneda indoeuroopa algkeele liitest *eis-, *ois-, mis tähendab kiirustamist, tõttu. "Stovyklavietė Aisetėlė prie ežero Aisetas". Originaali arhiivikoopia seisuga 23. oktoober 2020. Vaadatud 24. aprillil 2020. Algirdas Stanaitis. Aisetas. Tarybų Lietuvos enciklopedija, Kt. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. 22 lk. Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. 36 lk., – Vilnius: Mokslas, 1981.  Aisetas – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Puitmööbli restaureerimine ja konserveerimine

Puitmööbli restaureerimine ja konserveerimine on tegevuste kogum, mille eesmärk on ajaloolise ja isikliku väärtusega puitmööbli säilimise tagamine. Ametliku kultuuripärandi puhul võtab selle tegevuse tavaliselt läbi atesteeritud konservaator-restauraator. Mööbli restaureerimise ja konserveerimise võib jagada kaheks üldiseks valdkonnaks: struktuur ja viimistlus. Struktuur on üldiselt seotud puiduga ja seda saab jagada täispuiduks, liimpuiduks ja spoonitud puiduks. Mööbli viimistlus võib olla läbipaistmatu või läbipaistev. Mööbel on olnud inimühiskonna lahutamatu osa. Vana- ja antiikmööblit saab konserveerida või restaureerida, nii et ka tulevased põlvkonnad saaksid seda nautida kultuurilistel, hariduslikel ja isiklikel eesmärkidel. Mööbli restaureerimise ja konserveerimise tehnikate mõistmiseks on palju asutusi ja juhendeid, mis aitavad mõista, milliseid tehnikaid tuleb mööbli restaureerimisel ja konserveerimisel kasutada. Smithsonian Institute’i andmetel koosneb mööbli konserveerimine kolmest etapist: halvenemise minimeerimine (säilitamine); artefaktide konsolideerimine (stabiliseerimine) nii, nagu need on praegu olemas; olemasoleva kahju parandamine / asendamine (kompenseerimine või taastamine). Ennetav konserveerimine on siin mööblihooldusega tunnustatud konserveerimise vorm. Ameerika ajaloo- ja kunstiteoste kaitse instituut teavitab, et mööblilt vana viimistluse eemaldamine ja uuesti viimistlemine pole enam tavapraktika. Originaalviimistlus on ajaloolise mööbli terviklikkuse oluline osa. Viimistluskiht pakub uurijatele olulist teavet ja on osa objekti ajaloost ning kui see on eemaldatud, ei saa seda taastada. Pinnaviimistluse eemaldamist ja asendamist peetakse viimaseks võimaluseks pärast muude kaitsemeetodite ebaõnnestumist. Konservaator hoiab ära kunstiteoste kadumise või eesmärgi kaotamise, analüüsides samas objekti ajalugu ja muutmise põhjusi. Antiikesemete restaureerimine võib olla vaevaline protsess, kui eesmärk on täielik autentsus. Konservaatorite jaoks on autentne materjal eseme tegelik originaalmaterjal. Näiteks: originaalse polstriga tool, isegi kui see on pleekinud ja rebenenud, on konservaatori jaoks autentne ja omab ajaloolist väärtust. Sama tooli saab taastada, andes sellele uueväärse algupärase välimuse, kasutades originaaliga sarnase koemustri ja värviga asenduskangast ning ajastutruid polstritöö materjale ja võtteid – nii taastatud tool on teise autentsuse esindaja. Podmaniczky, Michael S. (2000). The Winterthur Guide to Caring for Your Collections. London: University Press. Lk 125. American Institute for Conservation of Historic and Artistic Works. "Caring for Your Treasures" (PDF). Vaadatud 28.04.2015. Appelbaum, Barbara. (2010). Conservation Treatment Methodology. Lk 97.
Grupeto (ansambel)

See artikkel räägib vanamuusikaansamblist. Muusika ornamendi kohta vaata artiklit Grupeto. Grupeto oli 2006.–2016. aastatel Tartus tegutsenud vanamuusikaansambel. Ansambel loodi 2006. aastal ansambliliikmete sõnul "huvist ja kirest barokkmuusika vastu" ja tegutses pikka aega ilma nimeta, Grupeto nime all hakati üles astuma alles 2008. aastal. Ansamblis – koosseis sõltus esitatavast muusikakavast – mängisid Helena Uleksin, Stella Sõmer, Andreas Kalkun ja Jaanus Roosileht, erinevates programmides on koosseisu kuulunud ka Tiia Teesaar, Ingunn Stokstad, Helena Valpeteris, Toivo Sõmer ja Janno Mäe. Grupeto esitas peamiselt barokkmuusikat, tegutsemisaja jooksul astus ta mitmel pool Eestis üles erinevate kavadega itaalia barokkmuusikast, prantsuse barokkmuusikast, ostinato-bassile loodud muusikast, temaatiliste kavadega barokkaariatest ja Johann Sebastian Bachi loomingust, aga ka 16. sajandi alguse muusikast. Et edastada ajastu vaimseid väärtusi laiema pildina, täiendas ansambel sageli kontserti vahelugemistega, pakkudes publikule võimalust mõtiskluseks vaikuses. Ansambel mängis ka saateks vanatantsuansambli Saltatriculi kavades ja õpitubades Sagadi mõisas ning Tartu Linnamuuseumis. https://www.kambja.info/2013/12/04/teine-advent-barokkmuusikaga/ http://www.kultuur.info/syndmus/barokkmuusika-kontsert-taevane-ja-maine-armastus/ https://virumaateataja.postimees.ee/2303983/sagadi-suvi-sisaldab-loenguid-opetusi-ja-muusikat http://www.tartu.eu/regioo/Regi2010/Grupeto.html[alaline kõdulink] P. Karu. Kirikus kõlas erakordselt kõrge meeshääl. - Lõuna-Eesti Postimees, 18. juuni 2015 Grupeto kava Gustav Swahni koraaliraamatu viisidest ja vaimulikest rahvalauludest barokkvõtmes Regiööl (kava ja ansambli tutvustus Regiöö veebilehel) Grupeto ja Saltatriculi kontserdi "Džässistandardid vanamuusikas" kavaleht
David Kabua

David Kabua (sündinud 1951) on Marshalli saarte poliitik, alates 13. jaanuarist 2020 kuni 3. jaanuarini 2024 Marshalli saarte president. Ta on Marshalli saarte esimese presidendi Amata Kabua ning esimese esileedi Emlain Kabua poeg. David Kabua on õppinud Mikroneesias Xavieri kõrgkoolis ning Hawaii ülikoolis. Aastatel 2008–2011 oli ta senaator Wotho atollilt. Aastatel 2012–2013 riigi terviseminister, 2014. aastal sai temast siseminister. Jaanuaris 2016 nimetati Kabua Casten Nemra valitsuse presidendi abiministriks. 6. jaanuaril 2020 valis Marshalli saarte parlament hääletustulemusega 20:12 (1 erapooletu) David Kabua presidendiks. Eelmine president Hilda Heine kandideeris Kabua vastu, kuid kaotas. Kabua märkis oma ametiaja peamisteks väljakutseteks kliimasoojenemisega võitlemise, 2023. aastal lõppeva Ameerika Ühendriikide rahastusleppe pikendamise ning Runiti saare radioaktiivsete jäätmete likvideerimise. Tema ametiaeg algas 13. jaanuaril 2020. Profile of David Kabua https://rmiparliament.org/cms/members.html#1-president-of-the-republic-of-the-marshall-islands-his-excellency-president-david-kabua "Presidential Cabinet". Rmiembassyus.org. Originaali arhiivikoopia seisuga 30. märts 2015. Vaadatud 2. juuni 2015. Inc., IBP (4. aprill 2013). Marshall Islands Land Ownership and Agricultural Laws Handbook - Strategic Information and Basic Laws. Lulu.com. Lk 22. ISBN 978-1-4387-5952-4. "Marshall Islands - Marshall Islands President Christopher Loeak has defeated a second vote of no confidence last Tuesday, by a vote of 17-13". Tfbmicronesia.com. 19. märts 2014. Vaadatud 2. juuni 2015. "New president for Marshall Islands". Radio New Zealand. 6. jaanuar 2020. Vaadatud 6. jaanuar 2020. "Marshalls' president-elect anticipating challenging term". Radio New Zealand. 6. jaanuar 2020. Vaadatud 6. jaanuar 2020.
Juhan Palla

Juhan (Johannes) Palla (1889–1983) oli eesti tõlkija. Juhan Palla tegeles tõlkimisega juhutööde kõrvalt Ta on eesti keelde tõlkinud Wilhelm Bousset' "Jeesuse elu ja õpetuse", Friedrich Nietzsche "Nõnda kõneles Zarathustra" ja Lev Tolstoi jutustuse "Hadži-Murat". Nietzschet tõlkima ajendasid teda noorena loetud "Zarathustra" katked Ado Grenzsteini tõlkes, tal enesel võttis tõlkimine 7-8 aastat ja ta pidi oma töö ümber tegema, kuna keeleuuendusest huvitatuna oli tõlkinud "liiga moodsa keelega". P.K. 1941. Sulane - kvalifitseeritud tõlkija. Tööline, kes tõlkis "Zarathustra". Sirp ja Vasar 12. aprill 1941 P. K. artikkel Juhan Palla kohta, Sirp ja Vasar 12. aprill 1941 J. Palla tõlked rahvusbibliograafias