Viini kongress

Viini kongress oli Euroopa riikide suursaadikute konverents Klemens Wenzel Lothar von Metternichi eesistumisel ja toimus Viinis septembrist 1814 juunini 1815. Kongressi eesmärgiks oli lahendada mitmeid Prantsuse revolutsioonisõdadest, Napoleoni sõdadest ja Saksa-Rooma riigi lõpetamisest tekkinud probleeme. Tulemuseks oli kontinendi poliitilise kaardi ümberjoonistamine, Prantsusmaa, Napoleon I rajatud Varssavi hertsogkonna, Hollandi, Reiniäärsete riikide, Saksimaa ja mitmete Itaalia territooriumide piiride kehtestamine ning mõjusfääride loomine, mille kaudu Austria keisririik, Suurbritannia ja Iirimaa Ühendkuningriik, taas Bourbonide valitsetav Prantsusmaa ja Venemaa keisririik lahendasid kohalikke ja piirkondlikke probleeme. Viini kongress oli esimene rahvusvaheliste kohtumiste seerias, mis sai tuntuks kui kongressisüsteem, mis oli püüe püstitada Euroopas rahumeelselt jõudude tasakaal ja eeskujuks hilisematele organisatsioonidele nagu Rahvasteliit ja Ühinenud Rahvaste Organisatsioon. Vahetu taust oli Napoleoni Prantsusmaa kaotus ja alistumine mais 1814, mis tegi lõpu 25-aastasele peaaegu katkematule sõjale. Läbirääkimised jätkusid vaatamata puhkenud võitlusele, mille vallandas Napoleoni dramaatiline tagasitulek eksiilist ja võimu taasvõtmine Prantsusmaal saja päeva ajal märtsis–juulis 1815. Kongressi "lõppakt" allkirjastati üheksa päeva enne tema lõplikku kaotust Waterloo all 18. juunil 1815. Tehnilises mõttes ei olnud Viini kongress nõuetekohane kongress: see ei korraldanud kunagi plenaaristungit ja enamus arutelusid toimus mitteametlikult, näost-näkku istungitel suurriikide Austria, Prantsusmaa, Venemaa, Suurbritannia ja mõnikord Preisimaa vahel, teiste delegaatide piiratud osalusega või osaluse võimaluseta. Teisest küljest oli kongress esimene juhtum ajaloos, kus Euroopa mastaabis tulid riikide esindajad lepingute koostamiseks kokku, mitte ei saatnud sõnumitega kullereid pealinnade vahel. Viini kongressi kokkulepe, vaatamata hilisematele muudatustele, koostas Euroopa rahvusvahelise poliitika raamid kuni Esimese maailmasõja puhkemiseni aastal 1914. Osaline kokkulepe toimus juba Pariisi rahuga Prantsusmaa ja Kuuenda koalitsiooni vahel ning Kieli rahuga, mis hõlmas seoses Skandinaaviaga tõstatunud küsimusi. Pariisi rahu määras, et "peamine kongress" toimub Viinis ja et kutsed antakse kõigile riikidele, kes käimasolevas sõjast mõlemal poolel osa võtsid. Avamine oli planeeritud 1814. aasta juulisse. Neli suurriiki ja Bourbonide Prantsusmaa Neli suurriiki moodustasid varem Kuuenda koalitsiooni tuuma. Napoleoni lüüasaamise ootel väljendasid nad oma ühist seisukohta Chaumont'i lepinguga (märtsis 1814) ning sõlmisid Pariisi rahu Bourbonidega nende restauratsiooni ajal: Austriat esindas välisminister vürst Metternich ja tema äraolekul parun Johann von Wessenberg. Kuna kongressi istungid olid Viinis, oli keiser Franz II hästi informeeritud. Suurbritanniat esindas alguses välisminister Castlereagh vikont; siis, pärast Castlereagh' naasmist Inglismaale veebruaris 1815, Wellingtoni hertsog; ja viimastel nädalatel, pärast Wellingtoni lahkumist kohtumaks Napoleoniga Saja päeva ajal, Clancarty krahv. Kuigi Venemaa ametlikku delegatsiooni juhtis välisminister krahv Karl Robert Nesselrode, oli keiser Aleksander I ka Viinis ja pidas ennast oma ainsa täievolilise esindajana. Preisimaad esindasid kantsler vürst Karl August von Hardenberg ning diplomaat ja õpetlane Wilhelm von Humboldt. Kuningas Friedrich Wilhelm III oli ka Viinis, mängides oma rolli kulisside taga. Prantsusmaad, "viiendat" suurriiki, esindas välisminister Charles-Maurice de Talleyrand-Périgord, samuti täievoliline minister Dalbergi hertsog. Talleyrand oli juba Louis XVIII jaoks Pariisi rahu läbi rääkinud; kuningas siiski umbusaldas teda ja pidas salaja ka Metternichiga kirja teel läbirääkimisi. Neli muud Pariisi rahu allakirjutajat Need ei olud Chaumont'i lepingu osalised, kuid ühinesid Pariisi rahuga: Hispaania – markii Pedro Gómez Labrador Portugal – täievolilised saadikud: Pedro de Sousa Holstein, Palmella krahv; António de Saldanha da Gama; Joaquim Lobo da Silveira. Rootsi ja Norra – krahv Carl Löwenhielm Genova vabariik – markii Agostino Pareto, vabariigi senaator Muud Taani – välisminister krahv Niels Rosenkrantz. Kuningas Frederik VI oli ka Viinis. Madalmaad – Briti suursaadik Hollandi õukonnas Clancarty krahv ja parun Hans Christoph Ernst von Gagern Šveits – iga kanton saatis oma delegatsiooni, Charles Pictet de Rochemont Genfist mängis peamist rolli. Kirikuriik – kardinal Ercole Consalvi Saksa küsimustes: Baieri – krahv Maximilian von Montgelas Württemberg – krahv Georg Ernst Levin von Wintzingerode Hannover, siis personaalunioonis Briti krooniga – krahv Georg zu Münster. (Kuningas George III keeldus tunnustamast Saksa-Rooma riigi lõpetamist aastal 1806 ja säilitas Braunschweig-Lüneburgi kuurvürstina eraldi diplomaatilise personali perekonna kinnisvara, Braunschweig-Lüneburgi hertsogkonna, asjade korraldamiseks kuni kongressi tulemusel loodi Hannoveri kuningriik) Mecklenburg-Schwerin – Leopold von Plessen Peaaegu igal Euroopa riigil oli Viinis delegatsioon – rohkem kui 200 riiki ja vürstisuguvõsa olid kongressil esindatud. Lisaks olid esindajad linnadest, korporatsioonidest, usuorganisatsioonidest (näiteks kloostrid) ja erihuvigruppidest, näiteks Saksa kirjastajate delegatsioon, kes nõudis autoriõiguste seadust ja pressivabadust. Esialgu lootsid nelja võitnud riigi esindajad välistada Prantsusmaa tõsisest osalemisest läbirääkimistel, kuid Talleyrand suutis esimestel läbirääkimiste nädalatel osavalt "siseringi" siseneda. Ta sidus end läbirääkimiste kontrollimiseks kaheksa väiksema riigi komiteega (sealhulgas Hispaania, Rootsi ja Portugal). Kui Talleyrand oli suutnud kasutada seda komiteed enda siseringi surumiseks, siis ta lahkus sellest komiteest, loobudes taas oma liitlastest. Suuremate liitlaste otsustamatus, kuidas korraldada oma asju väiksemate riikide ühisproteste põhjustamata, viis esialgse konverentsi protokolli koostamiseni, kuhu Talleyrand ja Hispaania esindaja markii Pedro Gómez Labrador kutsuti 30. septembril 1814. Lõppakt, mis sisaldas kõiki eraldi lepinguid, allkirjastati 9. juunil 1815 (mõni päev enne Waterloo lahingut). See sisaldas: Venemaa keisririik sai enamuse Varssavi hertsogiriigist (Kongressi-Poola) ja tal lubati alles jätta Soome (mille ta annekteeris Rootsilt, Vene-Rootsi sõjaga aastal 1809 ja hoidis kuni aastani 1917). Preisi kuningriik sai kaks viiendikku Saksimaast, osa Varssavi hertsogkonnast (Poseni suurhertsogkond), Danzigi vabalinna ja Reinimaa/Vestfaali. 38 riigi Saksa Liit loodi varasemast 360 Saksa-Rooma riigi osastisriigist, Austria keisri juhtimisel. Ainult osa Austria ja Preisimaa territooriumidest arvati liitu. Holland ja Lõuna-Madalmaade (ligikaudu tänapäevane Belgia) Ühendatud Madalmaade suveräänne vürstkond ühendati konstitutsioonilisse monarhiasse Madalmaade ühendatud kuningriik, kuhu kuningas tuli Oranje-Nassau dünastiast (Londoni kaheksa artiklit). Et kompenseerida Oranje-Nassau perekonnale Nassau maade kaotamine Preisimaale, moodustasid Madalmaade ühendatud kuningriik ja Luksemburgi Suurhertsogiriik Oranje-Nassau dünastia võimu all personaaluniooni, kusjuures Luksemburg (kuid mitte Holland) kuulus Saksa Liitu. Aasta varem, Kieli rahulepinguga Taanile loovutatud Rootsi Pommeri loovutati Preisimaale. Kinnitati Schleswig, Holstein ja Lauenburgi kuulumist Taani kuningale, ehkki Holstein ja Lauenburg kuulusid Saksa Liitu. Garanteeriti Šveitsi neutraliteet. Hannover loobus Lauenburgi hertsogkonnast Taani kasuks, kuid suurenes endise Münsteri peapiiskopkonna ja endise Preisimaa ala Ida-Friisimaa lisamisega ning sai kuningriigiks. Enamus Baieri, Württembergi, Badeni, Hessen-Darmstadti ja Nassau poolt aastatel 1801–1806 saadud territooriume jäid neile alles. Baieri sai veel Reinimaa Pfalzi ning osi Würzburgist ja Frankfurdist. Hessen-Darmstadt säilitas vastutasuks Vestfaali hertsogkonnast Preisimaa kasuks loobumisest linna. Austria keisririik taastas kontrolli Tirooli ja Salzburgi üle; endiste Illüüria provintside üle; Ternopili piirkonna üle (saadud Venemaalt); sai Lombardia-Veneetsia Itaalias ja Dubrovniki Dalmaatsias. Endine Austria territoorium Edela-Saksamaal jäi Württembergi ja Badeni kontrolli alla ja Austria Madalmaad jäid samuti tagasi saamata. Habsburgide vürstid taastasid kontrolli Toscana ja Modena üle. Paavsti võimu alune Kirikuriik taastas oma endise ulatuse, väljaarvatud Avignon ja Comtat Venaissin, mis jäid Prantsusmaa osaks. Ühendkuningriik kindlustas kontrolli Kapimaa üle Lõuna-Aafrikas; Tobago üle; Tseiloni üle; ja mitme muu koloonia üle Aafrikas ja Aasias. Teised kolooniad, nagu näiteks Hollandi Ida-India ja Martinique, tagastati eelmistele omanikele. Sardiinia kuningas sai tagasi Piemonte, Nizza ja Savoia ning saavutas kontrolli Genova üle (lõpetades taastatud vabariigi lühikeseks jäänud väljakuulutamise). Parma, Piacenza ja Guastalla hertsogkonnad anti Napoleoni naisele Marie Louisele. Lucca hertsogkond loodi Bourbon-Parma dünastia jaoks, kes pidi pärima Parma pärast Marie Louise surma. Sitsiilia kuningas Ferdinand IV Bourbon taastas kontrolli Napoli kuningriigi üle pärast Bonaparte'i määratud kuningat Joachim Murat, kes toetas Napoleoni saja päeva ajal ja algatas Napoli sõda rünnates Austriat. Orjakaubandus mõisteti hukka. Laevatamisvabadus tagati paljudel jõgedel, eriti Reinil ja Doonaul. Kõige vastuolulisem teema kongressil oli nn. Poola-Saksi kriis. Venelased ja preislased pakkusid tehingut, mille järgi enamus Poola jagamisel Preisimaale ja Austriale jäänud osadest läheks Venemaale, kes looks Poola kuningriigi personaalunioonis Venemaaga, Poola kuningas oleks Aleksander. Kompensatsiooniks võisid preislased saada kogu Saksimaa, mille kuningat peeti troonilt tõugatuks, kuna ta ei öelnud Napoleonist küllalt kiiresti lahti. Austerlased, prantslased ja britid ei nõustunud selle plaaniga ja sõlmisid Talleyrandi õhutusel 3. jaanuaril 1815 salalepingu lubadusega minna vajadusel Vene-Preisi plaani ärahoidmiseks sõtta. Kuigi ükski kolmest riigist ei olnud sõjaks valmis, ei tabanud venelased bluffi ära ja rahumeelne otsus saavutati 24. oktoobril 1814, mille järgi Venemaa sai enamuse Varssavi hertsogkonnast kui "Poola kuningriigi" – nn Kongressi-Poola – kuid ei saanud Poznańi piirkonda, Poseni suurhertsogkonda, mis anti Preisimaale, ega Krakówit, millest sai vabalinn. Preisimaa sai 40% Saksimaast, millest hiljem moodustati Saksimaa provints, ülejäänu sai kuningas Friedrich August I tagasi Saksimaa kuningriigina. Kongressi peamised tulemused, peale Prantsusmaa poolt ajavahemikus 1795–1810 annekteeritud territooriumide kaotuse kinnitamise, mis oli juba lahendatud Pariisi rahuga, oli Venemaa (mis sai enamuse Varssavi hertsogkonnast) ja Preisimaa (mis sai Vestfaali ja Reinimaa põhjaosa) suurenemine. Kinnitati Saksamaa konsolideerumine ligikaudu 300 Saksa-Rooma riigi (lõpetatud aastal 1806) osastisriigist kuni 39 palju paremini hallatava riigini (millest 4 olid vabalinnad). Need riigid moodustasid lõdva Saksa Liidu Preisimaa ja Austria juhtimisel. Esindajad kongressil leppisid kokku mitmete teiste territoriaalsete muudatuste osas. Kieli rahuga loovutas Taani-Norra kuningas Norra Rootsi kuningale. See tekitas rahvusliku liikumise, mis viis Norra Kuningriigi loomiseni 17. mail 1814 ning seejärel personaalunioonini Rootsiga. Austria sai Lombardia-Veneetsia Põhja-Itaalias, samas läks enamus ülejäänud Põhja-Kesk-Itaaliast Habsburgide dünastiatele (Toscana suurhertsogkond, Modena hertsogkond ja Parma hertsogkond). Kirikuriik anti paavstile tagasi. Piemonte-Sardiinia kuningriik taastati põhiosas ja talle anti ka Genova vabariik. Lõuna-Itaalias lubati Napoleoni õemehele Joachim Murat'le algselt jätta Napoli kuningriik, kuid tema toetus Napoleonile saja päeva ajal viis Ferdinand IV Bourboni troonile taastamiseni. Oranje vürstile loodi suur Madalmaade ühendatud kuningriik, sealhulgas nii vana Ühendatud Provintside Vabariik kui ka varem Austria valitsetud territooriumid Lõuna-Madalmaades. Oli ka muid, vähem tähtsaid territoriaalseid muudatusi, sealhulgas tähtsad territoriaalsed saavutused Saksa kuningriikidele Hannoverile (sai Ida-Friisimaa Preisimaalt ja mitmed teised territooriumid Loode-Saksamaal) ja Baierile (sai Reinimaa Pfalzi ja territooriume Frangimaal). Lauenburgi hertsogkond läks Hannoverilt Taanile ja Rootsi Pommeri annekteeriti Preisimaa poolt. Šveits suurenes ja muutus neutraalseks. Šveitsi palgasõdurid olid paarsada aastat Euroopa sõdades tähtsat rolli mänginud ja kavas oli panna sellisele tegevusele jäädavalt piir. Sõdade ajal kaotas Portugal oma linna Olivenza Hispaaniale ja soovis seda tagasi. Portugal on ajalooliselt Suurbritannia vanim liitlane ja saavutas tema toetusega Olivenza taastamisnõude lisamise lõppakti artiklisse 105, mis väitis, et kongress "sai aru, et Olivenza okupeerimine on ebaseaduslik ja tunnustas Portugali õigusi". Portugal ratifitseeris lõppakti aastal 1815, kuid Hispaania ei allkirjastanud seda. Lõppude lõpuks oli parem kuuluda Euroopasse kui olla üksi ja Hispaania nõustus 7. mail 1817 lõpuks lepinguga; siiski ei antud Olivenzat kunagi Portugalile tagasi ja see küsimus on siiani lahendamata. Suurbritannia ja Iirimaa Ühendkuningriik sai Hollandi ja Hispaania arvelt osi Lääne-Indiast ja jättis endale endised Hollandi kolooniad Tseiloni ja Kapimaa, samuti Malta ja Helgolandi. Pariisi rahuga omandas Suurbritannia protektoraadi Joonia saarte ja Seišellide üle. Viini kongressi kritiseeriti sageli 19. sajandi ja hilisemate ajaloolaste poolt rahvuslike ja liberaalsete impulsside eiramise pärast ja lämmatava reaktsiooni kehtestamise pärast kontinendil. 20. sajandil siiski paljud ajaloolased imetlesid riigimehi kongressil, kelle töö hoidis ära järgmise üleeuroopalise sõja peaaegu sajaks aastaks (1815–1914). Lisaks tegid kongressi põhiotsused neli suurriiki ja mitte kõik Euroopa maad ei saanud oma õigusi kongressil kasutada. Neli suurriiki püüdsid ümberkorraldustega tagada, et tulevased vaidlused toimuksid viisil, mis hoiaks ära taolised kohutavad sõjad, nagu olid toimunud kahel kümnendil enne kongressi. Kuigi Viini kongress säilitas jõudude tasakaalu Euroopas, ei suutnud see kontrollida revolutsiooniliste liikumiste levikut kontinendil umbes 30 aastat hiljem. Kongressisüsteem