laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Lissi Noss

Lissi Noss (vene Лисий Нос, soome Revonnenä) on Peterburi ajalooline rajoon Soome lahe põhjakaldal, mis kuulub Primorski rajooni. Asula on nime ('rebasenina') saanud asulas oleva neeme järgi. Tänapäeval on seal peamiselt uusrikaste suvilad. Suvilaid hakati sinna rajama pärast seda, kui 1871 valmis Primorski–Sestroretski raudtee, millel oli Lissi Nossis peatus. Elanike arv oli 2600 (2005) ja 4737 (2010) ning pindala 13 km². Krimmi sõja ajal 1854 rajati neeme otsa sadam ja reduut Peterburi kaitsmiseks vaenuliku laevastiku eest. Siis tekkis sinna ka väike asustus. Lissi Nossist lõunast läheb Kotlini poole Peterburi tamm.
Venta-Dubysa kanal

Venta-Dubysa kanal (leedu Ventos–Dubysos kanalas on kanal Leedus Šiauliai ja Kelmė rajoonis. Kanal ühendab Venta ja Dubysa jõge. Kanali pikkus on 15 km. Kanal algab Tolučiais ja lõpeb Bubiais. Kanal ehitati selleks, et võimaldada Poola kaupade pääsu Läänemere sadamatesse. Preisimaa oli aastast 1921 Poola kaupadele kehtestanud kõrged tollid ning seepärast alustati Franciszek Ksawery Drucki-Lubecki eestvedamisel projekti Poola jõgede omavaheliseks ühendamiseks, mille käigus rajati Augustowi kanal ja Venta-Dubysa kanal. Ehitustööd algasid aastal 1825. Aastal 1830 ehitas Stanisław Kierbedź silla üle Venta-Dubysa kanali. Kanalile kavandati 20 lüüsi, selle lõplik pikkus pidi olema 32 kilomeetrit. Kanali ehitusel osales 18 000 sõdurit ja 3000 palgatöölist. Kanalite ehituse peatasid aastal 1831 alanud Novembriülestõus ja järgnenud Preisimaaga sõlmitud kaubanduslepingud, mis muutsid kanali kasutamise ebapraktiliseks. XX sajandi alguses jätkati kanali juures ehitustöid, kuid alanud esimene maailmasõda peatas taas ehitustööd. Sõja ajal toimus kanali ääres lahing. Sõja järel said leedulased võimaluse kasutada Klaipėda sadamat ja kanal jäi lõpetamata. Kanal jääb peaaegu täielikult Kurtuvėnai regionaalparki. Aastal 2005 kuulutati kanal kultuurimälestiseks. Askenazy, Szymon (1921). Dantzig & Poland. London: George Allen & Unwin LTD. lk. 83–84. Mieczysław, Jackiewicz (2006). Litwa: podróż sentymentalna. Warsaw. "Russian Commerce in the Black Sea". The Bankers' Magazine: 500. January 1855. The European War, Volume IV, July–September 1915, The New York Times Company, New York (1915), lk 1093, 1095 Ventos–Dubysos kanalas. Visuotinė lietuvių enciklopedija, Kd. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 170 lk. "Lietuvos Respublikos kultūros paveldo registrai". Originaali arhiivikoopia seisuga 4. oktoober 2011. Vaadatud 31. mail 2020.
Zarasai rajoon

Zarasai rajoon (leedu Zarasų rajono savivaldybė) on 1. järgu haldusüksus (rajoon) Leedus endise Utena maakonna aladel. Rajoon piirneb põhjas Läti ja idas Valgevene aladega. Rajooni pindala on 1334 km². 2020. aasta seisuga elas seal 14 916 inimest. Rajoon moodustati 1950. aastal, tänapäevastes piirides on aastast 1984. Rajoon koosneb järgmistest valdadest: Antalieptė, Antazavė, Degučiai, Dusetose, Imbradase, Salakase, Suviekase, Zarasai, Turmantase vald. Eraldi üksuse moodustab veel Zarasai linn, mis moodustab eraldiseisva valla. Halduskeskus on Zarasai linn. Teised tähtsamad asulad on Dusetose linn ja Antalieptė, Salakase ning Turmantase alevid. 2011. aasta seisuga olid elanikest 72,85% leedulased, 18,71% venelased, 5,88% poolakad, 0,95% valgevenelased, 0,35% ukrainlased, 0,5% lätlased, 0,1% tatarlased ja 1,01% oli teistest rahvustest. Rajooni suurimad jõed on Šventoji jõgi ja Dzisna jõgi. Rajoonis on 305 järve, neist suuremad on Asavas, Avilys, Čičirys, Drūkšiai (osaliselt), Luodis, Samavas, Sartai (osaliselt), Smalvas, Šventas, Vencavas ja Zarasas. Veehoidlaist on suurim Antalieptė veehoidla. Rajooni territooriumile jäävad osaliselt Sartai regionaalpark ja Gražutė regionaalpark. Velniabalė soo Lygumai rahn Dūburys Raganos sostas Kloviškiai tamm Salakase mänd Pažemysi mänd Mukuliai II tamm Mukuliai pappel Roosteallikake Imbradase tamm Nuolatinių gyventojų skaičius metų pradžioje, vaadatud 12.02.2023. Rajooni koduleht (leedu keeles)
Isikukaitsevahendid

Isikukaitsevahend on vahend, mis on projekteeritud ja toodetud inimesele kandmiseks või hoidmiseks, et see kaitseks teda ühe või mitme tema tervist või ohutust ähvardava ohu eest. "Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus (EL) 2016/425, 9. märts 2016, mis käsitleb isikukaitsevahendeid ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 89/686/EMÜ". ELT. 9. märts 2016. Vaadatud 31.5.2020.
Ene Mihkelsoni fond

Ene Mihkelsoni fond on Ene Mihkelsoni Seltsi asutatud fond, mille eesmärk on edendada Ene Mihkelsoni loomingu uurimist ning temale omaste ideede ja väärtuste elavana hoidmist ning edasikandmist. Fond asutati septembris 2018 Tartu Kultuurkapitali juurde. Tartu Kultuurkapital kuulutab igal aastal Ene Mihkelsoni sünniaastapäeval koostöös Ene Mihkelsoni Seltsiga välja konkursi uurijastipendiumidele. Stipendiumitaotlusi saavad esitada kõik, kellel on soov tegeleda süvitsi Ene Mihkelsoni loomingu mõne aspekti uurimisega. Stipendiumi taotlemise eelduseks ei ole akadeemiline teaduskraad, samuti ei ole stipendiumi taotlejatele seatud ealisi piiranguid. Ene Mihkelsoni fondi haldab viieliikmeline nõukogu. Nõukogu liikmed otsustavad ka stipendiumide saajad. Henrik Sova Ene-Reet Soovik Marju Taukar ja Joosep Susi (ühisprojekt) Ene Mihkelsoni kultuurimõtestaja preemia Ene Mihkelsoni Fond. Ene Mihkelsoni Seltsi veebisait. Ene Mihkelsoni fondi stipendiumi statuut. Tartu Kultuurkapitali veebisait. "Ene Mihkelsoni fondi 2019. aasta stipendiaadid Ene Mihkelsoni Seltsi veebisait". Originaali arhiivikoopia seisuga 28. jaanuar 2020. Vaadatud 31. mail 2020.
Ene Mihkelsoni kultuurimõtestaja preemia

Ene Mihkelsoni kultuurimõtestaja preemia on Ene Mihkelsoni Seltsi asutatud kultuuripreemia, mida annab välja Tartu Kultuurkapitali Ene Mihkelsoni fond. Preemia asutati augustis 2019. See on mõeldud Eesti kultuurimeedias ilmunud silmapaistvate kirjutiste, tele- või raadiosaadete esiletõstmiseks, mis on aidanud kaasa raamatukultuuri ja kirjandusliku loomingu väärtustamisele Eesti ühiskonnas, süvitsi analüüsinud ja mõtestanud eesti keeles ilmuvat kirjasõna ning avardanud kaasaja Eesti kultuuris ja kirjanduses toimuva mõistmise ajalisi ja ruumilisi piire. Preemiale saavad kandideerida autorid, kes on akadeemilise aasta jooksul (1. septembrist kuni 31. augustini) avaldanud kultuuriväljaannetes või teiste meediakanalite kultuurirubriikides/programmides kultuurifilosoofilisi, esseistlikke või analüütilisi tekste (sh raadio- ja telesaated). Preemiale kandideerivaid kirjutisi, raadio- või telesaateid saavad konkursile esitada nii autorid ise, kultuuriväljaannete või programmide toimetused kui ka Ene Mihkelsoni Seltsi liikmed. Konkursile esitatud töid hindab neljaliikmeline žürii, kuhu on kuulunud Merle Karusoo, Ragne Kõuts, Brita Melts ja Marju Lauristin (2023. aastal oli Merle Karusoo asemel Arne Merilai). Preemia saaja kuulutatakse välja Ene Mihkelsoni sünniaastapäeval 21. oktoobril. Preemia suurus 2019. aastal oli 1000 eurot. 2019 Joonas Hellerma 2020 Aivar Kull ja Henri Kõiv 2021 Rein Veidemann 2022 Jaan Tootsen 2023 Igor Kotjuh Ene Mihkelsoni kultuurimõtestaja preemia. Ene Mihkelsoni Seltsi veebisait. Ene Mihkelsoni kultuurimõtestaja preemia statuut Tartu Kultuurkapitali veebisait. Kultuurimõtestaja preemia pälvis Joonas Hellerma. Ene Mihkelsoni Seltsi veebisait. Ene Mihkelsoni kultuurimõtestaja preemia pälvisid Aivar Kull ja Henri Kõiv. Ene Mihkelsoni Seltsi veebisait.
Dusetose vald

Dusetose vald (leedu keeles Dusetų seniūnija) on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Zarasai rajooni territooriumil. Valla pindala on 139,4 km². 2011. aasta seisuga elas seal 1807 inimest. Valla keskus on Dusetose linn, kus 2011. aastal oli 711 elanikku. Vallavanem on Saulius Kėblys. Lisaks küladele on vallas ka viis huutorit. Zarasų rajono savivaldybė, vaadatud 31.05.2020. 2011 m. surašymas. Lietuvos statistikos departamentas, vaadatud 22.04.2020.
Sulev Savisaar

Sulev Savisaar (sündinud 28. jaanuaril 1950) on eesti bioloog. Ta lõpetas 1975. aastal Tartu Riikliku Ülikooli bioloogina. Ta on tegelenud sibullillede ja pojengide kasvatamisega, tal on Põhjamaade suurim haruldaste sibullillede avamaakollektsioon. Tema järgi on nimetatud liik liilialiste sugukonnast – Sulevi koerahammas (Erythronium sulevii). "Eesti sibullilleentsüklopeedia. Eesti aedades kasvatatavad sibullilled (980 liiki ja 4000 sorti 81 perekonnast) koos kirjelduste ja kasvunõuetega". Tallinn: Varrak, 2004 "100 sibullille". Tallinn: Ajakirjade kirjastus, 2007 "Pojeng". Tallinn: Ajakirjade Kirjastus, 2009
Frantsišak Aljahnovitš

Frantsišak Karalevitš Aljahnovitš (valgevene Францішак Каралевіч Аляхновіч, poola keeles Franciszak Alachnowicz; 9. märts 1883 Vilno – 3. märts 1944 Vilnius) oli valgevene näitekirjanik, teatritegelane ja publitsist. Frantsišak Aljahnovitš oli pärit muusiku perekonnast. Õppis Vilnos gümnaasiumis, mille 1899. aastal pooleli jättis. 1904–1907 õppis ta Varssavi Näitekunstikoolis, seejärel töötas lühikest aega näitlejana rändteatris. 1908. aastal pöördus tagasi Vilnosse, kus töötas reporterina ajalehtedes. 1909. aasta jaanuaris osales kaaslavastajana Vilnos valgevenekeelse näidendi lavastamises. Ta sattus riigivõimuga vastuollu ja oli sunnitud põgenema Lvivi, kus kuni 1913. aastani oli näitleja mitmes poola teatris. Aastatel 1914–1916 töötas ta Vilnos maalri, tuletõrjuja ja toimetajana. 1916. aastas asutas ta Vilnos valgevenekeelse teatri Valgevene Draamamalev (Беларуская драматычная дружына), mis tegutses kuni 1918. aastani. 1918. aasta juunis läks Aljahnovitš Minskisse, kus töötas Valgevene Riiklikus Teatris näitlejana. 1918. aasta lõpus sa sai ta vastloodud Valgevene Proletaarse Teatri direktoriks. 1919. aasta kevadel pöördus ta Vilnosse tagasi, kus andis välja ajakirja Belarusskaje Žõtsje (Беларускае жыцьцё). Ta tahtis oma endise trupiga luua uut teatrit, kuid see ei õnnestunud. Seejärel oli ta ajalehe Belorusski Zvon (Белорускi звон) toimetaja ja tegutses teatri alal. Ta kirjutas ka mitu näidendit. 1926. aastal kutsuti Aljahnovitš Valgevene NSV-sse valgevene keele õigekirja reformi teemalisele konverentsile. Ta otsustas jääda Valgevene NSV-sse. Temast sai Vitsebski teatri direktor. 1. jaanuaril 1927 ta arreteeriti süüdistatuna spionaažis Poola kasuks. 11. juulil 1927 mõistis OGPU kolleegium ka 10. aastaks vangilaagrisse. Ta saadeti karistust kandma Solovetsi saartele. 6. septembril 1933 vahetati ta Nõukogude-Poola piiril Branisłaŭ Taraškieviči vastu. Aljahnovitš pöördus Vilnosse tagasi ja kirjutas vangilaagris viibimisest raamatu "У капцюрох ГПУ" ("GPU küüsis"). Raamatu esialgne poolakeelne versioon avaldati järjejutuna Wilno poolakeelses ajalehes Słowo. Raamatuna ilmus teos 1935. aastal pealkirjaga "Siedem lat w szponach G.P.U." Valgevene keeles ilmus raamat alles 1937. aastal. Raamat tõlgiti ka itaalia, portugali (Brasiilias) ja ukraina keelde. 1941–1942 oli Aljahnovitš Vilniuses ilmuva ajalehe Belarusski Golas (Беларускі голас) toimetaja. Samaaegselt aga kuulus ta põrandaaluse Valgevene Iseseisvuspartei (Беларуская Незалежніцкая Партыя) juhtkonda. 1944. aasta 3. märtsi õhtul lasti Aljahnovitš oma korteris maha. Oletatakse, et selle taga võis olla Armia Krajowa. Олехнович (Алехнович) Франтишек Карлович (1883-1944) белорусский театральный деятель Сахаровский центр Беларуская драматычная дружына gants-region.info Уже сегодня, 6 сентября[alaline kõdulink] Новости и история Беларуси "Дата генератор": Франтишек Олехнович Euroradio, 10. märts 2020 Беларускі нацыяналізм. Даведнік Беларуская Палічка
Üllar Põvvat

Üllar Põvvat (sündinud 17. aprillil 1959) on Eesti veemotosportlane ja -treener. Ta lõpetas 1977. aastal Tartu 1. Keskkooli. Aastatel 1973–1998 harrastas ta Karl Kivastiku juhendamisel veemotosporti. 1990. aastal tuli ta võistlusklassis O-350 Nõukogude Liidu meistriks, 1987. ja 1988. aastal sai NSV Liidu meistrivõistlustel hõbe- ja 1986. aastal pronksmedali. Klassis O-350 võitnud kaks NSV Liidu karikat (1990, 1991) ja tulnud kaks korda (1995, 1997) Balti meistriks. Tulnud kuus korda (1982–1997) 350 cm3 klassi mootorpaadil ja kolm korda klassis O-350 Eesti meistriks. Püstitanud võistlusklassides S-350 ja O-500 kolm Eesti rekordit (1984–1995). 1990. aastast NSV Liidu meistersportlane. Ta on töötanud 1978–1979 Tartu 3. Keskkooli kehalise kasvatuse õpetajana ja 1979–1981 Tartu Kalevi ujumistreenerina, 1998. aastast on ta Tartu Kalevi vee-motoklubi treener. Ta on eestvedajana juhtinud Emajõe ääres Kvissentalis asuvat vee-motokeskust, kus tegeldakse peamiselt noortespordi ja saavutusspordi edendamisega. Tema käe alt on sirgunud viimaste aastate rahvusvahelistel suurvõistlustel väga edukalt esinenud sportlased. Tema õpilaste hulgas on olnud näiteks Art Raudva, Henry Põvvat, Martin Paats, Aivar Kitzel, Sten Kalder, Hannes Haugasmägi, Rasmus Haugasmägi, Carl Pihor, Sken Heidemann. 1998 Tartu Kalevi vee-motoklubi juhatuse liige 2002 Tartu spordiseltsi Kalev juhatuse liige Üllar Põvvat on tuntud ka teeneka ja kvaliteetsete võistluspaatide konstrueerija ja ehitajana. Tema juhendamisel ehitatud võistluspaadid on laias maailmas tuntuks saanud oma innovatiivsete lahendustega ja nendega on võidetud MMi ja EMi medaleid. Neil paatidel sõidavad ka Tartu veemotosportlased. 2008 Eesti Kultuurkapitali kehakultuuri ja spordi sihtkapitali aastapreemia (pikaajalise tulemusliku töö eest veemotospordi arendajana ning noorte veemotosportlaste juhendajana) 2012 Eesti Kultuurkapitali kehakultuuri ja spordi aastapreemia (pikaajalise tulemusliku töö eest veemotospordi arendamisel ning suurepäraste tulemuste eest 2012. aastal) 2015 ROKi aastaauhind "Sport ja innovatsioon" 2016 Eesti Vabariigi spordipreemia 2017 Tartu linna aukodanik ja Tartu Suurtähe kavaler Tema poeg Henry Põvvat (27. aprill 1982 Tartu) on samuti veemotosportlane ja treener. Üllar Põvvat. ESBL Üllar Põvvat. Tartu linna koduleht Biograafia ESBL-is
Catskilli mäed

Catskilli mäed on Apalatšide mäestiku jagu, mis asuvad New Yorgi osariigi kaguosas.
Sotsialiit

Sotsialiit (inglise keeles socialite) ehk varasemas tähenduses kõrgseltskondlane või tänapäevases tähenduses seltskonnategelane on sageli seltskondlikel üritustel osalev ühiskonna eliidi liige, eriti angloameerika kultuuriruumis. Nendel isikutel on tihti olnud avalik meediaelu, nad osalevad regulaarselt heategevusüritustel. Kuigi varem kuulusid nad peaaegu eranditult aristokraatiasse ja hiljem äriperekondadesse (näiteks uusrikas Margaret Brown), siis 21. sajandil võivad need isikud olla ka muudel asjaoludel kuulsaks saanud avaliku elu tegelased (näiteks Paris Hilton või Amanda Lepore ja Daphne Guinness). Social Register
Mart Murten

Mart Murten (1875 Luiste vald – ?) oli eesti agronoom. Ta oli II Riigiduuma liige. Ta on päritolult Luiste valla Teenuse talupoeg. Ta on lõpetanud maakondliku õppeasutuse. Tal oli agronoomi kvalifikatsioon. Talle kuulus 47 tiinu suurune maavaldus, kus ta tegeles põllumajandusega. Enne duumasse valimist ta parteidesse ei kuulunud. II Riigiduumas kuulus ta agraarkomisjoni. Duumas kuulus ta sotsiaaldemokraatlikku fraktsiooni. Tema edasine saatus (nagu ka surmaaeg) on teadmata. Usutunnistuse poolest oli ta luterlane.
Hi Bye, Mama!

Hi Bye, Mama! on Lõuna-Korea telesari, mille peaosades on Kim Tae-hee, Lee Kyu-hyung ja Go Bo-gyeol. See oli eetris tvN-is 22. veebruarist 19. aprillini 2020. Kim Tae-hee - Cha Yu-ri Lee Kyu-hyung - Cho Gang-hwa Go Bo-gyeol - Oh Min-jung Ametlik koduleht
Muinaspõhja keel

Muinaspõhja keel ehk muinasskandinaavia keel (rootsi urnordiska, inglise Proto-Norse) on vanim tõendatud põhjagermaani keele kuju. Seda kõneldi oletatavasti 1.–7. sajandil praeguse Taani, Rootsi ja Norra alal. Skandinaaviast on leitud umbes 200 muinaspõhjakeelset ruunikirjateksti, millest vanimad pärinevad 3. sajandist. Peale tekstide võimaldavad muinaspõhja keelt uurida antiikautorite poolt mainitud koha- ja isikunimed ning laensõnad näiteks eesti keeles, soome keeles ja saami keeltes, nende hulgas: rõngas/rengas < *hrengaz, kuningas < *kuningaz, ruhtinas < *druhtinaz, püksid < *bukse, silt < *skild, märk/ama < *mērke, riik < *rik, väärt < *vaērd, kapp < *skap . Vanemas ruunitähestikus kiri Taanist Gallehusist leitud kuldsarvelt: ek HlewagastiR holtijaR horna tawido Mina, HlewagastiR Holtist/Holti poeg sarve tegin Vanapõhja keel
Jekaterina Breško-Breškovskaja

Jekaterina Breško-Breškovskaja (vene Екатерина Константиновна Брешко-Брешковская; 25. jaanuar (vkj 13. jaanuar) 1844 Ivanovo küla, Vitebski kubermang, Venemaa – 12. september 1934 Chvaly Počernice, Tšehhoslovakkia) oli Venemaa revolutsionäär (Sotsialistide-Revolutsionääride Parteist).
Radio France Internationale

Radio France Internationale (lühend RFI, otsetõlkes 'Prantsusmaa rahvusvaheline raadio') on Prantsusmaa rahvusringhäälingu raadiojaam, mis edastab saateid üle maailma. 2008. aastal küündis RFI kuulajaskond 35,6 miljonini ning oli seega maailma suurimaid rahvusvahelisi raadiojaamu. RFI on eetris ööpäev läbi lisaks prantsuse keelele veel 12 keeles. Saadete edastamiseks kasutatakse FM-i, lühilaineid, kesklaineid, satelliite ja oma veebilehte. RFI omanik on riigiettevõte France Médias Monde. Suurem osa lühilainesaadetest on prantsuse ja hausa keeles, vähem ka suahiili, portugali, mandinka ja vene keeles. Prantsusmaa valitsus asutas RFI 1975. aastal Radio France'i osana. RFI eelkäijateks olid raadiojaamad Poste Colonial (asutatud 1931), Paris-Mondial (1937), Radio Paris (1939), RTF Radio Paris (1945) ja ORTF Radio Paris (1965). Aastal 1986 läks Prantsusmaa parlamendist läbi seadus, millega RFI sai voli tegutseda Radio France'ist sõltumatult. RFI kuulub Prantsusmaa välisministeeriumi haldus- ja rahastusalasse. Lisaks eespool mainitud keeltele on RFI kättesaadav ka hispaania, rumeenia, pärsia, hiina, vietnami ja kambodža keeles. RFI-le kuulub Monte Carlo Doualiya, mis teeb Pariisis araabiakeelseid saateid ning saadab neid Küprosel asuva saatja kaudu Lähis-Itta ja Põhja-Aafrikasse. http://www.rfi.fr/en/general/about-rfi www.rfi.fr (prantsuse keeles) Ingliskeelne veebileht (inglise keeles) Hausakeelne RFI RFI ingliskeelne Facebooki leht RFI muusikaprogramm Facebook World Tracksis (inglise keeles) RFI ingliskeelne muusika Muusikateemalised elulood RFI ingliskeelsel kodulehel
HK Minski Dinamo

HK Minski Dinamo (Дынама-Мінск) on Valgevene jäähokiklubi, mis tegutseb Minskis. See mängib Kontinentaalse Hokiliiga (KHL) Bobrovi divisjonis. See on üks viies praegusest KHL-i klubist, mis ei asu Venemaal. Klubi on asutatud 1948. aastal. Minski Dinamo on tulnud viis korda Valgevene meistriks. Alates hooajast 2008–09 on Minski Dinamo mänginud KHL-is. KHL-i väljalangemismängudele on jõutud hooaegadel 2010–11, 2011–12, 2014–15 ja 2016–17, kuid kõigil kordadel on välja langetud esimeses ringis. Klubi praegune peatreener on kanadalane Craig Woodcroft. Klubi koduväljak asub Minsk-Arenal. Seisuga 29. august 2020 Väravavahid: Dominik Furch, Aleksei Kolosov, Aleksandr Osipkov, Danny Taylor, Nikita Tolopilo Kaitsjad: Adam Almqvist, Pavel Denissov, Dmitri Deryabin, Stepan Falkovski, Vladislav Koljatšonok, Brennan Menell, Ilja Šinkevitš, Ilja Solovjov, Vladislav Jerjomenko, Dmitri Znahharenko Ründajad: Artjom Anosov, Artjom Demkov, Vjatšeslav Gretski, Francis Paré, Aleksei Protas, Jegor Šarangovitš, Ryan Spooner, Vladimir Alistrov, Rob Klinkhammer, Shane Prince, Ivan Drozdov, Roman Gorbunov, Ilya Kazjanin, Aleksandr Kogalev, Brandon Kozun, Ivan Lodnia, Igor Martõnov, Andrei Pavlenko, Aleksandr Pavlovitš, Maksim Suško Valgevene Ekstraliga (5): 1993/94, 1994/95, 1995/96, 1999/2000, 2006/07 Valgevene karikas (3): 2005, 2006, 2009 Valgevene NSV liiga (2): 1967/1968, 1969/1970 Spengleri karikas (1): 2009 Ametlik koduleht
Hiireoder

Hiireoder (Hordeum murinum, ka müürioder) on teraviljaline kõrstaim odra (Hordeum) perekonnast ja kõrreliste (Poaceae) sugukonnast. Inglise keeles on see liik wall barley või mouse barley, saksa keeles Mäuse-Gerste, soome keeles hiirenohra ja prantsuse keeles orge des rats. Taim kasvab Kesk-Euroopa ja Lõuna-Euroopa kuivades ja soojades piirkondades, aga on levinud ka Aasias, Ameerikas ja Austraalias. Hiireoder on umbrohi ja vähenõudlik ruderaaltaim, millele meeldib lämmastikuühenditerikas keskkond ja mis hakkab kiiresti kasvama tugevalt inimtegevusest mõjutatud aladel, näiteks teeäärtes ja teeäärsetel vanadel müüridel. Taim on esimeste hulgas, kes pärast pinnase segipööramist seal kanda kinnitab. Taim kasvab 20–30 cm pikkuseks (harva kuni 40 cm) ja viljapea sarnaneb odra omaga, kuid seal olev seeme on väga väike, millest tuleb ka liigi nimetus "hiireoder". Taimele meeldib nõrgalt happeline kuni nõrgalt aluseline pinnas. Taimed on nii ühe- kui ka kaheaastased, elavad üle ka talve ning võivad õitseda piisava sooja korral maist oktoobrini. Euroopas liigitatakse hiireoder umbrohtude sekka kuuluvaks ning loomasöödaks teda ei kasvatata, kuna viljapea ohred võivad tekitada loomade suus limaskestaärritusi. Põua all kannatavates piirkondades on ta siiski karjamaadel kohati oluline söödataim veistele. Hiireoder on algselt pärit Väike-Aasiast ja Vahemere äärest. Vilja ohred on tähnidega ning kinnituvad hästi inimese riietele ja loomakarvadesse, mistõttu seemned levivad hõlpsasti. 1834. aastal kirjeldas saksa loodusteadlane ja botaanik Johann Heinrich Friedrich Link esimesena seda liiki kui jäneseotra (Hordeum leporinum, ingl hare barley), 1882. aastal klassifitseeris Firenzest pärit itaalia botaanik Giovanni Arcangeli selle ümber viimase alamliigiks. Hiinas kasutatakse seda taime siiski tema kasvufaasis ka toiduks – kevadise värske suupistena.
Ignacio Gallego

Teodoro Ignacio Gallego Bezares (1. aprill 1914, Siles, Jaéni provints, Hispaania – 23. november 1990, Madrid, Hispaania) oli hispaania kommunistlik poliitik, Hispaania Kommunistliku Rahvapartei peasekretär. Gallego võitles Hispaania kodusõjas vabariiklaste poolel. Kui Francisco Franco sõja võitis, Gallego põgenes ning interneeriti põgenikelaagris tollal Prantsusmaale kuulunud Alžeerias. Sealt liikus ta edasi Nõukogude Liitu, kus elas 1945. aastani. Seejärel elas ta Prantsusmaal (pärast Hispaania KP Prantsusmaal illegaalseks kuulutamist 1950. aastal illegaalselt), külastades vahetevahel salaja Hispaaniat, Poolat ja Tšehhoslovakkiat, kus 1955. aastal Prahas toimunud Hispaania KP V kongressil valiti partei täitevkomitee liikmeks. 1976. aastal naasis Gallego salaja Hispaaniasse ning ilmus esimest korda avalikkuse rahva ette 25. aprillil 1977, mil Hispaania Kommunistlik Partei legaliseeriti. Ta elas Madridis ning valiti 1977. ja 1979. aasta parlamendivalimistel Hispaania Saadikutekoja (parlamendi alamkoja) liikmeks Córdoba ja Málaga valimisringkonnast (oli parlamendis 1977–1982). Kui Hispaania Kommunistlik Partei 1982. aasta valimistel lüüa sai ning seejärel lagunes, rajas Gallego marksistlik-leninistliku ja nõukogudemeelse Hispaania Kommunistliku Rahvapartei. Selle liikmena oli ta parlamendi alamkojas 1986–1989. 1989. aastal ühendas ta mõlemad parteid taas. Ignacio Gallego tütrepoeg on kirjanik Rubén Gallego. Järelehüüe New York Times/Reuters, 24. november 1990