laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Mihhail Kurtšinski

Mihhail Anatoljevitš Kurtšinski (12. oktoober 1876 Opoczno, Radomi kubermang, Poola – 12. juuni 1939 Tartu) oli vene majandusteadlane ja kauaaegne Tartu ülikooli õppejõud ning Eesti poliitik. Kurtšinski lõpetas 1899. aastal õigusteaduse erialal Peterburi ülikooli, kus 1904. aastast töötas eradotsendina. Hiljem oli ta Peterburis veel mitme õppeasutuse õppejõud. 1912. aastal kaitses ta Saksamaal doktorikraadi. Aastatel 1915–1918 oli ta Tartu ülikooli finantsõiguse professor ja aastatel 1921–1939 poliitilise ökonoomia ja statistika professor. Vahepealsel kolmel aastal (1918–1921) töötas ta Peterburis. 1922. aastal määrati ta Tartu ülikooli finantsilis-ökonoomilise kabineti juhatajaks. Kurtšinskil oli 1932. aastani õigus pidada Tartu ülikoolis loenguid saksa keeles, seejärel tuli tal jätkata eesti keeles. Ta oli III Riigikogu ja Rahvuskogu liige. Viimase komisjonides analüüsis ta muu hulgas põhiseaduse ja eriseaduste suhteid ning rahvusvähemuste küsimust. Ta oli ka Vähemusrahvuste Kongressi Täidesaatva Büroo liige ja esindas Eesti vene vähemust 1926. aastal Genfis vähemusrahvuste rahvusvahelisel kongressil. Апостол эгоизма: Макс Штирнер и его философия анархии. Петроград: Огни, 1920. Основы экономической науки: курс лекций. Часть 1, Введение. Юрьев, 1926. Соединенные Штаты Европы: экономические и политические перспективы этой идеи (Euroopa Ühendriigid. Selle idee majanduslikud ja poliitilised perspektiivid). Дерпт, 1930. Statistika põhijooned. Tartu: Akadeemilise Kooperatiivi kirjastus, 1934. Российское зарубежье во Франции 1919–2000, 2008. Москва: Дом-музей Марины Цветаевой. TÜ õppejõud kuni 1918. Vaadatud 5. juuli 2012. Postimees, 1936. Prof. M. Kurtšinski 60-aastane. 10. oktoober 1936, lk 7. Postimees, 1932. Prof. Kurtshinski peab hakkama lugema eesti keeles. 29. mai 1932, lk 3. Rahvusraamatukogu, 2008. III Riigikogu koosseis[kõdulink]. Meie parlament ja aeg. Vaadatud 5. juuli 2012. Postimees, 1937. Arutlusi ja vaidlusi Rahvuskogus. 11. märts 1937, lk 3. Postimees, 1937. Omavalitsustegelaste osavõtt parlamendist. 16. juuni 1937, lk 3. Postimees, 1933. Appi näljasurmast ähwardatuile! 1. august 1933, lk 4. Postimees, 1926. Prof. Kurtschinski esitab Genfis Wene wähemust. 20. august 1926, lk 5.
Voldemar Kõiv

Voldemar Kõiv (19. märts/1. aprill 1904 Kasaritsa vald, Võrumaa – 8. juuli 1988 Teaneck, USA) oli eesti teadusloolane, ajakirjanik ja filatelist.
Astrophysical Journal

The Astrophysical Journal on üks juhtivaid rahvusvahelisi astronoomiaajakirju. Ajakiri hakkas ilmuma 1895. aastal. The Astrophysical Journal
Päikesesüsteemi objektide loend

Tsentraalne keha - Päike Päikesesüsteemi suured kehad - planeedid: Merkuur Veenus Maa Marss Jupiter Saturn Uraan Neptuun Päikesesüsteemi veidi väiksemad kehad - kääbusplaneedid: Pluuto Ceres Eris Haumea Makemake Võimalikud kääbusplaneedid: Orcus 2002 MS4 Salacia Quaoar 2007 OR10 Sedna Päikesesüsteemi väikekehad asteroidid komeedid meteoorkehad kosmiline tolm
Süvaveekerge

Süvaveekerge ehk uhkvool (parem kui tõusuhoovus, kerkehoovus, tõusikvool, upwelling, apvelling) on rannikulähedase mere süvakihtidest pärineva külma vee tõus pinnakihtidesse. Süvaveekerke vastandnähtus on pealisvee sukeldumine (inglise downwelling). Alasid, kus süvaveekerge toimub, nimetatakse süvaveekerkealadeks. Süvaveekerke põhjustajaks on kas piki randa (nii et põhjapoolkeral olles jääb maa allatuult vaadates vasakule) või maa poolt puhuvad tuuled, mis viivad pealmise sooja veekihi merele. Seda asendab aga kompensatsioonihoovusena enamasti külm ning toitaineterikas vesi süvakihtidest. Põhja Eesti rannikul esineb süvaveekerge peaaegu igal suvel püsivate idatuulte korral, sealjuures võib mere pinnakihi temperatuur ranna lähedal langeda ligi 10-15 kraadi, kuumalainete ajal maksimaalselt kuni 20 kraadi võrra . Talvine süvaveekerge võib Eesti rannikumeres aga põhjustada pinnavee temperatuuri mõnekraadist tõusu, mis omakorda võib takistada mere kinnikülmumist . Mujal maailmas on tuntuim süvaveekerkeala näide Lõuna-Ameerika läänerannikul. Meri on seal subduktsioonivööndi ja sellega seotud süviku tõttu sügav ning tavaliselt püsivad seal idakaartetuuled, mis vee pinnakihi ookeanile puhuvad. Süvaveekerkest saavad palju kasu Peruu ja Tšiili kalurid, sest toitaineterikas vesi meelitab sinna hulgaliselt kalu. Siiski esineb mõnel aastal ka vastupidine olukord, kus tuul puhub läänest. Sellist nähtust nimetatakse El Niñoks ja selle tekkepõhjused ei ole täpselt teada. Selle mõju on globaalne, ning seetõttu võib tal olla seos globaalse soojenemisega[viide?]; viimastel aastatel on täheldatud El Niñode kestuse pikenemist[viide?]. Süvaveekerge soodustab kalapüüki, sest süvakihtide vesi on toitaineterikas (peamiselt nitraadid ja fosfaadid). Koos merevees lahustunud süsinikdioksiidiga kasutavad neid ainevahetusel fotosünteesivad bakterid ja protistid, keda nimetatakse fütoplanktoniks. Fütoplanktonist toituvad omakorda mereloomad, keda inimene sageli toidu eesmärgil püüab. Süvaveekerge mõjutab oluliselt ka kliimat, sest külm vesi jahutab atmosfääri alumist kihti, tuues sellega kaasa temperatuuriinversiooni, mis takistab tõusvate õhuvoolude ja seega ka pilvede tekkimist. See ongi põhjuseks, miks Tšiili põhjaosas asuvas Atacama kõrbes sajab üliharva. Süvaveekerke tõttu jahtunud meri on tihti teravas kontrastis õhutemperatuuriga. Näiteks California lõunaosas puhuvad mägedest tihti nn Santa Ana tuuled. Olemuselt sarnaseid tuuli nimetatakse Euroopas föönideks ja Kaljumäestikus chinook'ideks. See teeb õhu küll väga kuumaks ja kuivaks, kuid ühtlasi viib ka sooja vee merele, mis inimesi ujuma ei meelita. "Mere kuumalaine ja apvellingu koosmõju". "Kuumalained ja apvellingud" (PDF). "Talvine apvelling". Pealisvee sukeldumine Artikkel Eesti Geograafia Seltsi Aastaraamatus nr. 46, lk. 7-22. [1] (PDF)
Peeter Kõpp

Peeter Kõpp (22. märts/3. aprill 1888 Kärstna vald, Viljandimaa – 20. august 1960 Chicago) oli eesti põllumajandusteadlane. Ta sai aastal 1907 Peterburis õpetajakutse. Aastal 1914 lõpetas ta agronoomina Königsbergi ülikooli. Akadeemilise Põllumajandusliku Seltsi esimees ja auliige. Ta võttis seltsi juhtimise üle Karl Zolkilt kui oli pärast ilmasõda kodumaale naasnud. Ettepaneku Kõpp seltsi esimeheks valida teeb Zolk ning seltsi 1921 a. üldkoosolek on ettepanekuga nõus. Peeter Kõpp oli Tartu ülikooli teine, kes sai doctor agronomiae teaduskraadi kaitstes väitekirja teemal "Der Einfluss der Preis-, Intensitäts- u. Produktivitätsrelations-Verschiebungen auf die Rentabilität der Produktion der einzelnen landwirtschaftlichen Produkte". Kaitsmine toimus 30. mail 1926. aastal. Kaitsmise ajal oli Kõpp Tartu Ülikooli põllumajapidamise õppetooli dotsent . Tema onupoeg oli vaimulik Johan Kõpp, Tartu Ülikooli usuteaduse professor ja piiskop. 1940 Valgetähe III klassi teenetemärk Akadeemiline Põllumajanduslik Selts (1930). Akadeemiline Põllumajanduslik Selts 1920-1930. Tartu. Lk 40. Agronoomia, 1926. nr. 6. https://dea.digar.ee/cgi-bin/dea?a=d&d=kaja19260601-1.2.7&srpos=1&e=-------et-25-kaja-1--txt-txIN%7ctxTI%7ctxAU%7ctxTA-Peeter+K%c3%b5pp------------. {{netiviide}}: puuduv või tühi pealkiri: |pealkiri= (juhend)
Kuno Kõrge

Kuno Kõrge (26. mai/8. juuni 1913 Lümanda vald, Saaremaa – 28. november 1989 Tartu) oli eesti arstiteadlane. Ta oli EÜS Põhjala vilistlane. Tema isa, velsker Hendrik Kõrge, töötas aastatel 1904–1936 Audaku leprosooriumis. "Kuno Kõrge (1913 - 1989) haud". Raadi kalmistu. Originaali arhiivikoopia seisuga 4. juuni 2019. Vaadatud 12. aprill 2019. "Ajalugu". EÜS Põhjala. Vaadatud 12. aprill 2019.
Elise Käer-Kingisepp

Elise Käer-Kingisepp (kuni 1931 Elise Käer, 20. september/3. oktoober 1901 Laius-Tähkvere vald, Tartumaa – 10. veebruar 1989 Tartu) oli eesti farmakoloog ja füsioloog. Oli abielus Georg Kingisepaga.
Aarne Kärsna

Aarne Kärsna (kuni 1936 Alfred Kärsna, 26. detsember 1906/8. jaanuar 1907 Kuigatsi vald, Valgamaa – 24. aprill 1942 Sosva vangilaager, Sverdlovski oblast) oli eesti geofüüsik ja meteoroloog. Ta sündis kordniku peres. Lõpetas 1926. aastal Tartu Poeglaste Reaalgümnaasiumi ja 1931. aastal Tartu Ülikooli matemaatikateaduskonna geofüüsika erialal. Magistritöö "Öösise temperatuurimiinimumi ennustamise probleemist" kaitses Tartu ülikoolis 1932. Loodusteaduste doktor, väitekirja "Ühemodaalsete sageduskõverate süsteemist Lexise ridade puhul ühes rakendusnäidetega klimatoloogias" kaitses Tartu Ülikoolis 1936. 1929–1932 üliõpilasena Tartu Ülikooli Meteoroloogia Observatooriumi abijõud 1932–1933 Tartu Ülikooli geofüüsika kateedri assistent 1933–1939 Tartu Ülikooli geofüüsika kateedri inspektor ja aeroloogiasektori juhataja 1939–1941 Tartu Ülikooli geofüüsika kateedri dotsent ja Hüdrometeoroloogia Valitsuse aeroloogiaspetsialist A. Kärsna kuulus Kaitseliitu. Ta arreteeriti NKVD poolt 14. juunil 1941 ja mõisteti surma. Hukkus Siberis vangilaagris. Evitas Tartu ülikoolis statistilise klimatoloogia meetodid ning täiustas neid. Magistritöös esitas empiirilise valemi öise miinimumtemperatuuri hindamiseks taimede vegetatsiooniperioodil sõltuvalt meteoroloogilistest tingimustest. Doktoritöös defineeris statistiliste ridade uue häiritusparameetri, mis on kasutatav igasuguste statistiliste valimite häirituse uurimisel. Konstrueeris abivahendeid (nomogramme ja tabeleid) klimatoloogiliste korrelatsioonikordajate arvutamise lihtsustamiseks. Avaldanud üle kümne teaduspublikatsiooni. Tuuleenergia jaotusest Eestis. Tln, 1940 (Loodusvarade Instituudi Avaldised, 7) Korrelatiivsete seoste tõlgendamisest. // Eesti Loodus (1940) 4/5 Über das System der einmodigen Häufigkeitskurven. // TÜ Toimetised A 35 (1940) 1 Über das Problem der Messung der Störung bei statistischen Reihen mit Anwendung auf die Klimatologie. // TÜ Toimetised A 34 (1940) 2 Ilmaennustuse täpsuse hindamine. // Eesti Loodus (1938) 3 Vereinfachte Methoden zur Berechnung des Korrelationskoeffizienten bei normaler Korrelation // TÜ Toimetised A 29 (1935) 2 Ein Rechenschieber zur Bestimmung der Luftfeuchtigkeit. // Z. Instrumentenkunde B 54 (1934) 1 Über das Problem der Vorhersage des nächtlichen Temperaturminimums. // TÜ Toimetised A 27 (1934) 6 Eesti teaduse biograafiline leksikon, 2. köide Eesti teaduse biograafiline leksikon. 2. köide: Kj–M. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2005 Mürk, H., Avaste, O. Meteoroloogia-klimatoloogia õppe- ja uurimistööst Tartu Ülikoolis 1920-1940. // TÜ ajaloo küsimusi XXIII (1989), 94-95, 98. Raudsepp, M. Tartu Meteoroloogia Observatoorium 1919-1952. // TÜ ajaloo küsimusi XXV (1991), 154-155. Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.
Eerik Laid

Eerik Laid (kuni 1922 Erich Arthur Ostrov; 17/30. november 1904 Meeri mõis, Tartumaa – 15. september 1961 Västmanland) oli eesti arheoloog ja etnoloog. Ta lõpetas 1922. aastal Tartu Reaalkooli. Tartu ülikooli filosoofiateaduskonnas õppis ta aastatel 1922–1927, spetsialiseerudes Eesti ja naabermaade muinasteadusele ning etnograafiale. Sai aastal 1927 magistrikraadi arheoloogia alal tööga "Eesti muinaslinnad". Tegi aastatel 1927–1929 Tartu Ülikooli stipendiaadina uurimistööd Tartus ja Helsingis. Aastal 1931 käis uurimisreisil Leningradis ja Kesk-Venemaal ning 1934 Rootsi Balti Instituudi stipendiaadina Stockholmis. Sai aastal 1932 magistrikraadi etnograafia alal tööga "Mordvalaste etnograafiliste sõlgede ajalugu". Töötas Eesti Rahva Muuseumis aastatel 1940–1943, sealhulgas 1941–1943 direktori kohusetäitjana. Korraldas aastatel 1942–1943 uurimisretki Ingerimaale vadjalaste juurde. Põgenes 1943. aastal Soome, kus juhtis aastatel 1943–1944 Eesti Büroo tegevust. 1944. aastal siirdus põgenikuna Rootsi. Rootsis oli tema peamine uurimisvaldkond etnoloogia. Teda mõjutas lähedane koostöö instituudi juhataja professor Sigurd Erixoniga. Ta uuris viljakuivatusviise ja -seadmeid, reisis selle teema uurimiseks Skandinaavias ja Lääne-Euroopa maades. Eerik Laid oli Eesti Rahvusfondi esimees. Laid hukkus 1961. aastal autoõnnetuses. "Paopaigad" (valimik artikleid). Koostanud Pekka Erelt ja Hando Runnel. Sari Eesti mõttelugu, nr 13, Ilmamaa, Tartu 1997, 472 lk Eerik Laid, Uusi andmeid Eesti muinaslinnadest, Ajalooline Ajakiri nr. 1/1933 Eerik Laid, muinasteadlane ja etnograaf, 1927-1969. Ilmar Talve, "Eerik Laid: äärjooni ta teaduslikust tegevusest" – Tulimuld, 1962, nr 1, lk 36–43; ka raamatutes: E. Laid, "Paopaigad", lk 457–465 ja I. Talve, "Vanem ja noorem Eesti", Tartu 2008, lk 190–201 Art Leete, "Valikukammitsad" (raamatu "Paopaigad" arvustus) – Vikerkaar 1998, nr 6, lk 94–95 Ants Viires, "Eesti pagulasetnograafid Rootsis" – Keel ja Kirjandus 1998, nr 10, lk 691–703; ka A. Viirese raamatus "Kultuur ja traditsioon", Tartu 2001, lk 350–374 "Võidelgem koos: Eerik Laid Ants Orasele". Eessõna ja kommentaarid: Sirje Olesk – Akadeemia 2001, nr 5, lk 904–915; ka S. Oleski raamatus "Tõdede vankuval müüril", Tallinn 2002, lk 118–127 Raamatu "Paopaigad" tutvustus kirjastuse kodulehel Ülo Tonts "Aktuaalne mõttelugu" (raamatu "Paopaigad" arvustus) – Eesti Päevaleht 10. 6. 1997, lk 7 TLÜAR väliseesti isikud Eerik Laid Eesti biograafilises andmebaasis ISIK
Ferdinand Laja

Ferdinand Laja (5/17. aprill 1889 Meeksi vald, Võrumaa – 2. jaanuar 1956 Tartu) oli eesti loomaarstiteadlane. Laja õppis aastatel 1911–1917 Tartu veterinaarinstituudis. Pärast lõpetamist oli ta Vene sõjaväe loomaarst, seejärel assistent Kaasani veterinaariainstituudis (1920–1921) ja Tartu ülikooli bakterioloogiajaamas (1921–1929), 1930. aastast viimase juhataja. 1929. aastal sai ta Tartus veterinaariadoktori kraadi ja oli sestpeale Tartu ülikooli eribakterioloogia, epizootoloogia ja veterinaarpolitsei dotsent, 1932. aastast erakorraline professor ja 1934. aastast korraline professor. Aastatel 1938–1939 ja 1944–1947 oli ta loomaarstiteaduskonna dekaan, aastast 1946 akadeemik ja aastatel 1947–1950 Eesti NSV Teaduste Akadeemia Loomakasvatuse ja Veterinaaria Instituudi direktor. Ta kuulus 1917. aastal Daugavpilsis Vene V armee eesti sõjaväelaste komitee juhatusse ja esindas komiteed Vene vähemusrahvuste komiteede ühisistungeil, 1920. aastal oli ta Novotšerkasski Eesti komitee liige. Aastatel 1923–1926 oli ta Tartu linnavolinik. Samuti kuulus Laja Tartu Loomakaitse Ühingusse ja Loomaarstide Koja nõukokku.[lisa viide] Roots, E., 1940. Eesti biograafilise leksikoni täiendusköide. Tartu: Loodus, lk 164. Postimees, 1938. Teenekaile loomakaitse tegelastele aumärke. 10. jaanuar 1938, lk 7.
Juhan Laurimaa

Juhan Laurimaa (kuni 1939 Johannes Laurisson, 23. märts/5. aprill 1906 Tarvastu vald, Viljandimaa – 1. juuli 1951 Tõstamaa) oli eesti loomaarst.
Feliks Lepp

Feliks Lepp (20. aprill/2. mai 1881 Tsooru vald, Võrumaa – 3. jaanuar 1973 Tartu) oli eesti arstiteadlane (infektsionist). Ta lõpetas 1918. aastal Tartu Ülikooli ja sai 1924. aastal meditsiinidoktori kraadi. Lepp juhatas Tartu nakkushaiglat. 1940. aastal rajas ta Tartu Sanitaar-Epidemioloogiajaama ja oli selle peaarst. Aastast 1944 oli ta professor, aastatel 1945–1960 juhtis ta Tartu Riikliku Ülikooli mikrobioloogia kateedrit. 1939 Eesti Punase Risti III klassi teenetemärk 1956 Eesti NSV teeneline teadlane Tema poeg oli arstiteadlane Ülo Lepp.
Johannes Letzmann

Johannes Peter Letzmann (7/19. juuli 1885 Cēsis – 21. mai 1971 Langeoog) oli baltisaksa päritolu Eesti meteoroloog ja keeristormiuurija. Letzmann õppis aastatel 1906–1913 Tartu ülikoolis Boriss Sreznevski käe all meteoroloogiat. Doktoritöö kaitses ta 1924. aastal Helsingi ülikoolis. Aastatel 1913–1939 oli ta Tartu ülikooli teenistuses, algul meteoroloogiaobservatooriumi assistendina ja 1919. aastast eradotsendina. 1928. aastal tegi Letzmann uurimistööd Alfred Wegeneri juures Grazi ülikoolis ja 1933. aastal samas viimase venna Kurt Wegeneri juures. Enne emigreerumist jõudis ta Tartu ülikoolis lugeda veerandsada eri nimetusega ainet. Maailmasõja alguses töötas ta lühikest aega Poseni ülikoolis ning 1940. aastast dotsendina Grazi ülikooli atmosfäärikeeriste uurimiskeskuses, kus tema uurimistööd rahastati 1947. aastani. Ta elas Austrias 1962. aastani ja sestpeale kuni surmani Langeoogi saarel asunud baltisakslaste vanadekodus. Keeristormidega tegelema innustas Letzmanni 1918. aastal lühikest aega Tartus töötanud Alfred Wegener. 1930. aastatel oli Letzmann tähtsamaid keeristormiuurijaid. Ta arendas atmosfäärikeerise õhuvoolude liikumise teooriat, uuris varasemaid keeristorme ja tormikahjustusi ning tegi sellel alal ka laborikatseid. 1937. aastal koostas ta koos sakslase Harald Koschmiederiga rahvusvahelise meteoroloogiaorganisatsiooni keeristormiuurimise juhendi. Maailmasõdade vahel ilmus Letzmannil tuntud teadusajakirjades üle 20 keeristorme käsitleva artikli. Ta kirjeldas esimesena ka trombide Balti tee ehk enamiku kohalike keeristormide liikumistee Lätist või Lõuna-Eestist põhja või edelast kirdese. Peterson, R. E., 1991. Johannes Letzmann: A Pioneer in the Study of Tornadoes. Weather and Forecasting, 7: 166–184. Ohvril, H., 1993. Mis eelnes keskkonnafüüsika instituudile?. Tartu: TÜ KKFI. Vaadatud 9.07.2012. Kändler, T., 2003. Johannes Letzmann avastas Eestis keeristormi saladuse. Kogumikus: Rohtmets, I. (toimetaja). Lehed ja tähed. Tallinn: Loodusajakiri, lk 222–223. Dotzek, N., Berz, G., Rauch, E., Peterson, R. E., 2000. Die Bedeutung von Johannes P. Letzmanns "Richtlinien zur Erforschung von Tromben, Tornados, Wasserhosen und Kleintromben" für die heutige Tornadoforschung. Meteorologische Zeitschrift, 9: 165–174. Dotzek, N., Holzer, A. M., Peterson, R. E., Lüdecke, C., 2005. Alfred Wegener’s tornado research and his influence on Johannes Letzmann: Scientific achievements decades ahead of their time. Alfred-Wegener–Symposium, AWI, Bremerhaven.
Helene Liidemaa

Helene Liidemaa (kuni 1935 Helene Liedemann, 19. veebruar/3. märts 1899 Hrenovoje, Voroneži kubermang – 21. august 1996 Tartu) oli eesti meteoroloog ja geofüüsik. Ta sündis loomaarsti peres. Õpinguid alustas ta Tomskis ning jätkas Tartu Puškini-nimelises gümnaasiumis, mille lõpetas 1917. aastal kuldmedaliga. Aastatel 1920–1926 õppis ta Tartu ülikoolis matemaatikat. 1929. aastal kaitses ta magistritöö "Päikesepaiste kestusest ja pilvisusest Eestis". Sellega sai temast Eesti esimene geofüüsika magister. 1946. aastal atesteeriti Liidemaa ümber füüsika-matemaatikakandidaadiks. Baltisaksa Naisüliõpilaste Seltsi liige.[viide?] Liidemaa töötas aastatel 1919–1927 Tartu Ülikooli Meteoroloogia Observatooriumis vaatlejana, 1927–1940 teadusametnikuna, 1941–1944 oli teadur. Aastatel 1940–1941 ja 1944–1947 oli ta ülikooli geofüüsikakateedri assistent ja vanemõpetaja, 1947–1954 Füüsika, Matemaatika ja Mehaanika Instituudi (hiljem FAI) vanemteadur ning füüsika ja geofüüsika sektori juhataja, 1954–1967 uuesti ülikoolis füüsikakateedri dotsent. Ülikoolis töötas Liidemaa kuni 1971. aastani. Ta on koostanud uurimusi soojusbilansi, öökülmade ja Eesti kliima alal. Ülikoolis õpetas meteoroloogiat, klimatoloogiat, hüdroloogiat, osales õpiku "Üld- ja agrometeoroloogia" kirjutamisel (ilmus 1964). Soojuse ringvool lumikattes. Trt, 1946 Aluspinna soojusbilansi iseärasustest Tartu ümbruse andmeil. // EGS-i aastaraamat 1960/1961 (1962) Tuule profiilist maalähedases õhukihis Tartu ümbruses teostatud vaatluste põhjal. // TÜ Toimetised 144 (1963) Üld- ja agrometeoroloogia (kaasautor). Tln, 1964 Öise inversiooni arenemisest maalähedases õhukihis Tartu ümbruses teostatud vaatluste andmeil. // TÜ Toimetised 227 (1969) [1] Eesti teaduse biograafiline leksikon, 2. köide Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.
Siim Lind

Siim Lind (kuni 22. jaanuarini 1940 Siegfried Lind; 30. jaanuar / 11. veebruar 1899 Orgmetsa mõis, Albu vald, Järvamaa – 30. aprill 1984 New Bedford, Massachusetts, USA) oli eesti arstiteadlane. Õppis Simuna Noorsoo Kasvatuse Seltsi Koolis, Tartu Aleksandri Gümnaasiumis, 1919. aastal lõpetas Hugo Treffneri Gümnaasiumi. Aastatel 1919–1924 õppis (matrikli nr. 2, lõpetas) Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas. 1935. aastal kaitses Tartu Ülikoolis arstiteaduse doktori kraadi väitekirjaga "Kõhutüüfuse ja paratüüfuse B epidemioloogiast ning nende vastu võitlemise korraldustest välismail ja Eestis". Ta oli Eesti Üliõpilaste Seltsi vilistlane. Ta osales Vabadussõjas. Aastatel 1923–1925 töötas Tartu Ülikooli tervishoiu instituudi abijõuna, 1925–1927 Tartu Ülikooli hügieeni instituudi assistent, 1927–1928 2. Diviisi haigla laborijuhataja Tartus. 1928–1931 Haridus- ja sotsiaalministeeriumi Tervishoiuvalitsuse inspektor, 1931–1932 abidirektor, 1932–1940 Tartu linna tervishoiuarst. 1936–1940 Tartu Ülikooli eradotsent ja dotsent, 1944 professor. Põgenes 1944 Saksamaale, oli DP-laagri arst Kemptenis ja Ludwigsburgis, 1949 siirdus USA-sse. Hugo Treffneri Gümnaasium. 1919 a lend Siegfried Lind arstiteaduse doktor. Postimees, 18. mai 1935 Album academicum universitatis Tartuensis 1918–1944. II köide. Tartu 1994. Lk. 5.
Aleksandra Link

Aleksandra Link (kuni 1936 Aleksandra Sprantzmann, 8/20. november 1899 Iisaku vald, Virumaa – 28. oktoober 1977 California) oli eesti füüsik. 1937. aastal oli ta Tartu Ülikooli Teoreetilise ja Tehnilise Füüsika Laboratooriumi vanemassistent.
Ferdinand Linnus

Ferdinand Linnus VR II/3 (kuni 1935 Ferdinand Leinbock, 8/20. mai 1895 Riidaja vald, Viljandimaa – 23. veebruar 1942 Unžlagi vangilaager, Suhhobezvodnoje, Gorki oblast) oli eesti etnoloog, esimene Eesti etnoloogiadoktor (1938) ja Eesti sõjaväelane (leitnant). Võttis osa Vabadussõjast. 1929–1941 oli ta Eesti Rahva Muuseumi direktor. Ta uuris muuhulgas Eesti vanemat mesinduse ajalugu (metsamesindust). Valesüüdistuse alusel arreteeriti Linnus NKVD poolt 25. juunil 1941 ning ta suri tüüfusesse eeluurimisvanglas Venemaa Gorki oblasti Unžlagi vangilaagris. Tema etnoloogist poeg Jüri Linnus (19. jaanuar 1926 Tartu – 12. juuni 1995 Tartu) töötas Nõukogude okputasiooni ajal samuti ERMis, tollase nimega Eesti NSV Riiklikus Etnograafiamuuseumis, muuseumi teadussekretärina. Ainsoo, Lembit; Ainsoo, Uno 2003. 1000 tartlast läbi aegade. Tartu: Liivimaa Mälu, lk. 231. Lühibiograafia Ohvitseride andmekogu Ferdinand Linnus Eesti biograafilises andmebaasis ISIK
Aleksander Luksepp

Aleksander Luksepp (24. detsember 1875/5. jaanuar 1876 Nüpli mõis, Tartumaa – 5. veebruar 1960 Tartu) oli eesti põllumajandusteadlane ja õigeusu köster-kooliõpetaja. Köstrite ja koorijuhtide andmebaas
Holsteini meri

Holsteini meri oli endine veekogu, mis hõlmas praeguse Lääne- ja Põhjamere basseini. Meri eksisteeris keskpleistotseenis, ehk eelviimasel jäävaheajal (u 380 000 – 240 000 aastat tagasi). Meri on nimetatud Saksamaa põhjaosas asuva liidumaa Schleswig-Holsteini järgi, kus vastava mere setteid esimest korda kirjeldati. Eestist pole Holsteini mere setteid veel leitud. (2003). EE 12 [Eesti A-Ü]. Tallinn, Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 154