Geenius

Geenius on erakordsete vaimsete või erakordsete loominguliste võimetega inimene, keda iseloomustab tavaliselt seos uute saavutustega inimkonna teadmiste mingis valdkonnas. Kuigi on erandeid, siis enamasti on iga geenius seotud suurte saavutustega ühes valdkonnas. Pole olemas kindlat geeniuse definitsiooni ja nähtust on arutatud pikalt, kuid psühholoogid koondavad mõiste alla definitsiooni, mis hõlmab loovust ja väljapaistvat saavutust.  Vanas Roomas oli genius (mitmuses genii) kaitsevaim või mõjutav jumalus isikule, perele (gens) või kohale (genius loci). Nimisõna on seotud ladinakeelse verbiga genui, genitus, "tuua olemisse, luua, toota". Erakordsete indiviidide saavutused, mis andsid teada eriliselt võimsa geeniuse kohalolust, andsid Augustuse ajaks sõnale teiseks tähenduseks "inspiratsioon, talent". Termin genius omandas modernse tähenduse 19. sajandil ja see on kahe ladinakeelse termini sulam: genius (vt eespoolt) ja ingenium, mis viitab meie sünnipärastele kalduvustele, võimetele ja kaasasündinud olemusele. Ühendades jumalikkuse ja andekuse kontsepti, "Encyclopédie" artikkel geeniuse (génie) kohta kirjeldab geeniust isikuna: "tema, kelle hing on laiem ja omab kõigi ülejäänute tundeid; keda huvitab kõik, mis on looduses; kes iialgi ei võta vastu ideed ilma, et see ärataks edasist huvi; kõik huvitab teda ja miski pole tema jaoks kadunud." Intelligentsuse määratlemist alustasid Francis Galton (1822–1911) ja James McKeen Cattell. Nemad toetasid reageerimise aja ja sensoorse teravuse analüüsi kui "neurofüsioloogilise efektiivsuse" mõõtühikut ja sensoorse teravuse analüüsi kui intelligentsuse mõõtühikut. Galton on psühhomeetria rajaja. Ta uuris oma sugulase Charles Darwini töid bioloogilise evolutsiooni kohta. Eeldades, et väljapaistvus on päritav, tegi Galton uurimuse Suurbritannia väljapaistvate inimeste perekondadest, avaldades selle 1869 pealkirja "Hereditary Genius" ("Päritav geniaalsus") all. Galtoni ideed pärinesid kahelt 19. sajandi statistikateadlaselt: Carl Friedrich Gauss ja Adolphe Quetelet. Gauss avastas normaaljaotuse (kellakujuline kurv): kui on ette antud suur hulk mõõtmisi sama muutuja puhul samadel tingimustel, siis nad varieeruvad juhuslikult alates kõige sagedasemast väärtusest, "keskmisest," kuni kahe kõige vähem esineva väärtuseni, maksimaalse erinevusega väikseim ja suurim. Quetelet avastas, et kellakujuline kurv rakendus sotsiaalsele statistikale, mida Prantsuse valitsus kogus suurel hulgal kohust ja sõjaväge läbivate inimeste kohta. Quetelet esialgne töö kriminoloogias viis ta järelduseni "mida suuremat arvu indiviide jälgiti, seda enam eripärad olematuks muutusid..." See ideaalne vorm, kus eripärad olid kustutatud, sai nimeks "keskmine inimene". Galton keskmise inimese definitsioon "täielikult normaalne skeem" oli inspireeritud Quetelet'st; see tähendab, kui keegi kombineerib iga mõõdetava isikuomaduse normaaljaotused, siis ta, teoorias, märkab sündroomi "keskmine inimene", kes on piiratud persoonidest, kes on erinevad. Vastupidi Quetelet'le, Galtoni keskmine inimene polnud statistiline, vaid ainult teoreetiline. Puudus meede mõõdetav tavaline keskmine, oli ainult suur hulk väga spetsiifilisi keskmisi. Avastamaks üldist keskmist, uuris Galton hariduse statistikat ja leidis normaaljaotusi igasugustes testitulemustes; näiteks Sandhursti sisseastumiseksamite skoorides. Galtoni "Hereditary Genius'es" kirjeldatud meetod oli lugeda ja hinnata väljapaistvate inimeste väljapaistvaid sugulasi. Ta leidis, et väljapaistvate sugulaste arv oli suurem väljapaistva isiku lähedaste sugulaste hulgas. Seda tööd peetakse esimeseks historiomeetria näiteks, analüütiliseks uurimuseks inimajaloo progressist. Uurimus on vastuoluline ja seda on mitmetel põhjustel kritiseeritud. Galton eemaldus Gaussist otsustavalt. Normaaljaotus polnud juhuslik, järeldas ta. Vahed keskmise ja ülemise otsa vahel tulenesid mittejuhuslikul faktoril, "loomulikul võimekusel," mida ta defineeris kui "intellekti ja eelsoodumuse need omadused, mis julgustavad ja annavad inimestele võimed sooritamaks tegusid, mis viivad hea maineni ... loomus, mis iseenesest, juhitud päritud stiimulite poolt, hakkab tallama rada, mis viib väljapaistvusele." Niisiis, näiline juhuslikkus skoorides oli tingitud selle loomuliku võime juhuslikust esinemisest elanikkonnas tervikuna. Kriitika ütleb, et Galtoni uuring ei võta arvesse sotsiaalse staatuse ja sellest tuleneva ressurssidele ligipääsu mõju, tähendades seda, et päritud "väljapaistvus" või "geniaalsus" võib olla saavutatud sel moel, et rikkad perekonnad saavad järeltulijais võimeid enam välja tuua. Galton pani aluse eugeenikale. Geniaalsus väljendub mitmetes vormides (nt matemaatikas, kirjanduses, muusikas). Geniaalsetel isikutel on tugev oma eriala tunnetus ja nad pühenduvad oma erialale võimsa energiaga. Carl Rogers, humanisliku psühholoogia rajaja, avab intuitsioonide usaldamist, kirjutades: "El Greco, näiteks, pidi teadma, kui ta vaatas oma varasemaid töid, et "hea kunstnik ei maali niimoodi". Kuid ta siiski usaldas oma kogemise viisi, oma vaadet, niivõrd, et ta suutis jätkuvalt oma unikaalset vaadet väljendada, justkui ta oleks öelnud, "Head kunstnikud ei maali nii, kuid mina maalin nii." Või, kui liikudes teisele valdkonnale, Ernest Hemingway oli kindlasti teadlik, et "head kirjanikud ei kirjuta nii". Kuid õnneks jäi ta endaks, mitte ei kohandunud kellegi teise kontseptsiooniga heast kirjanikust." Mitmed inimesed, keda tavaliselt liigitatakse geeniusteks, olid vaimuhaiguse diagnoosiga, näiteks Vincent van Gogh, Virginia Woolf, Jonathan Swift, John Forbes Nash noorem ja Ernest Hemingway. On olemas seos geniaalsuse ja vaimuhaiguse vahel (skisofreenia ja bipolaarne häire). Galton oli pioneer väljapaistvate inimsaavutuste ja vaimsete võimete testide alal. Oma raamatus "Hereditary Genius", mille ta kirjutas enne IQ-testide väljatöötamist, oletas ta, et pärilikud mõjud väljapaistvuse arenemiseks on tugevad ja et väljapaistvus on tavalises populatsioonis harvaesinev. Lewis Terman valis klassifikatsiooni märgise "lähedane geniaalsusele või geniaalne" kõrgeimaks klassifikatsiooniks oma 1916. aasta Stanford-Binet' testi versioonile. 1926. aastal alustas Terman California koolilastega, kes esitati oma õpetajate poolt IQ-testimisele, tehtud pikaajalise uuringu avaldamist. Teos kandis pealkirja "Genetic Studies of Genius" ("Geniaalsuse geneetilised uuringud"). Uuringu tegemist jätkas ta kogu ülejäänud elu. Catherine M. Cox, Termani kolleeg, kirjutas raamatu "The Early Mental Traits of 300 Geniuses", mis avaldati teise köitena raamatusarjas "The Genetic Studies of Genius", milles Cox analüüsib ajalooliste geeniuste biograafilist teavet. Kuigi tema pandud ajalooliste isikute, kes kunagi ei teinud IQ-teste, lapsepõlve IQ skoore on kritiseeritud metoodilistel alustel, Coxi uuring andis põhjalikke teadmisi, mis peale IQ aitas kaasa geeniuseks saamisele. Aastaks 1937, pärast teist Stanford-Binet' testi parandust, ei kasutanud Terman enam terminit "geenius" kui IQ klassifikatsiooni, samuti mitte teised IQ-testid. Aastal 1939 David Wechsler kommenteeris: "Me oleme pigem kõhklevad, nimetamaks isikut geeniuseks vaid intelligentsustesti põhjal." Termani pikaajaline uuring Californias andis lõpuks ajaloolisi tõendeid, kuidas geniaalsus on seotud IQ skooridega. Paljud California õpilased suunati uuringusse õpetajate poolt. Kaks õpilast, keda testiti, kuid kes said liiga väikese tulemuse, mille tõttu praagiti nad uuringust välja, olid hilisemad Nobeli auhinna võitjad füüsikas, William Shockley ja Luis Walter Alvarez. Termani uuringu ajalooliste leidude alusel ja biograafiliste näidete nagu Richard Feynman, kelle IQ oli 125 ja kes pälvis Nobeli auhinna füüsikas ning sai laialt tuntuks kui geenius, praegune psühholoogide ja teiste teadlaste vaade geniaalsusele on, et mingi vähim IQ tase (ligikaudu 125) on geeniusele vajalik, kuid mitte ainult, see peab olema kombineeritud isikuomadustega nagu tahe ja püsivus, pluss vajalikud võimalused talendi arendamiseks. Mitmed filosoofid on oma filosoofiliste teooriate kontekstis pakkunud termineid, mis on geniaalsus ja mida see endas kannab. David Hume'i filosoofias: see, kuidas ühiskond tajub geeniust, sarnaneb sellega, kuidas ühiskond tajub ignorante. Hume ütleb, et geeniuse omadustega isikut nähakse tihti kui ühiskonnast lahtiühendatut, isikuna, kes töötab muust maailmast eemaldunult. "Teisest küljest, pelk ignorant on põlatud; samuti ei ole midagi peetud neetud geeniuse kindlamaks märgiks ajastul ja rahvuses, kus teadused arenevad, kui olla täiesti vaba ülla meelelahutuse maigust. Kõige täiuslikum karakter arvatakse jäävat nende kahe ekstreemsuse vahele; säilitades võrdse võime ja isu raamatute, seltskonna ja äritegevuse vastu; säilitades vestluses seda arukust ja delikaatsust, mis sisaldub viisakates kirjades; ja omades äris seda ausust ja täpsust, mis on lihtsa filosoofia loomulik tulemus." Immanuel Kanti filosoofias: geniaalsus on võime iseseisvalt jõuda ja aru saada kontseptidest, mida tavaliselt peaks õpetama teine inimene. Kanti jaoks, originaalsus on geeniuse ilmtingimatu omadus. Geniaalsus on mittematkitud ideede produtseerimine. Kanti geeniusele vajalike omaduste arutlus sisaldub teoses "Critique of Judgement" ("Otsustusvõime kriitika") ja võeti hästi vastu romantismiajastul 19. sajandi alguses. Lisaks, suur osa Schopenhaueri geniaalsuse teooriast, eelkõige seoses talendi ja piirangutest vabastusega, on otseselt tuletatud Kanti "Otsustusvõime kriitikast" ("Critique of Judgment"). Arthur Schopenhaueri filosoofias: geenius on keegi, kelle intellekt domineerib tahte üle palju enam kui keskmisel inimesel. Schopenhaueri esteetikas, see intellekti ülekaal lubab geeniusel luua kunsti- ja akadeemilisi töid, mis on puhtad objektid, omakasupüüdmatud kaemused, need on esteetilise kogemuse peamised kriteeriumid Schopenhaueril. Nende kaugus ilmalikest muredest tähendab, et Schopenhaueri geeniused demonstreerivad tihti vähest kohanemist maistes muredes; Schopenhaueri sõnadega, nad kukuvad tähti silmitsedes mudasse. See on vihje Platoni dialoogile "Theætetus", milles Sokrates jutustab esimesele filosoofile Thalesele oma sellisest sündmusest.  Bertrand Russelli filosoofias: geniaalsus kaasneb, kui indiviid omab unikaalseid omadusi ja andeid, mis teevad geeniuse ühiskonnale, kus ta tegutseb, eriti väärtuslikuks. Russelli filosoofia väidab lisaks, et geeniuse lapsepõlves on võimalik geniaalsus hävitada ebasõbraliku ümbruskonna olemasolul. Russell ei tunnustanud seega uskumust, mis tema meelest valitses tema eluajal, et "geniaalsus avaldub nagunii". Imelaps Polühistor Aspergeri sündroom Meistriteos Cox, Catherine M. (1926). The Early Mental Traits of 300 Geniuses. Genetic Studies of Genius Volume 2. Stanford (CA): Stanford University Press. ISBN 0-8047-0010-9. LCCN 25008797. OCLC 248811346. Kokkuvõte (2.06.2013). {{cite book}}: viite koodis on kasutusel iganenud parameeter |lay-url= (juhend) genius. (n.d. Oxford Latin Dictionary (Oxford: Clarendon Press, 1982, 1985 reprinting), entries on genius, p. 759, and gigno, p. 764. Shaw, Tamsin (2014). "Wonder Boys?". The New York Review of Books. 61. Vaadatud 5.10.2014. Saint-Lambert, Jean-François de (ascribed). Fancher, Raymond E (1998). Kimble, Gregory A; Wertheimer, Michael (toim-d). Alfred Binet, General Psychologist. Portraits of Pioneers in Psychology. Kd III. Hillsdale, NJ: Lawrence Erlbaum Associates. Lk 67–84. ISBN 978-1-55798-479-1. Galton, Francis (1869). Hereditary Genius. London: MacMillan. Vaadatud 4.04.2014. Kokkuvõte (4.04.2014). {{cite book}}: viite koodis on kasutusel iganenud parameeter |lay-url= (juhend) Bernstein, Peter L. (1998). Against the gods. Wiley. Lk 160. ISBN 0-471-12104-5. Bernstein (1998), page 163. Gillham, Nicholas W. (2001). "Sir Francis Galton and the birth of eugenics". Annual Review of Genetics. 35 (1): 83–101. DOI:10.1146/annurev.genet.35.102401.090055. ISSN 0066-4197. PMID 11700278. Rogers, Carl (1995). On Becoming a Person. Houghton Mifflin. Lk 175. ISBN 0-395-75531-X. Van Gogh's Mental and Physical Health [1] Jonathan Swift John F. Nash Jr. – Biographical Ernest Hemingway Efroimson, V. P. The Genetics of Genius. 2002 Terman 1916, p. 79 Pintner 1931, pp. 356–357 "From a study of these boyhood records, estimates of the probable I.Q.s of these men in childhood have been made. Shurkin 1992, pp. 70–71 "She, of course, was not measuring IQ; she was measuring the length of biographies in a book. Eysenck 1998, p. 126 "Cox found that the more was known about a person's youthful accomplishments, that is, what he had done before he was engaged in doing the things that made him known as a genius, the higher was his IQ. Cox 1926, pp. 215–219, 218 (Chapter XIII: Conclusions) "3. Terman & Merrill 1960, p. 18 Kaufman 2009, p. 117 "Terman (1916), as I indicated, used near genius or genius for IQs above 140, but mostly very superior has been the label of choice" (emphasis in original) Wechsler 1939, p. 45 Eysenck 1998, pp. 127–128 "Terman, who originated those "Genetics Studies of Genius," as he called them, selected . . . children on the basis of their high IQs; the mean was 151 for both sexes. Simonton 1999, p. 4 "When Terman first used the IQ test to select a sample of child geniuses, he unknowingly excluded a special child whose IQ did not make the grade. Shurkin 2006, p. 13; see also "The Truth About the 'Termites'" (Kaufman, S. B. 2009) Leslie 2000, "We also know that two children who were tested but didn't make the cut – William Shockley and Luis Alvarez – went on to win the Nobel Prize in Physics. Park, Lubinski & Benbow 2010, "There were two young boys, Luis Alvarez and William Shockley, who were among the many who took Terman's tests but missed the cutoff score. Gleick 2011, p. 32 "Still, his score on the school IQ test was a merely respectable 125." Robinson 2011, p. 47 "After all, the American physicist Richard Feynman is generally considered an almost archetypal late 20th-century genius, not just in the United States but wherever physics is studied. Jensen 1998, p. 577 "Creativity and genius are unrelated to g except that a person's level of g acts as a threshold variable below which socially significant forms of creativity are highly improbable. Eysenck 1998, p. 127 "What is obvious is that geniuses have a high degree of intelligence, but not outrageously high–there are many accounts of people in the population with IQs as high who have not achieved anything like the status of genius. Cf. Pickover 1998, p. 224 (quoting Syed Jan Abas) "High IQ is not genius. Hume, David. "An Enquiry Concerning Human Understanding. – "Of the different Species of Philosophy"". NEW YORK: BARTLEBY.COM, 2001. Originaali arhiivikoopia seisuga 2.09.2012. Vaadatud 2.09.2012. Howard Caygill, Kant Dictionary (ISBN 0-631-17535-0). Kant, Immanuel (1790). Kritik der Urteilskraft [The Critique of Judgment]. Lk §46–§49. e.g. §46: "Genius is a talent for producing something for which no determinate rule can be given, not a predisposition consisting of a skill for something that can be learned by following some rule or other." (trans. W.S. Pluhar) (Page 91, The Conquest of Happiness, ISBN 0-415-37847-8) Cox, Catherine M. (1926). The Early Mental Traits of 300 Geniuses. Genetic Studies of Genius Volume 2. Stanford (CA): Stanford University Press. ISBN 0-8047-0010-9. LCCN 25008797. OCLC 248811346. Kokkuvõte (2.06.2013). {{cite book}}: viite koodis on kasutusel iganenud parameeter |lay-url= (juhend) Eysenck, Hans (1995). Genius: The Natural History of Creativity. Problems in the Behavioural Sciences No. 12. Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 978-0-5-2148508-1. Kokkuvõte (31.05.2013). {{cite book}}: viite koodis on kasutusel iganenud parameeter |lay-date= (juhend) Eysenck, Hans (1998). Intelligence: A New Look. New Brunswick (NJ): Transaction Publishers. ISBN 978-0-7658-0707-6. Gleick, James (2011). Genius: The Life and Science of Richard Feynman (ebook ed.). Open Road Media. ISBN 9781453210437. Howe, Michael J. A. (1999). Genius Explained. Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 978-052100849-5. Jensen, Arthur R. (1998). The g Factor: The Science of Mental Ability. Human Evolution, Behavior, and Intelligence. Westport (CT): Praeger. ISBN 978-0-275-96103-9. ISSN 1063-2158. Kokkuvõte (18.07.2010). {{cite book}}: viite koodis on kasutusel iganenud parameeter |lay-date= (juhend) Kaufman, Alan S. (2009). IQ Testing 101. New York: Springer Publishing. Lk 151–153. ISBN 978-0-8261-0629-2. Leslie, Mitchell (2000). "The Vexing Legacy of Lewis Terman". Stanford Magazine. Vaadatud 5.06.2013. Park, Gregory; Lubinski, David; Benbow, Camilla P. (2.11.2010). "Recognizing Spatial Intelligence". Scientific American. Vaadatud 5.06.2013. Pickover, Clifford A. (1998). Strange Brains and Genius: The Secret Lives of Eccentric Scientists and Madmen. Plenum Publishing Corporation. ISBN 978-0688168940. Kokkuvõte (15.07.2013). {{cite book}}: viite koodis on kasutusel iganenud parameeter |lay-date= (juhend) Pintner, Rudolph (1931). Intelligence Testing: Methods and Results. New York: Henry Holt. Vaadatud 14.07.2013. Robinson, Andrew (2011). Genius: A Very Short Introduction. Oxford: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-959440-5. Kokkuvõte (22.05.2013). {{cite book}}: viite koodis on kasutusel iganenud parameeter |lay-date= (juhend) Shurkin, Joel (1992). Terman's Kids: The Groundbreaking Study of How the Gifted Grow Up. Boston (MA): Little, Brown. ISBN 978-0316788908. Kokkuvõte (28.06.2010). {{cite book}}: viite koodis on kasutusel iganenud parameeter |lay-date= (juhend) Shurkin, Joel (2006). Broken Genius: The Rise and Fall of William Shockley, Creator of the Electronic Age. London: Macmillan. ISBN 978-1-4039-8815-7. Kokkuvõte (2.06.2013). {{cite book}}: viite koodis on kasutusel iganenud parameeter |lay-date= (juhend) Simonton, Dean Keith (1999). Origins of genius: Darwinian perspectives on creativity. Oxford: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-512879-6. Kokkuvõte (14.08.2010). {{cite book}}: viite koodis on kasutusel iganenud parameeter |lay-date= (juhend) Terman, Lewis M. (1916). The Measurement of Intelligence: An Explanation of and a Complete Guide to the Use of the Stanford Revision and Extension of the Binet-Simon Intelligence Scale. Riverside Textbooks in Education. Ellwood P. Cubberley (Editor's Introduction). Boston: Houghton Mifflin. Vaadatud 26.06.2010. Terman, Lewis M.; Merrill, Maude (1937). Measuring Intelligence: A Guide to the Administration of the New Revised Stanford-Binet Tests of Intelligence. Boston: Houghton Mifflin. Terman, Lewis Madison; Merrill, Maude A. (1960). Stanford-Binet Intelligence Scale: Manual for the Third Revision Form L-M with Revised IQ Tables by Samuel R. Pinneau. Boston (MA): Houghton Mifflin. Wechsler, David (1939). The Measurement of Adult Intelligence (first ed.). Baltimore (MD): Williams & Witkins. ISBN 978-1-59147-606-1. Kokkuvõte (5.06.2013). {{cite book}}: viite koodis on kasutusel iganenud parameeter |lay-date= (juhend) Ellenberg, Jordan (30.05.2014). "The Wrong Way to Treat Child Geniuses". Wall Street Journal. Vaadatud 1.06.2014. Feldman, David (1984). "A Follow-up of Subjects Scoring above 180 IQ in Terman's Genetic Studies of Genius". Exceptional Children. 50 (6): 518–523. Vaadatud 8.07.2010. "Genius". In Kerr, Barbara. Encyclopedia of Giftedness, Creativity, and Talent 2. Thousand Oaks (CA): SAGE. ISBN 978-141294971-2. How Geniuses Work. Tracy V. Wilson HowStuffWorks.com Brainteaser: Scientists Dissect Mystery of Genius. Sanjay Gupta (2006) www.cnn.com