Aragóni kroon

Aragóni kroon (ladina keeles Corona Aragonum, hispaania keeles Corona de Aragón, aragoni Corona d'Aragón, katalaani Corona d'Aragó) oli paljude tiitlite ja riikidega personaal- ja dünastiline unioon Aragóni kuninga kätes. Oma võimu tipul 14. ja 15. sajandil oli Aragóni kroon talassokraatia (riik peamiselt mereliste valdustega), kes hoidis enda kontrolli all suurt osa tänapäeva Ida-Hispaaniast ja Kagu-Prantsusmaast, samuti mitmeid suuri saari ja mandrivaldusi Vahemere kallastel kuni Kreekani välja. Krooni valduste osad olid poliitiliselt ühendatud ainult kuninga tasemel. Tänapäeva mõistes toimisid Aragóni maad rohkem nagu konföderatsioon, mitte üks riik. Selles mõttes ei tohiks suuremat Aragóni krooni segi ajada ühe tema osa, Aragóni kuningriigiga, mille järgi on ta nime on saanud. 1469. aastal viis uus Aragóni krooni ja Kastiilia krooni katoliiklike monarhide dünastiline perekondlik unioon Hispaania kuningriigi tekkeni kuningas Felipe II juhtimisel. Aragóni krooniga kaasnevaid tiitleid, mille Habsburgide monarh päris, kasutati aastani 1716, kui need Nueva Planta dekreetidega lõpetati pretendendi lüüasaamise tagajärjel pärast Hispaania pärilussõda. Vormiliselt oli Aragóni krooni poliitiline kese Zaragoza, kus kuningaid krooniti Päästja toomkirikus. Aragóni krooni juhtivad majanduskeskused olid Barcelona ja Valencia. Lõpuks oli Palma (Mallorca) veel üks tähtis linn ja sadam. Lõppude lõpuks sisaldas Aragóni kroon Aragóni kuningriiki, Barcelona krahvkonda, Valencia kuningriiki, Mallorca kuningriiki, Sitsiilia kuningriiki, Maltat, Napoli kuningriiki ja Sardiinia kuningriiki. Lühikest aega hoidis Aragóni kroon enda kontrolli all ka Montpellier'd, Provence'i, Korsikat, Neopatria hertsogkonda ja Ateena hertsogkonda. Maid, mis on täna tuntud kui Hispaania ja Portugal, hõlmas keskajal pärast 722. aastast vahelduv võitlus, mida kutsuti rekonkistaks. See võitlus vastandas põhjapoolseid kristlikke kuningriike lõunapoolsete islami taifa kuningriikidega ja üksteisega. Hiliskeskajal kohtus Aragóni krooni ekspansioon lõunasse Kastiilia edenemisega itta Murcia piirkonnas. Pärast seda keskendus Aragóni kroon Vahemerele, toimides nii kaugel kui Kreekas ja Berbeerias, samal ajal Portugal, kes lõpetas oma rekonkista aastal 1272, keskendus Atlandi ookeanile. Palgasõdurid krooni territooriumitelt, tuntud kui almogávar '​, osalesid selle Vahemere "impeeriumi" loomisel ja leidsid hiljem rakendust kõigis Lõuna-Euroopa maades. Aragóni kroon oli mõeldud impeeriumiks, kes valitseks Vahemerel sadu aastaid, võimuga kehtestada seadusi üle mere (näiteks, Llibre del Consolat del Mar, kirjutatud katalaani keeles, on üks vanimaid mereõiguse kogumikke maailmas). See oli mõeldud, selle kõrghetkel, üheks suurvõimuks Euroopas. Siiski olid selle eri territooriumid seotud ainult monarhi isiku kaudu, selline impeerium oli ka Ahhemeniidide riik. Kaasaegne Marqués de Lozoya kirjeldas Aragóni krooni rohkem konföderatsioonina kui tsentraliseeritud kuningriigina, rääkimata impeeriumist. Pole ühtegi ametlikku dokumenti, mis viitaks impeeriumile (Imperium või mõni samatähenduslik sõna); selle asemel on seda peetud autonoomsete kuningriikide dünastiliseks uniooniks. Aragóni "impeerium" sai alguse aastal 1137, kui Aragóni kuningriik ja Barcelona krahvkond (koos Provence'i krahvkonnaga) ühendati Ramón Berenguer IV de Barcelona ja Petronila de Aragón abieluga dünastilisse uniooni; nende tiitlid kombineeriti nende poja Alfonso II de Aragóni isikus, kes tõusis troonile aastal 1162. See unioon austas mõlema territooriumi olemasolevaid institutsioone ja parlamente. Kuigi Barcelona krahvkond oli rikkam, seoses asukohaga Vahemere ääres, oli kombineeritud riik tuntud kui Aragón, kuna kuningriik oli Imperator totius Hispaniae Sancho Garcés III de Pamplona liini tõttu kõrgemal tasemel. Ka Petronila isa kuningas Ramiro, tuntud kui "Munk" oma võimetuse tõttu juhtida Aragóni vägesid, oli suguvõsa noorim vend. Teda kasvatati Saint Pons de Thomières kloostris Lõuna-Prantsusmaal. Tema vennad olid Pedro I ja Alfonso I El Batallador (Riiakas), kes Murciat tagasi vallutades hukkus lahingus. Siis, teadmata midagi sõjast, otsustas ta teha liidu oma naabri Ramón Berenguer IV de Barcelonaga. Ramóni sunniti abielulepinguga tunnistama Ramiro II kui "Mu kuningas, mu isand ja mu isa", ta sai Aragóni dünastia osaks. Siis sai Ramón tiitli "Aragóni prints" (Aragóni armeejuht). Ramón Berenguer IV de Barcelona, ühendatud dünastia uus valitseja, kutsus end siiski Barcelona krahviks ja ainult Aragóni "printsiks". Alfonso II püüdis vallutada Valenciat, kui olukord seda võimaldas, kuid võimalus kadus, kui Sancho VI de Navarra tungis Aragóni. Alfonso II sõlmis Alfonso VIII de Castillaga Cazola lepingu, et kaitsta Aragóni piire. Leping piiritles ka uuesti nende tulevased tsoonid mauride alade vallutamisel – Aragóni kuningad pidid saama Valencia, jättes Murcia Kastiiliale. 9. sajandist rivaalitsesid Akvitaania hertsogid, Foix' krahvid, Toulouse'i krahvid ja Aragóni kuningad oma püüetes saada enda kontrolli alla Oksitaania maid (pays). Aragóni kroon laiutas alal, mis nüüd on Prantsusmaa lõunaosa, kohalike vasallvürstide, nagu Toulouse krahvid, abil. Katarite või albilaste mäss hülgas katoliku kiriku autoriteedi ja õpetused ning viis Lõuna-Prantsusmaa valduste kaotuseni. Paavst Innocentius III kutsus Prantsusmaa kuningat Philippe II üles albilased maha suruma – Albilaste ristisõda, mis viis Oksitaania regiooni kindlalt Prantsuse kuninga kontrolli alla. Pedro II naasis Las Navasest sügisel 1212 ja leidis, et Simon de Montfort oli vallutanud Toulouse'i, ajanud ära Raymond VI de Toulouse'i, kes oli Pedro naisevend ja vasall. Pedro armee ületas Püreneed ja saabus Muret'sse ühinema Raymond de Toulouse'i vägedega, et kohtuda septembris 1213 Montforti armeega. Muret lahing algas 12. septembril 1213. Aragóni väed olid Montfort ratsaväe rünnaku all korratuses ja lagunenud. Pedro ise kisti võitlusse ja ta sai surma hulljulge ülbuse tagajärjel. Nii võideti Toulouse'i aadel, Aragóni krooni vasallid. Konflikti lõpetas Meaux-Paris rahu aastal 1229, milles lepiti kokku Oksitaania integratsioon Prantsuse krooniga. Kuningas Jaime I (13. sajand) algatas ekspansiooniajastu, vallutades ja liidendades krooniga Mallorca ja suure tüki Valencia kuningriiki. Corbeili lepinguga (1258), mis põhines looduslike piiride põhimõttel, jõudsid prantslaste nõuded Kataloonia üle lõpule. Üldpõhimõte oli selge, et Aragóni mõju põhja poole Püreneesid lõppes. Jaime I mõistis, et oma jõudude raiskamine püüdega hoida jalg Prantsusmaal võib lõppeda vaid katastroofiga. Jaanuaris 1266 piiras ja vallutas Jaime I Murcia, mis oli asustatud tema kaasmaalastega, peamiselt katalaanidega; ja andis Murcia Cazola lepingu kohaselt Kastiiliale üle. Mallorca koos Cerdagne'i ja Roussilloni krahvkondadega ning Montpellier linnaga oli aastatel 1276–1279 iseseisev Jaime II de Mallorca kui krooni vasalli alluvuses, aastal 1344 sai sellest Aragóni krooni täisliige. Valenciast tehti uus kuningriik oma institutsioonidega ja nii sai sellest kolmas krooni liige – Mallorca õiguslik seisund ei olnud nii järjekindel kui Aragóni, Kataloonia. Aastal 1282 tõusid sitsiillased Sitsiilia vespril Anjou dünastia vastu üles ja tapsid garnisoni sõdurid. Pedro III vastas nende kutsele ja randus Trapanis viis kuud hiljem. See sundis paavst Martinus IV-t kuninga kirikust välja heitma, Sitsiilia interdikti alla panema ja Aragóni kuningriiki Philippe III pojale pakkuma. Kui Pedro III keeldus Valencias kehtestamast Fueros de Aragón, ühinesid aadel ja linnad Zaragozas nõudma oma privileegide kinnitamist, millega kuningas nõustus aastal 1283. Nii algas Aragóni unioon, mis arendas Justícia võimsust vahendamiseks kuninga ja Aragóni rikaste meeste vahel. Kui Jaime II de Aragón – mitte segi ajada Jaime II de Mallorcaga – lõpetas Valencia kuningriigi vallutamise, kujutas Aragóni kroon endast üht suurvõimu Euroopas. Paavst Bonifatius VIII annetusena Jaime II-le liideti Sardiinia ja Korsika kuningriigid krooniga aastal 1297, kuigi võttis rohkem kui sajandi, kuni need kontrolli alla saadi. Pedro IV ja Sitsiilia Maria abieluga liideti aastal 1381 krooniga Sitsiilia kuningriik, samuti Ateena ja Neopatria hertsogkonnad. Kreeka valdused kaotati jäädavalt Neri I Acciaiuolile aastal 1388 ja Sitsiilia läks Martino I kätte aastatel 1395–1409, kuid Napoli kuningriik liideti lõpuks aastal 1442 Alfonso V vallutusega. Tuleb märkida, et kuninga valdusi väljaspool Pürenee poolsaart ja Baleaari saari valitsesid volitatud isikud kohaliku eliidi seast, nad ei allunud otse keskvalitsusele. Nad olid rohkem Aragóni krooni majanduslik osa kui poliitiline osa. Fakt, et kuningas asutas meelsasti uusi kuningriike selle asemel, et lihtsalt laiendada olemasolevaid kuningriike, oli osa võimuvõitlusest kuninga huvide ja aadli huvide vahel. See protsess oli käimas ka enamikus Euroopa riikides, et edukalt teostada üleminek varauusaegsele riigile. Seega anti uutele mauridelt saadud territooriumitele Valenciale ja Mallorcale tavaliselt harta – katalaani furs – kui omavalitsuse instrument, et piirata aadli võimu nendes uutes omandustes ja samal ajal suurendada nende truudust monarhiale. Trend naaberkuningriigis oli sarnane, mõlemad kuningriigid andsid tõuke rekonkistale, lubades omavalitsust kas linnadele või territooriumitele selle asemel, et panna uued territooriumid aadli võimu alla. Aastal 1410 suri kuningas Martín I ilma elusolevate pärijateta. Selle tulemusel sai Fernando de Antequera Kastiilia Trastámara dünastiast Caspe kompromissi järgi Aragóni krooni kui Fernando I de Aragón. Hiljem võttis tema pojapoeg kuningas (1479–1516) Fernando II tagasi Põhja-Kataloonia krahvkonnad Roussilloni ja Cerdagne'i, mis olid kaotatud Prantsusmaale, ja ka Navarra kuningriigi, mis oli hiljuti ühendatud Aragóni krooniga, kuid kaotatud pärast sisemisi dünastilisi vaidlusi. Aastal 1469 abiellus Fernando Kastiilia Isabeliga, kuningas Enrique IV de Castilla poolõega, kellest sai Kastiilia ja Leóni kuninganna pärast tema surma aastal 1474. Nende abielu oli dünastiline unioon, millest sai Hispaania kuningriigi koidikule teedrajav sündmus. Sel hetkel jäid nii Kastiilia kui ka Aragóni kroon eraldi territooriumile, kumbki hoidis oma traditsioonilisi institutsioone, parlamente ja seadusi. Territoriaalse konsolideerumise protsess lõpetati, kui kuningas Carlos I, tuntud kui keiser Karl V, ühendas aastal 1516 kõik kuningriigid Pürenee poolsaarel, väljaarvatud Portugali ja Algarve kuningriigid, ühe monarhi alla – tema kaasmonarh ja emakuninganna Juana oli vangistuses – edendades seeläbi Hispaania riigi loomist, kuigi detsentraliseeritud riigi. Endise hiilguse kirjanduslik väljendamine kajastab õieti 13. ja 14. sajandi hiilgeaegu, kui Valencia, Mallorca ja Sitsiilia vallutati, rahvastiku kasvu võis käsitleda ilma sotsiaalse konfliktita ja linna heaolu, mis tipnes aastal 1345, lõi krooni institutsioonilised ja kultuurilised saavutused. Aragóni krooni rikkus ja võim mandus ja selle autoriteet muundus järjepidevalt uueks Hispaania krooniks – demograafilist kasvu tasakaalustas osaliselt juutide (1492), moslemite (1502) ja moriskide (1609) väljasaatmine Hispaaniast. See oli võimetu ära hoidma Roussilloni kaotust aastal 1659, Minorca ja Itaalia valduste kaotust aastal 1707–1716 ning prantsuse keele kehtestamist Roussillonis (1700) ja kastiilia kui ametliku keele kehtestamist kõigil vanadel Aragóni krooni maadel Hispaanias (1707–1716). Aragóni kroon ja tema institutsioonid lõpetati alles aastal 1716 pärast Hispaania pärilussõda (1702–1713) Nueva Planta dekreetidega, mille andis välja Felipe V. Vana kord pühiti minema, administratsioon ühendati Kastiilia administratsiooniga, krooni maad ühendati vormiliselt Kastiiliaga, et moodustada õiguslikult üks riik, Hispaania kuningriik, kui see liikus tsentraliseeritud riigi poole uue Bourbonide dünastia all. Hispaania rahvuse loomist kujutati kastiilia rahvuslusena, mis eiras Hispaania reaalsust ja ajalugu, "soodsate" ajalooparanduste ja kastiilia keele (hiljem tuntud kui hispaania keel) domineerimisega teiste keelte üle Pürenee poolsaarel. Kuni demokraatia taastamiseni Hispaanias aastal 1975 olid kõik keeled peale hispaania ja kohalikud eriseadused endise fašistliku režiimi all keelatud. Endiselt on poliitiline surve hispaania natsionalismilt samastada Hispaania hispaania keele ja kultuuriga, kasutades mõistet hispaania mõiste kastiilia asemel, eirates teisi Hispaania keeli ja süüdistades teisi separatismis, kui need kasutavad muid keeli. See diskrimineerimine lõpetati alles 1975. aasta Hispaania konstitutsiooniga, mis tunnustab keelte paljusust, kõigi hispaanlaste õigusi ja vabadusi hoida oma kultuuri. Karistusi territooriumitele, kes võitlesid pärilussõjas Felipe V vastu, kasutavad mõned Valencia ja Kataloonia rahvuslased argumentidena Kastiilia natsionalistide tsentralismi vastu ja föderalismi, konföderatsiooni või isegi sõltumatuse poolt. Mõned aragonlased peitusid müüdi taha iidsetest seadustest enne ajaarvamist või keskajal avaldatud seadustest, samas katalaanid mäletasid oma privileege, mida nad seostasid oma valitsusega ja vastupanuga Kastiiliale. Kuna fuerode taastamine oli üks tõekspidamistest, sai karlism toetust Aragóni krooni maadelt 19. sajandi kestel. 19. sajandi katalaani renaixença romantism kutsus esile "Pürenee kuningriigi", mis vastas rohkem 13. sajandi trubaduuride visioonile kui krooni ajaloolisele reaalsusele.  Pikemalt artiklis Aragóni krooni vapid Aragóni krooni vapi algupära sarnaneb Barcelona krahvi ja Aragóni kuninga vapi omaga. Vimplit kasutati ainult krooni monarhide poolt ja see väljendas nende iseseisvust. Aragóni kuningriigi vasall Jaime III de Mallorca kasutas nelja triibuga vappi, nagu näha Leges Palatinae miniatuuridelt. Aragónil, Kataloonial ja Valencial oli igal ühel seadusandlik organ, tuntud kui Cortes Aragónis või Corts Kataloonias ja Valencias. Igas ühes loodi Diputación General, mida tunti kui Generalidad Aragónis ja Generalitat Kataloonias ja Valencias. 15.-16. sajandi kestel oli krooni de facto pealinn Napoli: pärast Alfonso V de Aragóni seadis ka Fernando II pealinna Napolisse. Alfonso tahtis eriti Napolit tõeliseks Vahemere pealinnaks muuta, pillates ka suuri summasid selle edasiseks kaunistamiseks. Hiljem õukonnad reisisid kuni Felipe II-ni. Hispaania ajaloolane Domingo Buesa Conde on väitnud, et Zaragozat tuleks pidada poliitiliseks pealinnaks, kuid mitte majanduslikuks või administratiivseks, mis on tingitud kohustusest kroonida kuningad Zaragoza Päästja toomkirikus. Andorra Korsika Neopatria hertsogkond Aragóni kuningriik Mallorca kuningriik Napoli kuningriik Sardiinia kuningriik Sitsiilia kuningriik Valencia kuningriik Malta Kataloonia vürstkond Roussillon Provence Montpellier Gévaudan Girona prints  Aragóni kroon – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis