Eifel

Eifel ([ˈaɪfl̩]; letseburgi: Äifel, [ˈæːɪ̯fəl]) on madal mäestik Lääne-Saksamaal ja Ida-Belgias. See hõlmab osi Nordrhein-Westfaleni edelaosast, Rheinland-Pfalzi loodeosast ja Belgia saksakeelse kogukonna lõunaosast. Eifel on osa Reini Kiltkivimäestikust; selle põhjaosas asub Eifeli rahvuspark. Eifel asub Aacheni (põhjas), Trieri (lõunas) ja Koblenzi (idas) linna vahel. See laskub kirdes piki joont Aachenist Düreni kaudu Bonnini Alam-Reini madalikule. Idas ja lõunas ümbritsevad seda Reini ja Moseli orud. Läänes läheb see Belgias ja Luksemburgis üle geoloogiliselt seotud Ardennideks ning Luksemburgis Öslingiks. Põhjas piirab seda Jülich-Zülpicher Börde. Saksamaal asub see Rheinland-Pfalzi ja Nordrhein-Westfaleni liidumaadel; Benelux alal Eupenis, Sankt Vithis ja Luksemburgis. Selle kõrgeim punkt on Hohe Achti vulkaaniline koonus (746,9 m). Algselt hõlmas Karolingide Eifelgau vaid väiksemat piirkonda umbes Ahri, Kylli, Urfti ja Erfti jõe lätete ümbruses. Selle nimi kanti hiljuti üle kogu piirkonnale. Eifel kuulub Reini Kiltkivimäestiku sellesse ossa, mille lainjas lavamaa liigitatakse peneplaani mägismaaks (Rumpfhochland), mis moodustati Hertsüünia mäeehituse faasi iidsete mägede erosiooniga ja sellele järgnenud edasise tõusuga. Üksikud mäeahelikud, kuni 700 m kõrgused, näiteks Schneifel ja Hohes Venn, kulgevad läbi lavamaa lääneosa. Idaosas, Hocheifelis ja Vulkaneifelis, tõusevad vulkanismi tulemusena tertsiaari ja kvaternaari ajastutel tekkinud üksikud šlakikoonused ja basaltkupped, näiteks Hohe Acht ja Ernstberg, lainja maastiku kohale. Moselisse, Reini ja Maasi suubuvad jõed, nagu Our, Kyll, Ahr, Brohlbach ja Rur, on lõikunud sügavalt Eifeli serva ja moodustanud laiu orge. Eifeli pindala on 5300 km² ja see jaguneb geograafiliselt Põhja- ja Lõuna-Eifeliks. Edasi jaguneb see mitmeks looduslikuks piirkondlikuks maastikuks, mõnel veel alajaotusi. Alates 2004. aastast on osa Nordeifelist nimetatud Eifeli rahvuspargiks. Põhjast lõunasse on Eifelis ka 4 loodusparki: Rheinland, Hohes Venn-Eifel, Vulkaneifel, Südeifel, ehkki esimesena nimetatud park laiub ainult Eifeli põhjajalamil. Eifelis on mitu ahelikku. Põhjapoolseimaid osi nimetatakse Nordeifeliks, sealhulgas Rureifel Ruri jõe järgi, Hautes Fagnes ("Hohes Venn") ja Kalkeifel. Kirdeosa nimetatakse Ahrgebirgeks ja see kerkib Ahri jõest põhja pool Ahrweileri kreisis. Ahrist lõunas on Hocheifel (Hohe Eifel), kus Hohe Acht (747 m) on kõrgeim Eifeli mägi. Läänes, Belgia piiril on mäed tuntud kui Schneifel (Schnee-Eifeli osa), kõrgusega kuni 698 m. Samuti läänes, Belgia ja Luksemburgi piiri ääres on piirkond tuntud kui Islek (Aquilania). Eifeli lõunaosa on madalam. Sellesse lõikub mitu põhja-lõunasihilist Moseli suunas voolavat jõge. Suurim neist on Kyll ning künkaid jõe mõlemal kaldal kutsutakse Kyllwald. Lõunas on Eifel ühenduses Voreifeliga üle Moseli jõe. Alates 2004. aastast on Saksamaa Nordrhein-Westfaleni liidumaal umbes 110 km² Eifelist kaitstud kui Eifeli rahvuspargi looduskaitseala. Peale oma orgude on Eifel õrnalt lainjas lavamaa, millest kerkivad mäestikud ja üksikud mäed. Enamik neist tippudest ei saavuta suurt kõrgust üle ümbritseva maastiku. Aga mitmed, nagu Schwarzer Mann Schneifelis, paistavad kaugelt silma kui pikad, metsased seljandikud või selgelt eraldatud mäetipud. Kõrgeim mägi kogu Eifelis on Hohe Acht (746,9 m). See on ainus üle 700 m kõrge Eifeli tipp. Kuid paljud tipud, mäeharjad ja suured piirkonnad, nagu Zitterwald, ületavad kõrguse 600 m. Nende hulka kuulub kaks tosinat tippu, millel on head kõikvõimalikud vaated, millest paljudel on vaatetorn. Põhjast lõunasse on siin: Michelsberg, Häuschen ja Teufelsley põhjas; Adert, Hohe Acht ja Raßberg kirdes; Hochkel, Nerotherkopf, Dietzenley ja Kasselburgi varemed keskosas; Prümer Kalvarienberg, Hartkopf ja Prümer Kopf idas, Steineberg ja Mäuseberg Dauni lähedal, Hochsimmer ja Scheidkopf Mayeni lähedal; Eickelslay ja Absberg kagus; ning Krautscheid ja Hohe Kuppe edelas. Eifeli mäed ja künkad on järgmised (kõrguse järjekorras meetrites üle merepinna): Paljusid neist silmapaistvatest punktidest ühendavad piirkonna ida- ja lõunaosa läbivad Eifeli-Ardennide roheline rada, Saksa vulkaanirada, Saksa metsiku looduse rada ja Südeifeli puhkuserada. Niiske ja pehme Atlandi kliima tõttu lõikavad Eifelit arvukad ojad ja väikesed jõed. Nende veevoolude levik, eriti Nordeifelis, on viinud väga suurte paisjärvede, nagu Rursee (mis on mahult teine Saksamaal) ja Urftsee, loomiseni. Eifeli eripäraks on vulkaanilise päritoluga looduslikud järved. Suurim, Laachi järv, on kokkuvarisenud, veega täitunud kaldeera, samal ajal kui paljud maarid on veega täitunud vulkanismi tekitatud kausid. Suurim maarijärv on Pulvermaar. Meerfelder Maaril on veelgi suurem bassein, kuid kolmveerand sellest on kokku vajunud. Paljud Eifeli jõed ja ojad suubuvad Eifeli-väliste suurte jõgede kaudu Põhjamerre: Rein (ja selle lisajõgi Mosel) ning Maas (lisajõed Rur ja Ourthe). Mäestiku jõed ja ojad, koos suuremate lisajõgedega, on järgmised: Veehoidlad Bitburgi veehoidla Weilerbachi paisjärv (Freilinger See) Kronenburgi paisjärv (Kronenburger See) Olefi paisjärv Gileppe paisjärv Ruri paisjärv Urfti paisjärv Wehebachi paisjärv Eupeni järv Dreilägerbachi paisjärv Perlenbachi paisjärv Kalli paisjärv Bütgenbachi järv Robertville järv Madbachi paisjärv Steinbachi paisjärv Vulkaanilised järved Laachi järv Pulvermaar Schalkenmehrener Maar Gemündener Maar Holzmaar Meerfelder Maar Weinfelder Maar või Totenmaar Ulmener Maar Eichholzmaar Windsborni kraatrijärv Vaatamata Eifeli piirkonna huvitavale geoloogiale on koostatud vaid kolm põhjalikku geoloogilist aruannet. Johann Steiniger avaldas 1822. aastal piirkonna esimese geoloogilise kaardi ja 1853. aastal Geognostische Beschreibung der Eifel. 1915. aastal avaldas Otto Follmann uue aruande, täiendades selle aja teadusliku mõistmise ulatuses, Abriss der Geologie der Eifel ("Eifeli piirkonna geoloogia kokkuvõte". 1986. aastal avaldas Wilhelm Meyer lõpuks kogumiku Geologie der Eifel ("Eifeli geoloogia"), mille neljandat revideeritud väljaannet peetakse nüüd Eifeli geoloogia standardtööks. Eifel ja selle läänepoolne jätk Belgiasse, Ardennid, on Hertsüünia kärbitud kõrgendiku jäänuk, millest suur osa on 400 miljonit aastat vana, ja mis on Reini Kiltkivimäestiku (Rheinisches Schiefergebirge) osa. Stavelot-Venni sadula piirkonnas (Hohes Venn) on vanimad kivimikihid, mis pärinevad kambriumist ja on umbes 550 miljonit aastat vanad. Eifel on üks vähestest vulkaaniliselt aktiivsetest Saksamaa aladest, nagu näitab arvukas süsihappe väljavool, näiteks Laachi järve. Viimased pursked, millest sündisid kõige värskemad maarid, toimusid umbes 11 000 aastat tagasi. Eifeli aluskord, nagu ka Reini Kiltkivimäestiku teistes piirkondades, koosneb peamiselt devoni kiltadest, liivakividest ja lubjakividest, mis on ladestunud vanast punasest mandrist lõunasse jäänud ookeani ning mis on kurrutatud ja murtud Hertsüünia orogeneesis. Ainult Eifeli põhjaservas, Hohes Vennis ja selle lähiümbruses, on vanemaid kivimeid kambriumi ja ordoviitsiumi paljandist. Karboni kivimeid, mis järgnevad devonile, ei esine Eifelis endas, vaid need lasuvad piki selle põhjapiiri Aacheni piirkonnas. Devoni kivimid ladestati ookeanibasseini, millesse pesti erosioonijääke põhja poolt suurelt Eurameerika põhjamandrilt (Laurussia või vana punane manner), mille moodustas Kaledoonia mäeteke siluri ajastul. Mississippi ajastiku lõpust sattus merebassein Hertsüünia mäetekke protsessi, lükati kokku ja tõsteti üles ning moodustas osa Hertsüünia mäesüsteemist, mis hõlmas Pennsylvania ajastikus ja varapermi ajastul suuri alasid Euroopas. Eifeli geoloogilisi struktuure, nagu põhikurrutus ja üleskerked, saab jälgida edela-kirde suunas kaugel Reini oru taga. Pärast seda kurrutust on Eifel jäänud suuresti mandriliseks. Permi ajastul pärast kergete lõppu olid Hertsüünia mäed tugevasti lagunenud, jäädes vaid suhteliselt tasaseks kärbunud kõrgendikuks. Lühikese aja jooksul ja ainult osaliselt ujutas meri selle hiljem üle. Triiase ja juuraajastu ladestused on säilinud nn Eifeli põhja-lõuna tsoonis. See on vajumispiirkond, mis kulgeb Trieri madalikust lõunas Alam-Reini madalikuni põhjas. Selle vööndi kaudu oli korraks olemas mereühendus Kesk-Euroopa põhja- ja lõunaosa vahel. Sel ajal ladestunud sette jäänused on suuremal määral säilinud Maubach-Mechernichi triiasekolmnurgas (põhjas) ja Oberbettingeni triiasekaevikus Hillesheimi ja Oberbettingeni ümbruse piirkonnas. Ülemkriidiajastul ja tertsiaaris ujutati Eifelit üle peamiselt põhjast. Kriidiajastu kivimite jäänused avastati Hohes Vennil. Oligotseeni ladestuste hajusaid laike võib leida siit ja Lääne-Eifelist. Pliotseenist alates koges Reini Kiltkivimäestik, sealhulgas Eifel, tõusu. See viis ojade ja jõgede lõikumiseni õrnalt lainjasse maastikku, mille tulemuseks oli praegune madal mäeahelik tasase lavamaaga ja sügavalt sisselõikunud orgudega. Arvukate hiljutiste teadusprojektide tõttu on kliimamuutused alates viimasest jääajast Eifeli piirkonnas detailselt jälgitavad.  Pikemalt artiklis Vulkaneifel Vulkaaniline tegevus Eifelis algas 50 miljonit aastat tagasi ja jätkub geoloogilises olevikus. See lõi arvukalt vulkaanilisi struktuure, laavavooge ning tuffist ja pimsist tehtud ulatuslikke vulkaanilise väljundi kihte, mis on Rooma ajast alates olnud oluliseks kaevandustegevuseks ehitusmaterjalide kaevandamisel. Mõned mäed on vulkaanilised õhuavad. Vulkaanikraatritest on moodustunud vulkaanilistele piirkondadele iseloomulikud ringikujulised järved (maarid). Esimesed vulkaanipursked toimusid varajases tertsiaaris keskusega Hocheifelis ja isegi enne vulkaanilist tegevust Siebengebirges ja Westerwaldis. Vulkanism Hocheifelis lõppes umbes 15–20 miljonit aastat tagasi, samal ajal, kui Siebengebirges. Vulkanism Lääne- ja Ida-Eifelis on erinevalt Hocheifelist palju uuem nähtus kui Siebengebirges ja Westerwaldis. See sai alguse Westeifeli Dauni, Hillesheimi ja Gerolsteini piirkondades umbes 700 000 aastat tagasi ning lõi tuhavulkaanide, šlakikoonuste, maaride ja kraatrite aheliku, mis kulges loodest kagusse. Noorimad maarid on vaid veidi vanemad kui 11 000 aastat. Ida-Eifelis algas vulkanism umbes 500 000 aastat tagasi tänase Laachi järve piirkonnas; see ulatus Neuwiedi basseinini lõunas ja ületas Reini idas. Vulkaanide poolt toodetud basaltlaava, pimsstuffi ja tuhatuffi kogus oli siin palju suurem kui Lääne-Eifelis. Ida-Eifeli vulkanism lõppes tohutu purskega, mille tagajärjel magmakamber tühjenes kokku varises, luues kaldeera. Tänane Laachi järv tekkis kaldeerasse. Pursetest tekkinud tuhka saab tänapäeval õhukese kihina tuvastada kogu Kesk-Euroopas ja kuni Bornholmini. Vulkanismi põhjustab magma, mis kas tõuseb otse maapinnale vahevöö ülemistest piirkondadest või koguneb enamikul juhtudel mitmekümne kilomeetri sügavuses maakoore alla magmakambrisse, millest magma tõuseb ebaregulaarsete ajavahemike järel ja põhjustab vulkaanipurskeid. Arvatakse, et Eifeli vulkaanilisus on osaliselt põhjustatud Eifeli tulipunktist, kohast, kus vahevöö sügavusest tõuseb kuum materjal pinnale, ja osaliselt sulatõusuga maakoore sügavatel murdudel. Uuringud on näidanud, et vulkanism on endiselt aktiivne; Eifeli piirkond tõuseb 1–2 mm aastas ja seal on väljuvaid gaase, näiteks süsihappegaas (CO2) Laachi järves. Eifel asub atlantilises kliimavöötmes, kus on suhteliselt palju sademeid; mõõdukalt külmad ja pika lumega talved; ja suved, mis on sageli niisked ja jahedad. Valitsev tuule suund on läänest/edelast. Hocheifeli tuule- ja vihmavarjus valitseb suhteliselt kuiv ja leebem kliima. Siberi külm õhk Eifeli kõrgematel kõrgustel mõjutab ilmastikuolusid vähem, kuna Atlandi ookeani lähedus Eifelile toob Eifelisse mahedama mereõhu ka talvel. Pikaajalisi keskmisi vaadates on isegi Schnee-Eifelis talvel ainult üheksa järjestikust päeva lumikate, sest külmakraade enam ei ole. Täis lumikate on aga keskmiselt 70 päeva, kuna kõrgemal kõrgusel on lume sagedus suhteliselt kõrge (võrdluseks: Bitburg 35 päeva, Maifeld 30 päeva), kuid lumesaju tase on aasta-aastalt erinev. Lume paksus varieerub keskmiselt 15–60 cm. Niiske atlantiline kliima võib põhjustada äärmuslikke erinevusi: 2. märtsil 1987 oli Eifelis Weißer Steinil 227 cm lund. Keskmine temperatuur kõige külmemal kuul (jaanuaris) on –1,5 °C kõrgema, +1,5–2 °C jalamil. Pakast on keskmiselt 110 päeva, kui temperatuurid mägismaal on alla 0 °C ja keskmiselt 30–40 'jääpäeva', kui temperatuur ei tõuse üle 0 °C. Kõige soojema kuu (juuli) temperatuur on kõrgematel aladel ainult 14 °C. Sademete tase langeb märkimisväärselt läänest itta mäestike vihmavarju tõttu. Nii saab Schneifel sademeid keskmiselt 1200 mm (Hautes Fagnes: 1400–1500 mm), Maifeld aga keskmiselt vaid 600 mm. Bioklimaatilised tingimused Eifelis on soodsad. Kuumusstressi ja õhuniiskust on suvel harva. Eifelis on selgelt ergutav kliima; kõrgemaid kõrgusi peetakse väga stimuleerivaks. Eifel on puhta õhu piirkond, kus õhusaaste on väga madal. Kuumadel päikesepaistelistel päevadel on kohapeal maapinna osooni kontsentratsioon suurenenud. Rooma keisririigi ajal oli kogu mäestik Reini, Maasi ja Moseli jõe vahel Arduenna silva ("kõrge mets"). Vanim kirje nimest "Eifel" ilmub alles varakeskajal. Pärast Lääne-Rooma keisririigi kokkuvarisemist tekib tänapäeva Prantsusmaa ja Lääne-Saksamaa territooriumil Frangi riik. See jagunes gaue (ladina: pagi). Üks neist, Eifelgau, hõlmas Erfti, Urfti, Kylli ja Ahri jõe lähtepiirkonna, s.o. valdavalt tänapäeva Eifeli põhja- ja loodejalami roomlaste Arduenna silva idaosas. Eifelgaust läänes asus Ardennengau, mille nimi tuletati Arduenna silvast. Pärast Frangi riigi lõppu jätkati vana gaue nime kasutamist rahvakeeles. Sajandite jooksul nimetati üha suuremat piirkonda Eifeliks. Täna kutsutakse kogu mäestiku saksakeelset osa Reini, Maasi ja Moseli vahel Eifeliks (sealhulgas mitmed alad väljaspool Saksamaad, vaata Belgia Eifel), samal ajal kui prantsuskeelset osa Belgias ja Prantsusmaal nimetatakse Ardennideks. 762 Eifflensis pagus, 772 Eiffelnsis pagus, 804 in pago aquilinse, 838 Eifla, 845 Eiflensis pagus, 855 Eiflinsis pagus, 860–886 Agflinse, 975 Aiflensis pagus, 1051 Eiffila, 1105 Eifla, 1121 Eifla Müller/Schnetz (1937) usuvad, et diftongi ja silbi -fel vahelt on -n- välja langenud. Saadud tüvivorm Anfil või Anfali tähendaks siis "ala, mis pole nii tasane". An- oleks siis eesliide ja -fali, mis on seotud slaavi poljega ("väli"), tähendab "tasandikku" või "nõmme". W. Kaspers (1938) järeldab in pago aquilinse säilinud vormist tüvivormi aku-ella, akwella ja osutab selle kujunemisele nimeks "Eifel" järgmises järjestuses: aquila > agfla > aifla > eifla > Eifel. Akuella tuleneb eelsaksa ajast ja tähendab "tippudega maa". Mõlemad väited, nagu mitmed teisedki, on väga vaieldavad. Kõige veenvam on Heinrich Dittmaieri väide (1961). Dittmaier tuletas selle algselt germaani Ai-filist. Teisele komponendile vastab Ville, mis on tänapäeval Erfti, Swisti ja Reini vahelise harja nimi. Variante Vele, Vile ja Viele võib sageli leida kohanimedest nagu Veler Weg või Veler Pfad. Erinevalt tänapäevasest sõnast Ville on frikatiivne kaashäälik "Eifelis" kõva. Selle eest vastutas arvatavasti heli ai- ja -fil vahel, mida võrdsustas f, võib-olla f, k, ch, d, t. Dittmaier usub, et puuduv heli oli k või ch, kusjuures "Eifel" läks algselt tagasi Aik-fili. Aik/Aich on ka tamme nimi (Eiche) ja täpsustab tüvisõna ville. Tuginedes sellele, et see oli kaetud tammedega, sai Eifelit (= Eich-Ville) eristada teisest Villest, seda nime kasutatakse täna endiselt Erftil. Kuid Ville algse, ajaloolise ja isegi praegu taimestiku üle domineerib tammesegamets. Ka "Ville" tähendus on vaieldav. Dittmaier annab kolm võimalikku seletust: "soine piirkond", "tasandik, nõmm" ja "nõmmemaa", mis kõik viiksid geoloogia ja taimestiku harmooniasse. Teise väite kohaselt on nimi veelgi vanem ja võib-olla keldi päritolu. Kölni lähedal leiti altar, mis oli pühitsetud Matronae Aufaniae keldi jumalannadele, mida austati voolava veega. Tees, et nimi "Eifel" tuleneb sellest allikast, ei ole lõplik, kuid see on veenev; Eifel tähendaks siis "veemaad" või "vesiseid mägesid". Paleoliitikumini asustasid Eifelit inimesed: neandertallased ja nüüdisinimesed. Seda tõestavad Buchenlochi ja Magdalena koopad Gerolsteini lähedal. Magdalena koopa esemed näitavad ka, et Eifelit külastati inimese poolt isegi viimase jääaja kõrgajal. Väljakaevamised näitavad, et rauda töödeldi juba rauaaja "Hunsrück-Eifeli kultuuris", millele Eifel oma nime andis. Esimene sulatushütt Alpidest põhja pool ehitati La Tène kultuuri ajal 5. sajandil eKr Hillesheimis. Bitburgi lähedal on raua sulatuskoht, kus Rooma ajal sulatati ja töödeldi metalli peaaegu tööstuslikul viisil. Rooma ajal oli Eifel oluline majanduspiirkond. Selle maavarasid (pliid, tsinkpagu, rauda, lubjakivi ja ehituskive) kaevandati ja kaubandus sai kasu pikkadest Rooma ühendusteedest nagu Rooma tee Trierist Kölni, mis ületas Eifeli. Hiliskeskajal oli Eifel piirialaks Kuurkölni ja Kuurtrieri peapiiskopkondade, Luksemburgi krahvkonna ning Jülichi hertsogkonna vahel. See seletab nüüd varemeis olevate losside suurt arvu, mis ehitati peamiselt piirivalve eesmärgil. Osava poliitika kaudu suutsid mitmed väiksemad vürstkonnad ja kloostrid omale iseseisvuse saada, näiteks Manderscheid-Blankenheim, Salm-Reifferscheid ja Prümi klooster. Kaevandamis- ja sulatustööd koos nõudlusega sulatusahjude ja puusöe järele, suur nõudlus ehituspuidu ja küttepuude järele ning laevaehitus, mis oli levinud 19. sajandini, viisid metsade peaaegu täieliku raadamiseni. Tegelikult tuleb Eifelit 1800. aasta paiku ette kujutada heina- ja nõmmemaastikuna, kus karjatati loomi, eriti lambakarju. Samal ajal oli elanikkond üha enam vaesunud, kuna vilets põllumaa ei andnud rikkalikku saaki. Isegi pärast kaevandamis- ja sulatustööde langust 19. sajandi teises pooles elanike olukord ei paranenud. Lisaks oli Eifel Prantsuse vägede marsitee kõikvõimalikesse sõjateatritesse. Nad nõudsid kohalikelt elanikelt söödaraha, mis põhjustas edasist vaesumist, nagu näitavad Kottenheimi andmed. Preisimaa võim algas 1815. aastal, kuid sotsiaalsetes oludes ei muutunud see eriti palju: Eifel kui keisririigi vaene perifeerne piirkond ("Preisimaa Siber") pakkus huvi ainult sõjalistel põhjustel. Preisi ametnike ja ohvitseride, peamiselt protestantide jaoks oli puhtalt katoliku Eifeli piirkonda lähetamine justkui karistus. Maastik aga muutus, kui Preisimaa viis läbi süstemaatilist metsa uuendamist, ehkki okaspuudega, mis ei olnud piirkonnale tüüpilised. 19. sajandil kannatas Eifeli piirkond tugevate näljahädade käes, eriti aastatel 1816/17, 1847 ja 1879/80, ning 1853. aasta memorandumis märgitakse, et "Paljud Eifeli elanikud ei tea ühtegi muud toitu kui kartul ja leib, mis koosneb kaerahelbe ja kartuli segust. Võib liialdamata öelda, et kaks kolmandikku kogu elanikkonnast naudib liha ainult üks kord aastas". Kohutava toiduseisundi tagajärjed olid ainult liiga ilmsed: "Aastal 1852 oli ainult 10% kõigist värvatud isikutest sõjaväeteenistuseks kõlblikud". Viljatu pinnase ja karmi kliima tõttu, mis viis ikka ja jälle kehva saagini, olid paljud põllumehed võlgu. 1879/80. aasta näljatalve aruannete kohaselt valitses Saksa Riigis siiski solidaarsuslaine ja 1883. aastal loodi "Eifeli fond", mille kaudu koguti 18 aasta jooksul 5,5 miljonit riigimarka maaparanduseks, viljatu maa metsastamiseks ja maa konsolideerimiseks. Pikka aega takistas majandusarengut teede ja radade halb seisukord. Kuid Saksa keisririigi, Belgia ja Luksemburgi vahelise piiriäärse asukoha tõttu (marsitee Prantsusmaale) ehitati Saksamaa keisririigi asutamisest saadik palju raudteeliine, mis teenisid sõjalis-strateegilisi eesmärke. See transporditeede parendamine elavdas ka turismi. Nürburgringi ehitamine teenis 1920. aastatel ka majandusarengut. Eifeli piiriala ei säästnud ka Teine maailmasõda. Siegfriedi liini ehitamisele järgnesid septembrist 1944 kuni jaanuarini 1945 vägivaldsed lahingud ja Ardennide rünnak, eriti Põhja-Eifelis, mis veel näitab sõja pärandit: vanade punkrite varemed ja tankitõkete osad. Eriti Hürtgeni metsa lahingus, kus läänes peeti suurimate kaotustega lahingut, annavad sõjakalmistud - nagu Vossenackis - sõja julmadele sündmustele tunnistusi. Suurel osal Eifelist on piiratud taristu ja suuri tööstuspiirkondi peaaegu pole. Ainult Pellenzis Neuwiedi basseinis on tööstus tugevamalt esindatud. Põllumajandus on piiratud teatavate orgude ja madalama tasandiga (eriti Südeifeli, Voreifeli ja Maifeldi osades). Suur osa talusid on muudetud tallirajatised, millest mõned pakuvad rajasõitjatele ööbimist ja hobuste hooldamist. Viinamarjakasvatus on suur tegevus Reini, Moseli ja Ahri orgudes ning Wittlichi alangul. Wittlichi alangul kasvatatakse ka tubakat. Holsthumis Prümi orus Ferschweileri lavamaa nõlval kasvatatakse Bitburgeri pruulikojale humalat. Kuid Eifeli kõrgematel kõrgustel on üldiselt võimalik ainult metsandus ja piimatootmine. Kaevandamine toimub endiselt Eifeli piirkonnas. Mayenis kaevandab Rathscheck Schieferi ettevõte Moseli jõe Katzenbergi ja Margareta kildakaevandustes kildast katusekivisid ning Ralingenis Saueri jõel Luksemburgi piiri ääres kipsi. Südeifelis, eriti Wehreri kausis, ammutatakse vulkaanilist süsihapet. Eifeli piirkonna paljudes kohtades on pimsi, basaldi ning muude kivimite ja mineraalide kaevandamisel pikaajaline traditsioon. Näiteks Dauni, Gerolsteini ja Hillesheimi vahel (st Vulkaneifeli südames) on 11x12 km alal 17 aktiivset šahti. Elanikel ja kohalikel omavalitsustel, keda kavanduse laienemine mõjutab (alates 2012. aasta juulist), pole praktiliselt mingit mõjuvõimu, kuna see põhineb vanal kaevandusõigusel. On tõendeid selle kohta, et rauaajal töödeldi Eifelis rauda. Esimesed sulatusahjud Alpidest põhja pool rajati La Tène kultuuri ajal 5. sajandil eKr Hillesheimis. Bitburgi lähedal on rauasulatusahi, kus Rooma ajal sulatati ja töödeldi metalli peaaegu tööstuslikul viisil. Eifel oli selleks ajaks juba oluline majanduspiirkond. Selle maavarasid (plii, tsinkpagu, raud, lubi ja ehituskivid) kaevandati ja kaubandus sai kasu Rooma teedest, nagu Rooma tee Trierist Kölni, mis läbis Eifeli. Sulatamiseks vajaliku puidu ja vooluveekogude rohkus, mis olid hädavajalikud vasaraveskite ja lõõtsade valmistamiseks ja käitamiseks, võimaldasid Eifelil olla oluliseks piirkonnaüleseks majanduspiirkonnaks isegi hiliskeskajal. Ligikaudu 10% Euroopas toodetavast rauast pärines Eifelist. Sellega kaubeldi Trieri ja Kölni turgudel. Teada on palju mineraalveeallikaid, mida siin vulkaanilise mineviku tõttu sageli leidub. Suurimad villijad on Gerolsteiner Brunnen ja Apollinaris. Ühe Saksamaa suurima pruulikoja Bitburgeri peakontor ja tootmishooned asuvad Bitburgis Eifelis. Pärast Teist maailmasõda on turismi majanduslik tähtsus suurenenud; ning seda ergutasid näiteks Eifeli määramine 1. jaanuaril 2004 rahvuspargiks rahvuspargiks (Eifeli rahvuspark), samuti Vulkaneifeli loodusloo taristu. Lisaks on Eifelpark ning mitmed maarid ja järved populaarsed turismisihtkohad. Talvel on mõnel mägismaal võimalusi talispordiks, näiteks Schwarzer Mannil Prümi lähedal, Weißer Steinil Hellenthali lähedal või Rohrenis Monschau lähedal. Motospordi fännide jaoks tuntud sihtkoht on Nürburgring oma kuulsa Nordschleifega. Teine turismi- ja geoloogiline sihtkoht on Deutsche Vulkanstraße, mis ühendab Geopark Vulkanland Eifeli vaatamisväärsusi. Samuti on arvukalt mägesid ja künkaid, millel on head vaatekohad, samuti mitmeid matkaradu. Matkaturismil on ka märkimisväärne majanduslik tähtsus, nagu kajastub matkakülaliste ööbimiste kasvavas arvus ja rajavõrgu järkjärgulises laienemises. Lisaks Eifelsteigi rajale, mis avati 2009. aastal ja kulgeb Aachenist üle Eifeli Trieri, on seal temaatiliste ja ringradade lai võrgustik. Linnad Eifelis: Adenau, Bad Münstereifel, Bad Neuenahr-Ahrweiler, Bitburg, Daun, Eupen (Belgia), Gerolstein, Heimbach, Hillesheim, Kaisersesch, Kyllburg, Malmedy (Belgia), Manderscheid, Mayen, Mechernich, Mendig, Monschau, Münstermaifeld, Neuerburg, Nideggen, Polch, Prüm, Schleiden, Sankt Vith (Belgia), Speicher, Stolberg, Ulmen, Wittlich. Linnad Eifeli lähistel: Aachen, Bonn, Düren, Düsseldorf, Euskirchen, Koblenz, Köln, Liège (Belgia), Luxembourg (Luksemburg), Maastricht (Holland), Trier. Eltzi loss Lissingeni loss Satzvey loss Dudeldorfi loss Eicksi loss Bollendorfi loss Genovevaburg Vlatteni loss Cochemi loss Gerolsteini loss Gödersheimi loss Löwen- und Philippsburg Manderscheidi lossid Monschau loss Nideggeni loss Schöneckeni loss Ulmeni lossid Nürburgi loss Nürburgring, üks maailma kuulsamaid võidusõiduradasid. Raja põhjasilm (Nordschleife) on tuntud kui Roheline põrgu (Grüne Hölle), selle pika, raske ja ohtliku raja tõttu läbi kohaliku metsa. Eifeli akvedukt, huvitav arheoloogiline objekt. Rooma keisririigi üks pikemaid akvedukte varustas veega Rooma Colonia Claudia Ara Agrippinensium asulat (nüüdset Kölni). Eifelium Eifeli klubi Eifeler Regel Hocheifel Nordeifel Südeifel Westeifel Belgia Eifel Rureifel Schnee Eifel Vulkaneifel