laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Kõvvõrjärv

Kõvvõrjärv on mitme Eesti järve ametlik nimi: Kooraste Kõverjärv Põlva maakonnas Kanepi vallas Alavere järv ehk Helmjärv Põlva maakonnas Räpina vallas Haanja Kõverjärv ehk Suur-Tseamäe järv Võru maakonnas, Rõuge vallas Tsolgo Kõverjärv Võru maakonnas Võru vallas Leevi Kõvvõrjärv Vana-Antsla Kõvvõrjärv
San Demetrio Corone

San Demetrio Corone on vald Itaalias Calabria maakonnas Cosenza provintsis. San Demetrio Corone üks Itaalia albaanlaste kultuurikeskusi. Asula on saanud nime suurmärtri püha Demetriose järgi, kelle mälestuspäeva tähistatakse 26. oktoobril. Algne nimi oli Sandemitre. "Corone" on lisatud seetõttu, et 1400 asusid linna elama Albaania põgenikud Corone linnast. Asula kõrgus merepinnast on 520 m. Ta asub Sila Greca põhjanõlval. Linnapea on Cesare Marini. https://demo.istat.it/?l=it San Demetrio Corone valla ametlik koduleht (itaalia ja albaania keeles) Fotod
Alumati järv

Alumati järv (ka Alusmati järv) on järv Valgamaal Valga vallas Taheva külas. Alumati järv Eesti looduse infosüsteemis
Japsi järv

Japsi järv (ka Äpsi järv, Epsi järv) on järv Valgamaal Otepää vallas. Äpsi järv Eesti looduse infosüsteemis (vaadatud 8. veebruaril 2015)
Ehmestiivalised

Ehmestiivalised (Trichoptera) on putukate selts, kelle valmikud sarnanevad koiliblikatega. Maailmas on teada umbes 7000 liiki ehmestiivalisi, Eestist umbes 170. Fülogeneetiliselt on nad lähedalt seotud liblikatega, kelle tiibi katavad soomused. Need kaks seltsi koos moodustavad ülemseltsi Amphiesmenoptera. Ehmestiivaliste neli tiiba on kaetud väikeste karvadega. Enamasti on tagatiibadel karvu vähem ja need on eesmistest läbipaistvamad. Ehmestiivaliste tiivasoonestuses on suhteliselt vähe ristsooni. Neil on omapärane tiibade asend puhkeseisundis – tiivad on keha kohal katusjalt. Ehmestiivalised arenevad täismoondega. Nende vastsed on vee-elulised, kes sageli ehitavad endale kaasaskantavaid kodasid (näiteks puruvanalased). Mõnede sugukondade vastsed ehitavad ka saagi püüdmiseks püüniseid. Kodade ehitajad (puruvanad) nukkuvad oma kojas. Pärast nukustaadiumit närivad vastsed oma koja katki ja tõusevad veepinnale, kus mõne aja möödudes tõusevad lendu. Sõõrkobijalised (Annulipalpia) lõpusehmelised (Rhyacophilidae) kuppelehmeslased (Glossosomatidae) pisiehmeslased (Hydroptilidae) keelehmeslased (Philopotamidae) tunnelehmeslased (Psychomyiidae) järvehmeslased (Ecnomidae) võrgendehmeslased (Polycentropidae) jõgiehmeslased (Hydropsychidae) Lihtkobijalised (Integripalpia) puruvanalased (Phryganeidae) järvevanalased (Limnephilidae) kivivanalased (Goeridae) täpikvanalased (Lepidostomatidae) käppvanalased (Brachycentridae) ojavanalased (Sericostomidae) toruvanalased (Leptoceridae) vooluvanalased (Odontoceridae) liivavanalased (Molannidae) allikvanalased (Beraeidae) Spicipalpia
Ao järv

Ao järv (ka Aojärv) on järv Lääne-Virumaal Väike-Maarja vallas. Ao järv Eesti looduse infosüsteemis
Küünimetsa järv

Küünimetsa järv ehk Küünimõtsa järv, Küünimetsa Ahnjärv on järv Võru maakonnas Antsla vallas Ähijärve külas. Järv asub Karula rahvuspargi territooriumil sihtkaitsevööndis. Küünimetsa järv paikneb Karula kõrgustikul ning on põhikujult ümmargune. Järve väljavool on üheks lähteks Mustjõele. Kaldad on valdavalt õõtsikuga, kohati turbased. Taimestik on liigirikas: esineb üle 20 liigi makrofüüte. Kalaliikidest esineb (2007) linaskit, haugi, kokre, mudamaimu, roosärge, särge. Varem on esinenud ahvenat, ent see liik on järve ummuksissejäämiste järel 1990. aastail kadunud. Pärast kopra asumist järve pole järv enam ummuksisse jäänud. Eesti järvede loend Küünimõtsa järvest Kalapeedias.
Liuskurlased

Liuskurlased ehk vesijooksiklased (ka vesilutikad; Gerridae) on putukate sugukond lutikaliste alamseltsist. Liuskurlased elutsevad vee pindkilel. Nende tagumised jalad on väga pikad ja need tagavad kiire liikumise (jooksmise), kuni 1,5 m/s. Liuskurlaste jalad ei märgu. Erinevalt vesivaksikutest toetuvad nad veepinnale nelja jalaga. Eesjalad on neil lühikesed ja spetsialiseerunud saagi püüdmiseks. Nende jalad on kaetud väikeste karvakestega, mis reageerivad veepinna võnkumistele, aidates nõnda kindlaks teha saaklooma asukoha. Paljudel perekondadel on tiivad. Nii vastsed kui valmikud on kiskjad, kelle põhitoidus on väiksemad putukad. Aquarius Eotrechus Gerris Halobates Limnogonus Limnoporus Metrobates Neogerris Rheumatobates Trepobates Eestis elab 8 liiki liuskurlasi. Aquarius najas (DeGeer, 1773) Aquarius paludum (Fabricius,1794) Gerris argentatus Schummel,1832 Gerris lacustris (Linnaeus, 1758) Gerris lateralis Schummel, 1832 Gerris odontogaster (Zetterstedt, 1828) Gerris thoracicus Schummel,1832 Limnoporus rufoscutellatus (Latreille, 1807) Coulianos, Carl-Cedric 2004. Annotated checklist and distribution of the true bugs (Hemiptera-Heteroptera) of Estonia. Proceedings of the Estonian Acadademy of Sciences, Biology, Ecology 54(2): 136–165.
Castilla–La Mancha

Castilla–La Mancha on Hispaania autonoomne piirkond. Piirkond on jagatud viieks provintsiks: Toledo provints, Ciudad Reali provints, Cuenca provints, Guadalajara provints ja Albacete provints. Instituto Nacional de Estadística
Ujurlased

Ujurlased (Dytiscidae) on mardikaliste seltsi kuuluv sugukond putukaid. Ujurlasi arvatakse olevat üle 160 perekonna üle 4000 liigiga. Ujurlased on lähedaselt seotud jooksiklastega. Ujurlastel on voolujooneline läikiv ja tugev keha. Nende tagajalad on lamenenud ja kohati kaetud pikkade karvadega, üldjuhul on need pikemad kui eesjalad. Paljude perekondade isastel on eesjalgade käppadel iminapataolised moodustised, mis hõlbustavad paaritumisel emastest kinnihoidmist. Ujurlaste suurus jääb vahemikku 0,2..3,8 cm. Nii vastsed kui valmikud on kiskjad, kelle peatoidus on kullesed, teod, limused jpt vee-elulised loomad. Dytiscus – ujur
Lääne-Eesti saarestiku biosfäärikaitseala

Lääne-Eesti saarestiku biosfääri kaitseala (inglise West Estonian Archipelago Biosphere Reserve) oli 1990–2006 tegutsenud looduse ja pärandkultuuri kaitse territoorium, mis kuulus UNESCO biosfäärikaitsealade hulka. Eesti valitsuse määrusega 27. detsembrist 1989 (mis jõustus 1. jaanuarist 1990) moodustati Lääne-Eesti saarestiku biosfääri kaitseala üldpindalaga 1 560 078 ha. Aastal 2002 moodustati kaitseala tegevuse koordineerimiseks Sihtasutus Biosfääri Programm, enne seda osales biosfääri kaitseala töös Eesti Vabariik. 17. augustil 2006 see määrus tühistati, kuid biosfäärikaitseala Hiiumaa, Saaremaa, Vormsi ja Läänemaa teabekeskused töötasid edasi. 2008. aasta lõpus täiendati säästva arengu seadust sätetega, mis sätestasid biosfääri programmiala definitsiooni, et tagada biosfääri kaitsealade jaoks vajalik õigusruum. Kaitseala asemel asus tegutsema Lääne-Eesti saarte biosfääri programmiala. Biosfääri programmiala on UNESCO programmiga Man and Biosphere haaratud ala haridus-, seire- ja uurimistöö korraldamiseks ning loodusvarade kaitse ja säästliku kasutamise ühitamiseks. Biosfäärikaitseala Hiiumaa keskust juhatanud Ruuben Post oli üks kaitseala peaideolooge. Estonia Maritima Trass, Hans; Kull, Kalevi; Lotman, Aleksei; Martin, Jüri; Reintam, Loit; Sammul, Marek 2007. Kas meil biosfääri kaitseala enam ei olegi? Postimees 12. detsember, lk. 15. Lääne-Eesti saarte biosfääri programmiala koduleht. Kokovkin, Toomas 2004. Kohtumispaik. Biosfääri kaitsealade kogemus maailmas ja Eestis, iseäranis Hiiumaal. Kärdla: Uurimiskeskus Arhipelaag.
Puisniit

Puisniit on puude ja põõsastega heinamaa ehk regulaarselt niidetava rohustuga hõre puistu. Puisniidu oluliseks omaduseks on suur liigirikkus. Puisniidud kujunesid inimese elupaikade ümbrusse juba üle 4000 aasta tagasi seoses puidu tarbimisega ning hiljem karjakasvatuse levimisega. Oma traditsioonilise ilme said Eesti puisniidud seoses vikati kasutuselevõtuga ja heinateo kultuuri kujunemisega arvatavasti 4.–7. sajandi paiku. Kuni 20. sajandi alguseni olid puisniidud põhilisteks ja levinumateks heinamaadeks Eestis. Koos hobuniidukite ja traktorniidukite kasutuselevõtuga ning sellele järgnenud intensiivpõllumajanduse perioodiga asendusid puisniidud enamasti lagedate (puude ja põõsasteta) heinamaadega. Eriti väärtuslikuks teeb puisniidud nende suur liigirikkus. Taimestiku väikeseskaalalise liigirikkuse poolest on Euroopa puisniitude kooslused ühed maailma liigirikkaimad. Näiteks Laelatu puisniidul on kirjeldatud kuni 76 taimeliiki ruutmeetri kohta ja Vahenurme puisniidul 74 liiki ruutmeetri kohta. Puisniitude kaitsega tegeleb Eestis teiste seas Pärandkoosluste Kaitse Ühing. Eesti kaitsealuste puisniitude hulgas on Laelatu puisniit, Nedrema puisniit, Tagamõisa puisniit, Vahenurme puisniit, Koiva puisniit, Allika puisniit jt. Neist suurim ja külastajaile hästi sobiv on Nedrema puisniit. lamminiit parkmets Aruküla puisniit Loode tammik Mädapea tammik Viita puisniit Tiina Talvi ja Tõnu Talvi. Poollooduslikud kooslused. Kaitse ja hooldus Põllumajandusministeerium, Viidumäe–Tallinn, 2012. Toomas Kukk; Kalevi Kull 1997. Puisniidud. Estonia Maritima 2: 1–249. Kull, Kalevi; Kukk, Toomas; Lotman, Aleksei 2003. When culture supports biodiversity: The case of wooded meadow. In: Roepstorff, Andreas; Bubandt, Nils; Kull, Kalevi (eds.) 2003. Imagining Nature: Practices of Cosmology and Identity. Aarhus: Aarhus University Press, 76–96. pdf Hendrik Relve 2006. Kuidas mõõta puisniidu nägemisest saadud rõõmu? Loodusesõber 3. Teave puisniitudest Pärandkoosluste Kaitse Ühingu lehel Ulvar Käärt. Miljonid toetuskroonid pole suutnud puisniitusid päästa, Eesti Päevaleht, 1. detsember 2008
Sõudurlased

Sõudurlased (Corixidae) on lutikaliste alamseltsi kuuluv putukate sugukond. Sõudurlasi on teada umbes 33 perekonda 550 liigiga. Sõudurlased sarnanevad kehaehituselt väga selgsõudurlastega. Sõudurlaste keha on lamenenud ja kuni 1,3 cm pikk. Sõudurlased asustavad aeglase vooluga ja seisuveekogusid, kus nad ujuvad oma pikkade tagajalgadega, mis on varustatud ujumiskarvadega, põhja lähedal. Perekond Arctocorisa Arctocorisa germari Perekond Callicorixa – vöötjalg Callicorixa praeusta Callicorixa wollastoni Perekond Corixa – hiidsõudur Corixa dentipes – harilik hiidsõudur Perekond Cymatia – soosõudur Cymatia bonsdorffii – suur soosõudur Cymatia coleoptrata – väike soosõudur Perekond Glaenocorisa Glaenocorisa propinqua Perekond Hesperocorixa – tumesõudur Hesperocorixa linnaei Hesperocorixa sahlbergi Perekond Micronecta – pisisõudur Micronecta minutissima Micronecta poweri Perekond Paracorixa – ebasõudur Paracorixa concinna Perekond Sigara – sõudur Sigara distincta Sigara falleni Sigara fossarum Sigara hellensii Sigara lateralis Sigara limitata Sigara longipalis Sigara semistriata Sigara striata
Eesti Mesinike Liit

Eesti Mesinike Liit (lühend EML) on 1992. aastal asutatud Eesti mesinike erialaorganisatsioon. Liit annab välja kuus korda aastas ilmuvat ajalehte Mesinik ning korraldab mesinduse õppepäevi üle Eesti. Suuremad EML korraldatavad üritused on sügisesed ning kevadised mesinduspäevad, mis toimuvad Jänedal ja kestavad reeglina kaks päeva. Suviti korraldab EML Eesti mesinduse suurüritust, üleriigilist mesinduspäeva. Aasta mesinik Eesti Mesinike Liit
Alain Badiou

Alain Badiou (sündinud 17. jaanuaril 1937 Rabatis Marokos) on prantsuse filosoof. Koos Giorgio Agambeni ja Slavoj Žižekiga on Badiou kontinentaalfilosoofia postmodernismivastase koolkonna tähtis tegelane. Ta püüab avaldada olemist, tõde ja subjekti niisugusel kujul, mis tema sõnul ei ole postmodernistlik, kuid pole ka lihtsalt modernismi kordamine. Poliitiliselt on Badiou vasakpoolne, ta on marksist ja kommunist. Badiou õppis Pariisi eliitkoolis Louis XIV lütseumis ja seejärel 1957–1961 eriti mainekas ülikoolis École Normale Supérieure'is. 1963. aastal sai ta Reimsis lütseumiõpetajaks. Sel ajal hakkas ta romaane kirjutama ja tema esimene romaan "Almagestes" ilmus 1964. Badiou oli noorena poliitiliselt väga aktiivne. Ta oli 3. aprillil 1960 asutatud Ühinenud Sotsialistliku Partei asutajaliige. See erakond oli väga aktiivne võitluses Alžeeria dekoloniseerimise eest. Üliõpilaste 1968. aasta ülestõus tugevdas tema äärmusvasakpoolset maailmavaadet ja sel ajal osales ta sõjalistes rühmitustes. Näiteks oli ta üks neist, kes 1969 asutas Prantsusmaa Marksistlike-Leninistlike Kommunistide Liidu. 1967 asus ta tööle uurimisrühmas, mille organiseeris kommunistlik filosoof Louis Althusser. Teda mõjutas tugevalt Jacques Lacan. Ta sai filosoofiaajakirja Cahiers pour l'Analyse toimetuse liikmeks ja kaastööliseks. See ajakiri oli mõjukas, kuigi seda ilmus aastail 1966–1969 ainult kümme numbrit. 1969. aastal sai Badiou Pariisi VIII ülikooli õppejõuks. Selles ülikoolis astus ta ägedasse intellektuaalsesse väitlusse kaasõppejõudude Gilles Deleuze'i ja Jean-François Lyotardiga, kelle filosoofilisi töid ta pidas teadusliku marksismi haiglaslikeks kõrvalekalleteks. Kui 1980. aastail marksismi ja psühhoanalüüsi populaarsus vähenes, avaldas ta tehnilisemaid ja abstraktsemaid filosoofilisi töid, näiteks "Subjekti teooria" (1982), kuid ta ei öelnud Althusserist ja Lacanist iialgi lahti ning ka tema viimase aja töödes pole haruldased pooldavad vihjed marksismile ja psühhoanalüüsile. Teoses "Olemine ja sündmus" ("L'être et l'événement", 1988) arendab ta teesi, et matemaatika on ontoloogia. Tõekäsitluses ühendab ta kunsti, armastuse, poliitika ja teaduse tõe. Margus Vihalema Pariisi Ülikoolis kaitstud doktoritöö on valminud Badiou juhendamisel. Éloge de l'Amour, Paris: Flammarion 2009, ISBN 978-2-08-123301-0. Margus Vihalem. etis.ee
Dissotsiatsioon

Dissotsiatsioon ehk dissotsieerumine (ladina sõnast dissociāto 'eraldamine, lahutamine') on mitmetähenduslik sõna: dissotsiatsioon on mõiste keemiast, mis tähendab mingi välisteguri mõjul molekulide lagunemist väiksemateks molekulideks või teisteks väiksemateks osadeks. Eristatakse kolme dissotsiatsiooni tüüpi: elektrolüütiline dissotsiatsioon termiline dissotsiatsioon fotokeemiline dissotsiatsioon dissotsiatsioon on mõiste bioloogiast, mis tähendab mõnede bakterikolooniate välisvormi muutumist teiseks vormiks. dissotsiatsioon on mõiste psühholoogiast. Dissotsiatsioonimäär
Jakob von Uexküll (ökopoliitik)

Carl Wolmar Jakob von Uexküll (sündinud 19. augustil 1944 Uppsalas) on ökopoliitik, filantroop, ajakirjanik, tõlkija ja filateeliaekspert. Ta on õppinud Oxfordi Ülikoolis. Erialaks poliitika ja keskkonnakaitse, on ta mitme rahvusvaheliste keskkonnapoliitilise organisatsiooni asutajaid, Euroopa Parlamendi liige 1984–1989. 1980. aastal rajas ta niinimetatud alternatiivse Nobeli auhinna – õige elamisviisi auhinna (rahvusvaheline nimekuju: Right Livelihood Award) ja 1992. aastal Eesti Taassünni auhinna. 2007. aastal rajas ta Maailma Tuleviku Nõukoja (World Future Council). 2001 – Maarjamaa Risti III klassi teenetemärk 2014 – Illis Quorum Ta on Jakob Johann von Uexkülli pojapoeg, Gösta von Uexkülli poeg, Thure von Uexkülli vennapoeg. Jakob von Uexküll sai Maarjamaa Risti III klassi ordeni Jakob von Uexkülli kõne Puhtus 9. septembril 1989. Eesti Loodus 3: 196–197, 1991. Uexküll J. v. 1994. The Estonian Path to the Green Future. Eesti tee rohelisse tulevikku (Aulaloeng 6. september 1994). Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus. Uexküll J. v. 1995. Eesti tee rohelisse tulevikku. Eesti Loodus 1: 7–10. Tiivel, Toomas; Kareva, Doris; Kull, Kalevi (toim.) 2000. Oma maa vaim: Eesti Taassünni auhind 1993–1997. The Spirit One's Own Country: Estonian Renaissance Award 1993–1997. Tallinn: Varrak, 79 lk. Kui tulevikul on tähtsust (Doris Kareva intervjuu Jakob Uexkülliga) Sirp 14. aprill 2006 Vaimne kasv asendab majanduskasvu (intervjuu Jakob Uexkülliga) Eesti Loodus 6, 2007 "Jakob von Uexküll: maailm vajab uut lugu" Postimees, 25. oktoober 2008 "Jakob von Uexküll ja Maailma Tuleviku Nõukoda" Bioneer, 5. september 2008 Loov vaprus, säästlik väärikus. Kalevi Kull, Toomas Tiivel ja Doris Kareva vestlevad Jakob von Uexküllist. Sirp, 16. august 2024.
Thure von Uexküll

Karl Kuno Thure von Uexküll (15. märts 1908 Heidelberg – 29. september 2004 Freiburg) oli saksa arstiteadlane ja semiootik, Jakob von Uexkülli poeg. Thure von Uexkülli erialaks olid sisehaigused, meditsiinisemiootika ja psühhosomaatiline meditsiin. Ta oli aastatel 1955–1966 Giesseni ja 1966–1977 Ulmi ülikooli professor. Aastatel 1989–1992 pidas ta semiootikaloenguid Tartu ülikoolis. Ta täiustas ja viimistles oma isa töid biosemiootika alal ning avaldas neid. 1994 Tartu Ülikooli audoktor 2001 Maarjamaa Risti V klassi teenetemärk Der Sinn des Lebens (with Jakob von Uexküll). Godesberg: H.Küpper (1947). Der Mensch und die Natur. Grundzüge einer Naturphilosophie. Bern: Francke (1953). Grundfragen der psychosomatischen Medizin. Hamburg: Rowohlt (1963). Signs, Symbols and Systems. In: T. Sebeok, R. Posner (Hg): A semiotic Landscape. Den Haag, Paris, New York (1974), 487–492. Lehrbuch der psychosomatischen Medizin. Urban und Schwarzenberg, München; Wien; Baltimore (1979) Die Umweltlehre als Theorie der Zeichenprozesse. In: Th v. Uexküll (Hg): Kompositionslehre der Natur. Biologie als undogmatische Naturwissenschaft; ausgewählte Schriften. Frankfurt, Berlin, Wien: Ullstein (1980) Semiotics and medicine. In: Semiotica 38 (1982), 3/4: 205–215. Semiotics and the problem of the observer. In: Semiotica 48 (1984), 3/4: 187–195. Zeichen und Realität als anthroposemiotisches Problem. In: Oehler, Klaus (Hrsg.): Zeichen und Realität. Tübingen, Stauffenburg-Verlag (1984), 1: 61–72. Medicine and Semiotics. In: Semiotica, 61 (1986), 3/4: 201–217. Die Wissenschaft von dem Lebendigen. In: Perspektiven der Philosophie. Neues Jahrbuch (1987), 13: 451–461. Theorie der Humanmedizin. Grundlagen ärztlichen Denkens und Handelns. (with Wolfgang Wesiack): München: Urban und Schwarzenberg (1988) Naturwissenschaft als Zeichenlehre. In: Merkur (1989), 43: 225–234. Die Bedeutung der Semiotik für die Medizin. In: P. Rusterholz, M. Svilar (Ed). Welt der Zeichen - Welt der Wirklichkeit, Berner Universitätsschriften, Band 38, Verlag Paul Haupt (1993), 38: 85–100. Endosemiosis. (together with Werner Geigges und Jörg Hermann) In: Semiotica, (1993), 96, 1/2, 5–51. Biosemiose. In: R.Posner, K. Robering, T. Sebeok (Ed.). Semiotik. Berlin, New York: Walter de Gruyter, (1997), 447–457. Endosemiose. In: R. Posner, K. Robering, T. Sebeok (Hg.). Semiotik. Berlin, New York: Walter de Gruyter, (1997), 464–487. Psychosomatic Medicine. München: Urban & Schwarzenberg (1997). Theorie der Humanmedizin (with Wolfgang Wesiack). München: Urban & Schwarzenberg (1998). "Tartu Ülikooli audoktorid". Tartu Ülikool. Vaadatud 13. detsembril 2022. Kalevi Kull; Jesper Hoffmeyer 2005. Thure von Uexküll 1908–2004. Sign Systems Studies 33(2): 487–494. Otte, Rainer 2001. Thure von Uexküll: Von der Psychosomatik zur Integrierten Medizin. Göttingen: Vandenhoeck & Ruprecht.
Heinrich Friedrich Simon Unterberger

Heinrich Friedrich Simon Unterberger (29. detsember 1810 Riia – 8. juuni 1884 Tartu) oli baltisaksa loomaarstiteadlane. Oli Tartu Veterinaariakooli õppejõud ja aastatel 1858–1882 direktor. Ta uuris veiste katku ja teisi nakkushaigusi.
Alexander Martin Unterberger

Alexander Martin Unterberger (23. juuli 1827 Riia – 9. september 1875 Tartu) oli baltisaksa loomaarstiteadlane. Ta uuris tuvi solget ja kanamunade mikrofloorat.
Andreas Unterberger

Andreas Unterberger (sündinud 2. jaanuaril 1949 Viinis) on Austria ajakirjanik. Ta on Wiener Zeitungi peatoimetaja.
Christof Unterberger

Christof Unterberger (sündinud 28. oktoobril 1970 Bregenzis) on Austria tšellist ja helilooja. http://www.christofunterberger.com/
Uhta

Uhta on linn Venemaal Komi Vabariigis, Uhta linnaringkonna keskus. Asub Uhta jõe ääres. Kuni 19. sajandini tegelesid piirkonna elanikud peamiselt karjakasvatuse ja jahipidamisega. Naftat leiti piirkonnast juba 15. sajandil. Uhta jõe ja tema lisajõgede kallastel hakati vähesel määral naftat tootma juba 1520. aastatel. 1745 uuris piirkonda geoloog Tšerepanov, kes püüdis leida piirkonna peamist naftasoont. Nähtavasti tema tööde põhjal asutas Arhangelski geoloog Prjadunov piirkonda esimese naftatootmisettevõtte, mis kiirelt vahetas kaks korda omanikku. Ettevõtte aastane naftatoodang kõikus 0,1 tonnist 1749 0,86 tonnini 1758, erandiks 1767. aasta, mil toodeti 3,6 tonni naftat. 1868 hakati rajama puurauke. Aastail 1872–1873 ulatus puurauk juba 52,9 m sügavusele. Peamiselt kasutati naftat Petšora jõel ja Põhja-Jäämerel sõitvate laevade kütusena, kuid näidiseid saadeti kaubandus-tööstusnäitustele, muuseumidesse ja ülikoolidesse. 1907 hakkasid piirkonnas naftat puurima ka teised ettevõtjad ja asutati naftatöötlusettevõtted. 1918 kogu naftatööstus natsionaliseeriti. Uhta asula rajasid 21. augustil 1929 OGPU poolt väljasaadetud: poliitilised, kriminaal- ja pisikurjategijad, kulakud, väljasaadetud, nende valvurid ja vabatahtlikud. Esimeses ekspeditsioonis oli 125 inimest, juba samal aastal järgnesid uued sunnitööliste rühmad. Kehtestati 12-tunnine tööpäev ilma puhkepäevadeta. Ametlikes dokumentides nimetati seda laagrit OGPU ekspeditsiooni baasiks. Samal aastal rajati esimesed puuraugud ja järgmisel aastal algas nafta suuremahuline tootmine. Hakati rajama 260 km pikkust maanteed Ust-Võm–Uhta, samuti raudteed Kotlas–Vorkuta. 1932 valmisid elektrijaam ja kool. 1936. aastaks oli asulas juba tehnikum, klubi-teater (näitlejateks olid vangid), park vabaõhulavaga, kaubamaja, staadion, söökla, võõrastemaja, veevarustus, kanalisatsioon ja raadiovõrk. Alates 1931. aastast anti laagris välja ajalehti, aga 1937. aasta lõpul suleti kõik 6 ajalehte ja 1 ajakiri, mida laagris välja anti. 27. oktoobril 1936 algas näljastreik, mis kestis 132 päeva ning millega nõuti 8-tunnist tööpäeva, normaalset toitlustamist ja poliitvangude eraldamist kriminaalkurjategijatest. Võimud vastasid karmide repressioonidega: kuni 1938. aastani lasti laagrites maha 1865 inimest. 26. oktoobril 1938 pidid laagrivõimud asula juhtimise üle andma tsiviiladministratsioonile. Linnaõiguste saamiseni 1943. aastal oli asula nimi Tšibju. Suured nafta- ja gaasimaardlad asuvad linnast lõunas. Uhta on suur tööstuslinn, peamised tööstusharud on nafta-, puidu- ja metallitööstus. Uhta elanikest on komisid alla 1 protsendi. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 4. märts 2016. Vaadatud 29. juulil 2012.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Linna koduleht
354

354. aasta Sajandid: 3. sajand - 4. sajand - 5. sajand Aastakümned: 300. aastad 310. aastad 320. aastad 330. aastad 340. aastad - 350. aastad - 360. aastad 370. aastad 380. aastad 390. aastad 400. aastad Aastad: 349 350 351 352 353 - 354 - 355 356 357 358 359 ... ... ...
355

355. aasta Sajandid: 3. sajand - 4. sajand - 5. sajand Aastakümned: 300. aastad 310. aastad 320. aastad 330. aastad 340. aastad - 350. aastad - 360. aastad 370. aastad 380. aastad 390. aastad 400. aastad Aastad: 350 351 352 353 354 - 355 - 356 357 358 359 360 ... ... ...
356

356. aasta Sajandid: 3. sajand - 4. sajand - 5. sajand Aastakümned: 300. aastad 310. aastad 320. aastad 330. aastad 340. aastad - 350. aastad - 360. aastad 370. aastad 380. aastad 390. aastad 400. aastad Aastad: 351 352 353 354 355 - 356 - 357 358 359 360 361 ... ... ...
357

357. aasta Sajandid: 3. sajand - 4. sajand - 5. sajand Aastakümned: 300. aastad 310. aastad 320. aastad 330. aastad 340. aastad - 350. aastad - 360. aastad 370. aastad 380. aastad 390. aastad 400. aastad Aastad: 352 353 354 355 356 - 357 - 358 359 360 361 362 ... ... ...
358

358. aasta Sajandid: 3. sajand - 4. sajand - 5. sajand Aastakümned: 300. aastad 310. aastad 320. aastad 330. aastad 340. aastad - 350. aastad - 360. aastad 370. aastad 380. aastad 390. aastad 400. aastad Aastad: 353 354 355 356 357 - 358 - 359 360 361 362 363 ... ... ...
359

359. aasta Sajandid: 3. sajand - 4. sajand - 5. sajand Aastakümned: 300. aastad 310. aastad 320. aastad 330. aastad 340. aastad - 350. aastad - 360. aastad 370. aastad 380. aastad 390. aastad 400. aastad Aastad: 354 355 356 357 358 - 359 - 360 361 362 363 364 ... ... ...
360

360. aasta Sajandid: 3. sajand - 4. sajand - 5. sajand Aastakümned: 310. aastad 320. aastad 330. aastad 340. aastad 350. aastad - 360. aastad - 370. aastad 380. aastad 390. aastad 400. aastad 410. aastad Aastad: 355 356 357 358 359 - 360 - 361 362 363 364 365 ... ... ...
Castilla-León

Castilla-León on Hispaania autonoomne piirkond. Piirkond jaguneb üheksaks provintsiks: Ávila provints, Burgose provints, Leóni provints, Palencia provints, Salamanca provints, Segovia provints, Soria provints, Zamora provints ja Valladolidi provints. Ribera del Duero https://www.ine.es/jaxiT3/Datos.htm?t=2853