laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
PK

PK võib olla: püstolkuulipilduja A. T. rööpnimi PK, Mihhail Kalašnikov konstrueeritud kuulipilduja Pakistani ISO 2-täheline kood poolkaitsja lühend jalgpallis .pk on Pakistani Interneti tippdomeen
Fast Fords Estonia

Fast Fords Estonia on Eesti Fordi-huviliste klubi, mis tegutseb 2003. aastast netifoorumina ja 2007. aasta teisest poolest MTÜ-na. Klubi ühendab Fordi-huvilisi inimesi teadmiste ja oskuste vahetamiseks ning korraldab kogunemisi ja võistlusi. Liikmeid on umbes 2000. Klubi koduleht Kiirete Fordide foorum
Peet Kask

Peet Kask (sündinud 21. veebruaril 1948) on eesti füüsik, politoloog ja poliitik. Lõpetas Tartu Riikliku Ülikooli füüsika erialal 1971. Kaitses väitekirja 1975. Õppis politoloogiat Columbia Ülikoolis 1993–1994. Töötas Keemilise ja Bioloogilise Füüsika Instituudis selle loomisest kuni aastani 1990. Tema uurimisvaldkond on ühe molekuli tundlikkusega fluorestsentsipõhised detekteerimismeetodid. Ta on üks suurema patentide arvuga teadlasi Eestis. Paljud uurimistulemused leidsid rakendust Saksa ettevõtte Evotech-Technologies toodetes. 2006. aasta lõpus ostis USA ettevõte PerkinElmer, mille tooteportfelli kuulusid NSV Liidu ja USA vahelise külma sõja aegsed CIA spioneerimissatelliidid ja kosmoseteleskoobi Hubble'i peegel, Saksa omanikelt ettevõtte Evotech-Technologies täies mahus ära. Kaubamärk "Evotec-Technologies" jäi Saksa omanikele, kuid intellektuaalomand, kaasa arvatud patendid, liikusid PerkinElmeri valdusse. Omanikevahetuse üleminekuperioodi lõpp oli 2007. aasta detsember. PerkinElmer omandas ettevõtte Evotech-Technologies ostuga peamiselt kaks tooteportfelli: konfokaalmikroskoopiaga seotud riistvara ja konfokaalmikroskoopidega saadud piltide analüüsitarkvara. Analüüsitarkvara peamine projekt kandis nime Acapella. Ta kirjutas alla 40 kirjale. Ta oli Eesti Kongressi ja Eesti Vabariigi ülemnõukogu liige 1990–1992 ning Põhiseaduse Assamblee liige 1991–1992. Ta oli üks Rahvarinde ideolooge, samuti Rein Taagepera kampaaniajuht presidendivalimistel 1992. aastal. Ta oli Wellesto liige. Ta on avaldanud demokraatia mehhanisme tutvustavaid artikleid. Kask, Peet 1988. Tühjadest laikudest demokraatias. Looming 3: 366–369. Kask, Peet 1996. Institutional development of the parliament of Estonia. The Journal of Legislative Studies 2(1): 193-212. Kask, Peet 2010. Millist jalga lonkab Eesti demokraatia. Postimees (Arvamus, Kultuur), 6. märts, lk 6–7. Saarts, Tõnis; Kask, Peet 2022. Kuidas kaitseb end liberaalne demokraatia? Sirp, 13. mai lk 4–6. 2002 Riigivapi V klassi teenetemärk 2006 Riigivapi III klassi teenetemärk
Eesti Korpus

Eesti Korpus võib tähistada: Eesti Relva-SS korpus 8. Eesti Laskurkorpus 22. Eesti Territoriaalne Laskurkorpus
Aho-dong

Aho-dong on asula Põhja-Koreas Lõuna-Hwanghae provintsis Paekch'ŏni maakonnas Lõuna-Korea piiri ääres. Asula keskus on piirist 7 km põhja pool.
Bodø vald

Bodø vald on vald Norras Nordlandi maakonnas. Valla keskus on Bodø linn. 07459: Alders- og kjønnsfordeling i kommuner, fylker og hele landets befolkning (K) 1986 - 2023
Meie mees Havannas

"Meie mees Havannas" on Graham Greene'i romaan. See ilmus esimest korda Heinemanni kirjastusel detsembris 1958. Raamatust on välja loetud Fulgencio Batista kukutamise ning 1962. aasta raketikriisi ennustusi. Romaani idee tuli Greene'il Tallinnas, mida ta külastas 1934. aastal. Esialgu pidi tegevus aset leidma Tallinnas, kuid pärast sõda viis Greene tegevuse üle natsionaalsotsialismi ajastust üle külma sõja õhustikku, et lugu saaks olla naljakas. Augustis 1941 asus Graham tööle Briti salaluures (Secret Intelligence Service). Seal sai ta teada kaksikagent Garciast Lissabonis, kes söötis Saksamaale ette valeinformatsiooni, teeseldes, et tal on agendid mitmel pool Inglismaal, ning mõeldes relvajõudude liikumised ja operatsioonid kaarte ja muid abimaterjale kasutades ise välja. Garcia oli romaani peategelase Jim Wormoldi prototüüp. Romaani tegevus toimub Kuubal mõni aeg enne seda kui Fidel Castro kukutas Fulgencio Batista režiimi. Tolmuimejaid valmistava firma esindaja, Suurbritannia kodakondsusega James Wormold (Jim Wormold), kellel on oma pood, tutvub oma poes Briti luureteenistuse töötaja Hawthorne'iga, kes värbab ta raha eest luureagendiks. Wormoldi abikaasa on ta ammu maha jätnud, asudes oma armukesega elama USA-sse. Wormold elab koos oma 17-aastase tütre Millyga. Agendiks hakkab Wormold selleks, et täita oma tütre soove, sealhulgas hobuse ost, milleks tal muidu raha ei jätku. Samuti tahab ta tütart Šveitsi õppima saata. Wormold hakkab agente välja mõtlema, esitades agentidena väljamõeldud inimesi ning inimesi, keda ta teab ainult nimepidi. Aastal 1959 lavastas Carol Reed romaani järgi filmi "Meie mees Havannas", kus peaosa mängis Alec Guinness. Stsenaariumi kirjutas Graham Greene ise. Clive Francis on kirjutanud romaani põhjal näidendi, mille esietendus oli 23. augustil 2007 Guildfordis Yvonne Arnaud' Teatris. Graham Greene. Meie mees Havannas, Eesti Päevaleht, 2008, ümbrise esikülje volt John le Carré: The Tailor of Panama (1996; romaan, mis on inspireeritud "Meie mehest Havannas") Ivo Juurvee: "Meie mees Havannas või nende mees Tallinnas". Eesti Ekspress, 14. juuli 2005. Peeter Olesk: "Romaaniülikool: Graham Greene "Meie mees Havannas". Eesti Päevaleht, 25. aprill 2008.
Vågani vald

Vågani vald on vald Norras Nordlandi maakonnas. Asub Lofootidel. Vågani kirik 07459: Alders- og kjønnsfordeling i kommuner, fylker og hele landets befolkning (K) 1986 - 2023 Vågani koduleht norra keeles
Keegel

Keegel ehk veeremäng on mäng, milles veeretatakse kuule mööda siledat rada. Harilikult on mängu eesmärk võimalikult palju kurikaid maha ajada. Eestis on moodustatud Eesti Veeremängude Liit ning meistreid selgitatakse kahes mänguliigis: bowling'us (10 kurikaga) ja sportkeeglis (9 kurikaga). Bowling Petank Mölkky Kurn Kurling Murukeegel Eesti Veeremängude Liit Mustamäe keegel http://mustamaekeegel.ee/
August Torma

August Johannes Torma VR I/3 (kuni 25. maini 1940 August Johannes Schmidt; 19. veebruar 1895 Voltveti vald – 12. märts 1971 London) oli Eesti diplomaat. 1914. aastal lõpetas Torma kuldmedaliga Pärnu Poeglaste Gümnaasiumi. Aastatel 1914–1916 õppis ta Peterburi ülikooli ajaloo-keeleteaduskonnas ja 1924–1928 Tartu ülikooli õigusteaduskonnas. Aastatel 1916–1917 oli ta Esimeses maailmasõjas, 1917–1918 sõjavangis Austrias, 1918–1919 teenis Arhangelskis Briti Põhjakorpuse staabis, kus oli üks Eesti leegioni asutajatest. Aastatel 1919–1921 oli ta Eesti Vabariigi sõjaväeline esindaja, 1921–1923 chargé d'affaires Leedus. Aastatel 1923–1927 oli ta välisministeeriumi poliitilise osakonna juhataja, 1924–1925 chargé d'affaires Pariisis ja Brüsselis ning 1926. aastal Moskva saatkonna nõunik. Aastatel 1927–1931 välisministri abi. Aastatel 1931–1934 saadik Itaalias ja Šveitsis ning alaline esindaja Rahvasteliidu juures, 1934–1971 saadik Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigis. Ta oli ainus 1940. aastal ametis olnud Eesti saadik, kes säilitas diplomaadi staatuse asukohamaa valitsuse silmis ja kontrolli saatkonnahoone üle, ehkki Johannes Vares, Eesti NSV Peaminister, Vabariigi Presidendi ülesannetes vabastas ta 25. juulil 1940 saadiku ametist Londonis. Vabadusristi I liigi 3. järk Eesti Punase Risti mälestusmärgi II järgu I aste, 1929 Kotkaristi I klassi teenetemärk, 1936 EÜSi auvilistlane, 1970 Stockholmi Eesti Meeskoori auliige "Saadik A. Torma 60-aastane". Vaba Eestlane = Free Estonian. 19.02.1955. Vaadatud 17.01.2019. 772. Vabariigi Presidendi käskkiri nr. 188., Riigi Teataja, nr. 81, 26 juuli 1940 Auvilistlased EÜS Eesti Entsüklopeedia, 14. köide (Eesti elulood), Eesti Entsüklopeediakirjastus, Tallinn 2000, lk 545 Tiina Tamman, "The making of an officer-diplomat: August Torma's early years" – Baltic Security and Defence Review. 11 / Baltic Defence College. Tartu, 2009. ISSN 1736-3772. Pp. 114–132 Tiina Tamman, "August Torma – sõdur, saadik, salaagent". Argo, Tallinn 2011, 392 lk; ISBN 9789949466412 Wall Street Journal: Balti saatkonnad Inglismaal sirbi ja vasara varjutuses. Eesti Päevaleht, 20. jaanuar 1971, nr. 5, lk. 1 ja 8. A. Torma suri. Londoni-saatkonna juhiks E. Sarepera. Eesti Päevaleht, 17. märts 1971, nr. 21, lk. 1. Tiina Tamman, "August Torma arhiivi saatus" – Kultuur ja Elu 2008, nr 4, lk 56–59
Nikolai Kaasik

Nikolai Kaasik (ka Nikolai Kasik; 22. september 1900 Kuressaare – 25. mai 1950 Stockholm) oli Eesti diplomaat. Ta lõpetas 1919. aastal Saaremaa Eesti Segagümnaasiumi. Seejärel õppis ta 1919. aastal Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonnas ja aastatel 1920–1923 Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas. Aastal 1928 kaitses ta tööga "Ulgumere politsei" mag jur väitekirja, aastal 1933 tööga "Le contrôle en droit international" dr jur väitekirja. Ta oli EÜS Põhjala vilistlane. Aastatel 1919–1920 võttis ta osa Vabadussõjast. Ta oli aastatel 1923–1925 ja 1927–1928 teaduslikuks stipendiaadiks Eestis, aastatel 1925–1927 teaduslikuks stipendiaadiks Pariisis. Aastatel 1931–1933 oli ta Rockefelleri fondi teaduslikuks stipendiaadiks Genfis, Viinis, Göttingenis ja Haagis. Aastatel 1928–1931 ja 1933–1944 oli ta Tartu Ülikooli õigusteaduskonna rahvusvahelise õiguse õppejõud. 9. mail 1934 nimetas riigivanem Konstantin Päts ta Tartu Ülikooli majandusõiguse dotsendiks. Aastast 1938 oli ta adjunktprofessor, aastast 1941 erakorraline professor. Aastatel 1942–1944 oli ta Tartu Ülikooli majandusteaduskonna dekaan. Lisaks oli ta aastatel 1936–1940 Välisministeeriumis poliitilise osakonna direktor ja alates 15. juunist 1940 välisministri abi kohuste täitja. Lahkus aastal 1944 Rootsi. Rootsis olles töötas ta aastatel 1945–1950 Avaliku ja Rahvusvahelise õiguse Instituudis arhiiviassistendina. Tal on töid rahvusvahelise õiguse ja majandusõiguse alalt. 1939 Valgetähe III klassi teenetemärk Vilistlased. Kuressaare Hariduse Kooli veebisait. http://www.ra.ee/dgs/browser.php?tid=68&iid=110700242289&img=era0031_005_0000332_00394_t.jpg&tbn=1&pgn=20&prc=20&ctr=0&dgr=0&lst=2&hash=6e3583bd824016ed25d61ede1c3d40e9 Nikolai Kaasik Eesti biograafilises andmebaasis ISIK TÜ üliõpilased
Elmar Kirotar

Elmar Johann Kirotar VR II/3 (22. aprill 1899 Loona vald – 17. september 1985 Solna, Rootsi) oli Eesti diplomaat. Elmar Kirotar. Mis saab edasi?: Päevik 1931–1940. Akadeemia, 2007, nr. 9 Vabadusristi II liigi 3. järk, 1920 Teenetemärkide kavalerid Elmar Kirotar Eesti biograafilises andmebaasis ISIK Ohvitseride andmekogu Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944
Johannes Kõdar

Johannes Elmar Kõdar (21. august 1900 Kuressaare – 14. november 1941 Sevurallagi vangilaager, Sverdlovski oblast, Venemaa) oli Eesti diplomaat. Ta on lõpetanud 1919. aastal Saaremaa Eesti Segagümnaasiumi. 1938 Valgetähe III klassi teenetemärk Vilistlased. Kuressaare Hariduse Kooli veebisait. Eesti kommunismiohvrid 1940–1991
Oskar Öpik

Oskar Eugen Öpik (Norras elades Oskar Øbik; pseudonüüm Oskar Mamers; 8. juuni 1895 Kunda, Virumaa – 20. november 1974 Armagh, Põhja-Iirimaa) oli Eesti diplomaat. Ta õppis aastatel 1906–1914 Tallinna Nikolai I Gümnaasiumis, 1914 Moskva Aleksei sõjakoolis ja 1924–1933 Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas. Akadeemiliselt oli ta Korporatsioon Rotalia liige. Aastast 1915 sõdis ta Venemaa sõjaväes Galiitsia rindel, oli seejärel sõjavangis Saksamaal ja Austrias ning aastatel 1917–1918 Punase Risti kaudu sõjainvaliidide laagris Taanis. Aastatel 1919–1920 osales ta Venemaa kodusõjas Murmanski rindel ja Ida-Karjalas vene valgete kindral Eugen Milleri Põhjaarmees. Alates 1921. aastast oli ta Eesti Välisministeeriumi teenistuses, aastatel 1923–1926 poliitilise osakonna büroojuhataja, 1927–1928 chargé d'affaires Kaunases, 1928–1931 Moskva, 1931–1933 Berliini ja 1934–1936 Pariisi saatkonna nõunik. Aastatel 1936–1938 oli ta saadik Kaunases, 1938–1939 välisministri abi, 1940. aastal saadik Pariisis. Oskar Öpik oli viimane Eesti Vabariigi saadik, kes esitas oma volitused enne Eesti okupeerimist ja annekteerimist Nõukogude Liidu poolt (6. juunil 1940). Surres oli ta ka viimane Eesti saadiku ametis olnud isik (enne teda, 3. aprillil 1973, oli eelviimase endise saadikuna surnud Heinrich Laretei). 1942. aastal tuli ta Eestisse, 28. jaanuaril 1943 nimetati ta senisest kohtudirektori abi ametist Eesti Omavalitsuse kohtudirektoriks. Pärast Teist maailmasõda elas ta Prantsusmaal, Norras ja Hispaanias, pärast oma norralannast abikaasa surma Põhja-Iirimaal vend Ernst Öpiku juures. Talle anti Prantsusmaa Auleegioni ohvitseri orden 1937. aastal. Oskar Mamers. "Kahe sõja vahel". Stockholm, EMP, 1957 Oskar Mamers. "Häda võidetuile!". Stockholm, EMP, 1958 Oskar Öpik (Oskar Mamers). "Teekond, mis algas Kundas". Tallinn, Oil Shale, 1997 Sajandi eesti perekond. Kirju Oskar Öpiku arhiivist. Viimsi, Aade, 2017 Tema vennad olid Ernst, Armin ja Paul Öpik ning õde oli Anna Öpik. Tema abikaasa oli aastatel 1918–1923 taanlanna Gerda Plaugmann (1890–1945) ja alates 1928. aastast norralanna Eldri Næss (1907–1973). "Eesti Välisteenistuse biograafiline leksikon 1918–1940" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 23. august 2011. Vaadatud 28. mail 2011. Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944 Eesti biograafiline andmebaas ISIK Geni Valdo Einmann, Öpikute pere ajalukku kadunud paradiis, Virumaa Teataja, 22. märts 2006
Jaan Kopvillem

Jaan Kopvillem (12. juuli 1885 – 13. mai 1956 Stockholm) oli Eesti diplomaat, keemik ja teadlane (Dr. Phil) Alghariduse omandas Soosaare vallakoolis ja Kolga-Jaani kihelkonnakoolis, lõpetas Tartu Õpetajate Seminari 1906, sooritas küpsuseksami Peterburis Esimese Kadetikorpuse juures 1912 ja seejärel õppis Riia Polütehnilise Instituudi keemiaosakonnas 1913–1915; õppis eksternina Imperial College of Science and Technology’s Londonis 1919–1921 ja töötas samal ajal Eesti saatkonnas Londonis. Lõpetas Leipzigi Ülikooli keemiateaduskonna 1925. Zürichi Tehnikaülikool 1925–1927; TÜ stipendiaat Imperial College of Science and Technology’s Londonis 1929–1930. dr. phil. nat 1927 (Zürichi Tehnikaülikool). Kolga-Jaani kihelkonnakooli juhataja 1906–1908; algkooliõpetaja Kuramaal 1908–1913; õpetaja Pärnus ja Pärnumaa volikogu ning maavalitsuse liige 1915–1918. Eesti välisdelegatsiooni sidemehena lahkus Eestist 1918, oli Eesti saatkonna sekretär Londonis 1918–1920 ja ühtlasi saatkonna diplomaatiline asjur 1920–1922; Eesti delegatsiooni peasekretär Rahvasteliidu Täiskogu istungil 1920 ja Eesti delegatsiooni juht Rahvasteliidu Praha kongressil 1922. TÜ õlikivide uurimise laboratooriumi keemiatehnoloogia assistant 1927–1930, 1932, dotsent 1932; TÜ tehnikaosakonna/teaduskonna dotsent 1934–1936; keemilise tehnoloogia professor 1935/1936 ja tehnikateaduskonna dekaan. TTÜs 1936–1944: keemiaosakonna keemilise tehnoloogia erakorraline professor 1936–1938, korraline professor 1938–1944 ja keemilise tehnoloogia laboratooriumi juhataja; keemiaosakonna juhataja 1936–1937; keemia- ja mäeteaduskonna dekaan 1938–1939; üliõpilaskonna kuraator 1940; õlikivide uurimise laboratooriumi juhataja 1941–1944. Teise maailmasõja ajal 1944. aastal põgenes Rootsi. Kontserni AB Höganäs-Billesholm uurimiskeskuse juhtiv keemik 1945–1953; Rootsi Metsandusinstituudi keemik 1953–1956. Põlevkivisaaduste töötlemine ja kasutamine; bituumeni omadused ning superfosfaatmenetlus. Avaldas keemiaalaseid artikleid "Eesti Entsüklopeedias" (1932–1937) ja kirjutisi tehnikakõrgharidusest. Oli Eesti õlitööstuse rajajaid; Riigi Põlevkivitööstuse nõukogu liige ja nõunik 1933–1940; Akadeemilise Keemia Seltsi ja Eesti Keemia Seltsi liige; Insenerikoja keemiasektsiooni ja tehnilise hariduse korraldamise toimkonna liige 1935–1940; Loodusvarade Instituudi nõukogu liige ja orgaanilis-keemilise tehnoloogia sektsiooni juhataja 1937–1940; Eesti Rahvusfondi ja Rahvusnõukogu asutajaid; Eesti Teadusliku Seltsi Rootsis asutajaid, abiesimees 1945–1956; Eesti Komitee Rootsis juhatuse liige. ÜS Livika vil, liige 1913. aastast, Rotary klubi liige. Valgetähe III klassi teenetemärk 1939 (TTÜ professor, dekaan). EBL TK, 1940; EKooliBL 1998; EE 2000, 14; ETBL 2005, 2; Eesti teadlased väljaspool kodumaad: biograafiline teatmik. Stockholm, 1984, lk 50; Tallinna Polütehniline Instituut 1936–1986. Tln, 1986, lk 70–71; Mägi, V. Minerva rüütlid. Tln, 2005, lk 234–242; Universtitas Tartuensis 1632–2007. Trt, 2007, lk 297, 357.
Karl Tofer

Karl Tofer (23. august 1885 Sindi – 31. detsember 1942 Solikamsk) oli Eesti diplomaat. Karl Tofer õppis Pärnu gümnaasiumis ja aastail 1905–1906 Riia Polütehnikumis. Riias astus ta ka üliõpilaskorporatsioon Vironia liikmeks. Kuni 1920. aastani töötas ta perekonnaettevõttes "Toferi Kaubamaja" Venemaal. 1920 Riia saatkonnas sekretär-asekonsul 1921 Berliini saatkonnas konsul 1923 välisministri abi ja 1927–1931 saadik Itaalias ja Ungaris (asukohaga Roomas) 1930–1932 saadik Poolas, Tšehhoslovakkias ja Rumeenias (asukohaga Varssavis) 1932–1933 välisministri abi 1933 saadik Moskvas 1. augustil 1936 määrati saadikuks Saksamaale ja Hollandisse (asukohaga Berliinis). 1939 – 5. juuli 1940 välisministri abi (kuni välisministeeriumist vabastamiseni) . Saksa Kotka teenetemärk, I klass (suurrist) – antud Saksa riigikantsleri poolt 24. oktoobril 1939, lubatud kanda Vabariigi Presidendi käskkirjaga 20. veebruarist 1940. Karl Tofer arreteeriti nõukogude võimu julgeolekuorganite esindajate poolt 1941. aastal ja ta suri 31. detsembril 1942 Solikamski vangilaagris Venemaal. "Korporatsioon Vironia liikmed". Kreutzwaldi sajand. 26. november 1906. Vaadatud 26. jaanuar 2023. "Mälestuskillud. Artiklite kogumik Eesti ja Saksamaa vaheliste diplomaatiliste suhete sõlmimise 85. ja taassõlmimise 15. aastapäevaks" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 28. juuni 2011. Vaadatud 24. septembril 2009.
Jüri Sammul

Jüri Sammul (28. august 1897 Uue-Võidu vald, Viljandimaa – 14. aprill 1942 Malmõž, Kirovi oblast) oli Eesti diplomaat. Võttis osa Vabadussõjast 2. jalaväepolgu koosseisus ja 2. diviisi staabis. Töötas 1921–1928 Üliõpilaslehe toimetajana. Jüri Sammul oli ka Korp! Sakala vilistlane. Jüri Sammul arreteeri NKVD poolt 14. juunil 1941 Tallinnas ja suri asumisel Nõukogude Liidus. Oli abielus Aino Kalmuga ja nende poeg Arne Kalm veetis oma elu paguluses, olles USA Lõuna-California eestlaste hulgas aktiivne. Auleegioni ordeni ohvitserikraad Mulla, Triin; Pillak, Peep; Trei, Jüri; Vilbiks, Heini (koostajad). Eesti välisteenistus. Biograafiline leksikon 1918-1991. Välisministeerium 2006. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 12. aprill 2019. Vaadatud 12. aprillil 2019.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
Marmara

Marmara ehk Marmara meri (türgi keeles Marmara või ka Marmara Denizi) on väike meri, mis lahutab Aasiat ja Euroopat. Vanad kreeklased kasutasid Marmara mere kohta nime Propontis (Προποντίς, -ίδος pro 'enne' + pontos 'Must meri'). Meri on seotud Egeuse merega Dardanellide väina kaudu ja Musta merega Bosporuse väina kaudu. Mere pikkus on umbes 280 km ja suurim laius 80 km. Pindala on 11 474 km². Suurim sügavus on 1264 meetrit. Mere keskmine sügavus on 300 meetrit. Vee maht Marmara meres 3500 km³. Marmara mere pinnakihtide soolsus on 20 kuni 26 promilli, sügavamal on aga soolsus 38 promilli. Marmara meri kujutab endast veidi väljavenitatud kujuga nõos asuvat veekogu. Pikitelge läbib merd sügavik. Mererannik on peamiselt mägine ning lõunas ja idas tugevasti liigendatud. Marmara mere kliima on pehme. Külmim kuu on jaanuar, kus vee keskmine temperatuur on 7 °C ja maksimaalseni tõuseb temperatuur augustis 23 °C. Aasta keskmine sademete hulk on 700–800 mm. Hüdroloogilise režiimi määrab ära veevahetus Musta ja Egeuse mere vahel. Olulised tegurid on nende kahe mere vee erinev tihedus, soolsus ja valitsevad tuuled, milleks on põhiliselt kirde ja edelatuuled. Neist suuremad Sahara kõrbest puhuv kuiv ja kuum tuul siroko, mille tagajärjel võib õhutemperatuur tõusta üle 40 °C. Euroopas puhuv külm mistraal toob aga kaasa jaheda ilma. Marmara meres tugevaid loodeid ei ole. Tõusu ja mõõna vahe on minimaalne, 1,5 kuni 2 päevase vahega, mille põhjuseks on enamasti tugevamad kirdetuuled. İstanbuli lähedal on looded tavalisest merevee tasemest umbes 35 cm. Kuulub tervikuna Türgile. Koos Dardanellide ja Bosporusega moodustab rahvusvahelise veetee Mustast merest Vahemerre, mille toimimise ja ohutuse eest Türgi vastutab.
Aleksander Hellat

Aleksander Hellat (20. august 1881 Tartu – 28. november 1943 Kemerovo oblast) oli Eesti poliitik ja diplomaat. Aleksander Hellat õppis paar aastat Peterburi Sõjaväemeditsiiniakadeemias, kuid valis siis juristi elukutse. 1909. aastal pärast Peterburi ülikooli lõpetamist alustas ta tööd vandeadvokaadi abina Riias. Peagi sai temast vandeadvokaat. Tallinna asus ta elama 1916. aastal, lülitus ühiskondlikku, või nagu siis öeldi, seltskondlikku ellu. Pärast Märtsirevolutsiooni 1917 valiti ta Tallinna miilitsaülemaks, sest tsaaripolitsei oli Venemaa Ajutise Valitsus poolt laiali saadetud. Tallinna miilitsaülema asetäitjaks oli August Liit. Jaanuaris 1918 vallandas Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee A. Hellati Tallinna miilitsaülema ametist. 24. veebruaril 1918 sai temast esimene Eesti Vabariigi aegne Tallinna miilitsaülem. Käsukirjaga nr 1, keelas miilitsaülem uulitsatel liikumise kella 21–6 ning kohustas punakaartlasi nende käes olevad relvad, laske- ja lõhkemoona miilitsajaoskondadesse ära andma. Relvastatud isikuist tohtisid tänavail liikuda ainult Omakaitse Seltsi liikmed ning Eesti polgu sõdurid. Vargad, röövlid ja vägivallatsejad tuli selle käsukirja kohaselt kuriteopaigal ilma armuta maha lasta. Ööl vastu 12. novembrit 1918 võtsid taas Tallinna miilitsaülemaks määratud Aleksander Hellat ja tema abi August Liit korrakaitseasutused Saksa okupatsioonivõimudelt üle. A. Hellat sai pelgalt viis päeva olla miilitsaülem, siis nimetati ta Tallinna linnapeaks. 3. juunist 1919 nimetati Aleksander Hellat Eesti vabariigi prokuröriks. Aleksander Hellat oli siseminister Jaan Tõnissoni esimeses valitsuses 18. november 1919 kuni 28. juuli 1920 ja välisminister Juhan Kuke valitsuses 21. novembrist 1922 kuni 2. augustini 1923 ning Jaan Teemanti kolmandas valitsuses alates 11. novembrist 1927 kuni 9. detsembrini 1927. Pärast Eesti okupeerimist 17. juunil 1940 alanud Eesti riigi- ja ühiskonnategelaste, ohvitseride, politseinike ja teiste arreteerimiste käigus vahistati ka A. Hellat 24. septembril 1940. Tallinnas 8. jaanuaril 1941 toimunud NKVD sõjatribunal mõistis ta mahalaskmisele, kuid NSV Liidu Ülemnõukogu Presiidium muutis surmaotsuse ja asendas selle 10 aasta pikkuse vangistusega. A. Hellat suri 28. novembril 1943 Kemerovo vangilaagris. Tema pojad olid arst Aleksander Hellat ja Toomas Hellat; vennad olid Eesti Vabariigi Välisministeeriumi poliitilise osakonna juhataja Herman Hellat ja Tallinna linnaarhitekt Georg Hellat, onu Venemaa keisririigi I Riigiduuma liige Karl Hellat. Irboska veretöö Jaan Tõnissoni esimene valitsus 18. november 1919 kuni 28. juuli 1920. Jaan Teemanti kolmas valitsus alates 11. novembrist 1927 kuni 9. detsembrini 1927. Ajavaod. Riigi mehed: Aleksander Hellat (ERR 2016) Üliõpilasorganisatsioonid poliitilise koolina., Akadeemia nr. 5/1937 Aleksander Hellat – esimene eestlasest politseiülem Tallinnas, Politseileht 31 Nimetused., Riigi Teataja, nr. 37, 13 juuni 1919
Voldemar Aders

Voldemar Aders (ka Vladimir; 25. veebruar 1895 Uuemõisa vald, Saaremaa – 19. aprill 1931 Käsmu küla, Palmse vald, Virumaa) oli Eesti diplomaat. Ta õppis aastatel 1907–1915 Kuressaare gümnaasiumis ja 1915–1916 Nikolai ratsaväe koolis Petrogradis. 1916–1917 osales ta Esimeses maailmasõjas Galiitsia rindel ohvitserina, 1918–1920 teenis ratsavägedes. 1920–1922 oli põgenikelaagris Rumeenias. Alates 22. augustist 1922 oli Aders välisministeeriumi ametnik. 1924–1925 õppis ta Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas. 1926–1931 oli ta Eesti aukonsuli sekretär Kiel-Holtenaus. Ta on maetud Käsmu kalmistule. Eesti välisteenistus. Biograafiline leksikon. 1918–1991 lk 35