laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Ciro Alegría

Ciro Alegría Bazán (4. november 1909 – 17. veebruar 1967) oli Peruu kirjanik, ajakirjanik ja poliitik. Ciro Alegría isa José Eliseo Alegría Lynch (1883–1945) ja ema María Herminia Bazán Lynch (1885–1926) olid omavahel nõod, õdede lapsed, kes mõlemad olid sündinud Peruus Huamachuco provintsis. 1930. aastal astus Alegría Ameerika Revolutsioonilisse Rahvaliitu (Alianza Popular Revolucionaria Americana). Ta vangistati mitu korda poliitilise tegevuse eest ning 1934. aastal saadeti ta pagendusse Tšiilisse. Tšiilist suundus ta Ameerika Ühendriikidesse, hiljem õpetas Puerto Rico ülikoolis ning viibis ka Kuubal. 1957. aastal naasis Alegría Peruusse. Ta astus president Fernando Belaúnde Terry parteisse Acción Popular ning valiti 1963. aastal Peruu saadikutekoja liikmeks. Alegría suri ajuverevalumi tagajärjel 17. veebruaril 1967. Paljud tema kirjutised avaldas pärast Alegría surma tema viimane abikaasa poetess Dora Varona. "La serpiente de oro" (1935, romaan; eesti keeles "Kuldmadu", tõlkinud Ruth Lias; Tallinn: Eesti Raamat, 1989) "Los perros hambrientos" ("Nälgivad koerad", 1939, romaan) "El mundo es ancho y ajeno" ("Maailm on lai ja võõras", 1941, romaan) "Duelo de caballeros" ("Rüütlite duell", 1962, 7 novelli ja 2 jutustust) Ricardo Mateo Durand, "Ciro Alegría ja Andide hingus". Raamatus: Ciro Alegría, "Kuldmadu". Tallinn: Eesti Raamat, 1989, lk. 3–22.
Ksenobiootikum

Ksenobiootikum (kreeka keeles xenos 'võõras', ingl k xenobiotic) kehale võõras aine ehk kehavõõras ühend ehk eksogeenne võõraine. Ksenobiootikumid on ravimid, raviained, saasteained, pestitsiidid,herbitsiidid, insektitsiidid, sünteetilised toidulisandid, kartsinogeenid jpt ained. Tsütokroom P450 ensüümid on tegevad ka eksogeensete võõrainete ehk ksenobiootikumide (sh ravimite jpm) biotransformatsioonis. Frank Hannemann, Andreas Bichet, Kerstin M. Ewen, Rita Bernhardt, Cytochrome P450 systems—biological variations of electron transport chains, Biochimica et Biophysica Acta (BBA) - General Subjects, Volume 1770, Issue 3, March 2007, Pages 330–344, http://www.sciencedirect.com/science/article/pii/S0304416506002133 Osaline veebiversioon (vaadatud (07.06.2013)
Tulimägi

Tulimägi ehk Ervu mägi on voorekujuline põhja–lõuna-sihiline kõrgendik Tartu maakonna Elva valla ja Rannu kihelkonna Ervu külas. Tulimäge on nimetatud hiieks ja pühaks mäeks ning seal kasvavat metsa pühaks metsaks. Mägi on olnud kohaliku rahva kooskäimise koht tänapäevani välja, jaanitulesid on mäel tehtud 1950. aastateni. Mäe absoluutne kõrgus on 99 m, suhteline kõrgus 30–40 m. Eesti entsüklopeedia. 12. köide: Eesti A–Ü. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2003, lk 611. Ahto Kaasik. Pühapaikade teejuht. Tallinn: Pegasus 2017, lk 86. Ahto Kaasik. Tulimäe ajaloost ja tänapäevast (2019): https://www.facebook.com/ahto.kaasik/posts/3520999077917593 Ahto Kaasik. Pilte ja märkmeid Tulimäest: https://www.facebook.com/media/set/?vanity=ahto.kaasik&set=a.3520984651252369 Ervu Tulimägi ja sõbrad: https://www.facebook.com/Ervu-Tulim%C3%A4gi-100944748121695 Tulimäe asukoht kaardil: https://goo.gl/maps/pArwAjg3KfA5KkdLA Tulimägi ja teised hiiepaigad kaardil: http://hiiepaik.ee/tegutse/kaardistamine/
Anne Velli

Anne Velli (sünninimi Anne Maisalu, õieti Anne Velli-Eenlo, varem Anne Sal-Saller; sündinud 28. juunil 1946 Tallinnas) on eesti laulja. Velli on lõpetanud Tallinna 39. Keskkooli ja on õppinud lapsena ka balletikoolis. Ta lõpetas flöödi erialal aastal 1968 Tallinna Muusikakooli (õpetajaks Kaljo West) ja aastal 1979 Tallinna Riikliku Konservatooriumi (Elmar Peäske klassis). Eesti Raadios esitas ta 7-aastaselt solistina lastelaulu „Mullu mina muidu karjas käisin”. Lauljakarjääri alustas Anne Velli aastal 1962 ansamblis Norma (Kustas Kikerpuu juhatusel), järgnesid aastatel 1966–1968 ansambel Collage ja 1969–1973 ansambel Laine. Ta oli populaarse telesaate "Horoskoop" solist 1969. aastal. Ta mängis flööti ja laulis aastatel 1968–1969 Eesti NSV Riikliku Filharmoonia orkestris Vana Toomas. Ansambliga Laine andis ta kontserte mitmel pool Nõukogude Liidus, Poolas, Tšehhoslovakkias, Bulgaarias ja Saksa DV-s. Eesti NSV Riikliku Filharmoonias töötas Anne Velli 1980. aastate lõpuni. Laule tema repertuaarist - "Sinine lina", "Kuu", "Veel on tore elada", "Vaikne öö", "Nukker kitarr", "Mina ise". 2003. aastal andis Velli välja CD "Sinine lina". Ta on kirjutanud laste laulumängude raamatu "Laulud ja mängud" (2005), mälestusteraamatu "Türkiissinine" (2012) ja muinasjuturaamatu "Lahedad loomad" (2022). Anne Velli õpetas flööti aastatel 1993–1997 Maardu Muusikakoolis. Ta on töötanud ka kooliõpetajana, huvijuhina, Kultuuripalee metoodikuna ja osakonna juhatajana, tütarlaste ansambli "Diana" juhina, laulusolistina, tantsuõpetajana, kontsertmeistrina jne. Aastast 1991 esines ta lastele omanimelise näitetrupiga ja aastast 1998 monoetendustega. Ta lasteshow`de nagu "Metsapere lustakad lood", "Tere, tere üle mere", "Eeslike Eedu", "Oleme ikka sõbrad" jt. stsenaariumide ja laulude autor ning esitaja. Tema eksabikaasa on Tõnu Sal-Saller, poeg on Hendrik Sal-Saller ja tütar Jana Arendi. Muusikuna ei paku mulle kahe noodi ja kolme duuri peale tehtud ühepäeva laulud suurt midagi. Vaadatud 17.12.2022. Sinine lina. Anne Velli aastas on 531 päeva. Eesti muusika biograafiline leksikon. 2. köide: N–Y. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2008, lk. 519. Naine nagu teater. Postimees, 4.aprill 2009. Anne Velli aastas on 531 päeva. Kodutohter, 8. november 2017. Lauljatar Anne Velli peab siirast esinemist ülitähtsaks ... Raadio Elmar.
Johannes Võerahansu muuseum

Johannes Võerahansu muuseum (ka: Võerahansu kodu(loo)muuseum) on Rapla vallas asuv muuseum. Muuseum avati 1993. aastal Tõnumaa taluhoones, mis oli kunstnik Johannes Võerahansu sünnikoht. http://www.sirp.ee/archive/2002/08.02.02/Uudis/uudis1-1.html (vaadatud 16.07.2013)
Volgasakslaste ANSV

Volgasakslaste ANSV oli haldusüksus Vene NFSV-s aastatel 1924–1941. Moodustati 1918–1924 eksisteerinud Volgasakslaste Töörahva Kommuunist. Hõlmas volgasakslaste kompaktsed asualad Volga jõe kaldal. Volgasakslaste ANSV likvideeriti 28. augustil 1941 Stalini käsul ja volgasakslased küüditati Kasahstani. Vabariigi ala liideti Saratovi oblastiga. Sakslaste organiseeritud ümberasumine Saksamaalt Venemaale toimus 18. sajandil, kui saksa päritolu Venemaa keisrinna Katariina II soovis asustada Venemaa keskosa kohalikku põllumajandust edendavate asunikega. 1763. aasta 22. juulil andis keisrinna Katariina II välja manifesti, milles kutsus välismaalasi asuma elama Venemaale Volga jõe ääres asuvatele asustamata maa-aladele. Ümberasumise soodustamiseks kuulutas keisrinna välja asunikele järgmised soodustused: tasuta transport Venemaale; õigus asuda elama kohalikest eraldatud kolooniatena; tasuta maa ja vajadusel maksuvaba laenu andmine elamise loomiseks; usuvabadus ning õigus ehitada oma kirikuid, millest tulenes ka õigus rajada oma koole; kohalik omavalitsus; vabastus sõjaväe- ja riigiteenistusest; õigus lahkuda Venemaalt igal ajal; ülaltoodud vabadused olid ka garanteeritud asunike järglastele alatiseks. Asunike Venemaale kutsumine langes kokku Euroopas ja Saksamaa vürstiriike laastanud Seitsmeaastase sõja lõpuga, mil toimus sakslaste emigratsioon ka Ameerikasse. Esimesed saksakeelsete asunike kolooniad moodustusid Volga jõe ääres aastatel 1764–1767. Vene-Türgi sõja tulemusena vallutas Venemaa territooriumid Ukrainas ja Mustast merest põhja pool, kuhu samuti asustati asunikke. Sama kordus Krimmi poolsaare ja Bessaraabia hõivamisel, kuhu suunati saabuvaid koloniste. Uutesse piirkondadesse elama asuvatele kolonistidele avaldas 1803. aastal kutse elama asumiseks ka Katariina II pojapoeg keiser Aleksander I, kuid kolonistidele seati täiendavaid nõudeid, et vältida nn õnneotsijate saabumist Venemaale. Asunikelt nõuti 1804. aastast täiendavate tingimustena, mis piirasid Katariina II esmaseid lubadusi: asunikud pidid omama vara või majapidamiskraami vähemalt 300 kuldna väärtuses, omama käsitöö- või põllumajandusoskusi ning olema perekonnainimesed. Üksikuid inimesi vastu ei võetud. 19. sajandi teisel poolel keiser Aleksander II poolt alustatud venestamispoliitika tulemusel tühistati 1871. aastal saksa asunikele antud eriõigused. Kolonistide õigused ja kohustused võrdsustati kohalike talupoegadega. 1874. aastal hakati ka saksa päritolu koloniste esmakordselt värbama Venemaa keisririigi sõjaväkke. Pärast Venemaa keisri poolset lubaduste rikkumist siirdus osa volgasakslasi Ameerikasse, kuid osa jäi Venemaale ning leppisid kujunenud olukorraga. 1914. aastal alanud Esimeses maailmasõjas osalesid volgasakslased mobiliseerituina Venemaa keisririigi sõjaväes sõjategevuses, kuid osa volgasakslasi deporteeriti ka kaugetesse Siberi piirkondadesse. 1941. aastal alanud Teise maailmasõja alguses deporteeriti volgasakslased ÜK(b)P KK poolt 2. augustil vastu võetud dekreedi alusel 28. augustil 1941 Kasahstani (vt ka "Küüditamised Nõukogude Liidus"). ANSV rahvuslik koosseis 1939. aastal
Saku pruulikoda

Saku pruulikoda on Sakus asuv ajalooline pruulikoda, mis taasavati 2003. aastal. Hoones asuvad praegu pubi-muuseum ja seminariruumid. Aastatel 1909–1992 toodeti hoones õlut. https://web.archive.org/web/20130621022247/http://www.pruulikoda.ee/main.php/1/0 (vaadatud 16.07.2013) Pruulikoja koduleht (vaadatud 16.07.2013)
Humanitaaruuringute Akadeemia

Humanitaaruuringute Akadeemia (vene keeles Академия гуманитарных исследований) on Venemaa üks paljudest teadusakadeemiatest, mis tekkisid 1990ndail pärast Nõukogude Liidu lagunemist. Akadeemia asutati aastal 1995 Moskvas kui mittetulunduslik eraõiguslik teadusasutus. Akadeemia tegeleb alus- ja rakendusuuringutega humanitaar- ja sotsiaalteaduste eri valdkondades, sealhulgas filosoofia, ajaloo, ökoloogia, psühholoogia, sotsioloogia, eetika, konfliktoloogia, kulturoloogia, politoloogia, demograafia ja õigus-, haridus- ja majandusteaduse ning veel mõnes vallas. Akadeemia teeb koostööd Venemaa Teaduste Akadeemiaga ja teiste teadusasutuste, ministeeriumide ja muude riiklike struktuuridega. Akadeemial on arvukalt osakondi, sealhulgas filosoofia-, õigus-, sotsioloogia ja politoloogia, kulturoloogia-, psühholoogia-, konfliktoloogia-, ajaloo-, ajakirjandus-, loodusvarade ja keskkonnakaitse ning majandusteaduste osakond. Akadeemial on osakond ka Kreekas. Akadeemial on mitu instituuti (sealhulgas ökoloogiainstituut ja humanitaarhariduse instituut), muid teadus- ja õppeasutusi ning kirjastus. Humanitaaruuringute Akadeemia ühendab tuntumaid humanitaar- ja sotsiaalteadlasi. Akadeemia liikmeskonda on valitud üle 100 teadlase, neist rohkem kui 40 inimest välisriikidest, sealhulgas Ameerika Ühendriikide, Suurbritannia, Prantsusmaa, Saksamaa, Itaalia, Kreeka, Šveitsi, Hollandi, Sloveenia, Hiina, Lõuna-Korea, Vietnami ja mitme SRÜ riigi teadlasi. Juri Afanasjev, ajaloolane D'Arco Silvio Avalle, kirjanduskriitik ja filoloog Sergei Averintsev, filoloog, kulturoloog ja kultuuriajaloolane Natalia Avtonomova, filosoof ja tõlkija Jean Baudrillard, postmodernistlik kultuuriteoreetik Vladimir Bibler, filosoof, kulturoloog ja kultuuriajaloolane Remi Brague, filosoof Andrei Brušlinski, psühholoog Carlos Castaneda (Carlos Castañeda), kultuuriantropoloog ja kirjanik Hans-Georg Gadamer, kontinentaalfilosoof Mihhail Gasparov, klassikaline filoloog, tõlkija, kirjandus- ja värsiteadlane, Tartu-Moskva semiootikakoolkonna liige Leonid Geller, kirjanduskriitik, kirjandusajaloolane ja -kriitik André Green, psühhoanalüütik Stanislav Grof, psühholoog ja psühhiaater Aron Gurevitš, ajaloolane, mediavist ja kulturoloog Kurt Karl Rudolf Hübner, filosoof Eleazar Meletinski, filoloog, folklorist ja kultuuriajaloolane Dmitri Obolensky, ajaloolane, mediavist, bütsantsoloog, kirikuajaloolane ja filoloog Riccardo Picchio, lingvist ja slavist Valeri Podogra, filosoof Paul Ricœur, filosoof Richard McKay Rorty, filosoof Mihhail Rõklin, filosoof ja tõlkija Ihor Ševčenko (Igor Ševtšenko), bütsantsoloog Boriss Uspenski, filoloog, Tartu-Moskva semiootikakoolkonna peamisi esindajaid Академия гуманитарных исследований (vene keeles) Академия гуманитарных исследований ajakirja "Философские науки" koduleht (vene keeles)
Marie Osmond

Olive Marie Osmond (sündinud 13. oktoobril 1959 Ogdenis USA-s) on ameerika laulja, näitleja ja nukudisainer. Marie Osmond IMDb-s Marie Osmond IBDb-s Marie Osmond – ametlik koduleht Marie Osmond – Osmondite perekonna koduleht Marie Osmondi nukud – Marie Osmond Dolls News Marie Osmond Getting Divorced – People Magazine, 30. märts 2007 Marie Osmond sings Paper Roses for Kilmarnock fans, BBC News, 1. veebruar 2013
Vladimir Kuznetsov

Vladimir Kuznetsov (vene keeles Кузнецов Владимир Павлович; sündinud 28. juulil 1945 Primorje krais) on Eesti ehitusjuht ja poliitik. Ta sündis Venemaal Primorje krais Mihhailovka rajoonis Grigorjevka asulas sõjaväelase perekonnas. Pärast keskkooli lõpetamist töötas ta ehitustel, omandades mitu ehituseriala. Ta lõpetas Leningradi Ehitusinseneride Instituudi. Pärast kõrgkooli lõpetamist töötas ta Narvas ehitustel meistrina, töödejuhatajana ja insenerina. 1980. aastatel töötas ta Narva Remondi-Ehitusvalitsuses peainsenerina. Aastatel 1990–1992 oli ta Eesti Vabariigi Ülemnõukogu saadik. 1999. aastal oli ta aktsiaseltsi Kreenholmi Elamuvalitsus direktor. Ta oli aastatel 1978–1991 NLKP liige. 17. augustist 1999 on ta Keskerakonna liige. Ta kandideeris 1999. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel Keskerakonna nimekirjas Narva linnavolikokku, sai 712 häält ning osutus valituks. 2002. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel kandideeris ta Keskerakonna nimekirjas Narva linnavolikokku, sai 116 häält ning ei osutunud valituks. "Нарвский Рабочий" 27. veebruar, 1990. lk. 2 http://www.vvk.ee/varasemad/k99/kandidaadid/3147.html
Poolus

Geograafiline poolus on kujuteldav punkt, kus Maa pöörlemistelg lõikub tema pinnaga. Geograafilisi poolusi on kaks – põhjapoolus ja lõunapoolus. Poolused asuvad ekvaatorist 90° kaugusel teine teisel pool ekvaatorit. Seega on geograafiliste pooluste koordinaatideks vastavalt 90° N ja 90° S. Põhjapoolusele jõudis esimesena 1908. aastal Frederick Cook või 1909. aastal Robert Peary ja lõunapoolusele 1911. aastal Roald Amundsen. Maa magnetpoolus
Nikolai Zolin

Nikolai Zolin (vene keeles Золин Николай Петрович; sündinud 21. detsembril 1947 Oudovas) on Eesti tekstiilitööstuse juht ja poliitik. Ta sündis aastal 1947 Oudovas töölisperekonnas. Ta asus aastast 1964 tööle Kreenholmi Manufaktuuris, kus ta oli lukksepa õpilane ja meistri abiline. Ta lõpetas aastal 1978 Leningradi Tekstiiliinstituudi. Pärast instituudi lõpetamist töötas ta manufaktuuris meistrina, tsehhi ülemana ja Joala vabriku asedirektorina. Aastatel 1990–1992 oli ta Eesti Vabariigi Ülemnõukogu saadik. Ta kuulus aastani 1991 NLKP ridadesse. 1. augustist 2002 kuulub ta Eestimaa Ühendatud Rahvapartei/Konstitutsioonierakonna/Eestimaa Ühendatud Vasakpartei ridadesse. Ta kandideeris 1993. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel valimisliidu "Narva Ametühingute Keskuse nimekirjas", ta sai 683 häält ning ta osutus valituks; 1995. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel kandideeris ta Keskerakonna nimekirjas Narva linnavolikokku, ta sai 240 häält ning ta ei osutunud valituks; 1999. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel Keskerakonna nimekirjas Narva linnavolikokku, sai 40 häält ning ta ei osutunud valituks. 2002. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel kandideeris ta valimisliidu "Elujõud" nimekirjas Narva linnavolikokku, sai 42 häält ning ta ei osutunud valituks.
Kaja Kärner

Kaja Kärner (sündinud 5. septembril 1953 Tallinnas) on eesti raadioajakirjanik. Ta on lõpetanud Tallinna 46. Keskkooli. Tartu Riikliku Ülikooli lõpetas ta filoloogi-toimetajana ning ajakirjanduse vallas on ta end koolitanud kursustel nii kodu- kui ka välismaal. 1973. aastal osales Kaja Kärner Eesti Raadio teadustajate konkursil. Valituks osutusid tema ja Uno Kaupmees. Pärast konkurssi olid tema raadiotöö juhendajateks Aksel Küngas, Elfriede Ilves, Aino Ripus, Endel Padrik jt. Esimene töökoht oli Kaja Kärneril raadiofonoteegis, teadustajana töötas ta aastatel 1981–1992, seejärel ka toimetajana. 1996. aastast on ta ametis ühiskonnaelusaadetes. Poliitika- ja päevakajalisi teemasid käsitleb ta Vikerraadio "Reporteritunnis", samuti osaleb hommikustel vestlustel "Vikerhommikus". Kaja Kärneri saadete loetelu ja teemade ring on olnud väga lai, siia kuuluvad autorisari Kajalood", "Aiatark", "Uudis+", "Keskkööprogramm", "Argipäev", "Muusikaline tund", "Tegija" jt. 2012. aasta algul oli raadioeetris Kärneri toimetatud viieosaline saatesari "Stereoraadio. Katsesaatest raadiokanalini", mis tähistas 50 aasta möödumist esimesest stereofoonilisest katsesaatest Eesti Raadios (ühtlasi ka terves tollases Nõukogude Liidus). Margus Allikmaa: "Kaja Kärner on säilitanud huvi ja avatuse vist pea kõigi eluvaldkondade suhtes ja tema multiteemalisus ei päädi hetkekski ebaprofessionaalsusega. Alati valdab ta teemat ja tema küsimused peidavad sügavamaid teadmisi või vähemalt paremat ettevalmistust kui paljudel saatekülalistel." Kaja Kärner: "Mulle tundub, et see on niisugune üks pikk tööpäev olnud. Ma olen teinud just nagu ühte pikka saadet, kus kogu aeg vahelduvad esinejad, vahelduvad teemad, aga mille põhitõde või põhisõnum on vahendada elu kuulajale ..." Kärner on olnud ka Raadio Vaba Euroopa lepinguline autor. 2016. aastal oli Kaja Kärner Eesti hüdrograafialaeva Kaja ristiemaks. 2012 – Hea Sõna auhind 2013 – Valdo Pandi nimeline ajakirjanduspreemia 2017 – Valgetähe V klassi teenetemärk 2019 – Selge Kõneleja auhind 2023 – Kuldmikrofon Kaja Kärner nõuab eneselt raadios erapooletust. postimees.ee, 5. september 2005. Kuldmikrofon 2023 laureaat on Kaja Kärner. info.err.ee, 18. detsember 2023. Kaja Kärner pälvis Valdo Pandi nimelise ajakirjanduspreemia, Vikerraadio, 31. mai 2013 Kaja Kärner: see kõik on olnud üks pikk tööpäev. 60pluss.postimees.ee, 19. detsember 2016. "Galerii: Vikerraadio saatejuht Kaja Kärner on VTA uue aluse "Kaja" ristiema" ERR menu, 25. aprill 2016 Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). Selged kõnelejad 2021 Eesti Vaegkuuljate Liit, 11. jaanuar 2022 https://menu.err.ee/1609197934/galerii-kuldmikrofoni-palvis-kaja-karner Helina Piip. Näidenditest luuleni: Vikerraadio toimetaja Kaja Kärner räägib oma lemmikraamatutest. ohtuleht.ee/naine, 7. oktoober 2022. Sulev Oll. "50 aastat raadiotööd: Kaja Kärneri nimi on juba kvaliteedimärk!" maaleht.delfi.ee, 14. august 2023.
Taraba osariik

Taraba on Nigeeria 1. järgu haldusüksus (osariik) riigi idaosas. Piirneb lõunas Kameruniga. Osariigi põhjaosa läbib Benue jõgi. Suuremad jõed on veel Donga, Taraba ja Ibi. Osariik eraldati Gongola osariigist 1991. aastal. Jaguneb 16 omavalitsusalaks. Suurim linn ja pealinn on Jalingo. Peamine majandusharu on põllumajandus. Kasvatatakse kohvi, teed, maapähkleid, puuvilla, maisi, riisi ja sorgot. Kariloomadest on arvukalt veiseid, lambaid ja kitsi.
Fire

"Fire", Jimi Hendrixi laul, mida on kaverdanud Red Hot Chili Peppers "Fire", Kasabiani laul "Fire", Lacuna Coili laul "Fire", Bruce Springsteeni laul "Fire", U2 laul
Fire (Bruce Springsteeni laul)

"Fire" on Bruce Springsteeni laul, mille ta kirjutas 1977. aastal ning mille tuntuim singliversioon pärineb 1978. aastast ansamblilt The Pointer Sisters. Springsteeni enda esituses ilmus lugu singlina ja seda kontsertversioonis alles 1987. aastal. Plaadil on see ilmunud ka veel näiteks Robert Gordoni ja Shakin' Stevensi esitatuna. Kontsertidel on lugu esitanud veel ka näiteks Cher, Tom Jones ja Enrique Iglesias. Eesti keeles pealkirjaga "Teesklus" on lugu kuulunud Rock Hoteli repertuaari. Laulu kirjutas Bruce Springsteen oma iidoli Elvis Presley tarbeks ning lähetaski loo talle. Paraku Elvis suri enne kui lugu temani jõudis.
Hozumi Shigeto

Hozumi Shigeito (穂積 重遠; 11. aprill 1883 – 29. juuli 1951) oli jaapani õigusteadlane.
Rabenemine

Rabenemine ehk füüsikaline murenemine (inglise physical weathering) on kivimite mehaaniline väiksemaiks osadeks lagunemine. Rabenemine koos porsumise ehk keemilise murenemisega moodustab murenemise. Kuigi rabenemist ja porsumist mõistetena eristatakse, toimuvad need protsessid käsikäes, kusjuures rabenemine on porsumisest palju vähem oluline kivimeid murendav tegur. Rabenemine võib toimuda, kui näiteks kivimite pragudes külmub vesi või kasvavad soolakristallid. Porsumine Murenemine
Romeo ja Julia (täpsustus)

"Romeo ja Julia" või "Romeo & Julia" on mitme teose pealkiri: "Romeo ja Julia" on William Shakespeare'i näidend "Romeo ja Julia" on Charles Gounod' ooper "Romeo ja Julia" on Sergei Prokofjevi ballett "Romeo ja Julia" on 1908. aasta Itaalia film "Romeo ja Julia" on 1908. aasta USA film "Romeo ja Julia" on 1912. aasta Itaalia ja Prantsusmaa film "Romeo ja Julia" on 1968. aasta film "Romeo ja Julia" (originaalpealkiri "Romeo + Juliet") on 1996. aasta film, mille peaosades on Leonardo DiCaprio ja Claire Danes. "Romeo ja Julia" on Andrus Kiviräha näidend "Romeo & Julia" on muusikal "Romeo & Julia" on Terminaatori album
Andreas Kalkun

Andreas Kalkun (sündinud 28. aprillil 1977) on Seto folklorist, luuletaja ja muusik, kes uurib setode laule ja usundit. Andreas Kalkun lõpetas 2000. aastal Tartu Ülikooli eesti ja võrdleva rahvaluule erialal ja jätkas seejärel õpinguid samas magistrantuuris. Tema magistriväitekirja teema oli "Seto naiste eluloolaulud. Autobiograafiad ja utoopiad" (juhendajad Kristin Kuutma ja Paul Hagu). 2011. aastal sai ta doktorikraadi, väitekirja teema oli "Seto laul eesti folkloristika ajaloos. Lisandusi representatsiooniloole" (juhendaja Kristin Kuutma). Aastatel 1999–2004 oli Kalkun projektitäitja Eesti Kirjandusmuuseumi Eesti Rahvaluule Arhiivis ning on septembrist 2005 on ta töötanud Eesti Kirjandusmuuseumi etnomusikoloogia osakonnas, algul assistendina, siis teadurina ning alates 2013. aastast vanemteadurina. Aastatel 2013–2019 töötas ta teadurina ka Helsingi Ülikooli juures. Aastatel 2020–2021 oli ta Tartu Ülikooli humanitaarteaduste ja kunstide valdkonna eesti ja üldkeeleteaduste instituudis seto keele ja kultuuri teadur. Andreas Kalkun laulab Tartu seto meestelaulukooris Liinatśuraq ning ansamblis Ütsiotsõ. Kontratenorina on ta esitanud ka barokkmuusikat vanamuusikaansambli Grupeto koosseisus. Ta on kuulunud kirjandusrühmitusse Erakkond ning osalenud 1997. aastal koos Kristiina Ehini, Mehis Heinsaare, Kalju Kruusa ja teistega Erakkonna luulekogus "Üheksavägine". 2016 Eesti folkloristika aastapreemia Andreas Kalkun on muusik Mari Kalkuni nõbu. "CV: Andreas Kalkun". Eesti Teadusinfosüsteem. Vaadatud 8. august 2022. Andreas Kalkun Eesti Teadusinfosüsteemis Andreas Kalkun "Pihtivad naised. Seto naiste eluloolaulud" Folklore
Baltic Tremolo

Baltic Tremolo on Eesti, Läti ja Leedu akordioniste ühendav orkester. Baltic Tremolo peakorter asub Abja-Paluojal. Orkestri tugikeskused Leedus on Šiauliai Kunstide Gümnaasium ja Lätis Limbaži muusikakool, Eestis veel ka orkestri sünnilinn Pärnu. Kollektiiv on esinenud on lisaks Eestile veel Lätis, Leedus, Soomes, Poolas, Tšehhis, Rootsis ja Itaalias. Muu hulgas on orkester pälvinud peaauhinna Itaalias Lancianos 25.–29. oktoobril 2012 toimunud rahvusvahelisel festivalil "Citta di Lanciano". Kollektiiv sai alguse 2001. aastal Pärnus, kui akordionistid Venda Tammann ja Valdo Värk asutasid Eesti muusikakoolide õpilastest koosneva kollektiivi nimega Noored Akordionistid. 2005. aastast hakati korraldama Pärnu rahvusvahelist akordionimuusika festivali. Tekkisid sõprussidemed Läti ja Leedu akordionistidega ning 2009. aastal moodustatigi rahvusvaheline akordioniorkester Baltic Tremolo. Dirigentideks said Šiauliai konservatooriumi õpetaja Maryte Markevičiene Leedust, Limbaži muusikakooli direktor Viktor Nikandrov Lätist ja Abja Muusikakooli õpetaja Valdo Värk Eestist. 2017. aastast on Läti dirigent Riia akordioniõpetaja Anita Rieksta. Baltimaade ühine akordioniorkester Baltic Tremolo tähistab 20. sünnipäeva. Head Uudised, 23. august 2021. Jaan Lukas "Akordioniorkester Baltic Tremolo pälvis Itaalias peapreemia" Delfi, 5. oktoober 2012 Valdo Värk "Akordionistid panid Mulgimaa helisema". Sakala, 2. august 2012 Baltic Tremolo "Meenutades". Youtube'is Baltic Tremolo esinemine. Lancianos 2012. aastal, portaal VKontakte