Vaimude Tants

Vaimude Tants (Kado keeles : Nanissáanah, nimetatakse ka 1890. aasta vaimude tantsuks või Kummituste Tantsuks) on tseremoonia, mis on kaasatud arvukatesse põlisameeriklaste uskumuste süsteemidesse. Põhja-Paiute vaimse juhi Wovoka (ümbernimetatud Jack Wilson) õpetuste kohaselt ühendab õige tantsu harjutamine elavaid surnute vaimudega, toob vaimud nende nimel võitlema, lõpetab Ameerika läänesuunalise laienemise ja toob rahu, Ameerika põlisrahvaste heaolu ja ühtsus kogu piirkonnas. Vaimude tantsu aluseks on ringtants, traditsiooniline indiaanlaste tants. Vaimude tantsu harrastas esmakordselt Nevada Põhja-Paiute'd 1889. aastal. See tava levis suures osas Ameerika Ühendriikide lääneosast, jõudes kiiresti California ja Oklahoma piirkondadesse. Kui Vaimude tants levis oma algallikast, sünteesisid erinevad hõimud rituaali valikulisi aspekte oma tõekspidamistega. Vaimude tantsu on seostatud Wovoka ennustusega koloniaalekspansiooni lõpetamisest, kuulutades samas põlisameeriklaste puhta elu, ausa elu ja kultuuridevahelise koostöö eesmärke. Vaimude tantsu liikumist arvati olevat kaasa aidanud Lakota vastupanule assimilatsioonile Dawesi seaduse alusel. Lakota variatsioon kummitustantsust kaldus millenarianismi poole, uuendus, mis eristas lakota tõlgendust Jack Wilsoni algsetest õpetustest. Kado hõim harrastab vaimude tantsu ka tänapäeval. USA praeguses Nevada osariigis Mason Valleys elavaid põhja-paiuteid tunti Ameerika avastamise ajal kui Tövusidökadö. Põhja-Paiute kogukond elas sel ajal elatusmudelist, mis hõlmas kalapüüki, ulukite küttimist ning seedermänniseemnete ja juurte (nt Cyperus esculentus) otsimist. Tövusidökadö kaldus järgima erinevaid vaimseid juhte ja kogukonna organisaatoreid. 1869. aastal korraldas Paiute mees Hawthorne Wodziwob nägemuse avaldamiseks kogukonna tantsude sarja. Ta rääkis reisist surnute maale ja lubadustest, mida hiljuti surnud hinged on talle andnud. Nad lubasid naasta oma lähedaste juurde kolme-nelja aasta jooksul. Wodziwobi hõimukaaslased võtsid selle nägemuse vastu, tõenäoliselt tänu tema mainekale tervendaja staatusele. Ta kutsus rahvast üles tantsima ühist ringtantsu, nagu pidude ajal kombeks. Ta jätkas selle sõnumi kuulutamist kolm aastat kohaliku "ilmaarsti" Tavibo, Wovoka isa, abiga. Enne Wodziwobi usuliikumist tabas hõimu 1867. aastal laastav kõhutüüfuse epideemia. See ja teised Euroopa haigused tapsid ligikaudu kümnendiku kogu elanikkonnast, põhjustades ulatusliku psühholoogilise ja emotsionaalse trauma. Ringtantsu peeti tavaliselt tseremooniat juhtiva inimese ümber. Ringtantsud võivad olla tseremoniaalsed või puhtalt sotsiaalsed. Tavaliselt saadab tantsijaid seltskond lauljaid, kes võivad ka käsitrumme mängida. Tantsijad ühendavad käed, et moodustada suur ring. Tantsijad liiguvad külgsammuga, et peegeldada trummilöögi pikka-lühikest mustrit, painutades põlvi mustri rõhutamiseks. Vaikse ookeani loodeosa hõimude uurimisel kasutas antropoloog Leslie Spier terminit " prohvetitantsud" tseremoniaalsete ringtantsude kirjeldamiseks, kus osalejad otsivad transsi, nõuandeid ja ettekuulutusi. Spier uuris Columbia platoo (piirkond, mis hõlmab Washingtoni, Oregonit, Idahot ja Montana lääneosa) rahvaid. Õpingute ajaks oli tal lubatud näha ainult seltskondlikke või juba kristlikke elemente sisaldavaid tantse, mis muutis ringtantsu päritolu uurimise keeruliseks. Arvatakse, et prohvet Jack Wilson, keda tuntakse Wovoka nime all, nägi nägemust päikesevarjutuse ajal 1. jaanuaril 1889. aastal. Väidetavalt polnud see tema esimene kord nägemusi kogeda, kuid noore täiskasvanuna väitis ta, et oli siis vaimselt paremini valmis seda sõnumit käsitlema. Jack oli saanud koolituse kogenud šamaanilt oma vanemate juhendamisel pärast seda, kui nad mõistsid, et tal oli raskusi oma varasemate nägemuste tõlgendamisega. Jutlustades sõnumit universaalsest armastusest, juhtis ta sageli ringtantsu, mis sümboliseeris päikese taevast teed üle taeva. Antropoloog James Mooney tegi Wilsoniga enne 1892. aastat intervjuu. Mooney kinnitas, et tema sõnum ühtib tema kaaslastele antud sõnumiga. Selles uuringus võrreldi hõimude vahelisi kirju. Mooney sõnul oli Wilsoni kirjas kirjas, et ta seisis taevas Jumala ees ja oli näinud paljusid tema esivanemaid tegelemas oma lemmiktegevusega ning et Jumal näitas Wilsonile ilusat maad, mis oli täis metsloomi, ja käskis tal koju naasta, et öelda oma rahvale, et nad peavad üksteist armastama ja mitte tülitsema. Ta väitis ka, et Jeesus reinkarneerub Maa peale 1892. aastal, et inimesed peavad töötama, mitte varastama ega valetama ning nad ei tohi tegeleda vanade sõjapraktikatega ega traditsiooniliste surnute leinamisega seotud enesevigastamise tavadega. Ta ütles, et kui tema inimesed järgivad neid reegleid, on nad ühendatud oma sõprade ja perega teises maailmas ning Jumala juuresolekul pole haigusi ega vanadust. Mooney kirjutab, et Wilsonile anti vaimude tants ja kästi see oma rahvale viia. Ta jutlustas, et kui viiepäevane tants esitatakse õigete vahedega, kindlustavad esinejad oma õnne ning kiirendavad elavate ja lahkunute taaskohtumist. Wilson ütles, et Looja andis talle võimi ilma üle ja et temast saab Ameerika Ühendriikide lääneosa asjade eest vastutav asetäitja, jättes praeguse presidendi Harrisoni idas Jumala asetäitjaks. Jack väidab, et tal kästi seejärel koju tagasi pöörduda ja Jumala sõnumit kuulutada. Jack Wilson väitis, et lahkus Jumala juurest veendunult, et kui iga lääne indiaanlane tantsiks uut tantsu, et "sündmust kiirendada", pühitakse maailmast kõik kurjus minema, jättes maha uuenenud Maa, mis on täis toitu, armastust ja usku. Tema Paiute hõimuvendade poolt kiiresti vastu võetud uus religioon nimetati "Ringis Tantsuks". Kuna Euroopa esimene kokkupuude selle praktikaga toimus Lakota kaudu, võeti kasutusele nende väljend "Vaimude tants". Hiljem tõlgiti see "kummituste tantsuks". Põlisameeriklaste ja mõnede valgete asunike kaudu levis Wilsoni sõnum suures osas Ameerika Ühendriikide lääneosast. Usuliikumise alguses saatsid paljud hõimud oma liikmeid isehakanud prohvetit uurima, samas kui teised kogukonnad saatsid delegaate ainult viisakusest. Sõltumata oma esialgsest motiivist lahkusid paljud usklikena ja pöördusid tagasi koduhõimu, kuulutades tema sõnumit. Vaimude tantsu uurisid ka paljud Utah'st pärit mormoonid, kellele indiaani prohveti mõisted olid tuttavad ja sageli aktsepteeritud. Kui paljud vaimude tantsu järgijad uskusid, et Wovoka on patsifismi ja rahu õpetaja, siis leidus ka teistpidiseid arvamusi. Vaimude Tantsu kontseptsiooni edasiarendus oli vaimusärkide väljatöötamine, mis olid spetsiaalsed riided, mida sõdalased võisid kanda. Kuuldavasti tõrjuvad nad kuulid vaimse jõu abil. Pole kindel, kust see usk alguse sai. Teadlased usuvad, et 1890. aastal tutvustas pealik Peksev Karu seda kontseptsiooni oma rahvale, lakotadele, samas kui James Mooney väitis, et kõige tõenäolisem allikas on mormoonide templirõivas (mis mormoonide arvates kaitseb kandjat kurja eest). Lakota tõlgendus lähtus nende traditsioonilisest ideest "uuendatud Maast", kus "kõik kurjus pestakse minema". See lakota tõlgendus hõlmas kõigi Euroopa ameeriklaste eemaldamist nende maadelt. Veebruaris 1890 rikkus Ameerika Ühendriikide valitsus Lakota lepingut, vähendades Lõuna-Dakota suurt siuude reservaati (ala, mis varem hõlmas suuremat osa osariigist) ja jagades selle viieks väiksemaks reservaadiks. Valitsus majutas USA idaosast pärit valgeid talunikke; Lisaks oli selle eesmärk "lõhkuda hõimusuhted" ja "ühildada indiaanlased valge mehe viisidega, rahumeelselt, kui nad tahavad, või sunniviisiliselt, kui nad peavad". Vähendatud reservatsioonide korral eraldas valitsus üksikutele majapidamistele krundid. Lakotasid survestati talu pidama ja kariloomi kasvatama ning oma lapsed internaatkooli panema. Assimilatsiooni eesmärgiga õpetasid koolid inglise keelt ja kristlust ning Ameerika kultuuritavasid. Üldiselt keelasid nad Indiaani traditsiooniliste kultuuride ja keelte kaasamise. Lakotade toetamiseks üleminekuperioodil pidi Indiaani asjade büroo (BIA) aitama lakotat toiduga ja palkama rahvale õpetajateks valgeid farmereid. Põllumajanduskavas ei võetud arvesse raskusi, mis Lakota põllumeestel oleks Lõuna-Dakota poolkuivas piirkonnas põllukultuuride kasvatamisel. 1890. aasta kasvuperioodi lõpuks, mil valitses tugev kuumus ja vähene sademete hulk, oli selge, et maa ei suuda anda märkimisväärset põllumajanduslikku saaki. Paraku sai sel ajal otsa ka valitsuse kannatus nn "laisade indiaanlaste" toetamisel. Nad lõikasid Lakota toiduabi pooleks. Kuna piisonid olid paar aastat varem praktiliselt likvideeritud, ähvardas lakotasid näljahäda. Rahvas pöördus vaimude tantsu rituaali poole, mis ehmatas BIA järelevalveagente. Need, kes olid piirkonnas pikka aega elanud, tunnistasid, et rituaal viidi sageli läbi vahetult enne lahingu algust. Peksev Karu oli sunnitud Standing Rockist lahkuma, kuid kui tantsud lakkamatult jätkusid, palus agent James McLaughlin vägesid juurde. Ta väitis, et Hunkpapa vaimne juht Istuv Sõnn oli liikumise tõeline juht. Endine agent Valentine McGillycuddy ei näinud tantsudes midagi erakordset ja naeruvääristas paanikat, mis näis agentuuridest võitu saanud.   Sellest hoolimata lähetati reservaati tuhandeid täiendavaid USA armee sõdureid. 15. detsembril 1890 arreteeriti Istuv Sõnn, kuna ta ei suutnud takistada oma rahval vaimude tantsu harrastamast. Intsidendi ajal tulistas üks Istuva Sõnni meestest, Püüa Karu, leitnant "Sõnn Pead", tabades tema paremat külge. Ta tulistas koheselt Istuvat Sõnni, tabades teda vasakusse külge, kümnenda ja üheteistkümnenda ribi vahele; see tulevahetus lõppes mõlema poole surmaga. Täpiline Hirv (lakota keeles: Unpan Glešká – tuntud ka kui Suur Jalg) oli minikonjou liider USA armee "probleeme tekitavate" indiaanlaste nimekirjas. 29. detsembril 1890 peatati ta teel kokkusaamisele ülejäänud Lakota pealikega. USA armee ohvitserid sundisid teda koos oma inimestega ümber asuma väikesesse laagrisse Pine Ridge'i agentuuri lähedal. Siin said sõdurid vana pealikut lähemalt jälgida. Sel õhtul, 28. detsembril püstitas väike seltskond Lakotasid oma tipid Wounded Knee oja kaldale. Järgmisel päeval, kui ohvitserid üritasid neilt relvi ära võtta, keeldus üks noor kurt lakota sõdalane oma püssi loovutamast. Järgnes võitlus, kus kellegi relv tegi lasu. Üks USA ohvitser andis käsu tuli avada ja lakota vastas varem konfiskeeritud relvade haaramisega; USA väed vastasid karabiintulirelvade ja mitme kiirlaskega kergekahurväe Hotchkiss relvaga, mis olid paigaldatud vaatega mäe suunas. Kui lahingud olid lõppenud, lamas 25 USA sõdurit surnud, paljud hukkusid omade tules. Lakota 153 hukkunu hulgas oli enamik naisi ja lapsi. Pärast veresauna loovutas pealik Peksev Karu oma relva ametlikult kindral Nelson A. Miles'ile. Kakskümmend USA sõdurit said oma tegude eest aumärgi (mõnede allikate kohaselt on see arv 18 või 23). Ameerika indiaanlased ja inimõigusaktivistid on nimetanud neid "Medal of Dis-Honor" ja nõudnud autasude tühistamist, kuid ühtegi neist pole kunagi tagasi võetud. Pärast Wounded Knee veresauna vähenes avatud osalemine vaimude tantsu liikumises järk-järgult, kuna kardeti jätkuvat vägivalda praktiseerijate vastu. Nagu enamik indiaanlaste tseremooniaid, muutus see pigem salajaseks kui suri täielikult välja. Kongress vabandas ametlikult Wounded Knee veresauna pärast 1990. aastal, kuid ei tühistanud ühtegi aumedalit. Vaatamata vaimude tantsu liikumise laialdasele tunnustamisele kirjeldasid navaho hõimu juhid vaimude tantsu 1890. aastal kui "väärtuseta sõnu" Kolm aastat hiljem saabus James Mooney vaimude tantsu liikumise uurimise käigus Põhja- Arizonas asuvasse Navaho reservaadisse ja leidis, et navahod ei võtnud seda rituaali kunagi omaks. Kehoe uskus, et liikumine ei levinud hõimus, kuna navahode sotsiaalne ja majanduslik rahulolu oli sel ajal kõrgem. Teine tegur oli navahode kultuurilised normid, mis tekitasid usulistel veendumustel põhineva hirmu kummituste ja vaimude ees. Wounded Knee veresaun ei olnud vaimude tantsu usuliikumise lõpp. Selle asemel läks see maa alla. Wovoka jätkas oma sõnumi levitamist koos Peksva Karu, Lühikese Pulli ja teiste vaimsete juhtidega. 1973. aasta Wounded Knee intsidendi ajal tantsisid Lakota mehed ja naised, sealhulgas Mary Brave Bird, vaimude tantsu kohas, kus nende esivanemad tapeti. Edmonds, Randlett. Nusht'uhti?ti? Hasinay: Caddo Phrasebook. Richardson, TX: Various Indian Peoples Publishing, 2003: 19. ISBN 1-884655-00-9. Mooney, James (15. august 2012). The Ghost-Dance Religion and Wounded Knee. Courier Corporation. ISBN 9780486143330. "The Ghost Dance Religion among the Sioux". Teaching American History (Ameerika inglise). Vaadatud 14. oktoobril 2023. Hall, Stephanie (17. november 2017). "James Mooney Recordings of American Indian Ghost Dance Songs, 1894 | Folklife Today". The Library of Congress. Vaadatud 14. oktoobril 2023. Rahal, Sheryl Ann. “The Ghost Dance as a Millenarian Phenomenon.” Caliban 3, no. 1 (1998): 171–81.[alaline kõdulink] Stewart, Omer C. (1939). "The Northern Paiute Bands" (PDF). Anthropological Records. Berkeley, California: University of California Press. 2 (3): 142. Kehoe, Alice Beck (14. juuni 2006). The Ghost Dance: Ethnohistory and Revitalization, Second Edition. Waveland Press. Lk 34. ISBN 9781478609247. Kehoe, The Ghost Dance, p. 33. "Paiute prophet Wovoka preached about peace". Las Vegas Review-Journal (Ameerika inglise). 3. jaanuar 2014. Vaadatud 14. oktoobril 2023. "Wovoka | Biography, Ghost Dance, & Facts | Britannica". www.britannica.com (inglise). 27. september 2023. Vaadatud 14. oktoobril 2023. "Ghost Dance – The Messiah Letter from Wovoka". www.ghostdance.us. Andrew Rippin Muslims: Their Religious Beliefs and Practices Psychology Press 2005 ISBN 978-0-415-34888-1 page 86 Kehoe, The Ghost Dance, p. 5. Kehoe, The Ghost Dance, p. 13. Hittman, Michael, Wovoka and the Ghost Dance, pp. 84–88, University of Nebraska Press, 1997 ISBN 0-8032-7308-8. Kehoe, The Ghost Dance, p. 15. Wallace, Anthony F. C. "Revitalization Movements: Some Theoretical Considerations for Their Comparative Study", American Anthropologist n.s. 58(2):264–81. 1956 Boyd, James (1891). Recent Indian Wars. [Philadelphia] Publishers Union. Brands, H.W. (2002). The Reckless Decade: America in the 1890s. University of Chicago Press. Lk 18. ISBN 9780226071169. Kehoe, The Ghost Dance, p. 20. "Sitting Bull: Biography". Spartacus-Educational.com. Originaali arhiivikoopia seisuga 25. mai 2012. Vaadatud 27. veebruaril 2019. Kehoe, The Ghost Dance, p. 24. Green, Jerry (1994). "The Medals of Wounded Knee" (PDF). Nebraska History. Nebraska State Historical Society. 75: 207. Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 2. aprill 2012. Vaadatud 22. septembril 2011. "Indian Wars Period". Medal of Honor Recipients. U.S. Army Center of Military History. Originaali arhiivikoopia seisuga 3. august 2013. Vaadatud 22. septembril 2011. "Support the Action to Revoke the Congressional Medals of Honor to the Soldiers of the 7th Cavalry at Wounded Knee" (PDF). National Congress of American Indians. 30. november 2001. Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 28. märts 2012. Vaadatud 22. septembril 2011. Winter Rabbit (9. veebruar 2011). "Action: Rescind Wounded Knee Medals of Dis Honor". Daily Kos. Vaadatud 22. septembril 2011. Paul, Daniel N. (toim). "Massacre: Wounded Knee, South Dakota, USA, December 29, 1890". We Were Not the Savages: First Nation History. Vaadatud 22. septembril 2011. Winkie, Davis (20. juuli 2022). "Medals of Honor for soldiers who perpetrated Wounded Knee massacre may be rescinded". Military Times (inglise). Vaadatud 14. oktoobril 2023. Renee Sansom Flood, Lost Bird of Wounded Knee (Scribner, 2014). Mary Crow Dog with Richard Erdoes, Lakota Woman (Grove Weidenfeld, 1990).