laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Friedrich Dickel

Friedrich Dickel (9. detsember 1913 Vohwinkel, tänapäeval Wuppertal – 22. oktoober 1993 Berliin) oli Saksa DV riigitegelane ja sõjaväelane. Friedrich Dickel oli pärit müürsepa perekonnast. Aastatel 1928–1931 õppis ta metallivalajaks. Ent erialal töötas ta lühikest aega. Seejärel oli töötu ning tegi juhutöid. Juba 15-aastaselt astus ta Saksamaa Kommunistlikku Noorsooühingusse (Kommunistischen Jugendverband Deutschlands) ja oli Vohwinkelis 1929-1931 selle allorganisatsiooni poliitjuht. 1931. aastal astus ta Saksamaa Kommunistlikku Parteisse ja tegutses ka Rahvusvahelises Revolutsioonivõitlejate Abistamise Organisatsioonis. Natsionaalsotsialistide võimuletuleku järel 1933. aastal vahistati ta lühikeseks ajaks, kuid vabastati varsti. Ta läks esialgu Saarimaale ja seal edasi Hollandisse ja Prantsusmaale. Aastatel 1936–1937 võttis ta Thälmanni-pataljoni koosseisus osa Hispaania kodusõjast 1937. aastal asus ta elama Moskvasse. Nõukogude Liidus sai ta luurealase väljaõppe. 1941–1945 täitis ta luurealaseid ülesandeid Hiinas. 1946. aasta detsembris pöördus ta Saksamaale tagasi. 1949–1953 töötas ta Torgaus ja Berliinis poliitkoolide juhatajana. 1. oktoobril 1952 sai ta kindralmajori auastme. 1953–1956 töötas Friedrich Dickel mitmetel erinevatel sõjaväelistel ametikohtadel. 1956–1957 oli ta Saksa DV kaitseministri esimene asetäitja. 1957–1959 täiendas ta ennast Moskvas Kindralstaabi Akadeemias. 7. oktoobril 1963 sai ta kindralleitnanadi auastme. Armeeteenistusest lahkus ta 30. novembril 1963. Alates 1967. aastast oli ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee liige. 14. novembrist 1963 kuni 18. novembrini 1989 oli ta Saksa DV siseminister. http://www.rheinische-geschichte.lvr.de/persoenlichkeiten/D/Seiten/FriedrichDickel.aspx https://www.munzinger.de/search/portrait/Friedrich+Dickel/0/9189.html http://www.ddr-wissen.de/wiki/ddr.pl?Friedrich_Dickel http://www.rulers.org/egergovt.html
Myonycteris torquata

Myonycteris torquata on käsitiivaliste seltsi tiiburlaste sugukonda kuuluv imetaja. Aprillis migreeruvad tiined emased metsast savannidesse ja pöörduvad metsa tagasi augustis-septembris, et sünnitada. Myonycteris torquata on levinud Angolas, Kamerunis, Kesk-Aafrika Vabariigis, Kongo Vabariigis, Kongo Demokraatlikus Vabariigis, Elevandiluurannikul, Ekvatoriaal-Guineas, Gabonis, Ghanas, Guineas, Libeerias, Nigeerias, Rwandas, Sierra Leones, Sudaanis, Togos ja Ugandas. Myonycteris torquata, Epomops franqueti ja vasartiiburi vereseerumist on leitud Ebola viiruse vastaseid antikehi. Osades riikides kuuluvad nad inimeste toiduvalikusse. Sissekanne ADW-s Sissekanne IUCN-is Eric M. Leroy, Alain Epelboin, Vital Mondonge, Xavier Pourrut, Jean-Paul Gonzalez, Jean-Jacques Muyembe-Tamfum, ja Pierre Formenty, Human Ebola Outbreak Resulting from Direct Exposure to Fruit Bats in Luebo, Democratic Republic of Congo, 2007, VECTOR-BORNE AND ZOONOTIC DISEASES, 9. köide, number 6, 2009, DOI: 10.1089=vbz.2008.0167, veebiversioon (inglise keeles)
Karl Maron

Karl Maron (27. aprill 1903 Berliin – 2. veebruar 1975 Ida-Berliin) oli Saksa DV riigitegelane. Maron õppis põhikooli lõpetamise järel masinalukksepaks. Saksamaa Kommunistlikku Parteisse astus ta 1926. aastal. Natsionaalsotsialistide võimuletuleku järel emigreerus Karl Maron esialgu Taani ja sealt edasi Nõukogude Liitu, kus töötas Kominternis. Alates 1943. aastast tegutses ta Rahvuskomitee Vaba Saksamaa juhatuses ja oli ajakirja Freies Deutschland peatoimetaja. 30. aprillil 1945 pöördus ta Saksamaale tagasi. 1945. aasta mais sai ta Berliini aselinnapeaks, alates 1947. aastast oli ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei fraktsiooni juhataja Berliini Linnavolikogus, 1948. aastast linnanõunik Berliini Linnavalitsuses. Novembris 1949 sai Karl Maron ajalehe Neues Deutschland asetoimetajaks. 1950. aastal sai ta Saksa Rahvapolitsei peainspektoriks (juhatajaks). Alates 1954. aastast oli ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee liige. 1. juulist 1955 kuni 14. novembrini 1963 oli Karl Maron Saksa DV siseminister. Aastatel 1964–1974 juhtis ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee juures asuvat Arvamusuuringute Instituuti. Kirjanik ja ajakirjanik Monika Maron (sünd. 1941) on Karl Maroni kasutütar. Biographische Datenbanken. Maron, Karl. * 27.4.1903, † 2.2.1975. Minister des Innern. Biographische Angaben aus dem Handbuch „Wer war wer in der DDR?“ Bundesstiftung zur Aufarbeitung der SED-Diktatur Karl Maronddr-wissen.de German Democratic Republic: Ministries, political parties, etc. Key ministries rulers.org Karl-Maron-Straßeluise-berlin.de Monika Maron geb. 1941 Lebendiges Museum Online
Epomops franqueti

Epomops franqueti on käsitiivaliste seltsi tiiburlaste sugukonda kuuluv imetaja. Need lendimetajad ei kasuta kajalokatsiooni. Epomops franqueti on levinud Angolas, Beninis, Kamerunis, Kesk-Aafrika Vabariigis, Kongo Vabariigis, Kongo Demokraatlikus Vabariigis, Elevandiluurannikul, Gabonis, Ghanas, Guineas, Nigeerias, Rwandas, Sudaanis, Tansaanias, Togol ja Ugandas ning võimalik, et ka Sambias. Epomops franqueti, Myonycteris torquata ja vasartiiburi vereseerumist on leitud Ebola viiruse vastaseid antikehi. Osades riikides kuuluvad nad inimeste toiduvalikusse. Sissekanne ADW-s Sissekanne Elu entsüklopeedias Sissekanne IUCN-is Eric M. Leroy, Alain Epelboin, Vital Mondonge, Xavier Pourrut, Jean-Paul Gonzalez, Jean-Jacques Muyembe-Tamfum, ja Pierre Formenty, Human Ebola Outbreak Resulting from Direct Exposure to Fruit Bats in Luebo, Democratic Republic of Congo, 2007, VECTOR-BORNE AND ZOONOTIC DISEASES, 9. köide, number 6, 2009, DOI: 10.1089=vbz.2008.0167, veebiversioon (inglise keeles)
Rjasne

Rjasne on mitme koha nimi: Rjasne, küla Ukrainas Donetski oblastis Gorlivka haldusalas Rjasne, küla Ukrainas Dnipropetrovski oblastis Solone rajoonis
Vasartiibur

Vasartiibur (Hypsignathus monstrosus) on käsitiivaliste seltsi tiiburlaste sugukonda kuuluv imetaja. Need taimetoitlastest lendimetajad elavad valdavalt Kesk-Aafrikas. Vasartiiburi, Epomops franqueti ja Myonycteris torquata vereseerumist on leitud Ebola viiruse vastaseid antikehi. Sissekanne ADW-s Sissekanne CoL-is Sissekanne elu entsüklopeedias Sissekanne ITIS-es Sissekanne IUCN-is Sissekanne Mammal species of the Worldis Sissekanne NCBI Taxonomy database'is Sissekanne uBios Sissekanne veebisaidil Wikispecies Uudistaja, 10. jaanuar 2006, veebiversioon Eric M. Leroy, Alain Epelboin, Vital Mondonge, Xavier Pourrut, Jean-Paul Gonzalez, Jean-Jacques Muyembe-Tamfum, ja Pierre Formenty, Human Ebola Outbreak Resulting from Direct Exposure to Fruit Bats in Luebo, Democratic Republic of Congo, 2007, VECTOR-BORNE AND ZOONOTIC DISEASES, 9. köide, number 6, 2009, DOI: 10.1089=vbz.2008.0167, veebiversioon (inglise keeles)
Jatvingi keel

Jatvingi keel on hääbunud balti keel, mida kõneldi praegusel Valgevene-Poola piirialal. Keel oli lähedases suguluses vanapreisi keelega.
Rjasne (Gorlivka)

Rjasne on küla Ukrainas Donetski oblastis Gorlivka haldusalas, 36,1 km kaugusel Donetski keskusest põhjakirdes. Rjasne kõrgus merepinnast on 222 meetrit.. 2001. aasta rahvaloenduse andmetel elas külas 9 inimest, kellest 6 märkisid emakeeleks ukraina ja 3 inimest vene keele. 2014. aasta Ukraina kriisi ajal, aprillikuus, võtsid valitsusvastaste relvajõudude üksused asula oma kontrolli alla. 10. augustil 2014 toimusid küla juures relvastatud kokkupõrked valitsusvägede ja separatistide vahel. "Розподіл населення за рідною мовою на ukrcensus.gov.ua". Originaali arhiivikoopia seisuga 31. juuli 2014. Vaadatud 7. novembril 2016. "За сутки силы АТО вступали в бой 30 раз - СНБО". Liga Novosti. 10. august 2014. Vaadatud 10. augustil 2014.
Lachavičy rajoon

Lachavičy rajoon on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Bresti oblastis Valgevenes. Rajooni pindala on 1352 km². 2009. aasta seisuga elas seal 30 498 inimest. Rajoon moodustati aastal 1940. Rajoon koosneb järgmistest külanõukogudest: Alchoŭcy, Hančary, Końki, Kryvošyni, Kuršynavičy, Nača, Navasiołki, Padleśsie, Śviacica, Žarabkovičy ja Vostraŭ külanõukogu. Halduskeskus on Lachavičy linn. Svajatyčy Hrušaŭka Darava Saviejki Kryvošyn Rajooni suurim jõgi on Ščara. Teised tähtsamad jõed on Ščara lisajõed Myšanka ja Viedźma. Rajooni lõunaosa on soine, seal asuvad mitmed suured turbaväljad. Rajooni kõrgeim koht asub Sčastnavičy külas (253,3 meetrit), madalaim koht aga Tuchavičy külas (150,3 meetrit). 2009. aasta seisuga olid elanikest 88,45% valgevenelased, 3,53% venelased, 6.46% poolakad ja 1,56% oli teistest rahvustest. 90,55% elanike emakeeleks oli valgevene keel, 8,08% elanike emakeeleks oli vene keel. Koduse keelena kõneles valgevene keelt 78,17% elanikke, vene keelt aga 17,64%.  Lachavičy rajoon – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Rajooni täitevkomitee koduleht (vene keeles) Rajooni kaart
Ingliste mõisa kalmistu

Ingliste mõisa kalmistu on kalmistu Juuru kihelkonnas Harjumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Ingliste külas Kehtna vallas Rapla maakonnas. Kalmistu jääb Ingliste mõisa südamest linnulennult umbes 1,2 km kaugusele kagusse. Kalmistule maetute üldarv ei ole teada. Kalmistu rajasid mõisa tollased omanikud Staalid millalgi 19. sajandil. Mäge ümbritses kiviaed ja istutatud kuused. Müür torniga (alumine osa kividest) poolitas mäe. Puidust trepp viis teisele korrusele, sinna sai veel ronida 1937. aastal. Samal aastal lammutati puidust torni osa.[viide?] Staal Ketlin Sirge. "Eesti mõisakalmistud". Magistritöö Tartu Ülikooli usuteaduskonna võrdleva usuteaduse õppetoolis. Tartu 2013. Leht 59 Taavi Pae. Eesti kalmistute kujunemine ja paiknemise seaduspärasused. // Magistritöö Tartu Ülikooli Geograafia Instituudis. Tartu 2002 Alo Särg. "Ingliste (Haehl, varem Leppik)". // Raplamaa mõisad ja mõisnikud. Argo. Tallinn 2007. Lk 40 Ketlin Sirge. "Eesti mõisakalmistud". // Magistritöö Tartu Ülikooli usuteaduskonna võrdleva usuteaduse õppetoolis. Tartu 2013 Ingliste mõisa kalmistu Jaan Vali kogus. Muinsuskaitseameti fotokogu Uno Hermann. "Ingliste mõisa kalmistu väravatorn". Suvi 1970. Eesti Rahvusarhiiv, RA EAA.5238.1.623.18 Ingliste mõis ja selle kalmistu Eesti mõisaportaalis
Vessela Tarassivka

Vessela Tarassivka on küla Ukrainas Luhanski oblastis Lutugõne rajoonis, umbes 20  km kaugusel Luhanskist lääneedelas. Vessela Tarassivka asutati 1918. aastal. Vessela Tarassivka kõrgus merepinnast on 57 meetrit. 2001. aasta rahvaloenduse andmetel elas külas 1368 inimest, asustustihedus 157 inimest ruutkilomeetri kohta. 2014. aasta Ukraina kriisi ajal, aprillikuus, võtsid Venemaa meelsed separatistid küla oma kontrolli alla. 10. augustil toimus asula lähistel relvastatud kokkupõrge valitsusvägede ja Venemaa meelsete separatistide vahel. Облікова картка на сайті ВРУ "Населення населених пунктів Луганської області за даними перепису 2001 року". Originaali arhiivikoopia seisuga 5. märts 2016. Vaadatud 10. augustil 2014. Погода в селі Весела Тарасівка "За сутки силы АТО вступали в бой 30 раз - СНБО". Liga Novosti. 10. august 2014. Vaadatud 10. august 2014.
Haiguste Kontrolli ja Tõrje Keskus

Haiguste Kontrolli ja Tõrje Keskus (inglise keeles Centers for Disease Control and Prevention, lühend CDC) on Ameerika Ühendriikides tegutsev riiklik rahvatervise instituut, mis on Tervishoiu- ja Teenindusministeeriumi osa. CDC ülesanneteks haiguste (sh nakkushaiguste, näiteks Ebola viirushaiguse) ennetamine ja kontroll ning kodanike teavitamine rahvatervisega seotust. Keskus asutati 1. juulil 1946. Selle peakorter asub Georgia osariigis Atlantas. Asutuse vanem nimetus on Haiguste Tõrje Keskus (Center for Disease Control). Laine Trapido. "Meditsiiniterminite lühendeid", AS Medicina, Tallinn, 2. trükk, lk 43, 2007, ISBN 978-9985-829-79-0. Haiguste Kontrolli ja Tõrje Keskuse ametlik koduleht Haiguste Kontrolli ja Tõrje Keskuse publikatsioonid 2014. aasta Ebola viirushaiguse epideemia
Estland

HMS Estland oli Rootsi sõjalaev, mis oli kasutuses 1683–1733 [viide?]. Laeval oli 56 suurtükki[viide?]. Gunnar Unger: Illustrerad svensk sjökrigshistoria, omfattande tiden 1680-1814, Albert Bonniers Förlag, Stockholm 1923
Hemotsütoblast

Hemotsütoblast (inglise hemocytoblast) on paljudel selgroogsetel mesenhümaalse päritoluga pluripotentne tüvirakk. Hemotsütoblastide areng, paljunemine, diferentseerumine, morfoloogia ja patoloogia võivad erineda nii liigiti, indiviiditi kui ka arenguastmeti. Hemotsütoblastist võivad tänapäeval levinud teooria kohaselt areneda kõik vererakkude tüübid. Hemotsütoblastide funktsioonid sarnanevad lümfotsüütide omadega. Täiskasvanutel paiknevad hemotsütoblastid punases luuüdis ja vähesel määral ka veres. Inimestel võib hemotsütoblastist areneda 2 päevaga erütrotsüüt. "Meditsiinisõnastik", 257:2004. Sissekanne Encyclopædia Britannicas
Siivertsi kalmistu

Siivertsi kalmistu on mitut endist kalmistut hõlmav roheala Sutthoffi linnaosas Narvas. Ta piirneb kirdes Jõesuu tänavaga, loodes Karjamaa tänavaga, edelas heitveepuhastusjaamaga ja lõunas elamupiirkonnaga. Siivertsi kalmistust kirdes Narva jõe kaldal on saksa-soome kalmistu. Narva Linnavalitsuse korraldusega 18.02.2009 nr 171-k, asendati varasem kalmistu maaüksuse nimetuse Siivertsi vana kalmistu, Sutthoffi linnaosa nimetusega. Nüüdisajal Siivertsi kalmistuks nimetataval maa-alal on asunud Narva Aleksandri, Kreenholmi, Narva rootsi-soome Mihkli kiriku soome koguduse, Narva Issanda Ülestõusmise peakiriku ja Narva Peetri kiriku koguduse surnuaed ning mitu muud väiksemat matmispaika. Laialdasem matmine lõpetati Siivertsi kalmistul 20. sajandi keskpaiku. Pärast sõda Narvas hukkunud saksa sõjavangide kalmistud Siivertsi Aleksandri ja Peetri kalmistutel likvideeriti 1959. aastal NSV Liidu Siseministeeriumi 29.12.1958 korralduse alusel. 2010. aastal kavatseti Siivertsi kalmistu taas matmispaigana kasutusele võtta. Järgmisel aastal toimusid heakorrastustööd ning puude langetamisel lõhuti osa säilinud hauatähiseid ja -piirdeid, muu hulgas sai kannatada Narva Aleksandri koguduse esimese õpetaja Richard Julius von Pauckeri haud. Seejärel loobuti kavast kalmistut edaspidi matmispaigana kasutada ja otsustati teha Siivertsi kalmistust pargiala. Adolf Theodor Hahn (1832–1914), Narva pikaajaline linnapea, Narva-Jõesuu kuurordi rajaja, linna heakorra ja parkide edendaja Loodearmee ühishaud Narva vangilaagri kalmistu Linnakaart. Arhitektuuri- ja Linnaplaneerimise Amet. Vaadatud 13.08.2014. Linna vanade kalmistute plaan. Vanad Narva kaardid. Arhitektuuri ja Linnaplaneerimise Amet. Vaadatud 13.08.2014. Taotlus Siivertsi kalmistu valduse üleandmise kohta. Dokumendiregister, 9. november 2010. Vaadatud 13.08.2014. Jüri Tõnisson, Kellele püstitati obelisk?, Kultuur ja Elu 3/2010 Siivertsi kalmistu pühiti maa pealt. Põhjarannik, 28. september 2011. Rüüstatud Siivertsi kalmistu muudetakse pargiks. Postimees, 13. oktoober 2011. Narva vangilaagri kalmistu kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 17.12.2020) Kaarel Vanamölder, Vana Narva on surnud. Milline neist?, Sirp, 13.05.2016
Katalüütiline tsükkel

Katalüütiline tsükkel on keemias mitmeastmelise katalüütilise reaktsiooni mehhanismi ringskeem alates lähteainetest kuni produktideni. Katalüütiline tsükkel kujutatakse tavaliselt üksteisele järgnevate reaktsioonide jadana, mille esimeses staadiumis katalüsaator seondub reagendiga ja viimases staadiumis eraldub produkt ning regenereerub katalüsaator. Mõnel juhul tekib tegelik katalüsaator süsteemi lisatud eelkatalüsaatorist. Reaktsiooniskeemid katalüütilise tsükli näol on enamasti kasutusel biokeemias ja metallorgaaniliste reaktsioonide kirjeldamisel.
Loodearmee ühishaud (Narva)

Loodearmee ühishaud on Narvas Siivertsi kalmistul asuv ühishaud. Hauda on maetud Eesti Vabadussõjas osalenud Loodearmee sõdureid kui ka aastatel 1918-1919 bolševismi vastu võidelnud valgekaartlasi. Matmiskohta tähistas mälestusmärk. Loodearmee ühishaua mälestusmärk Narvas (2021) Mälestuskivid Loodearme matmispaigas Narvas (2021)
Edise mõisa kalmistu

Edise mõisa kalmistu on endine kalmistu Jõhvi kihelkonnas Virumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Edise külas Jõhvi vallas Ida-Viru maakonnas. Kalmistu jääb Edise mõisa südamest linnulennult umbes ühe kilomeetri kaugusele edelasse. Kalmistu rajasid mõisa tollased omanikud Rosenid, tõenäoliselt Otto Johann von Rosen (1795–1882), millalgi 1880. aastate algul. Esimene matus oli 1884. aastal. Kalmistule on maetud neli või kuus lahkunut. Praegu on kalmistu mahajäetud ja rüüstatud. See on ümbritsetud maakivist müüriga, mis on samuti lagunenud. Ka kalmistu lõunaosas olev kabel on lagunenud. Ketlin Sirge. Eesti mõisakalmistud. // Magistritöö Tartu Ülikooli usuteaduskonna võrdleva usuteaduse õppetoolis. Tartu 2013. Lk 66 R. Lanar. "Edise kaks minewikuesindajat". Sakala nr 130, 25. oktoober 1928. Lk 4 Tiit Kangur. "Edise mõisa kabel". - Jõhvi vald. // Ida-Virumaa pärandkultuurist. Narva 2010. Lk 68–69 Taavi Pae. Eesti kalmistute kujunemine ja paiknemise seaduspärasused. // Magistritöö Tartu Ülikooli Geograafia Instituudis. Tartu 2002 Pärandkultuuri objekt: "Edise mõisa kabeli varemed" (251:KAV:001) Eesti looduse infosüsteemis Ketlin Sirge. Eesti mõisakalmistud. // Magistritöö Tartu Ülikooli usuteaduskonna võrdleva usuteaduse õppetoolis. Tartu 2013
Raamatukoer

Raamatukoer, ka lugemiskoer on väljaõppe saanud ehk professionaalne teraapiakoer, kes aitab innustada lugema neid lapsi, noori või täiskasvanuid, kellel on lugemisega seotud probleeme, näiteks hääldamisraskused. Sõbraliku kaaslasena suudab koer luua turvalise keskkonna, kus alles lugema õppivatel või näiteks düsleksia, autismi või lugemisraskuste all kannatavatel lastel on võimalik oma probleemidega tegeleda, tundmata end klassikaaslastega võrreldes alaväärsena või kartmata kannatamatute täiskasvanute pahameelt. Vastupidi – looma juuresolek vähendab lugemisest tingitud tõrget ja stressi ning julgustab. Lähtutakse teooriast, et kuna loom on tähelepanelik ega anna hinnanguid, siis tunneb laps ennast sõnade hääldamisel tekkivate raskustega maadeldes või lausete mõtet kokku pannes kindlamalt. Laps teab, et koer ei narri ega naera, vaid on toeks. Raamatukoera töö eesmärgid: lugemise suurendamine; õnnestumiskogemuste tekitamine lugejale (julguse kasvatamine, huvi avastamine, tähelepanu ja initsiatiivi parandamine); sallivuskasvatus, sotsiaalsuse parandamine. Uuringud on näidanud, et "koeralugejate" edusammud jätavad varju nende omad, kes koertele ei loe. Teenus seisneb lühidalt selles, et lugeda soovija broneerib raamatukoeraga raamatukogus endale lugemisaja ja loeb umbes 15–30 minutit korraga. Lugeda võib kõike alates koomiksitest kuni romaanideni, lugeja omal soovil. Teenus on tasuta. Eestis tegutsevad raamatukoerad alates 2013. aastast Tallinna Keskraamatukogus, vt ka artiklit Susist, ja alates 2014. aastast Tartu Linnaraamatukogus. "What Happens When Children Read to Dogs". Originaali arhiivikoopia seisuga 12. august 2014. Vaadatud 11. augustil 2014. "Kirjastokoira-lukukoira". Originaali arhiivikoopia seisuga 12. august 2014. Vaadatud 11. augustil 2014. Ameerika Ühendriikide raamatukoerad Biblioteraapia ja raamatukoer Soome raamatukoera Börje blogi Tartu linnaraamatukogus alustavad tööd lugemiskoerad Tartu lugemiskoerad Facebookis
Grõvda

Hryŭda või Grõvda on jõgi Valgevenes Hrodna ning Bresti oblastis, Ščara vasakpoolne lisajõgi. Valgevene keeles on jõe nimi Грыўда, vene keeles aga Гривда (Grivda). Jõe pikkus on 85 km ja valgla on 1330 km². Jõe lang on 0,5 m/km. Hryŭda jõgi algab Valgevenest Słonimi rajoonist Słonimi kõrgustikult. Algul voolab jõgi lõuna suunas, pöörates Bresti oblasti Ivacevičy rajoonis itta. Suurim asula jõe kaldal on Ivatsevitšõ linn jõe keskjooksul.  Grõvda – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Myšanka

Myšanka ehk Mõšanka on jõgi Valgevenes Bresti oblastis, Ščara jõe parempoolne lisajõgi. Valgevene keeles on jõe nimi Мышанка, ka Міша (Miša). Jõe pikkus on 109 km ja valgla on 930 km². Jõe langus on 84 meetrit ja lang on 0,7 m/km. Myšanka jõgi algab Valgevenest Baranavičy rajoonist Navahradaki kõrgustikult. Baranavičy rajooni territooriumil on jõe sängi 16 kilomeetri ulatuses (kuni Novaja Myši külani) maaparandustöödega õgvendatud. Alamjooksul voolab Myšanka läbi Lachavičy rajooni. Suuri lisajõgesid Myšankal ei ole, tänapäeval toidavad seda põhiliselt kuivenduskraavid. Lisaks Novaja Myšile on tänapäeval suuremaks asulaks jõe kaldal Baranavičy linn. Valgevene luuletaja Jan Czeczot pühendas sellele jõele ballaadi "Myšanka".
Viedźma

Viedźma või Vedzma on jõgi Valgevenes Minski ja Bresti oblastis, Ščara jõe vasakpoolne lisajõgi. Valgevene keeles on jõe nimi Ведзьма, ka Вядзьмянка (Viadźmianka või Vjadzmjanka), vene keeles aga Ведьма (Vedma). Jõe pikkus on 35 km ja valgla on 267 km². Jõe lang on 0,8 m/km. Viedźma jõgi algab Valgevenest Niasviži rajoonist. Lähtest alates on jõe sängi 9,6 kilomeetri ulatuses maaparandustööde käigus õgvendatud. Alamjooksul voolab Viedźma läbi Lachavičy rajooni, ka seal on jõe sängi 9,4 kilomeetri ulatuses (kuni Lachavičy linnani) õgvendatud. Alamjooksul voolab Viedźma läbi Lachavičy linna.
Dzelzava

Dzelzava on küla (vidējciems) Lätis Madona piirkonnas, Dzelzava valla halduskeskus. Asulas on Dzelzava mõisa (Selsau) süda. Lisaks on seal veel raamatukogu, kool ja internaatkool. Külla jääb Dzelzava bussipeatus. Dzelzava kuulus kunagi Jersika vürstiriiki, hiljem allus küla Cesvaine piiskopilinnusele. Asula hakkas arenema peale Valga–Mõniste–Ape–Alūksne–Gulbene raudtee valmimist. Aastal 1941 küüditati Dzelzavast 40 peret (140 inimest). Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all Dzelzava mõisakompleks (park ja loss). Looduskaitse all on Dzelzava mõisa allee ja tammed ümbermõõtudega 4,17 meetrit, 4,34 meetrit, 4,12 meetrit, 4,05 meetrit ning neli meetrit. Aastal 2015 oli külas 371 elanikku, aastal 2022 oli elanikke 301. https://kulturasdati.lv/lv/bibliotekas/publiska-biblioteka/pasvaldibu Autotransporta direcija "Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija". Originaali arhiivikoopia seisuga 26. august 2021. Vaadatud 15. novembril 2022. Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS Vietvārdu datubāze
Dzelzava mõis

Dzelzava mõis (saksa keeles Selsau, läti keeles Dzelzavas muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Võnnu kreisis Cesvaine kihelkonnas. Tänapäeval asub Lätis Madona piirkonnas Dzelzava vallas Dzelzavas. Dzelzava mõisa mainitakse esimest korda aastal 1594. Toona oli mõisa omanikuks Jacob Wainecken ja mõisa kutsuti Waineckemoise. Aastast 1600 oli mõis Taubede valduses. Rootsi ajal kuulus mõis kuningale ja kandis nime Kronenhof. Aastal 1679 said mõisa omanikuks Klodtid. Pärast Põhjasõda läks mõis Igelströmide valdusse, seejärel aga Transehedele. Selle suguvõsa valdusse jäi mõis kuni võõrandamiseni aastal 1920. Mõisast on pärit Astaf von Transehe-Roseneck. Võõrandamise ajal kuulus Dzelzava mõisa juurde kolm karjamõisa. Maad kuulus mõisale 1428 hektarit. Barokkstiilis mõisakompleksi rajasid Transehed aastal 1768. Peahoone sai aastal 1905 kannatada, nii taastati see aastal 1908 Wilhelm Bockslaffi projekti järgi. Pärast võõrandamist kuulus hoone alguse Läti Vabariigi sõjaväele, ühtlasi asus seal apteek. Aastast 1926 läks hoone valla valdusse, seal asus vallamaja. Peale Teist maailmasõda asub hoones kohalik koolimaja. Algsele mõisakompleksile on aja jooksul lisandunud mitu hoonet, vanemad hooned on peahoonega sümmeetriliselt paiknevad teenijate majad. Hiljem on lisandunud tall, sepikoda, aedniku maja, mõisavalitseja maja. Aastal 1868 püstitati mõisakompleksi juurde ka kohalik koolimaja. Mõisakompleksi juurde kuulub ka park. Peahoone juures asub regulaarse planeeringuga aed. Pargis asub kohalik laululava, samuti püstitati sinna aastal 1939 mälestussammas Esimese maailmasõja ja bermondtiaadi ajal langenud Dzelzava elanikele. Mõisa abihoone Mõisapargis asuv laululava Mälestussammas langenud Dzelzava elanikele Sissekanne Läti mõisate veebisaidil; fotod (läti keeles)