laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Aleksandr Pjatigorski

Aleksandr Moissejevitš Pjatigorski (vene Александр Моисеевич Пятигорский; 30. jaanuar 1929 Moskva – 25. oktoober 2009 London) oli vene orientalist, filoloog, filosoof, semiootik ja kirjanik, india filosoofia eriteadlane. Ta oli Tartu-Moskva semiootikakoolkonna liige ja Eesti Akadeemilise Orientaalseltsi auliige. Ta sündis Moskvas, kus tema isa oli suures relvatehases peainsener. Teise maailmasõja ajal oli ta Nižni Tagilis ja töötas relvatehases. 1951. aastal lõpetas ta Moskva Riikliku Ülikooli filosoofiateaduskonna ja asus Stalingradis tööle ajalooõpetajana. 1956. aastal asus ta tööle NSVL TA Orientalistikainstituudis, kus aastal 1957 sai tema ülemuseks äsja NSV Liitu naasnud Juri Roerich, kelle alluvuses Pjatigorski töötas Roerichi surmani aastal 1960. Aastal 1960 ilmus Pjatigorski esimene raamat, Pjatigorski ja S. Rudini "Tamili-vene sõnaraamat". 1962. aastal kaitses ta kandidaadikraadi teemal "Keskaja tamili kirjanduse ajaloost". Samal aastal ilmus Pjatigorski raamat "Materjalid india filosoofia ajaloost". Aastast 1963 osales ta Juri Lotmani kutsel Tartu ülikoolis semiootika konverentsidel. 1969. aastal soovis ta tööle asuda Tartu Riikliku Ülikooli psühholoogiakateedris, ent tolleaegsel kateedrijuhatajal polnud julgust teda tööle võtta. Pjatigorski emigreerus NSV Liidust 1974. aastal ja asus elama Suurbritanniasse. Ta oli Londoni ülikooli Lõuna-Aasia ajaloo professor. Ta on avaldanud raamatuid budistlikust filosoofiast, fenomenoloogiast, mütoloogiast ja vabamüürlusest. 1992. aastal mängis ta Otar Iosseliani filmis "Liblikajaht" maharadžat. Mitu tema venekeelset artiklit on ilmunud aastatel 1965–1973 TRÜ Toimetiste sarjas (semiootika ja orientalistika). Eesti keeles on autori nõusolekul avaldatud ajakirjas Vikerkaar (1990, nr 11, lk 71–72) ühe tema algselt ajakirjas Вопросы Философии 1990/5 ilmunud intervjuu lühendatud tõlge pealkirjaga "Psühhoanalüüs ja marksism" (tõlkinud ja järelmärkuse kirjutanud Andres Herkel). Koostööartikkel "Kultuurisemiootika teesid" on eestikeelses variandis ilmunud Tartu Semiootikaraamatukogu esimeses köites. 2000 Andrei Belõi preemia romaani "Вспомнишь странного человека" ('meenutad imelikku inimest') eest. Ta oli neli korda abielus ja tal sündis viis last. [viide?] Елена Пенская — Умер Пятигорский. Vikerkaar 1990, nr 11, lk 72 Irina Avramets, Silvi Salupere. Aleksandr Pjatigorski nekroloog Tartu Ülikooli semiootika osakonna lehel
Boriss Uspenski

Boriss Andrejevitš Uspenski (vene Борис Андреевич Успенский; sündinud 1. märtsil 1937 Moskvas) on vene filoloog. Ta on üks Tartu-Moskva semiootikakoolkonna peamisi esindajaid, Juri Lotmani kaasautor. Humanitaaruuringute Akadeemia (Moskva) liige Uspenski, Boriss 2012. Vene kultuuri jõujooni: Valik artikleid. (Tlk. Peet Lepik.) Tartu: Ilmamaa. Tema vend on matemaatik ja lingvist Vladimir Uspenski. Tema pojapoeg on Pavel Uspenski.
Balti turniir (jalgpall)

See artikkel räägib meeste turniirist. Naiste turniiri kohta vaata artiklit Naiste Balti turniir (jalgpall). Balti turniir (läti Baltijas kauss, leedu Baltijos taurė) on 1928. aastast korraldatud jalgpalliturniir Eesti, Läti ja Leedu koondise vahel. Aastail 1928–1933, 1935–1938 ja 1991–1998 toimus turniir igal aastal, seejärel on selle pidamine olnud ebakorrapärane. Korraldusõigus on tavaliselt võitjariigil. Aastail 1948–1976 osalesid samanimelisel turniiril Eesti, Läti, Leedu ja Valgevene NSV esinduskoondis. Läti on võitnud turniiri kolmteist (viimati 2018), Leedu kümme (viimati 2010) ja Eesti viis korda (viimati 2024). 2022. aastal võitis külalisvõistkond Island. U21 Balti turniir U19 Balti turniir U17 Balti turniir Naiste Balti turniir Baltic Futsal Cup Balti liiga (jalgpall) Liivimaa karikas Baltic Cup Overview
Balti liiga (jalgpall)

See artikkel räägib meeste Balti liigast. Naiste liiga kohta vaata artiklit Naiste Balti liiga (jalgpall). Balti liiga (ametlikult Triobeti Balti Liiga) on 2007. aastast korraldatud meeste jalgpalliturniir Eesti, Läti ja Leedu klubide vahel. Igast riigist osaleb võistlusel viis meeskonda, lisaks üks eelmise aasta võitjariigist. Edukaim Meistriliiga klubi on Narva Trans, kes jõudis 2007. aastal veerandfinaali. Liivimaa karikas Balti turniir (jalgpall)
Robert Gates

Robert Michael Gates (sündinud 25. septembril 1943) oli aastatel 2006–2011 Ameerika Ühendriikide kaitseminister. USA Senat kinnitas ta George Bushi valitsuse ministriks 7. detsembril 2006. Ametisse asus ta 18. detsembril. Gates jätkas kaitseministrina tööd ka Barack Obama valitsuskabinetis. Gates on pärit Kansasest Wichitast. Poisina oli ta aktiivne skaut. Ta lõpetas Wichitas keskkooli 1961. aastal väga heade hinnetega kõigis ainetes. Ta lõpetas 1965. aastal Williami ja Mary kolledži ajaloo alal bakalaureuseõppes. Ühtlasi oli ta kirjandus- ja kunstiajakirja William and Mary Review tegevjuht ning pälvis ülikooli lõpetamisel Algernon Sydney Sullivani auhinna, mis määratakse lõpetajale, kes on teinud kõige suuremaid pingutusi kaaslaste heaks. 1966. aastal kaitses Gates Indiana ülikoolis ajaloo alal magistritöö ja sai magistrikraadi. 1974. aastal kaitses ta Georgetowni ülikoolis vene ja nõukogude ajaloo alal väitekirja "Nõukogude sinoloogia: Moskva Kremli vaadete ja arutelude kasutamata allikas kaasaja sündmuste kohta Hiinas") ning sai doktorikraadi. Ta abiellus 7. jaanuaril 1967. 6. novembrist 1991 kuni 20. jaanuarini 1993 oli ta Luure Keskagentuuri peadirektor. Gates osales 2008. aasta novembris Tallinnas peetud NATO-Ukraina nõukogu istungitel, mille pressikonverentsil tõdes ta, et Eesti muutis enda vastu 2007. aastal suunatud küberrünnakud hoopis suureks edulooks ning on pärast seda küberturvalisuse vallas juhtpositsioonil. Ta lisas veel, et Eesti on NATO liikmetest üks suuremaid panustajaid sõjalisse koostöösse ning rõhutas, et Iraagi valitsuse soov Eesti kontingenti oma riigis hoida on suureks tunnustuseks Eesti Kaitseväele. Samal pressikonverentsil kritiseeris ta ka Venemaa ähvardust paigutada Kaliningradi oblastisse keskmaaraketid. Ta pidas neid ähvardusi provokatiivseks. "Kes? Mis? Kus?" 2008, lk. 243 http://news.bbc.co.uk/2/hi/americas/6190279.stm Raul Sulbi. Gates: Eesti pööras küberrünnakud oma edulooks - Postimees, 12.11.2008 Gates brands Russian threats as 'provocative' - MSNBC, 13.11.2008
Harilik murukera

Harilik murukera (Scleroderma citrinum) on murukeraliste sugukonda murukera perekonda kuuluv seeneliik. Murukera kasvab metsades, teeservadel, parkides. Ta on üsna sage, kuid ei kasva kõrges rohus. Viljakehad on näha hilissügiseni, aga Inglismaal, kus lumikatet ei teki, ka kogu talve jooksul. Viljakeha on 3–10 (maksimaalselt 18) cm läbimõõdus, kerajas või neerjas, jalata, kollakas või oranž, ülaosas tahvlitena lagunev, soomuste ja näsadega. Kest on väga paks (kuni 4 mm) ja kõva. Noorelt on ta valge, küpselt pruunikas kuni must. Seenel ei ole jalga. Lõhn on ebameeldiv. Eosed on ümarad, läbimõõduga 8–12 μm. Harilik murukera on nõrgalt mürgine. Murukera näeb välja üsna söödava murumuna moodi. Peamine erinevus on selles, et murumunal on ülaosas ava, mille kaudu eosed vabadusse pääsevad, ent murukera läheb lihtsalt katki, et eosed välja pääseksid. Murukera viljaliha on palju kõvem. Murukera söömine ja kokkupuutumine eostega võib põhjustada pisaravoolu, nohu ja limavoolu ninast. Silmad võivad punaseks minna. Terviserike ilmneb 6 tunni jooksul. Harilik murukera andmebaasis eElurikkus
Aivar Ruukel

Aivar Ruukel (sündinud 24. märtsil 1967) on eesti loodusturismi ettevõtja. Ta lõpetas 1985. aastal Vändra Keskkooli ja 2009. aastal Eesti Maaülikooli põllumajandus- ja keskkonnainstituudi loodusturismi erialal. 2011. aastal kaitses ta samas magistrikraadi tööga "Internetis reisimuljete jagajate veebikasutuse muster Eesti rahvusparkide väliskülastajate näitel". Ta tegutseb haabjate ehitajana ja loodusgiidina Soomaa rahvuspargis. Ta kandideeris 2007. aastal Riigikogu valimistel Erakonna Eestimaa Rohelised ridades ning sai 251 häält, kuid ei osutunud valituks. Ta on MTÜ Eesti Loodusturismi Ühing asutajaliige ja Elurikkuse Erakonna üks asutajaid. 1997 aasta turismiedendaja 2007 Eesti Hotelli- ja Restoraniliidu "Aasta Parim" 2017 Eesti looduskaitsemärk 2017 Eesti Muinsuskaitse Seltsi teenetemedal Eesti ajaloolise ühepuulootsiku haabja ehituskultuuri taaselustamise, hoidmise ja laialdase tutvustamise eest. 2020 Lääne-Eesti parim turismiarendaja 2020 Tori valla aukodanik 2020 Pärnumaa aasta turismiarendaja 2021 aasta turismiedendaja 2022 Pärnumaa vapimärk (Soomaa piirkonna ja rahvuspargi arendaja ja 2022 eestvedaja) 2024 Brackmanni Pärand - Juhtimise Meistriklassi laureaat turunduses Eesti Teadusinfosüsteem. Aivar Ruukel Liisi Seil, "Aivar Ruukel sihib teaduslikku suunda". Sakala 10. august 2009 Vabariigi Valimiskomisjon. 2007. aasta Riigikogu valimiste kandidaadid Vabariigi Valimiskomisjon. 2007. aasta Riigikogu valimiste tulemused "Eesti Loodusturismi Ühingu liikmed". MTÜ Eesti Loodusturismi Ühing. Erki Suits (19. september 1997). "Tänavune parim turismiobjekt on Tallinna Sadam". Õhtuleht. Vaadatud 10.09.2020. EHRL. "Aasta Parim". EHRL veebileht. Erala, Siiri (12. november 2020). "Soomaalt leiab Lääne-Eesti parima turismiarendaja". Pärnu Postimees. Vaadatud 12.11.2020. Niglas, Kristo (23. oktoober 2020). "Tori aukodaniku tiitli pälvis tuntud loodusmees". Pärnu Postimees. Vaadatud 14.11.2020. Erala, Siiri (26. november 2020). "Vaadake, kes pälvisid auhinna Pärnumaa suurimal tunnustusüritusel". Pärnu Postimees. Vaadatud 26.11.2020. "Galerii ⟩ Vaadake, kes pärjati Pärnumaa ettevõtete parimateks juhtideks!". Pärnu Postimees. 15. aprill 2024. Vaadatud 21. aprillil 2024. ETIS Google Scholar: Aivar Ruukel
Aizpute piirkond

Aizpute piirkond (läti: Aizputes novads) oli 1. järgu haldusüksus Lätis. Piirkonna keskus oli Aizpute linn. Arvestuslikel andmetel oli 1. jaanuaril 2011 Aizpute piirkonna elanikest lätlasi 92,72%, leedulasi 2,53%, venelasi 2,02% ja muust rahvusest inimesi 2,73%. Piirkond moodustati 2009. aastal Aizpute linnast ning Aizpute, Cīrava, Kalvene, Kazdanga ja Laža vallast. 2021. aastal liideti Aizpute piirkond Lõuna-Kuramaa piirkonnaga. Läti statistika keskamet, vaadatud 15.06.2021. Iedzīvotāju reģistra statistika uz 01.01.2011. Pilsonības un migrācijas lietu pārvalde. Aizpute piirkonna koduleht
Aknīste piirkond

Aknīste piirkond (läti Aknīstes novads) oli 1. järgu haldusüksus Lätis. Piirkonna keskus oli Aknīste linn. Arvestuslikel andmetel oli 1. jaanuaril 2011 Aknīste piirkonna elanikest lätlasi 80,33%, venelasi 10,27%, leedulasi 5,09%, valgevenelasi 1,54% ja muust rahvusest inimesi 2,76%. Piirkond moodustati 2009. aastal Aknīste linnast ning Asare ja Gārsene vallast. 2021. aastal liideti Aknīste piirkond Jēkabpilsi piirkonnaga. Läti statistika keskamet, vaadatud 15.06.2021. Iedzīvotāju reģistra statistika uz 01.01.2011. Pilsonības un migrācijas lietu pārvalde.
Aloja piirkond

Aloja piirkond (läti keeles Alojas novads) oli 1. järgu haldusüksus (piirkond) Lätis. Piirnes põhjas Eestiga. Piirkonna keskus oli Aloja linn. Arvestuslikel andmetel oli 1. jaanuaril 2011 Aloja piirkonna elanikest lätlasi 89,01%, venelasi 4,65%, valgevenelasi 1,58%, mustlasi 1,57%, ukrainlasi 1,05% ja teistest rahvustest inimesi 2,14%. Piirkonna endine ala asub Põhja-Vidzeme biosfääri kaitsealal. Piirkond moodustati 2009. aastal Aloja ja Staicele linnast ning Braslava ja Brīvzemnieki vallast. Aastal 2010 moodustati veel Aloja vald ja Staicele vald. 2021. aastal liideti Aloja piirkond Limbaži piirkonnaga. Puikule Läti statistika keskamet, vaadatud 15.06.2021.
Harry Veber

Harry Veber (ka Veeber, Weber, Prantsusmaal ka Henri Weber; 26. juuni 1913 Peterburi – 2. juuni 2000 Québeci provints, Kanada) oli eesti poksija. Veber lõpetas 1932. aastal Tartu linna poeglastegümnaasiumi. Ta läks sama aasta mais kaitseväkke ja teenis oma aega mereväe õppekompaniis Tallinnas. Ta teenistusaeg sai läbi jaanuaris 1934, tema auaste oli siis 1. järgu madrus. Ta asus Tartu Ülikooli õppima keemiat, kuid loobus sellest varsti. Akadeemiliselt oli ta Fraternitas Liviensise liige. Ta oli 1934. aastal Eesti meister poolraskekaalus (kuni 175 naela ehk 79,4 kg). Ta elas 1934–1936 peamiselt Prantsusmaal ja üritas valmistuda profipoksija karjääriks. Ta läks 1936. aastal Madalmaadesse ja Belgiasse ning 1938. aastal USA-sse ning poksis septembrist 1936 kuni oktoobrini 1939 elukutselisena. Ta pidas kokku 12 kohtumist, millest võitis 6 (neist 3 nokaudiga) ja kaotas 4 (neist 1 nokaudiga) ning 2 kohtumist jäi viiki. Veber jäi pärast profikarjääri lõppu 1939. aastal USA-sse edasi ja jätkas õpinguid kõrgkoolis kehalise kasvatuse alal. Ta asus 1950. aastal ümber Kanadasse ning töötas seal kindlustusametnikuna. "Poksija Weeber elukutseliseks". Postimees, 28. september 1934. Lk 7 Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918 - 1944. 3. kd. Tartu Ülikool, Eesti Ajalooarhiiv, Eesti Teadusfond. Tartu 1994. Lk 178 Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944 TLÜAR väliseesti isikud Harry Veber lehel BoxRec. Inglise keeles
Negrillorass

Negrillorassi all on mõistetud negriidsesse põhirassi kuuluvat inimrassi, mida iseloomustavad neegrirassist heledam nahk, lopsakam habemekasv ja kitsamad huuled ning väga väike keskmine kasv (meestel paiguti isegi 140 cm). Sellesse rassi kuuluvateks on loetud Aafrika pügmeesid. Sõna "negrillo" tuleb portugalikeelsest sõnast "negro" ('must'), millele on lisatud portugali keele vähendusliide "-ill-". ENE 1. väljaanne, 3. köide, 1971, lk 178.
Heinrich Schliemann

Johann Ludwig Heinrich Julius Schliemann (6. jaanuar 1822 Neubukow – 26. detsember 1890 Napoli) oli saksa päritolu harrastusarheoloog, Trooja linna varemete leidja. Heinrich Schliemanni noorpõlv möödus Hollandis Amsterdamis. Noorena asus ta elama Venemaale Peterburi, et hakata seal äri tegema, sest Lääne-Euroopas toodetud kaupade kasumimarginaal oli Venemaal kõrgem. Äri alustas Schliemann indigoäriga. Kui algas Krimmi sõda, hakkas ta varustama Venemaa sõjatööstusettevõtteid püssirohu tootmiseks vajaliku salpeetriga ja kuulide valmistamiseks vajaliku seatinaga. Kuulujuttude järgi olevat kuni kolmandik salpeetrist, mida Venemaa selles sõja tarbeks kasutas, Schliemanni tarnitud[viide?]. Sõjavarustust müües teenis ta märkimisväärse varanduse. Pärast abielu lahutamist 1869. aastal lõpetas Schliemann äritegevuse ning pani teenitud kapitali panka. Dividendide varal alustas ta 1870. aastatel arheoloogilisi uuringuid. Heinrich Schliemann juhtis ja finantseeris esiajalooliste asulapaikade Trooja, Mükeene ja Tirynsi väljakaevamist. Koostöös Wilhelm Dörpfeldiga andis ta neile kaevamistele teadusliku järjekindluse. Schliemann tõestas, et seni müütiliseks peetud muinasajal oli Kreekas tegelikult kõrge kultuur. Pärast Saksamaa alistamist 1945. aastal teise maailmasõja lõpus riisus Punaarmee Berliini muuseumist Schliemanni leitud mälestised ning need toimetati Nõukogude Liitu, kus neid säilitatakse A. Puškini nimelises Kujutava Kunsti Muuseumis Moskvas. Nende omandiõiguse üle toimuvad vaidlused päritolumaa Kreeka, leidja kodumaa Saksamaa ja Venemaa Föderatsiooni vahel. 1885 – Kuninglik kuldmedal Pärast rikastumist abiellus Schliemann 1852. aastal venelanna Jekaterina Lõžinaga. Neil sündisid lapsed Nikolai, Natalja ja Nadežda. Kirjelduste järgi oli Schliemann väikest kasvu, kiilastuv, ilmetu näoga ning kitsi, kuid ülirikas. Abielu oli vastastikuse armastuseta. Jekaterina Pavlovna Schliemanni vabameelne käitumine Peterburi seltskonnas avaldas masendavat mõju Schliemannile, kes eraldus seltskondlikust elust ning pühendus ajaloouuringutele.. Seoses Schliemanni sagedaste reisidega jäi side perekonnaga nõrgaks, abielu lõppes 1869. aastal lahutusega. Hiljem abiellus Schliemann kreeklanna Sofia Estramentosega. Frank Calvert Antiigileksikon, 2. köide, Tallinn: Valgus 1983, lk 163. Русская страсть немца Генриха Шлимана Heinrich Alexander Stoll, "Unistus Troojast. Romaan Heinrich Schliemanni elust" (kaanepealkiri: "Schliemann"). Saksa keelest tõlkinud Riina Mägi. Biograafiline sari. Eesti Raamat, Tallinn 1971, 520 lk
Patt

Patt on religioosses tähenduses seadusest üleastumine või vastuhakk Jumalale. Teoloogias uurib pattu distsipliin nimetusega hamartioloogia. Vanas Testamendis tähendab patt enamasti sõnakuulmatust (heebrea keeles peša 'vastuhakk, mäss'); teised sõnad, mida selles tähenduses tarvitatakse on het 'eksimine, ekslemine' ja avon 'üleastumine'. Kunagi ei seostata pattu Jumala armastamisega. Uues Testamendis on kõige tavalisem sõna patu kohta ἁμαρτία hamartia (kreeka keeles tähendusega eksitus või viltuminek, ka iseloomuviga). Jeesus ei räägi kunagi patust üldiselt, vaid üksnes konkreetsetest asjadest. Paulusel hakkab kujunema üldine seisukoht: patt on Jumala seadustele vastandumine. Paulus kasutab sõnu parakoe 'sõnakuulmatus', aga ka epithymia 'himutsemine'. Pauluse järgi on patt süü ja saatus, inimese vastutav tegevus ja saatuslik olemine ühtlasi. Varakristlik kirik ei määratlenud pattu nii äärmuslikult. Athanasiose järgi on paljud pühakud patust puhtad. Aleksandria Kyrillose järgi inimesed sünnivad patuta. Kuid juba Tertullianus edendab pärispatu õpetust mõistega vitium originis. Augustinus väitis, et enne algpattu (peccatum originale) võis inimene mitte patustada, kuid pärast seda ei saanud ta enam jätta patustamata. Esimest korda kiriku ajaloos toob Augustinus patu mõiste sisse himu (concupiscentia) mõiste, mis seostub seksuaalsusega ning on algpatu (peccatum originale) kaudu pärandus Aadamalt. Esimeses Moosese raamatus (1Ms 2:4-3:24) ei räägita tegelikult pattulangemisest ega seksuaalsusest. Augustinusest ja teistest kirikuisadest lähtunud kristliku teoloogia kohaselt on inimene Aadama algpatu tõttu patune juba sündides. Kristus lunastas inimesed sellest oma kannatuste ja ristisurmaga, andes võimaluse sellest vabaneda. Ristimise ja teiste sakramentide abil võidakse sellest pärispatust vabaneda, kuigi ka see ei pruugi kunagi olla lõplik ega täielik. Seetõttu on iga inimene (kristlane) alati patune ja süüdlane. Palvetes tunnistatakse end süüdi (mea culpa) ning palutakse halastust (Kyrie eleison, Christe eleison). Meieisa palves: anna meile andeks meie võlad. Ave Maria palves: ora pro nobis peccatoribus (palveta meie pattude pärast). Enesealandamised ja rituaalsed enesepiitsutamised on iseloomulikud paljudele kristlikele suundadele. Katoliikluses loendatakse seitset surmapattu: 1. uhkus (superbia) 2. omandihimu, ahnus (avaritia) 3. kiim, iha, lõbu (luxuria) 4. kadedus (invidia) 5. aplus, õgardlikkus (gula) 6. viha, raev (ira) 7. laiskus (socordia). Igaühele neist vastab teatud kindel deemon. Kaks pattu - tüdimus, loidus, mõttelaiskus (acedia) ning edevus, tühisus (vanagloria) - ei käi seitsme surmapatu alla ning neid määratletakse kui "ajaloolisi" patte. Kasutusel on veel loendid neli taevanikisendavat pattu ja kuus pattu Püha Vaimu vastu. Patt kõnekeelses tähenduses on sagedasti seostatud seksuaalsusega, kuid on kasutusel ka paljudes muudes tähendustes (vale või eksimus, seaduserikkumine vms). pahe patt Uues Testamendis patutunnistus pärispatt seitse surmapattu
Aglona

Aglona on küla (lielciems) Lätis Preiļi piirkonnas, Aglona valla halduskeskus. Asub Daugavpilsist 40 km kirdes Cirišsi järve kaldal. Aglona asub Latgale kõrgustikul teeristil, kust lähevad maanteed edelasse Višķi ja Daugavpilsi poole, loodesse Preiļi poole, itta Dagda ja kagusse Krāslava poole. Tänapäevane Aglona asula tekkis kolme küla liitumisel: Aglona, Somerseta ja Jaunciems. Ümbruskonna männikud on viimastel aastatel kannatanud ulatusliku metsaraie tõttu. 1699. aastal asutasid Vilniusest pärit dominiiklased Aglonasse kloostri. Varasema puukiriku kohale 1768–1789 rajatud Aglona basiilika muutus Läti üheks olulisimaks katoliku kirikuks. 1980. aastal andis paavst Johannes Paulus II kirikule staatuse Basilica minoris. 1993. aastal külastas paavst Aglonat ja pidas seal missa, millel osales 200 000 inimest. Kuni 2009. aasta haldusreformini kuulus küla Preiļi rajooni. Kuni 2021. aastani oli küla Aglona piirkonna keskus. Aglonas asub Aglona leivamuuseum. Läti Ruumiandmete Agentuur
Lihtdestillatsioon

Lihtdestillatsioon on destillatsiooniprotsess, mida kasutatakse kui vedeliku komponentide keemistemperatuuride vahe on piisavalt suur. Lihtdestillatsioon on teostatav nii normaalrõhul kui ka vaakumis. Siiski enamasti loetakse lihtdestillatsiooniks protsessi normaalrõhul ning sama protsess vaakumis on vaakumdestillatsioon. Destillatsiooni põhimõte. Kui vedelike segu soojendatakse keemiseni, siis vedeliku pinna kohal oleva auru koostis (komponentide sisaldus) erineb vedeliku koostisest. Kui nüüd aurufaas eraldada ja jahutada, s.t. kondenseerida vedelikuks, siis selles on kergemini lenduvat (madalamal keevat) komponenti rohkem kui destillatsiooniks võetud algsegus. Lihtdestillatsiooni kasutatakse selliste segude eraldamiseks, mille komponentide keemistemperatuuride vahe on suurem kui 100 °C. Samuti on lenduvate ja mittelenduvate ainete segu kergesti lahutatav just lihtdestillatsioonil. Seejuures ei tohi destilleeritavate vedelike keemistemperatuur olla liiga kõrge, et aine destillatsiooniprotsessis ei laguneks. Destillatsiooniseadme põhielemendid on (vaata joonist): 1 – soojusallikas, 2 – destillatsiooni kolb, 3 – destillatsiooni pealis, 4 – termomeeter, 5 – Liebigi jahuti (kondensaator), 6 – jahutusvee sisend, 7 – jahutusvee väljund, 8 – destillaadi vastuvõtja, 9 – ühendus vaakumpumbaga, 10 – allonž (piip). Kui destilleeritakse kõrgemal temperatuuril keevaid aineid, võib vesijahuti asendada õhkjahutiga (keemistemperatuurid 150–160 °C). Destilleeritava ainega täidetakse 2/3 kolvi ruumalast. Homogeensetele segudele võib keemise ühtlustamiseks lisada "keedukivi", mis võib olla näiteks väike teravate servadega portselanitükike. Kui destilleeritakse sademelt, tuleb kuumutamisega olla eriti ettevaatlik, et vältida tõukelist keemist ("purtsumist"). Vastuvõtjasse juhitakse destillaat läbi allonži (piibu). Kergesti lenduvate, tuleohtlike ja hügroskoopsete ainete puhul peab vastuvõtukolb olema allonžiga hermeetiliselt ühendatud. Sel juhul toimub ühendus välisõhuga läbi allonži külgharu, mis on vajaduse korral ühendatud CaCl2-toruga. Kergesti lenduva destillaadi puhul võib vastuvõtja asetada jäävanni. Destillatsiooni kiirus ei tohi olla liiga suur (enamasti 1–2 tilka sekundis). Tavaliselt visatakse esimesed milliliitrid destillaati (eeljooks) ära. Destillatsioon lõpetatakse (katkestatakse soojendamine) kui kogu aine on üle aetud (pisut ainet peab jääma kolbi, muidu võib viimane puruneda). Destilleerimine
Artemisia

Artemisia võib tähendada järgmist. Artemisia on puju nimetus ladina keeles. Artemisia I oli Halikarnassose kuninganna, kes osales Salamise merelahingus. Artemisia II oli Halikarnassose kuninganna, kes laskis lõpetada Halikarnassose mausoleumi ehituse.
Katkujuur

Katkujuur (Petasites) on taimede perekond korvõieliste sugukonnast. Petasites albus – valge katkujuur (ilutaim, väga harva metsistunult) Petasites hybridus – harilik katkujuur (harva) Petasites spurius – villane katkujuur (paiguti) Petasites fragrans – lõhnav katkujuur Petasites frigidus – külma-katkujuur Petasites frigidus var. palmatus – sõrmjas katkujuur Petasites hyperboreus – põhja-katkujuur Petasites japonicus – jaapani katkujuur Petasites sagittatus – nooljas katkujuur