laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Tuumaallveelaev

Tuumaallveelaev ehk aatomiallveelaev on allveelaev, mille jõuallikas ja pardasüsteemid saavad energiat ühest või mitmest tuumkütusega laetud tuumareaktorist. Tuumaallveelaeval on märgatavad eelised "tavalise", harilikult diisel-, ja elektrimootori jõul liikuvate allveelaevade ees. Tuumareaktor ei vaja tööks õhku ja see vabastab laeva vajadusest sageli pinnale tõusta. Reaktori toodetav energia võimaldab laeval arendada kestvalt suurt kiirust ja kuna tuumkütust kulub suhteliselt vähe, siis ei ole seda ka tarvis sageli täiendada. Tuumaallveelaev võib jääda vee alla seniks, kuni laevas näiteks meeskonnal toit või laskemoon (torpeedod, raketid jne.) otsa saab. Tänapäevased tuumaallveelaevad on mõeldud kasutamiseks näiteks 25 aasta vältel ja sel ajal ei ole mitte kordagi tarvis tuumkütusevaru täiendada. Seevastu traditsioonilised diiselelektrilised allveelaevad võivad vee alla jääda kõigest mõneks päevaks ja arendada tippkiirust ainult mõne tunni vältel. Tuumaallveelaeva puuduseks on vastava tehnoloogia kallidus ja tuumajäätmete käitlemine (mahakantud laevade reaktorid), mistõttu selliseid laevu saavad endale lubada vähesed riigid. Esimesena esitas idee tuumajõul liikuvast laevast USA Mereuuringute Laboratooriumi töötaja Ross Gunn 1939. Esimene aatomiallveelaev ja ühtlasi esimene tuumalaev üldse oli USA allveelaev Nautilus (SSN-571) (1955–1980). Nautilus võis vee alla jääda 4 kuuks järjest, enne kui pidi pinnale tõusma. Nautiluse ehitamine sai võimalikuks tänu USA Aatomienergia Komisjoni merereaktorite osakonna teadlaste ja inseneride rühma edukale arendustööle tuumareaktorite väljatöötamise alal. 1951. aasta juulis eraldas USA Kongress raha maailma esimese tuumaallveelaeva ehitamiseks. Ehitustöid juhtis kapten Hyman Rickover, kes hiljem sai admiraliks ja merereaktorite osakonna juhiks. Allveelaev oli 97,5 m pikk ja maksis 55 miljonit USA dollarit. Laev lasti vette 21. jaanuaril 1954 ja võeti teenistusse 30. septembril 1954. 1950. aastate algul hakkas tuumaallveelaeva välja töötama ka NSV Liit. Töid juhtis Anatoli Aleksandrov, kellest hiljem sai Kurtšatovi instituudi juht. Esimene Nõukogude tuumaallveelaev Leninski Komsomol lasti vette 9. oktoobril 1957 ja võeti teenistusse 1. juulil 1958. Laev oli 107,4 m pikk. 1963 ehitasid tuumaallveelaeva oma laevastikule Suurbritannia, 1969 Prantsusmaa ja 1974 Hiina. NSV Liidus oli neli tuumaallveelaevade ehitamise ettevõtet: Severodvinskis Sevmaš, Peterburis Admiralteiskije Verfi, Gorkis Krasnoje Sormovo ja Amuuri-äärses Komsomolskis Amurski Zavod. Külma sõja ajal suudeti igaühes neist neljast tehasest ehitada 5–10 tuumaallveelaeva aastas. Kuni 1997. aastani ehitas NSV Liit ja selle järglane Venemaa 245 tuumaallveelaeva, rohkem kui kõik ülejäänud maailma riigid kokku. Tänapäeval on tuumaallveelaevad kuue riigi laevastikus: Venemaal, USA-s, Prantsusmaal, Suurbritannias, Hiinas ja Indias. Mitmes muuski riigis, sealhulgas Argentinas ja Brasiilias, töötatakse samuti tuumaallveelaevu välja.
Tartumaa vapp

Tartumaa vapp on Eestis asuva Tartu maakonna vapp. Tartumaa vapp kinnitati riigivanem Konstantin Pätsi otsusega 5. veebruaril 1937. Vapp on registreeritud 25. septembril 1996. Kaldjaotusega vasakult poolitatud sini-rohelisel kilbil (sinine PMS 285 C, roheline 355 C) hõbedane laineline tala, milles kaks sinist lainelist varrast. Saatetunnusena ülemisel, sinisel väljal kuueharuline kuldne täht ja alumisel, rohelisel väljal kolme lehe ja kahe tõruga kuldne tammeoks. Vapi praegune kujundus pärineb aastast 1937, kui maakondade vappe ühtlustati, ja selle joonistas Günther Reindorff. Kuni 1937 oli Tartu maakonnal erinev vapp, kuigi sarnaste kujunduselementidega. Vapi kujunduselemendid pärinevad 1920. aastatest, mil Eesti maakondade liidu moodustatud nõukogu hakkas maakondade vappide kavandeid välja töötama. Kavandite autoriks peetakse ajaloolast Paul Johanseni. Detsembriks 1926 valmis Tartumaa vapi kavand: "pool põiki üle kilbi laineline pael, üleval täht, all tamm. Värvid: põhi kollane, pael sinine, täht hõbedane, tamm roheline. Pael kilbil tähendab Emajõge, mis maakonna poolitab, täht tuletab Tartu ülikooli meele, mis kultuuri ja hariduse Eestis laiali laotab, kuna tamm rahvalauludes Emajõega ühteviisi tuttawat Taara tammikut kujutab. Et ülikool rootslaste poolt asutatud, on põhivärvideks Rootsi sinine-kollane võetud." ("Postimees" 19. detsember 1926) Kujunduse kinnitas 14. juulil 1930 Tartu maavolikogu ja oktoobris 1930 ka Vabariigi Valitsus. Tartumaa lipp Tartumaale otsitakse uut vappi. Uus Eesti, 24. juuli 1936, nr. 197, lk. 2. Tartu maakonna sümboolika Endine (1930–1937) Tartumaa vapp
Aatomidiplomaatia

Aatomidiplomaatia on tuumarelva omamise või selle hankimise võimaluse kasutamine teistele riikidele surve avaldamiseks. Tuumaheidutus
Tuumakaitse

Tuumakaitse (ka aatomikaitse) on vägede kaitsmine tuumarelva eest. Tsiviilkaitse Mihhail Gvozdjev, Vladimir Jakovkin, (tõlkinud V. Raid): "Aatomirelv ja aatomikaitse", Eesti Riiklik Kirjastus 1959.
Tuumamootor

Tuumamootor ehk aatomimootor on hüpoteetiliselt võimalik mootor, mis muundab tuumaenergia vahetult mehaaniliseks energiaks. Tuumamootori tehniline lahendus puudub.
Aatomimudel

Aatomimudel on atomistikas või uusaegses keemias või füüsikas kasutatav aatomi mudel. Demokritos (umbes 400 eKr) postuleeris, et on olemas mitmesuguse kujuga tahked massiivsed jagamatud osakesed (aatomid). Nad võivad olla ümmargused, siledad, ebakorrapärased, kõverad jne; nad erinevad ainult kujult. Nende erinevatest kombinatsioonidest moodustuvad meile tuntud kehad. Kehade erinevus sõltub aatomite erinevusest ning nende vastastikusest asendist. John Dalton avaldas 1808 raamatu "A New System of Chemical Philosophy", milles ta esitas hüpoteesi, et igale keemilisele elemendile vastab jagamatu osake (aatom). Eri elementide aatomid erinevad massi poolest. Ühe elemendi aatomid on ühesuguse suuruse ja massiga. Eri keemilistes ainetes on aatomid omavahel ühendatud; keemiliste reaktsioonide käigus muutub selle ühenduse viis. Keemilised protsessid ei saa aatomeid tekitada ega purustada.  Pikemalt artiklis Dünamiidimudel Philip Lenardi dünamiidimudeli (1903) järgi koosnevad aatomid suurelt jaolt tühjast ruumist pöörlevate elektriliste dipoolide (dünamiidide) vahel.  Pikemalt artiklis Thomsoni aatomimudel Joseph John Thomsoni välja töötatud Thomsoni aatomimudeli (1903) järgi koosneb aatom ühtlaselt jaotunud positiivsest elektrilaengust ja negatiivse elektrilaenguga elektronidest, mis selles liiguvad.  Pikemalt artiklis Planetaarmudel Planetaarmudeli (1904) järgi on aatom suur positiivse elektrilaenguga kera, mida ümbritsevad negatiivse elektrilaenguga elektronid. Analoogselt Saturni rõngaste stabiilsusega ennustas see mudel massiivset tuuma, mille ümber tiirlevad Coulombi seadusega seotud elektronid.  Pikemalt artiklis Rutherfordi aatomimudel Rutherfordi aatomimudeli (Ernest Rutherford, 1911) järgi koosneb aatom positiivselt laetud aatomituumast, mille arvel on peaaegu kogu aatomi mass, ja elektronkattest, mis sisaldab ümber tuuma tiirlevaid elektrone.  Pikemalt artiklis Bohri aatomimudel Bohri aatomimudeli (Niels Bohr, 1913) järgi koosneb aatom positiivse elektrilaenguga massiivsest tuumast ning elektronidest, mis tiirlevad ümber tuuma diskreetsetel ringjoonelistel orbiitidel.  Pikemalt artiklis Bohri-Sommerfeldi aatomimudel Bohri-Sommerfeldi aatomimudel (Arnold Sommerfeld, 1916) on Bohri aatomimudeli edasiarendus, mis näeb ette ka ellipsikujulisi orbiite. Orbitaalimudel (1928) on kvantmehaanikal põhinev aatomimudel, mille järgi aatom koosneb aatomituumast, mida ümbritsevad orbitaalid. Orbitaalid on Schrödingeri võrrandi lahendid. Nende kuju tuleneb elektronide esinemise tõenäosusjaotusest. Kihimudel lihtsustab aatomit, kujutades seda positiivse elektrilaenguga aatomituumana, mida ümbritsevad kerakihid, kus asuvad elektronid. Elektronide liikumise kohta ei öelda selles mudelis midagi. Kerapilvemudel ehk Kimballi aatomimudel on koolis sageli kasutatav aatomimudel, orbitaalimudeli lihtsustus.
Ljudmõla Pavlitšenko

Ljudmõla Pavlitšenko (12. juuli 1916 – 10. oktoober 1974) oli snaiper, sõjaveteran, poliitik. Ljudmõla Pavlitšenko oli teise maailmasõja ajal Nõukogude Liidu Punaarmees teeninud snaiper. Teda tunnustatakse 309 vaenlase sõduri tapmisega. Ta osales Punase Armeega Odessa ja Sevastoopoli piiramisel, lahingutes Idarinde varajastes staadiumides. Tema 309 tapetud vaenlase skoor paigutab tõenäoliselt ta kõigi aegade viie parima snaiperi hulka, kuid tema tapmiste arv võib olla märkimisväärselt suurem, kuna kinnitatud tapmine peab olema kolmanda osapoole tunnistatud. Pärast seda, kui ta lahingus sai mürsuhaavata, evakueeriti ta Moskvasse. Pärast vigastustest taastumist koolitas ta teisi Punase Armeega snaipreid ning oli Punase Armeega avalik esindaja. 1942. aastal tegi ta ringreisi Ameerika Ühendriikidesse, Kanadasse ja Ühendkuningriiki. Pärast sõja lõppu 1945. aastal määrati ta Nõukogude mereväe vanemteaduriks. Ta suri 58-aastaselt insuldi tagajärjel. Lyudmila Belova sündis 1916. aastal Vene Impeeriumi Kiievi kubermangus Bila Tserkvas (praegu Kiievi oblastis Ukrainas) Mihhail Belovi ja tema abikaasa Elena Trofimovna Belova (1897–1972) peres. Perekond kolis Kiievisse, kui Lyudmila oli 14-aastane. Tema isa oli Kommunistliku Partei liige ja teenis Punases Armees polgukomissarina, olles autasustatud Punase Lipu ordeniga. Lapsepõlves oli Lyudmila ennast kirjeldanud poisilikuna tüdrukuna, kes oli võistlushimuline sportlikes tegevustes. Kiievis liitus ta OSOAVIAKhIM-i lasketiiru klubiga, arenes amatöör-snaipriks ja teenis välja Vorošilovi snaipri märgi ja laskuri tunnistuse. 1937, aastal abiellus ta Aleksei Pavlitšenkoga ja sündis poeg Rostislav (1932–2007). Siiski lahutati abielu peagi ning Lyudmila naasis elama oma vanemate juurde. Ta õppis õhtukoolis ja tegi samal ajal koduseid töid. Päeval töötas ta lihvijana Kiievi Arsenal tehases. 1933, aastal astus ta Kiievi Ülikooli, kus õppis ajalugu ja kavatses saada teadlaseks ja õpetajaks. Seal võistles ta ülikooli kergejõustikumeeskonnas sprindis ja teivasületamises. Ta oli ka kuue kuu jooksul Punaarmee poolt snaipriõppekoolis registreeritud. Ljudmõla Pavlitšenko pärand ulatub kaugemale tema sõjategevusest, olles inspireerinud paljusid naisi kogu maailmas, kes soovivad näidata üles julgust ja visadust oma eesmärkide saavutamisel. Pavlitšenko nime kannavad tänavad Ukrainas Sevastopolis ja Bila Tserkvas. "Ljudmõla Pavlitšenko, the Glossary". et.unionpedia.org. Vaadatud 12. mail 2024. Lockie, Alex. "Meet the world's deadliest female sniper who terrorized Hitler's Nazi army". Business Insider (Ameerika inglise). Vaadatud 12. mail 2024. "Lady Death: Lyudmila Pavlichenko, the Greatest Female Sniper of All Time". Mental Floss (Ameerika inglise). 6. detsember 2018. Vaadatud 12. mail 2024. Magazine, Smithsonian; King, Gilbert. "Eleanor Roosevelt and the Soviet Sniper". Smithsonian Magazine (inglise). Vaadatud 12. mail 2024. "Video: maailma parimaks naissnaipriks on ukrainlanna Ljudmõla Pavlitšenko, kelle arvel on 309 tapmist". Elu24. 20. märts 2018. Vaadatud 12. mail 2024.
Louis Antoine de Bougainville

Louis Antoine, Bougainville'i krahv (12. november 1729 Pariis – 31. august 1811 Pariis) oli prantsuse sõjaväelane (viitseadmiral) ja meresõitja, esimese prantsuse ümbermaailmareisi juht. Bougainville sündis notari pojana. Nooruses õppis ta õigusteadust, kuid loobus varsti sellest elukutsest. 1753 astus ta musketäride üksusse. 1754 avaldas ta artikli integraalarvutuse kohta, mis täiendas Guillaume de l'Hôpitali 1696 ilmunud raamatut "Lõpmata väikeste suuruste analüüs kõverate mõistmiseks". 1755 saadeti ta Londonisse Prantsusmaa saatkonda sekretäriks ja seal sai ta Kuningliku ühingu liikmeks. Aastal 1764 asutas ta Falklandi saartel prantsuse koloonia Les nouvelles Malouines ('Uus-Malviinid'). See oli Prantsusmaa valitsuse projekt selle saarestiku koloniseerimiseks. Sellegipoolest rahastas ta põhiosa selle koloonia tegevusest ise. Esialgu koosnes koloonia ühest asulast, mis oli nimetatud Bougainville'i enese järgi ja kandis nime Port St. Louis. Kuigi selle rahvaarv ei ületanud kunagi 150 elanikku, tekitas see ometi Suurbritannias kadedust ja Hispaanias hirmu. Hispaania valitsus kartis, et Falklandi rajatakse mereväebaas, kust hakatakse ründama Peruust Hispaaniasse kulda vedavaid laevu. 31. jaanuaril 1767 müüs Bougainville Prantsuse valitsuse käsul saarestiku Hispaaniale ja Hispaania maksis talle selle eest 603 000 naela. Ühtlasi likvideeris Prantsusmaa valitsus asula, ehkki Hispaania valitsus mehitas selle kohe uuesti ja nimetas Puerto Soledadiks. Aastatel 1766–1769 sooritas ta Prantsusmaa valitsuse käsul laeval "La Boudeuse" ümbermaailmareisi. See oli läbi aegade Prantsusmaa esimene ja kogu maailma 14. ümbermaailmareis. Selle reisi eesmärk oli tõsta Prantsusmaa mainet pärast kaotust Seitsmeaastases sõjas. See oli ühtlasi esimene ümbermaailmareis, mille tegid kaasa teadlased, nii loodusteadlased kui geograafid, teiste seas Philibert Commerçon, Jeanne Baret ja astronoom Pierre-Antoine Véron. Louis Antoine de Bougainville'i järgi on nimetatud Bougainville'i saar ja taimeperekond Bougainvillea. Vapp
Keskkonnaharidus

Keskkonnaharidus (inglise keeles environmental education) on ühiskonnas käibivate looduskasutusse, üldökoloogiasse ja keskkonnaga seotud humanitaarharidusse puutuvate teadmiste, oskuste ja hoiakute ning väärtuste süsteemne edastamine. Keskkonnahariduse laialdast õppekavadesse integreerimist on alates 1980. aastate teisest poolest tehtud eriti Põhjamaades. Seal on varem domineerinud loodusteaduslike ainete kõrval hakanud pearõhk minema keskkonnaga seotud ühiskonnateadustele. Eestis on loodud mitu keskkonnahariduskeskust ja loodushariduskeskust: Tartu Keskkonnahariduse Keskus Lehola Keskkonnahariduskeskus Tallinnas Pernova Hariduskeskus Pärnus Palade Loodushariduskeskus Hiiumaal Viitina Loodushariduskeskus Võrumaal Loodushariduse andmisega tegelevad ka Tartu Loodusmaja Tallinna Loomaaed Keskkonnahariduslike ettevõtmistega tegelevad ka looduskoolid — Palupõhja looduskool, Muraste looduskool, Mäe loodusmaja, Sagadi looduskool, Tipu looduskool. 17. oktoobril 2018 allkirjastasid Eesti haridus- ja teadusminister Mailis Reps ja Eesti keskkonnaminister Siim Valmar Kiisler keskkonnateadlikkuse ja -hariduse riikliku tegevuskava. Keskkonnateadvus Keskkondlik paradigma Säästva arengu haridus Säästva arengu sõnaseletusi. Säästva Eesti Instituut, SEI Tallinn. [1] (vaadatud 31.01.2009) Kady-Ann Sutt (24. oktoober 2018). "Ministeeriumidel valmis ühine plaan keskkonnateadlikkuse ja –hariduse suunamiseks". Keskkonnaministeerium. Originaali arhiivikoopia seisuga 22. detsember 2018. Säästva arengu sõnaseletusi. Säästva Eesti Instituut, SEI Tallinn. [2] (vaadatud 31.01.2009) Eesti keskkonnahariduse keskused
Keskkonnahoidlik tarbimine

Keskkonnahoidlik tarbimine ehk säästev tarbimine on tarbija teadlik valik tarbida võimalikult väikese keskkonnamõjuga kaupu ja teenuseid. Keskkonnahoidlik tarbimine tähendab üldise tarbimise vähendamist, ökoloogilisi tehnoloogiaid, vastupidavaid ja parandatavaid tooteid, kordus- ja taaskasutust, toodete asendamist teenustega (nt auto üürimine selle omamise asemel) ja ühiskasutust. Sageli hõlmab keskkonnahoidlik tarbimine ka sotsiaalselt säästvaid aspekte, näiteks lapstööjõu vältimine. Tarbimise keskkonnahoidlikkuse mõõtmiseks on mitmeid meetodeid. Neist tuntuim on ökoloogiline jalajälg. Keskkonnamärgis Ökomärgis Tarbimisharjumuste muutmine Õiglane kaubandus Ökoloogiline turundus Säästva arengu sõnaseletusi. Säästva Eesti Instituut, SEI Tallinn. [1] (vaadatud 30.01.2009) Säästva arengu sõnaseletusi. Säästva Eesti Instituut, SEI Tallinn. [2] (vaadatud 30.01.2009)
Keskkonnaindikaator

Keskkonnaindikaator ehk keskkonnanäitaja ehk keskkonnamõõdik on näitaja, mis iseloomustab keskkonna seisundit ning selle mõju inimestele, ökosüsteemidele ja materjalidele. Euroopa Keskkonnaameti ja EUROSTAT-i kasutatavas DPSIR-mudelis jaotatakse keskkonnaindikaatorid viide rühma, mis kirjeldavad ühiskonna ja keskkonna vahelisi seoseid. Need viis rühma on: 1. liikumapanevad jõud (driving forces) on inimtekkelised mõjurid, mis põhjustavad keskkonnakoormust (nt poliitikad, sotsiaal-majanduslik struktuur, eluviis); 2. koormuse- ehk surveindikaatorid (pressure) peegeldavad inimtegevuse intensiivsust (nt taastumatute loodusvarade ja energia tarbimismahud, transpordimahud ja nende muutumine, saasteainete heitkogused); 3. seisundiindikaatorid (state) näitavad surve tagajärjel muutuvat keskkonnaelemendi või terviku kvaliteeti ja/või kvantiteeti (nt vee ja õhu kvaliteet, liigiline arvukus, veekvaliteet, taastumatute loodusvarade kogused); 4. mõjuindikaatorid (impact) mõõdavad seisundi muutuste tagajärgi inimesele, ökosüsteemidele ja tehiskeskkonnale (nt muutused ökosüsteemide viljakuses, toitainete ringes, inimese tervises); 5. vastumõjuindikaatorid (response) iseloomustavad keskkonnaseisundi hoidmise või parandamise põhimõtteid ja tegevust (nt keskkonnainvesteeringud, keskkonnamaksud, korduskasutus, keskkonnaharidus, puhtam tootmine). Keskkonnaindikaatorite rühmitamine ei ole absoluutne, vaid võib sõltuda probleemi käsitlusviisist. Keskkonnategevuse tulemuslikkuse indikaator Säästva arengu indikaator Keskkonnainfo Keskkonnaaruanne Bioindikaator Keskkonnasõnaraamat 2004 [1] (vaadatud 23.10.2011) Säästva arengu sõnaseletusi. Säästva Eesti Instituut, SEI Tallinn. [2] (vaadatud 30.01.2009) Säästva arengu sõnaseletusi. Säästva Eesti Instituut, SEI Tallinn. (Vaadatud 30.01.2009)
Keskkonnainfo

Keskkonnainfo ehk keskkonnateave on igasugune kirjalik, suuline, visuaalne, elektrooniline jm info, mis kajastab inimest ümbritsevat ja mõjutavat keskkonda, samuti ökosüsteemide ja looduse mitmekesisuse seisundit. Info tegevuse või meetmete kohta, mis tõenäoliselt või tegelikult mõjutavad keskkonnaseisundit, samuti analüüside ja oletuste kohta, mida kasutatakse keskkonnaalaste otsuste langetamisel. Århusi konventsioon Juurdepääsu-põhimõtted Keskkonnaindikaator Keskkonnapoliitika vahend Säästva arengu sõnaseletusi. Säästva Eesti Instituut, SEI Tallinn. [1] (vaadatud 30.01.2009)
Liiapeksi–Loksa tee

Liiapeksi–Loksa tee (registrinumbriga 85) on üks Eesti tugimaanteedest. See saab alguse Tallinna–Narva tee 53. kilomeetril Kolga aleviku ja Liiapeksi küla piiril. Tee pikkus on 15,5 km. Tee lõpeb Loksa linnas Tallinna ja Rohuaia tänava ristmikul. Samas algavad Loksa–Viinistu tee ja Loksa–Pärispea tee. Loksa linna tänavana kannab see nime Tallinna tänav. Kolga alevik, Kõnnu küla, Kolgaküla, Kotka küla, Loksa küla, Loksa linn. Teeregistri andmed.
Bahreini kuningas

Bahreini kuningas (araabia keeles ملك البحرين, malik al-Baḩrayn) on alates 2002. aastast Bahreini riigipea tiitel. Bahreini kuningas on konstitutsiooniline monarh, kelle õigused ja kohustused on määratletud 2002. aasta põhiseaduses. Talle kuulub riigis peaaegu absoluutne võim. Muuhulgas kuulub kuninga kompetentsi Bahreini Rahvusassamblee ülemkoja 40 liikme nimetamine. Bahreini kuninga tiitli võttis omale senine emiir Ḩamad ibn ‘Īsá Āl Khalīfah 14. veebruaril 2002. Enne seda kandsid Bahreini monarhid aastatel 1783–1971 Bahreini ḩākimi ja aastatel 1971–2002 Bahreini emiiri tiitlit. Bahreini emiir Bahreini ḩākim Bahreini riigipeade loend
Magneetumine

Magneetumine ehk magnetiseerumine on magnetvälja asetatud magneetiku (magnetiliste omadustega aine) muutumine magnetvälja tekitavaks. Ferromagneetikud võivad magneetuda iseeneslikult. Magneetumise tugevust väljendab füüsikaline suurus magneetumus (mõõtühik A/m). Enn Pärtel. Füüsika mõisted gümnaasiumile ENE 6. köide, 1992
Kuressaare–Võhma–Panga tee

Kuressaare–Võhma–Panga tee (registrinumbriga 86) on üks Eesti tugimaanteedest. See saab alguse Kuressaare ringtee 9. kilomeetril Laheküla külas. Tee pikkus on 36,8 km. Tee lõpeb Panga külas Pahapilli–Panga tee 6. kilomeetril. Aste alevikus kannab nime Võhma maantee. Laheküla küla, Unimäe küla, Pähkla küla, Saia küla, Aste alevik, Laoküla, Vantri küla, Aste küla, Hakjala küla, Tõru küla, Lussu, Järise küla, Võhma küla, Panga küla.
Claude Lelouch

Claude Lelouch (sündinud 30. oktoobril 1937 Pariisis) on prantsuse režissöör, filmistsenarist ja -operaator. Tema isa Simon Lelouch oli Alžeeria juut ja ema Charlotte (sündinud Abeilard) oli judaismi pöördunu. Tema tuntuimad filmid on "Mees ja naine" (1966), "Mees ja naine kakskümmend aastat hiljem" (1986) ning "Hüljatud" (1995). Claude Lelouchil on seitse last: Simon (sündinud 1969), Sarah (1976), Salom (1983), tütar Sabaya (1987), poeg Sachka (1989), tütar Shaya (1992) ja Stella. Hiljaaegu kolis ta noorima lapse emast Alessandra Martinesest lahku elama. Oscar 1967 parima võõrkeelse filmi kategoorias filmi "Mees ja naine" eest 1967 parima algupärase käsikirja kategoorias filmi "Mees ja naine" eest Cannes'i filmifestivali auhind Kuldne Palmioks 1966. aastal filmi "Mees ja naine" eest Kuldgloobus 1996. aastal parima võõrkeelse filmi kategoorias filmi "Hüljatud" eest
Põlva ringtee

Põlva ringtee (registrinumbriga 87) on üks Eesti tugimaanteedest. See saab alguse Kanepi–Leevaku maantee 20. kilomeetril Puuri külas. Samas algab ka Põlva–Saverna maantee. Tee pikkus on 6 km. Tee lõpeb Põlva–Karisilla maantee 1. kilomeetril Rosma külas. Põlva linna tänavatena kannab nimesid J. Hurda tänav, Mammaste tee, Ringtee. Sildade nimistu pärineb Maa-ameti andmebaasist Puuri küla, Mammaste küla, Orajõe küla, Põlva linn, Soesaare küla, Rosma küla. Maa-amet
Aasoblikas

Aasoblikas (Rumex thyrsiflorus) on rohttaimeliik tatraliste sugukonnast oblika perekonnast. Aasoblikas andmebaasis eElurikkus
Anouk Aimée

Anouk Aimée (kodanikunimega Françoise Sorya Dreyfus; 27. aprill 1932 Pariis – 18. juuni 2024 Pariis) oli prantsuse filminäitleja. Anouk Aimée tuntumate filmide hulka kuuluvad Federico Fellini "Magus elu" ja "8½" ning Claude Lelouchi "Mees ja naine". Kuldgloobus (1966) Parima draamafilmi naisnäitleja auhind rolli eest filmis "Mees ja naine" BAFTA (1968) Parima võõrkeelse filmi naisnäitleja auhind rolli eest filmis "Mees ja naine" Cannes'i filmifestivali auhind (1980) Parima naisnäitleja auhind rolli eest filmis "Hüpe tühjusesse" ("Salto nel vuoto") Berliini filmifestivali auhind (2003) Elutöö Kuldkaru Anouk Aimée andmekogus IMDb (inglise)
Martin Terras

Martin Terras (ka Teras; 6. november (vkj)/ 18. november 1875 Põltsamaa – 13. detsember 1944) oli Eesti sõjaväelane (kolonel) ning omavalitsus- ja ühistegelane. VR I/3. Terras lõpetas 1900. aastal Vilniuse junkrukooli ning teenis seejärel Vene keiserlikus armees ohvitserina; osales 1914–1917 Esimeses maailmasõjas. Alampolkovnik Terras oli Eesti Vabadussõjas Peastaabi Suurtükiväe Valitsuse 1. ülem, seejärel 2. Suurtükiväe polgu ülem. Ülendati 11. veebruaril 1920 Sõjavägede Ülemjuhataja kindralstaabi kindralmajor Laidoneri käsuga Vabariigi sõjavägedele nr. 372 alampolkovnikust polkovnikuks vanusega 16. septembrist 1919. Aastatel 1927–1930 oli ta Põltsamaa esimene linnapea. 1925 Vabadusristi I liigi 3. järk 1925 (8. juuli) tasuta maa normaaltalu mõõdus Terras, Martin. // Eesti avalikud tegelased. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1932. Lk 339 Eesti ohvitserid 1918-1940