laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Esku kabel

Esku kabel on kabel Lääne-Virumaal Haljala vallas Tepelvälja külas. Kabel ehitati 1845. aastal Sagadi mõisniku Eduard von Focki tellimusel. Paul Alexander Eduard von Focki poolt oli kirjutatud Esku kabeli seadus, mis kehtestas kindla korra Esku kalmistul, matuste puhul ja kabelis. Vastavalt kabeliseadusele pidid kõik hauad asetsema üksteise kõrval sirgetes ridades, olema pärast matust korralikult üles tehtud, suvel rohumätastega kaetud ning tähistatud ühemõõduliste puitristidega, millele oli ettenähtud tahvel kus pidi olema kirjas surnu nimi vanus suremise aeg ja surnule kohane pühakirja salm. Esku kalmistu Sihtasutus Esku kabel Pilte kultuurimälestiste registri lehel
Eva Toulouze

Eva Toulouze (neiupõlvenimi Eva Vingiano de Pina Martins; sündinud 13. septembril 1956 Roomas) on etnoloog, fennougrist, tõlk ja tõlkija. Tal on Prantsusmaa kodakondsus, ent ta on sündinud Itaalias ning veetnud suurema osa lapsepõlvest Portugalis Lissabonis. Ta õppis 1973–1976 Pariisis Poliitikauuringute Instituudis (Institut d'Etudes Politiques), mille lõpetas rahvusvaheliste suhete erialal. Aastail 1982–1987 jätkas ta õpinguid Pariisi Ida Keelte ja Kultuuride Instituudis (INALCO ehk Institut National des Langues et Civilisations Orientales), kus keskendus ungari ja soome keelele. Aastail 1985–1987 õppis ta keeleteadust Pariisi III Ülikoolis ehk Sorbonne Nouvelle'is. 1989. aastal sai ta Diplôme d'études approfondies soome-ugri keeleteaduse alal tööga "Actants et marques casuelles en tchérémisse". 2002. aastal kaitses Eva Toulouze INALCO juures doktorikraadi (kiitusega) tööga udmurdi kirjakultuurist ja rahvusidentiteedist kuni 1940. aastateni ("Culture de l'écrit et identité nationale chez les Oudmourts depuis les débuts jusqu'en 1940"). 2010. aastal habiliteerus ta samas. Eva Toulouze on õpetanud itaalia ja prantsuse keelt mitmes riigis. 1990. aastal töötas ta lühidalt prantsuse keele õppejõuna Jyväskylä Ülikoolis, 1990–1991 Helsingi Ülikoolis, 1992–1998 Eesti Humanitaarinstituudis. Aastail 1991–1998 oli ta Tartu Ülikooli prantsuse keele ja kirjanduse lektor, 1998–2002 tunnitasuline õppejõud prantsuse keele erialal, 2002–2006 erakorraline dotsent, 2006–2007 dotsent. 2007. aastast on ta töötanud dotsendina Pariisis INALCOs ning osakoormusega vanemteaduri (2007–2010) ja teadurina (alates 2010) Tartu Ülikooli etnoloogia osakonnas. Eva Toulouze on tegutsenud vabakutselise tõlgina Euroopa Parlamendi juures (itaalia-eesti-itaalia, prantsuse-itaalia, portugali-itaalia, inglise-itaalia). Ta valdab emakeele tasemel prantsuse, itaalia ja portugali keelt (tema ema on itaallanna, isa portugallane), väga heal tasemel ungari ja eesti keelt, heal tasemel inglise, vene ja soome keelt, kõne- ja lugemiskeelena hispaania ja saksa keelt. Samuti on tal algteadmised mari, udmurdi ja metsaneenetsi keelest. 2013. aastast on ta Eesti Kirjanike Liidu llige. Eva Toulouze on tõlkinud prantsuse keelde eesti (Ülo Mattheus, Arvo Valton, Jaan Tätte, Eva Koff, Mati Unt, A. H. Tammsaare), soome (Aino Kallas) ja ungari autorite (Dezső Kosztolányi, Erzsébet Galgóczi, Milán Füst, Miklós Szentkuthy, György Spiró) teoseid. 2005 Chevalier de l'ordre du mérite (Prantsusmaa) 2008 Maarjamaa Risti IV klassi teenetemärk 2011 Tartu Ülikooli aumärk "Eva Toulouze'i koduleht". Originaali arhiivikoopia seisuga 20. juuli 2012. Vaadatud 26. mail 2013. Martin Pau, "Tartlasest prantslanna laulab koos udmurtidega"[alaline kõdulink], Tartu Postimees, 22. september 2005. Maria_Toulouze/est Eva Toulouze Eesti Teadusinfosüsteemis http://www.looming.ee/artiklid/kirjanike-liidu-uusi-liikmeid-2/ "Tartu Ülikooli aumärgi kavalerid". Tartu Ülikool. Vaadatud 8.12.2022. Maria_Toulouze/est Eva Toulouze Eesti Teadusinfosüsteemis Eva Toulouze'i koduleht Eva Toulouze, "Väikerahvaste säilimisest ja identiteedist" (TEDxTallinn, aprill 2011)
Vahastu kirik

Vahastu kirik on kirik Raplamaal Rapla vallas Vahastu külas. Kirik valmis 1883. aastal Türi abikirikuna. Aastal 1864 pandi tollal pühakojana toiminud kabelisse üles korjanduskarp kiriku ehitusraha kogumiseks ning tehti üleskutse ehitusmaterjali varumiseks. Kiriku nurgakivi pühitseti sisse 28. septembril 1879. Ehitust alustati kevadel 1881 ja sügiseks sai kirik katuse alla. Kiriku pühitsesid 29. mail 1883 superintendent Ernst Wilhelm Woldemar Schultz, Järvamaa praost Heinrich Ferdinand Hoffmann ja Türi õpetaja Andreas Kurrikoff. Aastal 2009 sai kirik uue katuse. Kiriku juures on Vahastu kalmistu. Kirikuaias on Vabadussõja mälestussammas. Kirikut kasutab EELK Vahastu kogudus. Vahastu ajalugu Vahastu on kui oaas kesk metsi ja rabasid Eesti Kirik, 18. juuni 2003 Vahastu ajalugu Tänujumalateenistus Vahastu kirikus – Vahastu kirik 130 Kaiu Valla Teataja, 1. juuni 2013 Kuldne Kaja Taalik Kaiu Valla Teataja, 26. juuni 2013
Vahastu Vabadussõja mälestussammas

Vahastu Vabadussõja mälestussammas on mälestusmärk Esimeses maailmasõjas ja Vabadussõjas langenutele Raplamaal Rapla vallas Vahastu külas. Mälestussammas asub Vahastu kiriku taga. Selle geograafilised koordinaadid on 58° 57′ 4,9″ N, 25° 16′ 8,6″ E. Sammas pühitseti sisse 13. septembril 1931. 16. juunil 1941 lasti see õhku. Vahastu, Kuimetsa ja Kaiu rahva jõududega taastatud samba täpne koopia pühitseti sisse 10. septembril 1989. Hallist graniidist samba kõrgus on 2,7 meetrit. Obeliski esiküljel on tekst: "1918–1920 VABADUSSÕJAS LANGENUILE TÄNULIK VAHASTU". Sokli esiküljel on kaheksa Vabadussõjas langenud sõduri nimed. Tagaküljel on tekst: "1914–1918 ILMASÕJAS LANGENUD" ja soklil üheksa langenu nimed. Samba külgedel on kirjas teostajad ja samba loomise ja hävitamise kuupäevad. Vahastu Vabadussõja mälestussammas kultuurimälestiste registris Vahastu Vabadussõja mälestussammas kultuurimälestiste riiklikus registris
Vahastu raamatukogu

Vahastu raamatukogu on raamatukogu Raplamaal Rapla vallas Vahastu külas. Vahastu raamatukogu loodi 1919. aastal. Raamatukogu juhataja on Irma Robam. Raamatukogu on avatud kolmel päeval nädalas. Vahastu raamatukogu pindala on 58 m². Lugejaid oli 2012. aastal üle saja ja kojulaenutusi üle 2500. Raamatukogus on kolm arvutitöökohta ning võimalus kasutada ID-kaardi lugerit ja teha koopiaid. Raamatukogus korraldatakse muu hulgas mõttetalguid, kohtumisi huvitavate inimestega ning kultuuri- ja seltskonnaüritusi, sealhulgas raamatuesitlusi, näitusi ja koolitusi. Vahastu raamatukogu 90 Vahastu raamatukogu kasutamine 2012. aastal Koduleht Vahastu raamatukogu ajalugu Irma Robam ootab aega, mil saaks endale pai teha
Urdu keel

Urdu keel (omanimetus: اردو‎‎) on hindustani keele üks kahest standardiseeritud kirjakeelsest vormist. See on riigikeel ja lingua franca Pakistanis, lisaks ametlik keel viies India osariigis. Kui kõrvale jätta erinev sõnavara, on urdu keel täielikult arusaadav hindustani keele teise registri, hindi keele rääkijatele ja vastupidi. Urdu kirjakeel kasutab araabia kirja (täiendustega). 2007. aastal rääkis urdu keelt emakeelena 66 miljonit inimest. Pakistani nimede kirjutus ja hääldus EKI teatmikus
Mänksi keel

Mänksi keel (omakeelne nimi Gaelg või Gailck, hääldus [ɡilk] või [ɡilɡ]) on gaeli keel, mida ajalooliselt on kõnelenud mänksid. Viimane mänksi keele emakeelena kõneleja (Ned Maddrell) suri 1974. aastal. Tänapäeval oskavad seda vähesed inimesed Mani saarel ja mujal tänu keele elustamise püüetele. Keel on saarel rohkem esile tõusnud tänu siltidele ja raadiosaadetele. Keele taas kasutusele võtmisele on tugevasti kaasa aidanud hulga keelematerjali hea säilimine, näiteks tõlgiti mänksi keelde Piibel ja lindistati emakeelseid kõnelejaid. 2011. aastal oli emakeelelähedasel tasemel rääkijaid sadakond ning mõned mänksi keelt esimese keelena rääkivad lapsed. Meieisapalve: Ayr ain t'ayns niau, Casherick dy row dt'ennym. Dy jig dty reeriaght. Dt'aigney dy row jeant er y thalloo, myr t'ayns niau. Cur dooin nyn arran jiu as gagh laa, as leih dooin nyn loghtyn, myr ta shin leih dauesyn ta jannoo loghtyn nyn 'oi. As ny leeid shin ayns miolagh, agh livrey shin veih olk: Son lhiats y reeriaght, as y phooar, as y ghloyr, son dy bragh as dy bragh. Amen. Mänksikeelne Vikipeedia
Eduard Pohl

Eduard Pohl [ka Pool] (1870–1929) oli eesti tööstur. 1904. aastal asutas ta Viljandisse tuletikuvabriku (E. Pohli tuletikuvabrik). Eduard Pohl oli suurtaluniku poeg tolleaegsest Aidu vallast. Nooruses töötas ta Viljandis Rumjantsevi riidekaupluses õpipoisina ja hiljem poesellina. Ostis parun Ungern-Sternbergilt tüki maad Türgasoost, praeguse Viljandi raudteejaama lähedusest, mis oli tol ajal kasutuseta soine ala. Ehitas tehase tolle aja kõige moodsamate materjalidega. Vabrik sai nimeks Phönix ning kujunes esimese maailmasõja eel suurima tööliste arvu ja tootmismahuga tikuvabrikuks Eestis. 1920. aastatel eksporditi tikke Inglismaale ja Ameerikasse. Rootsi tuletikutrust ostis 1928. aastaks kokku kõik Eesti tikuvabrikud, sh Viljandi, ning sulges kõik peale Viljandi. Eduard Pohl müüs maha ka oma maja Viljandis Tartu ja Lossi tänava nurgal Sakala pangale ning kolis Tallinna. Maja on säilinud tänaseni. Pärast tikuvabriku müüki rootslastele asutas ASi Linaprodukt ja rajas Mõisakülasse linavabriku, Tallinnas oli tal kaubandusettevõte AS Ladu. Linavabrik oli ehitatud laenatud kapitali eest, ent ei toonud piisavalt sisse ja neelas ka teiste äride tulud. Pohl sattus majanduslikesse raskustesse ning see röövis ka tema tervise. Eduard Pohli surma järel hinnati tema vallasvara väärtuseks 83 krooni, sealhulgas kantud ülikond ja sügispalitu, mille väärtus 10 krooni. Tema võlausaldajate hulgas jäi Eesti Pank ilma 94 553 kroonist ja Tallinna Majaomanikkude Pank 13 018 kroonist. 1931. aasta müüdi kohtupristavi poolt ka Pohli maja Tallinnas Valli tänaval. Pohl oli ka laulu- ja mänguseltsi Koit juhatuse esimees ja laulis seal tenorit. Martti Kass (18. juuni 2004). "Viljandi tikke võis osta Inglismaal ja USA-s". Sakala. K. K-er (23. oktoober 1929). "Eduard Pohl. In memoriam". Päevaleht. Võlg on rikkuse alus! Rahvaleht, 9. mai 1933, nr. 54, lk. 5. "Sakala" pank omandas Tallinnas maja., Kaja, nr. 271, 20 november 1931 Margit-Mariann Koppel. "Skautmaster Viido Uueda tikkude maailm". Kultuur ja Elu. 20.000 toosi tikke leekides. – Postimees, 23. mai 1934. Agda Grahv. Viljandi Tuletikuvabrik 1940–1985. Lõputöö. Viljandi 2008. Maria Teiverlaur. Viljandi tikuvabriku minevikust ja tänapäevast. – Sakala kalender 1994, lk 51–54. Viljandimaa: maadeteaduslik, majanduslik ja ajalooline kirjeldus. I: Üldosa. Toimetanud A. Luha jt. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1939. Virtuaalse tikutopsietikettide muuseumi koduleht "Ajavaod. Ärimehed: Enne ja pärast Ed. Pohli". Telesaade ERR-i arhiivis
Elektrokromatograafia

Elektrokromatograafia ehk elektrokineetiline kromatograafia on keemiliste ühendite lahutamise kombineeritud meetod, milles kromatograafia kolonnile rakendatakse elektrivälja. Elektrokromatograafias kasutatakse kromatograafiale iseloomulikke statsionaarseid faase. Liikuv faas on elektrit juhtiv keskkond, mille liikumapanev jõud on elektriväli. Sealjuures toimivad kaks mehhanismi: kromatograafia ja elektromigratsioon. Enamasti on tegemist eksklusioonkromatograafia (geelfiltratsiooni) ja geelelektroforeesi kombineerimisega. See võimaldab suurte biomolekulide (näiteks peptiidide) lahutamist. Molekulid lahutuvad vastavalt mõõtmetele (geelfiltratsiooni mehhanismi järgi) ja elektroforeetilisele liikuvusele (elektroforeesi mehhanismi järgi). Kapillaarne elektrokromatograafia (CEC) ühendab kapillaarelektroforeesi ja HPLC iseloomu. HPLC korral kasutatakse kapillaaris liikumatut faasi (täidist) ja juhtivat liikuvat faasi. Kapillaari otste vahel rakendatakse kõrgepinget. Analüüsitava segu komponendid lahutuvad elektroforeesi (olenevalt osakeste massist ja laengust) ja jaotuskromatograafia (olenevalt osakeste interaktsioonidest kapillaarkolonni faasidega) mehhanismide koostoimel. Mitsellaarse elektrokineetilise kromatograafia tüüpiline mitsell on naatriumdodetsüülsulfaat (SDS). Selle korral jagunevad neutraalsed ühendid mitselli ja puhvri vahel. Siinkohal esineb analoogia pöördfaasi kromatograafiaga. Eksklusioonkromatograafia Geelelektroforees Kapillaarne elektrokromatograafia (CEC)
Heino Rohtla

Heino Rohtla (18. aprill 1921 Uusna vald, Viljandimaa – 12. oktoober 1985 Tallinn) oli põllumajandustegelane ja Eesti NSV riigitegelane. Ta lõpetas aastal 1961 zootehnikuna Eesti Põllumajanduse Akadeemia. Aastal 1941 oli ta Imavere valla karjakontrollassistent. 2. juulil 1941 mobiliseeriti ta Punaarmeesse; ta oli Eesti korpuses, 373. laskurpolgus, sõja lõpus oli ta vanemseersandi auastmes. Aastatel 1946–1947 töötas ta Eesti NSV Loomakasvatuse Ministeeriumis[küsitav] zootehnikuna. Aastast 1947 töötas ta juhtivatel kohtadel Eesti NSV Põllumajandusministeeriumis. Aastatel 1963–1965 oli ta Eesti NSV põllumajandussaaduste tootmise ja varumise ministri asetäitja ja esimene asetäitja; aastatel 1965–1970 Eesti NSV põllumajandusministri asetäitja ja esimene asetäitja. Aastatel 1970–1975 oli ta Eesti NSV põllumajandusminister. Ta oli aastast 1955 NLKP liige, ta oli aastast 1971 EKP Keskkomitee liige. Lisaks oli ta Eesti NSV Ülemnõukogu VIII koosseisu saadik. Heino Rohtla suri 12. oktoobril 1985 Tallinnas ja ta maeti 18. oktoobril 1985 Metsakalmistule. 1964 – Eesti NSV teeneline zootehnik 1970 – Nõukogude Eesti preemia 1971 – Lenini orden 1973 – Tööpunalipu orden Eestlased Vene sõjaväes1940-1945. Teine osa. Tallinn, 2009 (lk.664) http://www.kalmistud.ee/haudi?filter_maetud_eesnimi=Heino&filter_maetud_perenimi=Rohtla&action=maetud&popup=0&yldotsing=1&filter_maetud_kalmistu=[alaline kõdulink] Eesti majanduse biograafiline leksikon 1951*2000 AS Kirjastus Ilo, 2003
Theoderich

Theoderich on mitme tuntud isiku nimi: Theoderich Suur, idagootide kuningas 471–526 Theoderich ehk Theodoricus, vastupaavst 1100–1101 Theoderich ehk Theodoricus, Mõõgavendade ordu asutaja ja Eestimaa piiskop 1211–1219 Theoderich Strabo oli Rooma väejuht 5. sajandil Theoderich Püha oli Cambrai piiskop Theoderich oli hagiograaf ja abt Theoderich Luccast ehk Teodorico Borgognoni oli dominikaani munk ja kirurg Theoderich von Buxhövden oli piiskop Alberti vend, von der Roppi suguvõsa asutaja Theoderich oli Mõõgavendade ordu liige Theoderich oli Läti Henriku kaaslane, preester Theoderich oli piiskop Alberti tõlk Meister Theoderich oli maalikunstnik Karl IV õukonnas, nn pehme stiili esindaja Theoderich I, läänegootide kuningas aastatel 418–451 Theoderich II Theuderich Dietrich
Yate

Yate on linn Suurbritannias South Gloucestershire'is. 2001. aasta rahvaloenduse järgi elas linnas 21 789 inimest. Yate'ist on pärit kirjanik J. K. Rowling. https://yatetowncouncil.gov.uk/yate Linna koduleht
Harald Männik

Harald Männik (10. august 1926 Tiduvere – 7. detsember 2003) oli eesti põllumajandusjuht ja Eesti NSV riigitegelane. Ta on õppinud Vana-Vigala Põllundus- ja Aianduskoolis, lõpetas aastal 1945 Jäneda põllumajandustehnikumi, aastal 1950 Tartu Riikliku Ülikooli põllumajandusteaduskonna ja aastal 1961 NLKP KK juures asuva Kõrgema Parteikooli. Aastal 1971 kaitses tööga "Loomakasvatussaaduste tootmise suurendamise võimalustest jõusöödalisa söötmistüübi ja teraviljakasvatuse intensiivistamise abil Eesti NSV-s:" põllumajanduskandidaadi väitekirja. Ta oli aastatel 1950–1952 Vorbuse katsemajandi juhataja. Aastatel 1952–1953 oli ta Tartu oblasti Põllumajanduse Valitsuse loomakasvatusosakonna juhataja; aastatel 1953–1954 oli ta Eesti NSV Põllumajanduse ja Varumise Ministeeriumi Ida-Eesti Põllumajanduse Territoriaalse Peavalitsuse Loomakasvatuse Valitsuse juhatajana; aastatel 1953–1958 oli ta Kadrina masinatraktorijaama direktor. Aastatel 1961–1962 oli ta EKP Tapa Rajoonikomitee I sekretär, 1962–1965 Eesti NSV põllumajandusministri asetäitja ja esimene asetäitja. Aastatel 1965–1970 ja 1975–1981 oli ta Eesti NSV põllumajandusminister, 1970–1975 Viljandi näidissovhoosi direktor. Aastatel 1981–1985 oli ta Eesti NSV aiandusminister, 1985–1987 Eesti NSV Riikliku Agrotööstuskomitee esimehe asetäitja, Eesti NSV Vabariikliku Aianduskomitee esimees. Hiljem tegutses ta talupidajana. Ta oli aastast 1955 NLKP liige; aastatel 1961–1971 ja 1976–1990 oli ta EKP Keskkomitee liige. Ta oli Eesti NSV Ülemnõukogu V, VI, VII, IX, X ja XI koosseisu saadik. Aastatel 1975–1982 oli ta Eesti Ratsaspordi Föderatsiooni presiidiumi esimees ja aastatel 1982–1987 Eesti NSV Aianduse ja Mesinduse Seltsi presiidiumi esimees. Tema hobiks oli ratsasport. Harald Männik suri 7. detsembril 2003 ja ta maeti 13. detsembril 2003 Metsakalmistule. 1969 Eesti NSV teeneline agronoom 1975 NSV Liidu riiklik preemia 1975 Nõukogude Eesti preemia Harald Aleksandri p. Männik, Eesti NSV Ülemnõukogu IX koosseis = Верховный Совет ЭССР IX созыв: biograafiline lühiteatmik. EESTI RAAMAT TALLINN 1976, lk 101 Eesti majanduse biograafiline leksikon 1951*2000 AS Kirjastus Ilo, 2003
NAFF

Noorte amatöörfilmifestival ehk NAFF on noortele suunatud filmifestival, mis on mõeldud kõigile noortele filmitegijatele, kes ei ole õppinud üheski kõrgkoolis professionaalset filmitegemist. Festivali korraldab Anne Noortekeskus. Esimene NAFF leidis aset aastal 2003. 2012. aastal kuulutati NAFFi festival avatuks augusti algul. Festivalile esitati 26 filmi. Festival võttis aset 26. oktoobril Tartu Loomemajanduskeskues. Üheksanda NAFFi eel toimus ka kolm töötuba, mida viisid läbi erinevad juhjendad. Animatsiooni juhendaja oli Roland Seer. Peegelkaameraga filmimist õpetas Janek Savatski ning kaamera ees loomulikku esinemist juhendas Martin Liira. 2012 aasta võitjad: koht Eluvanne, autor Anett Rannamets koht Minu elu lugu, autorid Annabel Kallis, Liisbeth Kallis, Pilleriin Kivisikk, Helari Lillepool, Hans-Johannes Kallis koht Arvamusliider, autor Mihkel Tamm Välja anti ka 5 eripreemiat: Parim dokumentaalfilm: Minu elu lugu, autorid Annabel Kallis, Liisbeth Kallis, Pilleriin Kivisikk, Helari Lillepool, Hans-Johannes Kallis Parim actionfilm: Kandja, autor German Golub Parim operaatoritöö: Kevadväsimus, autor Sander Koit Parim montaaž: Eluvanne, autor Anett Rannamets Kõige südamlikum film: Kanamees, autorid Egert Puhm, August Varustin, Mati-Lauri Brus, Jakob Mass Üheksanda NAFFi peaauhindadeks olid Photopointi kinkekaart väärtusega 500€ ja Filmimehe Erakooli poolt operaatori koolitus. Kaheksas Noorte Amatöörfilmifestival võttis aset 2011 aasta novembrikuus Genialistide klubis. Seekord oli festival kahepäevane. Mõlemal päeval võttis aset filmide vaatamine. Lisaks sellele toimus teisel päeval kohtumine Artur Talviku ja Märt Koikuga. Festival lõppes filmiga "Uus maailm" 2011 aasta võitjad: koht Tarvi Roos, Little Things Matter... koht Priit Põhjala, Puudutuseta koht Urmet Haas, Teel tühjusesse Eriauhinnad Dokumentaalfilmi eripreemia – Jaan – Indrek Viil, Tiit Loim Eripreemia ajalooliselt usutava olustiku saavutamise eest – Võitlused leegionis – Ats Surva, Mikk Puustusmaa, Meelis Pruks, Maario Kullam, Amiran Gorgazjan Positiivse laengu eripreemia – Sessi ajal juhtub – Mari-Liis Kasemets Suurima naerutaja ja kõige püssimate saabaste eripreemia – Peorööv – Anne Grete Aps Näitleja eripreemia saja ja ühe rolli eest – Hendrik Türk – Ijon Tishy kosmoseränd Publikulemmik läks kahe filmi vahel jagamisele – Ijon Tishy kosmoseränd(Oliver Taul, Sten-Oliver Salumaa, Hendrik Türk) ja Suur Pidu (Sander Gering). Anne Noortekeskuse koduleht NAFFi Facebooki fännileht
Adolf Lõhmus

Adolf Lõhmus (14. mai 1894 Kärla vald – 27. aprill 1969 Tallinn) oli Eesti NSV riigitegelane. Ta sündis Saaremaal põllutöölise perekonnas. Perekonna vaesuse tõttu tuli tal juba varases nooruses tööle asuda. Aastal 1908 kolis ta Narva ning töötas seal õpilase ja meistrina vorstitööstuses. Aastatel 1915–1917 teenis ta sõjaväes, oli lahingutes ja pärast haavatasaamist viidi üle Moskvasse, kus võttis osa Oktoobrirevolutsioonist. Aastal 1918 astus ta Punakaarti ja tegi läbi Vene kodusõja. Pärast demobiliseerimist töötas ta aastatel 1920–1941 Moskva toiduainetetööstuse ettevõtetes mitmesugustel ametikohtadel. Teise maailmasõja ajal oli ta lihakombinaadi vorstitootmise ülem Engelsi linnas. Aastal 1944 suunati ta tööle Eestisse, kus töötas Eesti NSV toiduainetetööstuse rahvakomissari ja Eesti NSV toiduainetetööstuse ministri asetäitjana ja aastatel 1949–1954 Eesti NSV toiduainetetööstuse ministrina. Ta oli aastast 1957 personaalpensionär. Adolf Lõhmus suri 27. aprillil 1969 Tallinnas ja ta maeti 30. aprillil 1969 Metsakalmistule. Olev Liivik, Eesti NSV Ministrite Nõukogu institutsionaalne areng ja kaadrid 1940-1953, Kirjastus: Tartu Ülikooli Kirjastus, Tartu, 2014, lk 297 http://www.kalmistud.ee/haudi?filter_maetud_eesnimi=Adolf&filter_maetud_perenimi=L%C3%B5hmus&action=maetud&popup=0&yldotsing=1&filter_maetud_kalmistu=[alaline kõdulink] Õhtuleht. 29. aprill 1969. Lk. 3 (Nekroloog) "Valitud ja valitsenud..." koostanud Jaan Toomla. Tallinn 1999.
Vaba ruum

"Vaba ruum" oli Eesti paviljoni ekspositsioon XIV Veneetsia arhitektuuribiennaalil “Põhitõed: modernsuse omaksvõtt 1914–2014”. Ekspositsiooni pealkiri "Vaba ruum" oli tuletatud mõistetest "vaba tarkvara" ja "avalik ruum". Eesti ekspositsioon “Vaba ruum” keskendus avalikule ruumile kui keskkonnale, kus segunevad ametlik ideoloogia ja selle isiklikud tõlgendused. Ekspositsiooni fookuses oli digitaalse ja füüsilise ruumi koostoime avalikus ruumis. Digiteerimisprotsessi käigus on aja ja ruumi suhted paratamatult muutunud ning ekspositsiooni kuraatorid Johanna Jõekalda, Johan Tali ja Siim Tuksam nägid selles potentsiaali vabastada kasutajad avalikule ruumile seatud konventsioonidest. "Vaba ruum" esindab n-ö uut aktuaalsust, mis võimaldab tegeleda ruumiga, mis oleks aja, mitte mälestuste märk. Viimase sajandi vältel toimunud linnaruumiliste restartide tõttu on omandisuhetele jalgu jäänud Eesti avaliku ruumi ebakõlade musternäidiseks. Samal ajal on aga Eesti Euroopa kiireimini areneva infoühiskonnana näidanud tugevalt valmisolekut digitaalse ja füüsilise ruumi koostoimeks. Kuraatorite nägemus oli, et on aeg hakata füüsilise ruumi planeerimisel arvesse võtma ruumi digitaalseid kihistusi. Installatsioon põhines uurimistööl, mille käigus katalogiseeriti digitaalse ruumi ilmingud Eesti avalikus ruumis. Ekspositsiooniruumi loodi abstraktne tegevusruum, kus sai läbi mängida eri simulatsioone uue avaliku ruumi olemusest. "Vaba ruum" on nullilähedase reageerimisajaga impulsiivne mõttemaastik, mis häälestab digitaalse tehisintelligentsi toel avalikust ruumist avaramalt mõtlema. Esmakordselt täiendas kohapealset ekspositsiooni Veneetsias ka e-riigi virtuaalpaviljoni veebis. Veebikeskkond, mis võimaldas külastada näitust ka digitaalselt ning teha digitaalsete külastajate ruumikasutus näituseruumis reaalajas nähtavaks. Eesti XIV Veneetsia arhitektuuribiennaalil. Eesti Ekspress, 17.04.2014. Veneetsia arhitektuuribiennaalil esindavad Eestit noored arhitektid. ERR, 28.05.2013. Homme avatakse Veneetsia arhitektuuribiennaalil Eesti ekspositsioon - Eesti Arhitektuurikeskuse koduleht, 04.06.2014. Veneetsia arhitektuuribiennaalil esindavad Eestit noored arhitektid. ERR, 28. mai 2013 Karin Kangro "Eestit esindavad Veneetsia arhitektuuribiennaalil noored arhitektid" Postimees, 28. mai 2013 "Veneetsia 2014. aasta arhitektuuribiennaalil esindavad Eestit noored arhitektid" Müürileht, 28. mai 2013 Mari Peegel "Digisuhtluse mõjusid uuriv projekt „Vaba ruum” läheb 2014 Venezia biennaalile" EPL, 29. mai 2013 "Veneetsias Eestit esindav töö uurib virtuaalse ja füüsilise ruumi seoseid" – ERR-i videouudis, 29. mai 2013
Kädi Riismaa

Kädi Riismaa (sündinud 5. juunil 1950) on eesti riigiametnik ja dokumendihalduse spetsialist. Kädi Riismaa Eesti Teadusinfosüsteemis
Dagana ringkond

Dagana ringkond on 1. järgu haldusüksus Bhutanis.