laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Saint-Barthélemy

Saint-Barthélemy on Prantsusmaa meretagune territoriaalühendus, mis asub saarel Kariibi meres Väikeste-Antillide saarestiku põhjaosas. Saare pindala on 21 km² ja rahvaarv 8450 (2007). Halduskeskus on Gustavia, mis sai nime Rootsi kuninga Gustav III järgi. Koos ümberkaudsete väikesaartega on territoriaalühenduse pindala 24 km². 1648. aastast oli Saint-Barthélemy Prantsusmaa koloonia. Mageveeta kuiv saar polnud aga majanduslikult äratasuv ning seda ründasid tihti piraadid. 1744. aastal vallutas saare Suurbritannia, Prantsusmaa vallutas selle tagasi 1763. aastal. Pidades saart tähtsusetuks, müüs Prantsusmaa kuningas Louis XVI saare 1784. aastal Rootsile kauplemisõiguse eest Göteborgis. 1812. aastal sai saar Riksdagi otsusega Rootsi kuninga eraomandiks. Orjus kaotati saarel 9. oktoobril 1847. Kuna saare ülalhoidmine osutus Rootsile kulukaks, peeti 1868. ja 1870. aastal nõupidamisi USAga saare müügi osas. Nõupidamisi peeti ka Itaaliaga, kuid kui Rootsi sai teada, et Itaalia plaaninuks saart kasutada karistuskolooniana, taganes Rootsi nõupidamistest. Peale Oskar II kuningaks saamist alustati 1877. aastal Prantsusmaaga nõupidamisi saare tagasimüügi osas. 10. augustil 1877 kirjutati Pariisis alla saare üleandmise leppele, mille Rootsi ratifitseeris 9. novembril 1877 ja Prantsusmaa 4. märtsil 1878. Hinnaks lepiti kokku 80 000 franki Rootsi varade eest ja 320 000 franki Rootsi ametnike kodumaale naasmise ja pensioni eest. Oktoobris 1877 peeti saarel referendum, kus võeti praktiliselt ühehäälselt vastu otsus saar Prantsusmaaga taasliita. 16. märtsil 1878 liideti saar ametlikult Guadeloupe'i haldusterritooriumiga. 2003. aastal eraldus Saint-Barthélemy Guadeloupe'ist, moodustades eraldi Prantsusmaa territoriaalühenduse. Prantsusmaa parlament kinnitas selle 2007. aastal. Saint-Barthélemy kohalik mitteametlik lipp https://www.touteleurope.eu/fonctionnement-de-l-ue/la-superficie-des-pays-de-l-union-europeenne/ The National Institute of Statistics and Economic Studies
Segestes

Segestes oli heruski ülik, Rooma innukaim poolehoidja Augustuse vallutuste ajajärgul. Arminiuse vaenlasena reetis Segestes 9 pKr tema vandenõu Germaania asehaldur Publius Quinctilius Varusele, kes teda aga ei uskunud. Aastal 15 pKr kutsus Segestes Arminiuse vastu Germanicuse, kes päästis ta piiramisrõngast ning lubas talle ja tema poolehoidjaile varjupaiga Rooma riigis. Oma tütre Thusnelda, kelle Arminius oli naiseks võtnud, andis Segestuse roomlaste kätte.
Blondist brünetiks

"Blondist brünetiks" on Niki 2008. aastal ilmunud album. Siis kui saabub päev Liisa Sulle välja ütlen tõe Blondist brünetiks Päiksekild Sinuta Nii ei või Kolm tilka verd See suveöö Las ma tulen sulle külla Saatus teab Meeletu algus Liisa (Velvet Voice remix) Meeles sa pea ( Dance mix ) See suveöö (Velvet Voice remix)
Lont

Lont (proboscis) on looma kehaosa, mis on evolutsiooni käigus kujunenud ülamoka või ülahuule ja nina liitumisel. Suurimetajad kasutavad lonti lisaks hingamisele ja haistmisele ka kompimis- ja haaramiselundina, veeammutaja ja puhastamiselundina. Lont on loomale peamine toitumisvahend. Toit ei liigu küll otseselt londi kaudu, kuid selle abil toimetatakse toidupalad, rohttaimed ja ka joogivesi suhu. Salaküttide püünistes vmv. londi kaotanud elevant on määratud piinarikkale näljasurmale. Üksnes varajases nooruses ei vaja elevandipoeg toitumisel lonti, kuna emapiima imeb ta suuga. Lont on ka tõhus kaitserelv ning töövahend, mille abil võib tõsta kujuteldamatuid raskusi. Samas võib elevandi lonti mõneti võrrelda inimese käega, arvestades täpsust ja osavust, mida loom seda elundit kasutades ilmutab. Värskemate uuringute kohaselt on looma lont ka oluline suhtlemisvahend, eriti karja juhi signaalide ja poja eest hoolitseva emaslooma jaoks. Selle abil saab armastatud kaaslast hellitada ja miks mitte ka peremeest või tööandjat tänada. Loomaaia elevandid saavad selle multifunktsionaalse kehajätke abil talitajalt paremaid palasid norida, tsirkuseloomad aga pallide ja rõngastega osavalt trikitada. Londi otsaga võib loom maasta tõsta isegi mahakukkunud münte ja nööpe. Väiksema londitaolise ninaga loomi on laias maailmas veel mitmeid (nt taapirid, lonthülged), kuid nende "londid" pole nii pikad ja paindlikud. Mitmel muul moel etteulatuvaid loomade näosi, mis moodustuvad nina(miku)st, üla- ja alalõuast nimetatakse koonudeks. Eelkõige kasutatakse seda terminit koerlaste puhul. Tuntumad londiga loomad on aafrika elevant ja india elevant, väljasurnud olenditest meriteeriumid ja mitmete eri ajastute mammutid. Imilont Elevandil on londis ülihea närvivarustus, Novaator, 24.01.2022
Ülahuul

Ülahuul on ülemine huul. Ülahuuleks nimetatakse zooloogias ka mõnede lülijalgsete (näiteks mesilaste) suiste ülaosa, kuid loomade suu ülemist liikuvat lihaselist äärt nimetatakse ülamokaks. Alahuul
Mäesuusakool

Mäesuusakool on 2003. aastal asutatud Eesti Suusaliidu liikmesklubi, mida juhib Nils Kroon. Mäesuusakool tegeleb algajate ja edasijõudnud mäesuusatajate koolitamisega. Kooli treenerid on Nils Kroon ja Mati Pütsepp. Triin Tobi Karoliina Vahenõmm Lise Anette Vaher https://www.spordiregister.ee/et/organisatsioon/490/mtu_spordiklubi_maesuusakool/detail Klubi koduleht
Nils Kroon

Nils Kroon (sündinud 14. oktoobril 1975) on mäesuusatreener ja juhib Spordiklubi Mäesuusakool. Ta on Eesti Suusaliidu mäesuusatamise alakomitee liige. Tema õpilane on olnud Triin Tobi. Päring inforegister.ee andmebaasis[alaline kõdulink] Ala juhtimine Eesti Suusaliit. Mäesuusatamine (vaadatud 23. veebruaril 2014) "Triin Tobi, olümpiakoondise valge leht" Eesti Päevaleht, 22. jaanuar 2014 Nils Krooni sporditulemused
Arrigo Sacchi

Arrigo Sacchi (sündinud 1. aprillil 1946) on Itaalia jalgpallitreener. Aastail 1991–1996 juhendas ta Itaalia jalgpallikoondist, mis 1994. aasta MM-il USAs võitis hõbemedali. 1996. aasta EM-i fiasko järel lõpetas Sacchi lepingu Itaalia Jalgpalliliiduga ning astus aasta lõpul treenerikohalt tagasi.
Imilont

Imilont (proboscis) on mõnede putukate, eelkõige liblikaliste kehaosa, mida nad kasutavad näiteks õite nektari ja muude vedelike imemiseks. Imilont on evolutsiooniliselt tekkinud pikenenud alalõugadest. Puhkeasendis asetseb see kokkukerituna pea all. Iminokk Imikärss
Proboscis

Proboscis on ladinakeelne sõna, mis algselt tähendas elevandi lonti. Ladinakeelse terminina võib see sõna tähendada lonti imilonti liblikaperekonda Proboscis
Iminokk

Iminokk on nokaliste seltsi kuuluvate putukate kehaosa, mida nad kasutavad toitumisel. Imilont Imikärss
Imikärss

Imikärss on kahetiivaliste seltsi kuuluvate putukate kehaosa (suised), mida nad kasutavad vedela toidu (näiteks vere) söömiseks. Imilont Iminokk
Grigori Volkonski (1808−1882)

Vürst (a-st 1834 hiilguslik vürst) Grigori Petrovitš Volkonski (vene keeles Григорий Петрович Волконский; 9. aprill (vkj 28. märts) 1808 Peterburi – 6. mai (vkj 24. aprill) 1882 Nice) oli Venemaa riigitegelane ja õukondlane. Tõeline riiginõunik (1847). Volkonskite vürstisuguvõsast põlvnev Grigori Volkonski oli kindralfeldmarssal Pjotr Mihhailovitš Volkonski (1776–1852) ja Sofia Grigorjevna Volkonskaja (1786–1869) poeg. Sofia Volkonskaja isa oli ratsaväekindral Grigori Semjonovitš Volkonski (1742–1824) ja vend, dekabristina süüdi mõistetud, Sergei Grigorjevitš Volkonski (1788–1865). Püha Stanislavi ordeni I klass (1856) Austria Leopoldi orden (1852) Peterburi ülikooli auliige (1845) Keiserliku Kunstide Akadeemia auliige (1850) Volkonski abiellus Venemaa sõjaväelase ja riigitegelase Alexander von Benckendorffi tütre Maria von Benckendorffiga (1820–1880), kes oli Keila-Joa mõisa ja lossi pärijanna. Abielust sündisid: Jelizaveta Grigorjevna Volkonskaja (1838–1897), abiellus riigitegelase Mihhail Sergejevitš Volkonskiga (1832-1903/1909; Михаил Сергеевич Волконский), kes oli dekabrist Sergei Grigorjevitš Volkonski (1788–1865) ja Maria Nikolajevna Rajevskaja (1805–1863) poeg. Vürst Peeter Volkonski on nende järeltulija. Pjotr Grigorjevitš Volkonski (1843–1896), õukonna tallmeister, päris fideikomissina Keila-Joa, Meremõisa ja Käesalu mõisad, Grigori Petrovitš Volkonski (1870–1940) isa Volkonski Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften, Teil 2: Estland, Band 3" Starke. Görlitz. 1930 lk. 281 Eesti Ajalooarhiivi Kinnistute register: Keila-Joa mõis "Harjumaa Muuseum: Kuulsaid mõisnikke: Grigori Petrovitš Volkonski (1870–1940)". Originaali arhiivikoopia seisuga 29. september 2008. Vaadatud 14. mai 2009. Власьев, Геннадий Александрович. Потомство Рюрика. Материалы для составления родословной. Тoм I. Черниговские князья. Часть 3-я. − С.-Петербург: Т-вo П. Голике и А. Вилъборгъ, 1907. Lk 451 [1] Grigori Volkonski teenistuskäik saidil 62info.ru ФЭБ: Черейский. Волконский Г. П. − Пушкин и его окружение. — 1989 (текст) Rodovid: Григорий Петрович Волконский р. 1808 ум. 1882 Родословная роспись князей Волконских
Gertrude Baines

Gertrude Baines (6. aprill 1894 – 11. september 2009) oli USA ülipikaealine ja alates 2. jaanuarist 2009 kuni surmani maailma vanim inimene. Ta suri 115-aastaselt. http://www.elu24.ee/?id=64489 Suri maailma vanim inimene, Postimees, 02.01.2009. Video Latimes.com lehel
Walburga

Walburga (eesti keeles ka Valburga; rööpkujud Walpurga, Walpurgis, Wealdburg, Walderburger, Waltpurde; Skandinaavias Valborg; Prantsusmaal Vaubourg, Falbourg, Perche'is Gauburge; umbes 710 Wessex, Devonshire – 25. veebruar 779 Frangimaa (Baieri), Heidenheim) oli inglise misjonär Saksamaal, katoliku ja õigeusu pühak. Koos oma vendade püha Willibaldi ja püha Winibaldiga (Wunibaldiga) läks ta Württembergi oma ema vennale pühale Bonifaciusele appi. On võimalik, et Walburga tegutses algul Tauberbischofsheimis oma sugulase Lioba juures. Ta hakkas nunnaks ning elas Winibaldi (või Willibaldi) asutatud Heidenheimi benediktiini kloostris Eichstätti lähedal. Hiljemalt 761 oli ta selle kloostri abtiss. Heidenheimi kloostrist sai peagi haridus- ja halastustöökeskus. Walpurga suri 25. veebruaril 779. Aastal 870 viis Eichstätti piiskop Otgar Walburga säilmed Eichstätti. Praegu asuvad need Eichstätti Walburga kirikus. Walburga eluloo kirjutas Wolfhard von Herrieden rohkem kui 200 aastat pärast pühaku surma. Wolfhard kirjutas hiljem ka teose "Historica carmina de sancta Walburga" ("Ajaloolised laulud püha Walburgast"). Walburga surmakuupäev 25. jaanuar on püha Walburga mälestuspäev katoliku kirikus. Et Walpurga kuulutati pühakuks arvatavasti mõnel 1. mail paavst Hadrianus II valitsusajal (867–872), on õigeusu kirikus ja oli Inglismaa katoliku kirikus tema mälestuspäev 1. mail (volbripäev). Ka Rootsi luteri kalendris on 1. mai volbripäev. Volbriööl ei ole püha Walburgaga mingit sisulist seost. Püha Walburga on populaarsemaid katoliku pühakuid. Püha Walpurga on Eichstätti linna ja piiskopkonna, Antwerpeni, Oudenaarde, Groningeni, Weilburgi ja Zutpheni kaitsepühak. Teda peetakse katoliku traditsioonis nurganaiste, talupoegade ja koduloomade kaitsepühakuks. Ta edendavat põlluviljade kasvamist ning aitavat koerahammustuse, marutõve, katku, köha ja silmahaiguste vastu. Püha Walburga atribuut on õlilambike.
Coton de Tuléar

Coton de Tuléar on koeratõug. Ta sai nime Toliara linna endise nime järgi. Cotonid on energilised, aktiivsed ja liikuvad. Nad on sõbralikud, sotsiaalsed, kiinduvad ja ustavad. Nad on väga mänguhimulised ja heatujulised. Nad saavad hästi läbi nii lastega kui ka teiste koertega. Coton de Tuléar on väikest kasvu, turjakőrgusega 22–32 cm, kaal on 3,5–6 kg. Karvkate on tihe, siidpehme, valgetes toonides, harvem mustvalge. Karvkatte hooldus ei ole raske. See koeratõug on hüpoallergeenne ehk allergiaohutu, mis tähendab, et neid saavad pidada ka allergia all kannatajad. Koera karvad sarnanevad pigem inimese juustega kui teiste loomade karvadega. Coton de Tuléar ei aja karva, kuid tema karvastikku on aeg-ajalt vaja pügada. Coton de Tuléari kõige tõsisemad terviseprobleemid on seotud südame, samuti maksa, selja ja silmadega. Siiski on enamik terviseprobleeme haruldased ning Coton de Tuléar on keskmisest tervem tõug. Keskmiselt elavad nad 14–16 aastat. See tõug aretati Madagaskaril ja on sellepärast Madagaskari rahvuskoer. Tema esivanemad toodi saarele 16. ja 17. sajandil piraadilaevadel. Madagaskar oli tollal piraatide paradiis ja tänapäevalgi võib seal näha piraatide surnuaedu. Mereröövlid kehtestasid seal isegi demokraatliku kuningriigi ja abiellusid kohalike malagassi naistega. Kas koerad võeti laevadele selleks, et võidelda rottidega, kaaslasteks pikkadel merereisidel või konfiskeeriti teistelt laevadelt hinnalise varandusena, on teadmata. Koeratõu esivanemate hulgas on nähtavasti Bichon Tenerife ja tenerife terjer. Madagaskaril räägitakse Coton de Tuléari kohta palju kuulujutte, mis enamjaolt on täiesti valed. See tõug pole iial Madagaskaril metsikult elanud. Ta ei jahtinud metssigu ega alligaatoreid, nagu tema suuruse ja jõu põhjal võib kergesti järeldada. Tal on nõrk jahiinstinkt ja ta pole üldse jahikoer. Ta oli kõigest Madagaskaril valitsenud Merina hõimu seltsikoer. Madagaskari kuningadünastia oli ainus, kel oli lubatud neid koeri pidada. Pärast monarhia kukutamist hakkasid seda pidama ka teised, kuid tõug jäi vähearvuliseks. Prantsusmaa kolonisaatorid viisid üksikuid koeri Euroopasse, kuid maailma ei pööranud talle kuigivõrd tähelepanu enne aastat 1970, mil Prantsusmaa kennelliit Société Centrale Canine tunnistas selle iseseisvaks koeratõuks. Järgnes plahvatuslik levik. 1972 kinnitati tõu standard, 1973 viidi esimesed koerad USA-sse. Seda tegi Robert Jay Russell, kes 1976 asutas USA-s Coton de Tuléari klubi (Coton de Tulear Club of America). Tänapäevaks on USA-s teisigi selle tõu klubisid. 2001 tunnistas USA kennelliit Coton de Tuléari ametlikult tõuna. 2009. aasta juuli seisuga tunnustab USA kennelliit 63 koeratõugu.
Olli Lehto

Olli Erkki Lehto (30. mai 1925 – 31. detsember 2020) oli Soome matemaatik, akadeemik. Ta kaitses doktoriväitekirja 1949. aastal. 1961–1988 oli ta Helsingi Ülikooli professor, 1983–1988 rektor ja 1988–1993 kantsler. Ta on kirjutanud mitu matemaatikaõpikut ülikoolidele ja soome matemaatikute elulugusid.
Trükindus

Trükindus ehk trükiasjandus ehk polügraafia on tehnika- ja tööstusharu, mis tegeleb trükiste valmistamisega. Trükkimine Trükitehnika Trükitööstus Eesti trükikodade loend "Trükindus (Raamatukogusõnastik)". Originaali arhiivikoopia seisuga 20. detsember 2016. Vaadatud 20. detsembril 2016.
Štš-317

Štš-317 (Щ-317) oli Nõukogude Štšuka-klassi allveelaev. Lasti vette 24. septembril 1935. Kuulus Balti laevastiku koosseisu kodusadamaga Kroonlinnas. 1939. aastast baseerus Tallinnas, osales Talvesõjas. Jäi kaduma juulis 1942 ebaselgetel asjaoludel. 29.11.1939 - 05.12.1939 19.12.1939 - 08.01.1940 29.09.1941 - 16.10.1941 09.06.1942 - + 16.06.1942 06:05 uputatud Soome "Argo" 2513 brt. 18.06.1942 õhtul vigastatud Taani "Orion" 2405 brt. 22.06.1942 12:14 uputatud Rootsi "Ada Gorthon" 2399 brt. 08.07.1942 07:47 uputatud Saksa "Otto Cords" 966 brt. Мирослав Морозов: Подводные лодки ВМФ СССР в Великой Отечественной войне 1941-1945 гг. Летопись боевых походов. Часть 1. Краснознаменный Балтийский флот. Мирослав Морозов, Константин Кулагин: "Щуки". Легенды Советского подводного флота.
Helene von Tiesenhausen

Krahvinna Helene von Tiesenhausen (vene: Елена (Лили) Павловна Тизенгаузен; 10. september 1804 – 13. september 1889) oli Venemaa keisri Nikolai I tütre, suurvürstinna Maria Nikolajevna, õuedaam, hiljem riigidaam. Helene von Tiesenhausen sündis krahv Paul von Tiesenhauseni (1774–1864) ja krahvinna Julie Charlotte von der Pahleni (1782–1862) tütrena. Helene von Tiesenhausen oli abielus Keisri Ihukaitsepolgu Ratsaväepolgu polkovniku, hilisema kindralleitnandi ja Peterburi komandandi Grigori Donets-Zaharževskiga (1792–1845; ru), kelle õde Jelizaveta oli Alexander von Benckendorffi abikaasa. Tiesenhausen Pushkin book[alaline kõdulink] (vene keeles) Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften, Estland, Teil 2.2, Görlitz 1930, lk 419
Libor Malina

Libor Malina (sündinud 14. juunil 1973) on Tšehhi kergejõustiklane (kettaheitja). 2004 10. koht Isiklik rekord on 67,13 m.
Walter Elsasser

Walter Maurice Elsasser (20. märts 1904 Mannheim – 14. oktoober 1991 Baltimore) oli füüsik ja bioloogiateoreetik. 1920. aastatel Göttingeni ülikoolis õppides pakkus ta välja eksperimendi, millega tõestada elektronide laineomadusi. Ise ta seda ei sooritanud, kuid tema kaastöötaja Max Born, kes pälvis elektronide laineomaduste uurimise eest 1954 Nobeli füüsikapreemia, soovitas inglise füüsikutel see eksperiment teha. Clinton Davisson ja George Thomson said 1937 elektronide difraktsiooni avastamise eest Nobeli füüsikapreemia. 1935 Pariisis töötades arvutas Elsasser välja rasketes radioaktiivsetes tuumades olevate prootonite ja neutronite seoseenergia. 1963 pälvisid Eugene Wigner, Hans Jensen ja Maria Goeppert-Mayer Elsasseri valemi edasiarendamise eest Nobeli füüsikapreemia. Niimoodi oli Elsasser kahel korral Nobeli preemia saamisele väga lähedal. 1941, olles teenistuses USA sõjaväe sidekorpuses, hakkas ta vabal ajal välja töötama Maa magnetvälja päritolu esimest matemaatilist mudelit. Ta avaldas selle artikliseeriana 1946–1947. Ta oletas, et Maa magnetväli võib olla iseennast säilitav alalisvoolugeneraator ehk dünamo (seda nimetataksegi dünamoteooriaks), mida hoiab alal vedelas välistuumas toimuv konvektsioon. Ta kirjeldas ka võimalikku tagasisidemehhanismi nende voolude vahel, kasutades kahesuguseid, toroidseid ja poloidseid koordinaate, millest esimene näitas laiuskraadidega paralleelset kaugust ja teine kaugust poolusest. Ta ise leiutaski oma teooria jaoks terminid "toroidne" ja "poloidne". Ta oli tähelepanuväärne holismi esindaja teoreetilises bioloogias. Elsasser, Walter M. 1998 (esimene trükk 1987). Reflections on a Theory of Organisms: Holism in Biology. Baltimore: The Johns Hopkins University Press.
Audi 100

Audi 100 ja Audi 200 (Põhja-Ameerika turul ka Audi 5000) oli Volkswagen gruppi kuuluva Audi poolt aastatel 1968–1994 toodetud automudel. Kaheukseline mudel oli saadaval esimese ja teise põlvkonna (C1-C2) vältel ning viieukselist keret pakuti kolmele viimasele põlvkonnale (C2–C4). Audi 100 C2 ja C3 mudeleid müüdi Põhja-Ameerika turul Audi 5000 nime all aastatel 1984–1988. 1994. aastal läbis Audi 100 mudeliuuenduse ning selle käigus sai selle Audi 100 uueks nimeks Audi A6, et olla kooskõlas ülejäänud Audi mudelite tähistusega. Täiesti uus A6 (mudelitähisega C5) saabus 1997. aastal. Esimene Audi 100 arendati välja Volkswageni allüksuse Auto Unioni poolt ning avalikustati see 26. novembril 1968. aastal. 100 tähistas algset mootorivõimsust (100 hobujõudu) ning tegu oli Audi kõige suurema mudeliga. Saadaval olid erinevad keretüübid: 2- ja 4-ukseline sedaan ning kaheukseline kupee Audi 100 Coupé S. Audi 100 Coupe S Audi 100 C1 Audi 100 C1 Teise põlvkonna Audi 100, mille mudelitähiseks C2, esitleti 1976. aastal. Alguses pakuti seda 5-silindrilise 74 kW (100 hj) arendava mootoriga. Seda mudelit enam kupeekerega ei toodetud, küll aga lisandus 1977. aastal mudelirivisse 5-ukseline luukpära nimega Avant. Tippmudelit Audi 200 tutvustati esmakordselt 1979. aastal Frankfurdi autonäitusel, mis varustati 5-silindriliste sissepritsega varustatud mootoritega. Audi 5000 müüdi Põhja-Ameerika turul aastatel 1978–1983 ning need varustati kõik 5-silindrilise mootoriga (saadaval olid bensiini- ja diiselmootorid). Audi 100 C2 Audi 100 C2 Audi 100 C2 Avant Audi 200 C2 Audi 5000 Kolmanda põlvkonna Audi 100 esitlus toimus 1982. aasta septembris. Auto oli väga aerodünaamilise välimusega. Õhutakistusteguriga 0,30 oli kolmanda põlvkonna Audi 100 kõige aerodünaamilisem seeriatootmises olev auto. 1983. aastal tutvustati ka uut Audi 200, mis jätkas Audi 100 tippmudelite joont ning mis varustati viiesilindriliste 2,2-liitriste turbomootoritega. Audi 100 Audi 100 Audi 100 Audi 100 Avant Audi 200 Avant Audi 200 Audi 5000 Neljanda põlvkonna Audi 100 esitleti Euroopa turgudel 1990. aasta lõpus ning teistel turgudel 1991. aastal. Mootorivaliku suurim uudis V6-bensiinimootor, mis esmakordselt paigaldati C4 kerega Audi 100-le. Selle töömaht oli 2,8 liitrit ja võimsus 128 kW (174 hj), hiljem lisandus valikusse 2,6-liitrise töömahuga V6-bensiinimootor. Esmakordselt valmis ka Audi 100 sportversioon, mis sai nimeks Audi S4 (nimetatud ka kui Audi 100 S4) ja oli loodud asendamaks kolmanda põlvkonna sportlikke Audi 200 quattro turbo mudeleid. Audi S4 varustati 2,2-liitrise R5 turbomootoriga, mille võimsus oli 169 kW (230 hj) ja see oli saadaval käsi- ja automaatkäigukastiga ning hiljem pakuti ka 4,2-liitrist 206 kW (280 hj) V8-mootorit. Mudeliuuenduse ja Audi A6 mudelinime kasutuselevõtuga seoses nimetati Audi S4 ümber Audi S6-ks ning Audi S4 nime hakkas kandma väiksema Audi A4 sportmudel. Audi 100 Audi 100 Audi 100 Avant Audi S4 Avant "For the sake of efficiency: the Audi Wind Tunnels".
Reinhold Wilhelm von Pohlmann

Reinhold Wilhelm von Pohlmann (Venemaal tuntud kui Vilim Romanovitš, vene keeles Вилим (Вильгельм-Рейнгольд) Романович фон Польман) (9. (ukj 20.) aprill 1727 Võrnu, Ereda mõis – 22. jaanuar (ukj 2. veebruar) 1795 Kodila) oli baltisaksa päritolu Schleswig-Holsteini ja Vene keisririigi sõjaväelane ja riigitegelane. Põlvnes baltisaksa aadlisuguvõsast. Tema isa oli Öötla ja Toila mõisaomanik ning Ingerimaa riigimõisate pealik Reinhold Wilhelm von Pohlmann. Ema oli Charlotte von Brackel, kes pärines Kohtla mõisast. Teenistust alustas ta Holsteinis, kus sai jäägermeistriks. Aastal 1752 astus Venemaa sõjaväeteenistusse ja sai porutšiku auastme. 1759. aastaks oli ta välja teeninud polkovniku auastme. 1765. aastal sai kindralmajoriks ja tegelikuks kammerhärraks. Järgnevalt oli ta Ingerimaa saksa asunike asunduste ülemdirektor. 1766. aastal juhtis ta vürst Grigori Orlovile − ta oli temaga sõbrunenud − kuuluva Gattšina palee ehitamist. 1767. aastal oli ta Eestimaa rüütelkonna saadik Moskvas. 1768. aastal sai ta õukondliku auastme jäägermeister. Kaks aastat hiljem valiti ta Vaba Ökonoomilise Seltsi presidendiks. 1771. aastal sai temast Tsarskoje Selo ülemvalitseja. Samal aastal oli ta vahemeheks Eestimaa rüütelkonna ja kindralkuberner von Browne konfliktis. Ajuti oli ta Peterburi ümbruse saksa kolonistide direktor. Ülendati 1773. aastal kindralporutšikuks ja oli aastatel 1775−1778 keiserliku jahi ülem. 29. jaanuaril (vkj) 1779 läks ta riigiteenistusest erru. Pärast riigiteenistusest lahkumist elas ta oma Kodila mõisas. 1786. aasta detsembris sai temast Koluvere lossi ülemvalitseja, kellena oli kuni 1788. aastani lossis pagenduses viibiva Württembergi printsessi Auguste Karoline järelevaataja. Suri Kodila mõisas 1795. aastal. Oma isalt oli ta pärinud Järvamaal Öötla mõisa. Abielu kaudu Dorothea Johanna von Wrangelliga (1735–1786) langes Pohlmannide kätte Sikeldi mõis Harjumaal. 25. juunil (vkj) 1772 omandas ta 40 000 rubla eest Reinhold Johann von Wrangelli pärijatelt Kodila mõisa, mis jäi tema järeltulijate kätte 1805. aastani. Püha Anna orden (9. juuni 1762) Ta naitus 1751. aastal Dorothea Johanna von Wrangelliga (1735–1786) Sikeldi mõisast. Nende abielu kestis 35 aastat ja sellest sündis neli poega ja kaks tütart. Reinhold Wilhelm (suri 1813), brigadir, Püha Georgi ordeni IV klassi ordeni kavaler (1789) Peter, major Gregor (suri 1806), major, Sikeldi ja Leevre mõisnik Otto Heinrich, Kodila mõisnik Margarethe (suri 1800), õuenõunik Kotkokaski abikaasa Katharina (1758–1831) Pohlmann Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften. Teil: Estland. Bd II. Görlitz: Verlag E. U. Starke, 1930, lk 250. Erik Amburgeri andmebaas. Nr 74772. Lenz, Wilhelm. Deutschebaltisches biographisches Lexikon 1710−1960. Köln-Wien: Böhlau Verlag, 1970, lk 586. Kinnistuter register. Nr 268. Sikeldi mõis. Kinnistuter register. Nr 111. Kodila mõis. Erik Amburgeri andmebaas. Nr 74772 [1] Reinhold Wilhelm von Pohlmann veebisaidil "BBLD - Baltisches biografisches Lexikon digital" Reinhold Wilhelm von Pohlmanni eluloolised andmed saidil biografija.ru