laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Viktor Ivanov

Viktor Ivanov (sündinud 12. mail 1950 Novgorodis) on Venemaa riigitegelane ja ärimees, endine KGB ohvitser. Aastatel 1977–1994 teenis juhtivates ametites Leningradi KGB-s, aastatel 1987–1988 osales KGB ohvitserina Afganistani sõjas. Asus 1994. aasta oktoobris tööle Peterburi linnavalitsuses (ajakirjanduse andmeil sai tööle tänu oma uue tuttava, tolleaegse Peterburi linnapea Anatoli Sobtšaki abi, Vladimir Putini kaasabile). Viktor Ivanov on alates 2008. aasta 15. maist Venemaa Föderatsiooni Narkootikumide Ringluse Kontrolli Föderaalteenistuse (FSKN) juht. Pärast Krimmi okupeerimist ja seonduvalt Venemaa interventsiooniga Ukrainasse rakendasid Ameerika Ühendriigid 20. märtsil 2014 Ivanovi suhtes sanktsioone. Ivanov on abielus, peres on kaks last. "New jobs, old faces: The line-up confirms that Vladimir Putin is still in control". The Economist. 15. mai 2008. Vaadatud 2.01.2011. Also seemingly sidelined is Viktor Ivanov, a hardline ex-spook who worked closely with Mr Sechin. Keating, Joshua E. (22. oktoober 2010). "Interview: Viktor Ivanov". Foreign Policy. Vaadatud 19. novembril 2014. Wu Jiao and Li Xiaokun (11. juuni 2010). "SCO leaders may make crucial Afghan decisions". China Daily. Vaadatud 2.01.2011. Weaver, Courtney; Buckley, Neil (20. märts 2014). "EU and US sanctions list: profiles of the targets". Financial Times. "Ukraine crisis: Russia and sanctions". BBC News Online. 19. detsember 2014. "SANKTSIOONISPIKKER: Loe, keda USA ja EL sanktsioonidega pitsitavad". Eesti Päevaleht. 30. aprill 2014, 17:23. Sofja Samohhina. Благосостояние Виктора Иванова увеличилось в 23 раза. Директор Федеральной службы по контролю за оборотом наркотиков отчитался о доходах // «Kommersant», 28.05.2013 (vene keeles) Irina Tševtajeva. Суд Лондона опубликовал разоблачительное досье на главу ФСКН России, заказанное Литвиненко [Londoni kohus avalikustas Litvinenko poolt tellitud paljastava toimiku Venemaa FSKN juhi kohta], Deutsche Welle, 1. mai 2015, (vene keeles)
Kuijõe kalmistu

Kuijõe kalmistu (ka Kuijõe baptistikalmistu) on kalmistu Kullamaa kihelkonnas Läänemaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Kuijõe külas Lääne-Nigula vallas Lääne maakonnas. Kalmistu paikneb kunagisest Kuijõe palvelast linnulennult umbes 2,5 km põhja suunas ja selle pindala on umbes 0,3 ha. Kuijõel moodustati 1888. aastal iseseisev priilaste kogudus, 1903. aastal ühineti baptisti kogudusega. Millalgi pärast ühinemist asus kogudus rajama oma kalmistut. Esimene matus toimus uuel kalmistul teadaolevalt 1921. aastal, kui maeti Kuijõe baptistikoguduse esimene vanem Juhan Sillart. Kalmistu on praegu kasutusel ja korrastatud, seda hooldab Lääne-Nigula vald. 1921 – Juhan Sillart 1998 – Bernhard Pärni Taavi Pae. Eesti kalmistute kujunemine ja paiknemise seaduspärasused. Magistritöö. Tartu 2002 Kuijõe kalmistu endise Risti valla kodulehel Kalmistud Lääne-Nigula valla kodulehel Lääne-Nigula valla kalmistute kasutamise eeskiri
Isernia provints

Isernia provints on provints Itaalias Molise maakonnas. Provintsi keskuseks on Isernia linn. Isernia provints jaguneb 52 omavalitsusüksuseks (comune). Acquaviva d'Isernia Agnone Bagnoli del Trigno Belmonte del Sannio Cantalupo nel Sannio Capracotta Carovilli Carpinone Castel San Vincenzo Castel del Giudice Castelpetroso Castelpizzuto Castelverrino Cerro al Volturno Chiauci Civitanova del Sannio Colli a Volturno Conca Casale Filignano Forlì del Sannio Fornelli Frosolone Isernia Longano Macchia d'Isernia Macchiagodena Miranda Montaquila Montenero Val Cocchiara Monteroduni Pesche Pescolanciano Pescopennataro Pettoranello del Molise Pietrabbondante Pizzone Poggio Sannita Pozzilli Rionero Sannitico Roccamandolfi Roccasicura Rocchetta a Volturno San Pietro Avellana Sant'Agapito Sant'Angelo del Pesco Sant'Elena Sannita Santa Maria del Molise Scapoli Sessano del Molise Sesto Campano Vastogirardi Venafro Suurima elanike arvuga omavalitsusüksused seisuga 31. detsember 2011 on järgmised Vaade Castel San Vincenzo järvele Isernia katedraal San Vincenzo kastell Fontana Fraterna Capracotta Volturno jõgi Pietrabbondante amfiteatri varemed iserniaturismo.it
Järva-Madise Vabadussõja mälestussammas

Järva-Madise Vabadussõja mälestussammas on Järva maakonnas Järva vallas Järva-Madise külas Järva-Madise kirikuaias asuv Vabadussõda mälestav monument. Monument avati 23. juunil 1929. Selle autor oli Voldemar Mellik. See on arvele võetud ajaloomälestisena. Järva-Madise Vabadussõja mälestussammas kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 03.05.2015) Järva-Madise Vabadussõja mälestussammas kultuurimälestiste riiklikus registris
Järva-Jaani kirikuaed

Järva-Jaani kirikuaed on Järva maakonnas Järva vallas Järva-Jaanis Järva-Jaani kiriku ümber paiknev kirikuaed. See on koos kirikuaeda ümbritseva piirdemüüriga võetud kultuurimälestisena kaitse alla. Kalmistule on maetud Järva-Jaani Ristija Johannese koguduse pastor (1776-1825) Christian Jacob Glanström, samuti ümberkaudsete Orina, Kuksema ja Rava mõisnike suguvõsade - Schillingide ja Stackelbergide - liikmeid. Järva-Jaani kalmistud Järva-Jaani kirikuaed kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 03.05.2015) Järva-Jaani kirikuaed kultuurimälestiste riiklikus registris Järva-Jaani kirikuaia piirdemüür kultuurimälestiste riiklikus registris
Peetri Vabadussõja mälestussammas

Peetri Vabadussõja mälestussammas on Järva maakonnas Järva vallas Peetri alevikus asuv Vabadussõda mälestav monument. Monumendi juures on ka Vabadussõjas langenute matmispaik. Monument on arvele võetud ajaloomälestisena. Peetri Vabadussõja mälestussammas kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 03.05.2015) Peetri Vabadussõja mälestussammas kultuurimälestiste riiklikus registris
Tuneesia

Tuneesia (araabia keeles ‏تونس‎) on riik Põhja-Aafrikas. Riik piirneb läänes Alžeeriaga ja kagus Liibüaga. Riik jaguneb 24 kubernerkonnaks. Kubernerkonnad jagunevad 264 ringkonnaks, mis jagunevad valdadeks.  Pikemalt artiklis Tuneesia ajalugu Tuneesia alale rajasid foiniiklased alates 12. sajandist eKr Foiniikia kolooniaid, millest tähtsaimaks sai 9. sajandil eKr rajatud Kartaago, mis domineeris kaubanduses Põhja-Aafrikas 5. sajandiks eKr. Kartaago võimuvõitlus Vahemerel Roomaga viis Puunia sõdadeni. Ajavahemikul 265–133 eKr kujunes Rooma ülemvõim Vahemere piirkonnas ja toimunud Puunia sõdades löödi sõjaliselt Kartaagot ja Rooma tõusis Vahemere lääneosa tugevaimaks suurriigiks, Kartaago vallutati ja hävitati 146 eKr. Eesti-Tuneesia suhted Tuneesia jalgpallikoondis Tuneesia rahvusliku dialoogi nelik https://www.cia.gov/library/publications/the-world-factbook/geos/ts.html Maailmapanga andmebaas, vaadatud 27.07.2019. Maailmapanga andmebaas, vaadatud 22.10.2018. Maailmapanga andmebaas, vaadatud 27.05.2019.  Tuneesia – kasutusnäited, päritolu, sünonüümid ja tõlked Vikisõnastikus
Tuhkapäev

Tuhkapäev ehk tuhapäev on vastlapäevale järgnev kolmapäev. Sellest päevast algab 40-päevane paast (pühapäevad ei lähe arvesse), mis lõpeb ülestõusmispühal. Maagilistel põhjustel olid keelatud mitmesugused tööd ja toimetamised, eriti juuste kammimine. Päeva nimetus tuleneb juba 7. sajandi lõpu katoliku kiriku rituaalist – palmipuudepühal põletatud palmide või nende asenduspuu tuha patukahetsejate pähe raputamisest. Algselt ei kuulunud tuhkapäev ja sellele järgnenud päevad suure paastu hulka, kuid umbes aastal 700 pikendati paastu, et saada selle pikkuseks 40 päeva ehk Kristuse paastu pikkus. Tuhkapäevaga on seotud rida uskumusi ja toiminguid, mis väljendavad puhastamist ja kõige kurja eemaletõrjumist. Eeskätt viidi tuhka põllule ja aeda, oluline oli tubade puhastamine ja laiskuse või niinimetatud tuhkapussi väljapeksmine. Tuhkakapuss, tuhkapoiss või tuhkatüdruk oli poisiks või tüdrukuks riietatud nukk, mis viidi salaja teise pere ukse taha, sealt jälle edasi. Kelle ukse taha kuju lõpuks jäi, see pere oli kogu aasta pilkealune laiskuse ja lohakuse pärast. Tuhkapäevast Eesti rahvakalendri tähtpäevade andmebaasis Berta
Philothamnus ornatus

Philothamnus ornatus on Colubridae sugukonna maoliik. Neid madusid võib kohata Zimbabwes, Botswanas, Angolas, Sambias, Malawis, Kongo Demokraatlikus Vabariigis, Kamerunis, Tansaanias ja Namiibias. Philothamnus ornatus BOCAGE, 1872, Roomajate andmebaasi veebiversioon (vaadatud 4.05.2015)(inglise keeles) Philothamnus ornatus, ADW, veebiversioon (vaadatud 4.05.2015)(inglise keeles) Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Philothamnus ornatus seisuga 4.05.2015.
Kandelaine

Kandelaine on raadio- ja traatsidetehnikas ning automaatikas püsiva sageduse ja amplituudiga perioodiliselt muutuv elektriline suurus (nt vahelduvpinge, raadiolaine), mida kasutatakse info (elektrisignaali) edasikandmiseks. Selleks muudetakse edastatava signaaliga kandelaine mingit parameetrit: amplituudi, sagedust või faasi (vt modulatsioon). Kandelainet nimetatakse ka kandesignaaliks. Niisuguse elektrisignaali põhitunnus on sagedus – kandesagedus. Et infot saaks kaduteta edastada, peab kandesagedus olema moduleeriva signaali sagedusspektri kõrgeimast sagedusest vähemalt kaks korda kõrgem Modulatsioon (ülekandetehnika) Kandesagedus – ENE, 4. kd, 1989, lk 289
Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapitali aastapreemia

Mitte segi ajada Eesti Kultuurkapitali kirjanduse aastapreemiaga Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapitali aastapreemia on kirjandusauhind, mida annab välja Eesti Kultuurkapital. Preemia asutati 1994. aastal. Kirjanduse sihtkapitali aastapreemiad antakse kätte igal aastal emakeelepäeval, 14. märtsil. Kirjanduse sihtkapitali aastapreemaid määratakse kalendriaasta jooksul ilmunud parimate teoste eest järgmistes kategooriates: proosa luule näitekirjandus esseistika lastekirjandus eesti ilukirjanduse tõlge võõrkeelde võõrkeelse ilukirjanduse tõlge eesti keelde mõttekirjanduse tõlge eesti keelde vabaauhind Proosa, luule, näitekirjanduse, esseistika ja lastekirjanduse auhind antakse eesti keeles loodud ja ilmunud teose eest. Näitekirjanduse auhindamisel võetakse arvesse niihästi eelmisel aastal esimest korda trükis ilmunud kui ka esimest korda lavastatud, kuid trükis avaldamata näidendeid. Esseistika auhinnaga võib tunnustada ka parimat kirjandusteaduslikku raamatut. Ilukirjanduse tõlkeauhinna puhul arvestatakse lisaks tõlke kvaliteedile ka tõlgitud teose tähtsust ning tõlkija varasemaid saavutusi. Mõttekirjanduse tõlkeauhind määratakse eelmise kalendriaasta jooksul parimale eesti keeles ilmunud mõttekirjandusteose tõlkijale. Mõttekirjandusteose alla liigitub igasugune omaette raamatuna ilmunud mitteilukirjandusteos, millel on selge dokumentaalne, esseistlik, filosoofiline või teaduslik väärtus. Mõttekirjanduse täpsem žanriline määratlus on žürii otsustada. Vabaauhind on mõeldud selleks, et tunnustada silmapaistvat kirjanduslikku saavutust valdkonnas, mida muud auhinnad ei kata. Kirjanduse sihtkapitali nõukogu moodustab hiljemalt vastava kalendriaasta oktoobriks: viieliikmelise žürii proosa, luule, näitekirjanduse, esseistika ja vabaauhinna määramiseks, kolmeliikmelise žürii lastekirjanduse auhinna määramiseks, kolmeliikmelise žürii ilukirjanduse tõlkeauhindade määramiseks, kolmeliikmelise žürii mõttekirjanduse tõlkeauhinna määramiseks. Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapital annab eraldi välja: venekeelsete autorite kirjandusauhindu, mis määratakse eelmise kalendriaasta jooksul esmatrükis ilmunud venekeelsetele kirjandusteostele (romaan, jutustus, novell, essee, näidend, poeem, luuletsükkel), mis on ilmunud eriväljaandena või avaldatud ajakirjas või kogumikus ja mille autor(id) elavad Eesti Vabariigis. Auhinna võib määrata ka vene keeles kirjutavale autorile pikaajalise töö eest kirjanduse valdkonnas; artikliauhinda, mis määratakse parimale kalendriaasta jooksul esimest korda ilmunud eestikeelsele artiklile, esseele või lühiuurimusele, mis käsitleb kirjandust. Kui ka artikkel on kirjutatud võõrkeeles, peaks see olema esmalt ilmunud eesti keeles. Auhinna võib määrata ka artiklisarjale või autori kogumikus esimest korda ilmunud artiklile. Kogumikke, monograafiaid ja mitut artiklit sisaldavaid eriväljaandeid ei auhinnata. Eesti Kultuurkapitali aastapreemia -> Eesti Kultuurkapitali kirjanduse aastapreemia Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapitali elutööpreemia Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapitali aastapreemiad. Eesti Kultuurkapitali veebisait
Paide kirikuaed

Paide kirikuaed on Järva maakonnas Paides Paide kiriku juures olev kirikuaed. Kirikuaed koos kirikuaia piirdemüüri ja kiriku aiaga on arvele võetud kultuurimälestisena. Kirikuaed rajati 18. sajandi lõpul. Paide kirikuaed kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 03.05.2015) Paide kirikuaed kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 03.05.2015) Paide kirikuaed kultuurimälestiste riiklikus registris Paide kirikuaia piirdemüür kultuurimälestiste riiklikus registris Paide kiriku aed kultuurimälestiste riiklikus registris
Virtsu raudteejaam

Virtsu raudteejaam oli raudteejaam Virtsus, Rapla–Virtsu kitsarööpmelisel raudteel. Jaam oli kasutusel aastail 1931–1968. Peale kolme endise raudteelaste elamu on jaamast tänini alles ka veduridepoo, pagasikuur, perroon ja kauba ümberlaadimisjaama hoone. Jaam teenindas ronge Rapla–Virtsu raudtee lõpp-peatusena ning asus Rapla raudteejaamast 95,3 km kaugusel. Virtsust sai sellal sõita kitsarööpmelisel raudteel Tallinna. Kuigi tegemist oli liini lõppjaamaga, jätkus raudtee sealt veel Virtsu sadamasse. Algne puidust kahekorruseline jaamahoone ehitati tõenäoliselt Leon Johansoni eriprojekti järgi. Hoone asus hilisema jaamahoone vastas, kuid hävis sõjategevuse käigus 20. septembril 1944. Samuti hävis veetorn ja üks raudteeametnike elamu. Hiljem võeti jaamahoonena kasutusele algselt raudteelaste elamuks kavandatud hoone, mis täitis seda funktsiooni kuni raudtee sulgemiseni. Peale sulgemist tegutses hoone raudteelaste puhkekoduna. Viimane reisirong väljus Virtsust 25. mail 1968 kell 21.06. Raudtee demonteeriti suuremas osas 1969. aastal. Virtsu jaamas töötas alaliselt reparatsioonivedur Kc4-100, mis aastatel 1974–2021 seisis Tallinna Transpordikooli ees. Tänapäeval on endised raudteejaama hooned erakätes ja enamasti kasutusel elamutena. Virtsu jaam aastal 1932 Virtsu raudteelaste elamu, mida hiljem kasutati jaamahoonena. Pärast raudtee sulgemist oli see Tallinna vagunidepoo puhkekodu Endine Virtsu veduridepoo Virtsu raudteejaama juurde kuulunud raudteelaste elamu Endine Virtsu raudteetööliste elamu Ka endine Virtsu jaama pagasikuur on nüüdseks kasutusel elamuna Kitsarööpmeline raudtee Eestis Eesti raudteetransport Rapla–Virtsu raudtee Eesti kitsarööpmelised raudteed Virtsu ajalugu RAPLA - VIRTSU; Eesti Raudteeajaloo Selts Kus lõpevad rööpad, seal varitseb kaos. Virtsu raudtee on endiselt sõidukõlblik!; Sõnumileht: SL, nr. 142, 19 juuni 1996 (DIGAR) Nostalgiline matk raudteel, kus viimane vedur andis vilet pool sajandit tagasi; Pärnu Postimees, 02.06.2018 Kui rong veel Virtsu viis…; tehnikamaailm.ee YouTube'i video: Viimane kitsarööpmeline rong YouTube'i video: Virtsu rong
Kurerehalised

Kurerehalised (Geraniaceae) on kaheiduleheliste taimede sugukond. Eesti taimedest kuuluvad sellesse sugukonda perekonnad Erodium – kurekael ja Geranium – kurereha. Pelargonium – pelargoon
Vahulillelised

Vahulillelised (Polygalaceae) on kaheiduleheliste taimede sugukond. Eesti taimedest kuulub sellesse sugukonda perekond vahulill (Polygala).
Aleksander Eenpere

Aleksander Eenpere (perekonnanimi kuni 1938. aastani Einberg; 24. veebruar 1876 Vao vald, Väike-Maarja kihelkond – 17. september 1963 Risti) oli eesti õpetaja, põllumees, kaitseliitlane ja omavalitsustegelane. Eenpere õppis arvatavasti Väike-Maarja kihelkonnakoolis, mille lõpetas koos linnakooli kursusega. Ta töötas aastatel 1896–1899 maakooliõpetajana ja 1899–1918 mõisavalitsejana. Maareformi läbiviimise ajal 1920. aastal oli ta hoolekande- ja riigimaade Läänemaa III ringkonna valitseja. Pärast seda oli ta aastatel 1921–1936 Ristis postijaamapidaja ning Tõlva ja Nikre talu pidajana põllumees. Ta oli Kaitseliidu Piirsalu-Risti Kompanii vanematekogu liige. Eenpere tunnistati Nõukogude teise okupatsiooni ajal suurmaapidajaks (tema valduses oli eri aegadel kuni 122 ha maad), seetõttu varjas ta end alates maist 1941 võimude eest. Tema poja Antsu pere küüditati 14. juunil 1941, poeg ise vahistati. Eenperel endal õnnestuski end varjata kuni Saksa vägede saabumiseni. Ta oli alates 3. septembrist 1941 Piirsalu vallavanem. Ta vahistati NKVD poolt 18. aprillil 1945 ning mõisteti esialgu süüdi Eesti NSV Ülemkohtu 11. oktoobri 1945 otsusega VNFSV KrK §58 järgi. Teda karistati 3-aastase vabaduskaotusega ja õiguste kaotusega 3 aastaks, kuid ilma kogu vara konfiskeerimiseta. Kuna vahepeal oli 7. juulil 1945 ilmunud amnestia, siis Eenpere vabastati ning ta läks tagasi elama Risti alevikku. Jaanuaris 1946 tühistas NSV Liidu Ülemkohus selle Nõukogude aja kohta leebe otsuse ning saatis Eenpere süüasja uuele läbivaatamisele. Teda taheti 26. veebruaril 1946 uuesti vahistada, kuid Eenpere oli läinud võimude eest peitu. Tal õnnestus end varjata üle kahe aasta. Ta vahistati uuesti alles 27. mail 1948 ning mõisteti Eesti NSV Ülemkohtu 19. juuni 1948 otsusega süüdi VNFSV KrK §58 järgi. Teda karistati 7-aastase vabaduskaotusega, õiguste kaotusega 3 aastaks ning kogu vara konfiskeerimisega. Ta saadeti Valga vangilaagrisse, kust ta vabanes 20. detsembril 1953. Pärast seda elas ta edasi Risti alevikus. 1921. aastal abiellus ta Eudoxia (Jevdokia) Kochiga (1887–1920), kellega tal olid pojad Franz (Eenpere; 1904–1944), Karl (1905–1905) ja Hans (Ants Eenpere; 1907–1943) ning tütar Rita (abielus Korbi; 1909–1966). Aleksander Eenpere on maetud kunagi talle kuulunud Nikre talu kalmistule. Aleksander Eenpere süüasja toimik Eesti Rahvusarhiivi Riigiarhiivis. ERAF 130SM-1-14869 Aleksander Eenpere andmekogus Geni Aleksander Eenpere poliitiliste arreteeritute andmekogus
Philothamnus punctatus

Philothamnus punctatus on Colubridae sugukonna maoliik. Neid madusid võib kohata Mosambiigis, Malawis, Tansaanias, Keenias, Somaalias ja Etioopias. Philothamnus punctatus PETERS, 1867, Roomajate andmebaasi veebiversioon (vaadatud 4.05.2015)(inglise keeles) Philothamnus punctatus, ADW, veebiversioon (vaadatud 4.05.2015)(inglise keeles) Peters : Eine vorläufige Übersicht der aus dem Nachlass des Baron Carl von der Decken Stammenden und auf seiner Ostafrikanischen Reise gesammelten Säugethiere und Amphibien., Monatsberichte der Königlichen Preussische Akademie des Wissenschaften zu Berlin 1866 Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Philothamnus punctatus seisuga 4.05.2015.
Lääne-Nigula kalmistu

Lääne-Nigula kalmistu (ka Koela kalmistu) on Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas Nigula külas asuv kalmistu. Kalmistu on arvele võetud kultuurimälestisena. Kalmistu on suures ulatuses ümbritsetud kivimüüritisega. Lääne-Nigula kalmistu kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 04.05.2015) Lääne-Nigula kalmistu kultuurimälestiste riiklikus registris
Thelotornis capensis

Thelotornis capensis on Colubridae sugukonna maoliik. Maoliigil Thelotornis capensis liigitatakse roomajate andmebaasis järgmised alamliigid: Thelotornis capensis capensis Smith, 1849 Thelotornis capensis oatesi (Günther, 1881) Thelotornis capensis schilsi Derleyn, 1978. Mitmetes allikates mainitud Thelotornis capensis mossambicanus on omaette maoliik Thelotornis mossambicanus. Neid võib kohata roomamas Namiibias, Botswanas, Lõuna-Aafrika Vabariigis, Angolas, Svaasimaal, Zimbabwes, Mosambiigis, Tansaanias, Kongo Demokraatlikus Vabariigis, Malawis ja Sambias. Need maod kohtuvad inimestega harva. Nende madude inimeste suhtes mürkmadudeks liigitamise kohta pole piisavalt andmeid, perekonna madude peas paiknevad (erinevalt enamikust mürkmadudest) Duvernoy' näärmed. Thelotornis capensis SMITH, 1849, Roomajate andmebaasi veebiversioon (vaadatud 4.05.2015)(inglise keeles) Scott A Weinstein, David A. Warrell, Julian White, Daniel E Keyler, "Venomous Bites from Non-Venomous Snakes: A Critical Analysis of Risk and Management of Colubrid Snake bites", lk 161,163, 2011, Elsevier, Google'i raamatu veebiversioon (vaadatud 14.03.2014) (inglise keeles) Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Thelotornis capensis seisuga 4.05.2015.
Telescopus semiannulatus

Telescopus semiannulatus on Colubridae sugukonna maoliik. Maoliigil Telescopus semiannulatus liigitatakse roomajate andmebaasis järgmised alamliigid: Telescopus semiannulatus polystictus Mertens, 1954 Telescopus semiannulatus semiannulatus Smith, 1849. Neid võib kohata roomamas Namiibias, Botswanas, Lõuna-Aafrika Vabariigis, Svaasimaal, Zimbabwes, Mosambiigis, Tansaanias, Kongo Demokraatlikus Vabariigis, Malawis, Rwandas, Burundis, Keenias ja Sambias. Need maod kohtuvad inimestega harva. Nende madude inimeste suhtes mürkmadudeks liigitamise kohta pole piisavalt andmeid, peas paiknevad (erinevalt enamikust mürkmadudest) Duvernoy näärmed. Telescopus semiannulatus SMITH, 1849, Roomajate andmebaasi veebiversioon (vaadatud 4.05.2015)(inglise keeles) Scott A Weinstein, David A. Warrell, Julian White, Daniel E Keyler, "Venomous Bites from Non-Venomous Snakes: A Critical Analysis of Risk and Management of Colubrid Snake bites", lk 112, 2011, Elsevier, Google'i raamatu veebiversioon (vaadatud 4.05.2015) (inglise keeles) Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Telescopus semiannulatus seisuga 4.05.2015.
Ridala kalmistu

Ridala kalmistu (ka Ridala vana kalmistu) on kalmistu Ridala kihelkonnas Läänemaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Liivakülas Haapsalu linnas Lääne maakonnas. Vanast kalmistust umbes 400 m ida pool asub Ridala kirik ja kirikuaed. Vanast kalmistust umbes 400 m lõunas asub Ridala uus kalmistu. Vana kalmistu on arvele võetud kultuurimälestisena. Ridala kalmistu kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 04.05.2015) H. Koppa. Lääne maakonna Ridala valla Ridala vana kalmistu inventeerimise toimik. 2005 Ridala kalmistu kultuurimälestiste riiklikus registris
Vormsi kalmistu

Vormsi kalmistu on Lääne maakonnas Vormsi vallas Hullo külas asuv kalmistu. Püha Olavi kiriku lähedal asub metsaalune kiviaiaga ümbritsetud kalmistu, mis on hästi säilinud hauatähistega ja järjepidevalt hooldatud ning kus asub ka maailma suurim rõngasristide kogu. Lisaks rõngasristidele leidub kalmistul veel kiviriste, sepis- ja valuriste  ning puuriste. Kalmistu peasissekäik asub lõunaküljel. Kalmistul on kaks poolt: vasakul rõngasristidega vanem pool ja paremal nüüdisaegne matmispaik. Kalmistu edelanurgas kuuskede vahel asub vana kabel, mis taastati 1990. aastal. Kalmistu kaguküljel asub paekivist laotud krohvimata väravapostidega kahepoolne lippidest värav, kirdeküljel on paekivist postidega metallväravad. Viimset teekonda kutsuti Vormsil Häcabacanile minekuks, kuna see oli koht, kus ristusid saare teed ning asus Häcabacani (tõlk. ristuma, haakuma) küla. Kalmistu vanemal alal on säilinud 330 rõngasristi. Ristid on valmistatud rannarootslastest talupoegade poolt ning tahutud pae- ja liivakivist. Iga rist on erineva välimusega, seega omamoodi unikaalne. Ristide peal on kaarena rootsipärased nimed. Nende järgi on hinnatud saareelanike kirjaoskuse arengut. Paljud ristid on algelise töötlusega ja neil esineb kirjavigu. Sageli on ristidel küla nimed, vahel talunimed, kuid peaaegu alati peremärgid. Aastaarvud, mis rõngasristidele märgitud on, tähistavad surmadaatumeid. Nii mõnedki maasse vajunud sammaldunud ristid on ligi kolme sajandi vanused meistriteosed. Rõngasriste hakati Vormsil kasutama Rootsi ajal, 17. sajandil. Kõige vanem säilinud rõngasrist Vormsi kalmistul on aastast 1743 ja kõige uuem aastast 1923. 1977. aastal registreeriti kalmistul 162 rõngasristi. Vanim loetava kirjaga rõngasrist pärineb aastast 1770. Kalmistu ja selle ümbruses olev maa-ala on kultuurimälestisena kaitse all. Vormsi kirikuaed Vormsi kalmistu kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 04.05.2015) Luhaäär, Ingvar. Vormsi. Tallinn 1968. Sonn, Meeli. Vormsi. Tallinn 1999. Õismaa, K. Läänemaa ja läänlased. Tallinn 1988. Vormsi kalmistu kultuurimälestiste riiklikus registris https://tule-vormsile.ee/ https://www.kaitsealad.ee/est/puha-olavi-kirik-ja-rongasristidega-kalmistu https://www.kalmistud.ee/Vormsi-kalmistu-2 https://vormsi.ee/vormsi_places/maailma-suurim-rongasristide-kogu/ https://suveseiklus.ee/static/__SAAR.pdf