laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Netiporn Sanesangkhom

Netiporn Sanesangkhom (tai keeles เนติพร เสน่ห์สังคม, 8. august 1995 – 14. mai 2024) oli Tai antimonarhistlik aktivist, kelle peamine eesmärk oli Tai kriminaalkoodeksi paragrahvi 112 kaotamine, mis keelustas Tai kuninga ja kuningapere kritiseerimise. Netiporn oli pärit õigusteadusliku taustaga perest. Ta oli kohtuniku tütar ja tema õde oli samuti jurist. Netiporn õppis rahandust Kasetsarti ülikoolis, mis on Tai suurim ülikool. Poliitiliselt aktiivne oli Netiporn juba keskkoolis, kuuludes õpilasesindusse. Õpilasesinduses toetas ta algul koolijuhte nende nõudmistes, et õpilased peavad kandma koolivormi ja et nende soeng peab olema korrektne. Kuid kaasõpilaste seas tekitasid need nõudmised nii palju vastuseisu, et Netiporn hakkas endalt küsima, kas need nõudmised on ikka õigustatud. Netiporni maailmavaadet mõjutas Suur Koristuspäev, mille käigus likvideeriti palju omaalgatuslikult tekkinud mälestusmärke punasärkide liikumisele, mille valitsus 2010. aasta mais veriselt maha surus. Hukkus sadakond ja vigastada sai mitu tuhat protestijat. Paljudes inimestes tekitas Suur Koristuspäev mulje, et valitsus ei soovigi selle sündmuse kohta tõde, näiteks hukkunute arvu välja selgitada. 30. mail 2022 esitati 8 aktivistile, nende seas Netiporn Sanesangkhomile süüdistus kriminaalkuriteos §112 järgi: majesteedi solvamises. Aktivistid võtsid suure plakati, kirjutasid selle ülaserva küsimuse "Kas kuninglikud autorongid häirivad liiklust?" ja jagasid ülejäänud plakati kaheks osaks: nõustujatele ja mittenõustujatele. Nad pakkusid möödujatele rohelisi kleeppabereid ja palusid igaühel oma paberi kinnitada ükskõik kummale poolele. Kuningliku autorongi moodustavad kuninga ja tema ihukaitse autod, mille möödumise ajaks ülejäänud liiklus seisma pannakse. Enamus küsitlettest nõustus, et see takistab liiklust. Juunis 2022 alustas Netiporn näljastreiki, mis kestis 64 päeva. Ta vabastati kautsjoni vastu tingimusel, et ta rohkem majesteete ei solva. 6. augustil 2023 vahistati Netiporn teist korda. Ta oli kultuuriministeeriumi ees avalikult määrinud kuninganna Suthida portreed värviga. Kuna ta oli rikkunud vabastamise tingimust, siis teda enam kautsjoni vastu ei vabastatud. 26. jaanuaril 2024 mõisteti Netiporn Sanesangkhom üheks kuuks vangi majesteedi solvamise eest. Järgmisel päeval alustas ta jälle näljastreiki. Veebruaris tegi ta testamendi, millega annetas oma keha Thammasati ülikooli haiglale. Näljastreik nõrgestas teda niivõrd, et ta mõni kuu hiljem suri.
Isaac Rosa

Isaac Rosa Camacho (sündinud 1974. aastal Sevillas) on Hispaania kirjanik. Isaac Rosa kasvas üles Badajozis. Praegu elab ta Sevillas. Ta on Eldiario.es regulaarne kolumnist ning teeb koostööd ka raadiovõrguga Cadena SER ning ajakirjaga La Marea. Varem on ta teinud kaastööd ka ajalehele Público ning satiiriajakirjale El Jueves. Ehkki Rosal on ilmunud teoseid juba 1999. aastast ning tema seni tuntuim romaan "El vano ayer" (tõlkes "Asjatu eilne") ilmus juba 2004. aastal, hakkas kirjaniku populaarsus kasvama pärast 2007. aasta humoorika romaani "¡Otra maldita novela sobre la guerra civil!" (tõlkes: "Veel üks paganama romaan kodusõjast!") ilmumist. Rosa teosed on Hispaanias ohtralt auhindu pälvinud. Tema tunnustatuimad romaanid on "El vano ayer", "La habitación oscura" ning "Lugar seguro". Isaac Rosa sõnul on tema suurimad kirjanduslikud eeskujud Virgina Woolf, Robert Musil, Juan Goytisolo ja Miguel Espinosa. Isaac Rosa on külastanud ka Eestit. 2024. aasta Ibero-Ameerika kultuuri kajastava Iberofesti ning kirjandusfestivali Prima Vista raames esines kirjanik Tallinna Ülikoolis ning osales Suurel futuroloogilisel konverentsil Tartu Ülikooli raamatukogus. Eesti keeles on Rosa loomingust tõlgitud "Õnnelik lõpp" (2024), Toledo kirjastus, tlk: Marianne Ots. 2004 Andaluusia kriitikaauhind 2005 Rómulo Gallegose nimeline auhind 2009 José Manuel Lara fondi auhind 2013 Cálamo auhind 2014 Ajakirja Quimera aasta parima jutustava raamatu auhind 2022 Biblitoca Breve auhind 2023 Benjamín de Tudela nimeline auhind El ruido del mundo [Extremadura 1936] El gabinete de moscas de la mierda (1999) La malamemoria (1999) El vano ayer (2004) ¡Otra maldita novela sobre la guerra civil! (2007) El país del miedo (2008) La mano invisible (2011) La habitación oscura (2013) Feliz final (2018), eestikeelne tõlge: ,,Õnnelik lõpp", Toledo kirjastus, tlk: Marianne Ots (2024) Tiza roja (2020) Lugar seguro (2022) W (2019), kirjutatud koos tütar Olivia Rosaga Aquí vivió: Historia de un desahucio; Cristina Bueno illustratsioonidega (2016) Tu futuro empieza aquí (Mikko illustratsioonidega) (2017) "Isaac Rosa hispaaniakeelne vikipeedia". "Kohtumine Hispaania kirjanikuga". "Suur futuroloogiline kongress: Isaac Rosa (Hispaania)". "Õnnelik lõpp".
Oleksandr Martõnenko

Oleksandr Vladlenovõtš Martõnenko (ukraina keeles Олександр Владленович Мартиненко; 22. august 1960 Harkiv – 28. mai 2024 Kiiev) oli Ukraina ajakirjanik. Ta oli 1992–1998 ja taas aastast 2003 uudisteagentuuri Interfax-Ukrajina peadirektor. Ta sündis aastal 1960 Harkivis. Ta on lõpetanud Harkivi Ülikooli majandusteaduskonna. Ta töötas aastatel 1987–1990 nooremteadurina Harkivi Riikliku Ülikooli rahvamajanduse planeerimise osakonnas. Edasistel aastatel töötas ta korrespondendina ning ajalehe Orijentõr Dip osakonna toimetajana (1990[viide?]–1992). Aastal 1992 sai temast agentuuri Harkiv Novõnõ peatoimetaja. Aastal 1992 asutas ta uudisteagentuuri Interfax-Ukrajina[viide?], aastatel 1992–1998 oli ta ka selle president. 1991. aastal sai temast Ukraina presidendi administratsiooni juhataja asetäitja ja 2001. aastal konsultant. Aastatel 1998–2001 töötas ta ka Ukraina presidendi pressiesindajana. Aastast 2003 oli ta Interfax-Ukrajina peadirektor. Juulis 2021 käivitas ta koos ajakirjanik Mõkola Vereseniga YouTube'is kanali "После. Завтра" ("Pärast. Homme").[viide?] Ta suri 28. mail 2024 Kiievis. 2010 Ukraina teeneline ajakirjanik 2020 Vürst Jaroslav Targa ordeni V järk 2022 Ordeni Teenete eest III järk Помер засновник і голова агентства "Інтерфакс-Україна" Suspilne, 28. mai 2024. УКАЗ ПРЕЗИДЕНТА УКРАЇНИ №869/2010 Про присвоєння О. Мартиненку почесного звання «Заслужений журналіст України» УКАЗ ПРЕЗИДЕНТА УКРАЇНИ №254/2020 Про відзначення державними нагородами України з нагоди Дня Конституції України УКАЗ ПРЕЗИДЕНТА УКРАЇНИ №593/2022 Про відзначення державними нагородами України з нагоди Дня Незалежності України
Voronež (radarijaam)

77Ja6 Voronež (vene keeles 77Я6 Воронеж) on Venemaa kaugmaaradarijaamade kaasaegne põlvkond. See on ette nähtud kosmiliste ja aerodünaamiliste objektide (sealhulgas ballistiliste ja tiibrakettide) varajaseks tuvastamiseks. Tööraadius on kuni 6000 km ja korraga on võimalik jälgida kuni 500 objekti. Voronež-M töötab meeterlainealas. Koosneb kolmest saatja-vastuvõtja plokist. Voronež-DM töötab detsimeeterlainealas. Voronež-VP töötab meeterlainealas. Koosneb kuuest saatja-vastuvõtja plokist. Voronež-SM töötab sentimeeterlainealas. Voronež-MSM töötab kahes lainealas meeter- ja sentimeeterlainealas. Duga radar Qəbələ raadiolokatsioonijaam "Ukraine drone targets second Russian long-range military radar, Kyiv source says". Reuters. 27. mai 2024. Vaadatud 29. mail 2024. Hammer and shield: Russia's modernised radar and early warning systems Janes Early warning radar "Voronezh" Military review Voronež-M / DM / VP Military Russia
70. ekspeditsioon

70. ekspeditsioon oli Rahvusvahelise Kosmosejaama 70. alaline meeskond. Ekspeditsioon algas 27. septembril 2023 kui jaamast lahkus Sojuz MS-23. Jaama komandöriks sai ESA astronaut Andreas Mogensen, kes oli ametis kuni 11. märtsini 2024 kui komandöriks sai Roskosmose kosmonaut Oleg Kononenko. Ekspeditsioon lõppes 6. aprillil 2024 kui jaamast lahkus NASA astronaut Loral O'Hara
Tšerkassõ

Tšerkassõ on linn Ukrainas Dnepril asuva Krementšuki veehoidla paremkaldal, Tšerkassõ oblasti keskus. Tšerkassõ on asutatud 1286. aastal, linnaõigused sai 1795. aastal. Tšerkassõ kott, Eesti SS-vabatahtlike soomusgrenaderide pataljon "Narva" Linna koduleht
Kazys Ladiga

Kazys Ladiga (ka Kazimieras Ladyga; 25. detsember 1893 Iškonys, Biržai vald – 19. detsember 1941 Sol-Iletsk, Orenburgi oblast, Venemaa) oli Leedu sõjaväelane, kindralleitnant. Õppis Biržai algkoolis, lõpetas Vilniuse Pavlovskise gümnaasiumi. Kuulus "Valge Risti" karskusühingusse. Ta lõpetas 1. detsembril 1914 Vilno sõjakooli. Aastatel 1914–1917 oli ta Venemaa keiserliku armee 70. polgu ohvitser, ta võttis osa Esimesest maailmasõjast. Kaks korda haavatuna viibis ta kolm kuud haiglates. Aastast 1917 oli ta kapten. 1. jaanuaril 1918 suunati ta sõjaväeakadeemiasse, kuid pärast sõjaväest vabastamist naasis ta Leetu. Detsembrist 1918 oli ta Leedu sõjaväe vabatahtlik, esimeste üksuste organiseerija. Aastatel 1918–1920 1. jalaväepolgu pataljoni ülem, oli ajutiselt 1. brigaadi ülem. 4.–6. aprillil 1919 juhtis Daugai operatsiooni Punaarmee üksuste vastu, 18. mail läbi Kurkliai–Panevežys operatsiooni. Maist kuni septembrini oli ta Ukmerge rühma ülem, vallutas 2. juunil 1919 Utena ning hõivas 25. augustil 1919 Zarasai. Oktoobris-novembris 1919 oli ta bermontlastega võidelnud Leedu armee rinde komandör, Radviliškise lahingutes osaleja. Aastal 1920 juhtis Leedu sõjaväe kampaaniat Vilniusesse, augustis-septembris oli ta Leedu riigikaitseministri asetäitja. Pärast Leedu armee lüüasaamist Poola armee üksustele Augustavas ja Seine'is keeldus ta aastatel 1920–1921 armeeülema ametist. Pärast Leedu armee lüüasaamist Poola armee üksustele Augustowis ja Sejnys keeldus ta aastatel 1920–1921 armeeülema ametist, ta oli 4. diviisi ülem. Aastal 1923 lõpetas Prahas Tšehhoslovakkia kindralstaabi akadeemia. 1923–1925 oli ta 3. diviisi ülem. Aastal 1925 7. mai – 1925 16. september ja 1925. aastal 19. oktoober – 1926 22. juuni Leedu relvajõudude peastaabi ülem. Ta oli üks 17. detsembri 1926 riigipöörde korraldajate esikolmiku liige. Kuid pärast riigipööret alandati ta tihedate sidemete tõttu Leedu Kristlik-Demokraatliku Parteiga. Aasta 1927 lõpus arvati ta reservi ning ta asus elama Gulbinėnai mõisa (asub Pasvalysi rajoonis). Pärast Leedu okupeerimist Nõukogude Liidu poolt 1940. aasta august ta arreteeriti ja vangistati Panevėžyses Biržais. NSV Liidu-Saksa sõja alguses veeti Venemaale ja vangistati NKVD Sol-Iletski vanglas. 29. oktoobril 1941 mõisteti surma, karistus viidi täide 19. detsembril 1941.
Děčín

Děčín (saksa keeles Tetschen, 1942–1945 Tetschen-Bodenbach, 1945 Děčín-Podmokly) on linn Tšehhis Ústí maakonnas, Děčíni ringkonna halduskeskus. Děčín asub Elbe lisajõe Ploučnice jõe suudme juures, Ústí nad Labemist umbes 18 km kirdes ja Dresdenist ligi 40 km kagus. Linn piirneb põhjas Saksamaaga. Děčín asub merepinnast 135 meetri kõrgusel ja on sellega kõige madalamal asuv Tšehhi linn. Děčínit on esmamainitud 993. aastal. 2024. aasta alguses oli linnas 46 799 elanikku. Malý lexikon obcí České republiky – 2017, vaadatud 28.08.2018. Q125984191, vaadatud 19.05.2024. http://www.mmdecin.cz/
Vello Sillam

Vello Sillam (13. august 1926 Tallinn – 19. oktoober 2009 Tallinn) oli eesti ettevõtja ja fotograaf. Sillam sattus 1929. aastal isa surma tõttu Aaspere lastekodusse, lõpetas 1940. aastal kohaliku 6-klassilise algkooli ja astus Tallinna Reaalkooli. Õpingute võimaldamiseks maksis lastekodu esimesel õppeaastal toetust, suvel käis ta tööl. 1944. aastal ostis ta esimese fotoaparaadi. 1944/1945. õppeaasta jäi vahele, sest ta mobiliseeriti Saksa sõjaväkke ja saadeti Saksamaale pioneerpataljoni väljaõppele. Teinud läbi Tšehhi põrgu, sattus ta Punaarmee vangilaagrisse, kust õnnestus põgeneda tänu saksa keele oskusele. Sillam naasis Eestisse 1945. aasta juulis ja jätkas õpinguid Tallinna 2. Keskkoolis, mille lõpetas 1946. aastal, astus Tallinna Polütehnilise Instituudi majandusteaduskonda, kust ta Saksa sõjaväes teenimise avastamise tõttu 1950. aastal eksmatrikuleeriti. Sillam oli alates 1950. aastast välisfotograaf, hiljem fototöökoja juhataja, samal ajal hakkas tegelema värvifototöödega. 1951. aastal ta abiellus ning kaasas fototööle ka abikaasa Õie. 1972. aastal asutas Sillam toonase teeninduskombinaat Harju kattevarjus oma isikliku värvifototöökoja Alfa aadressil Pärnu mnt 62a. Sillam rajas ja teostas nii-öelda lepingulise töö nime all edukalt eraettevõtlust Eesti NSV tingimustes, olles diapositiivide ja ORWO värvifilmide maaletooja. Ta asutas 1990. aastal oma fotolabori baasil aktsiaseltsi Alfa, 1997. aastal pani poe kinni. Sillami suur kirg oli fotoaparaatide kogumine, tema erakogus oli 300 erinevat aparaati. Sillam soetas 2000. aastal Aaspere mõisa koos 39 hektari maaga 100 000 krooni eest ja alustas koos teiste lastekodus olnutega peahoone ümberehitamist hotelliks, ent kohalik muinsuskaitse peatas ehitamise vajalike dokumentide puudumise tõttu. Sillam vaidlustas edutult muinsuskaitse otsuse kohtus ja müüs 2003. aasta lõpus mõisa 3,1 miljoni krooni eest ära. Sillam moodustas mõisa müügist saadud raha eest 26. jaanuaril 2005 Eesti Rahvuskultuuri Fondi alafondina Tallinna Reaalkooli Vello Sillami Fondi, mille eesmärgiks on toetada vähekindlustatud hea õppeedukusega Tallinna Reaalkooli õpilasi. "Kui värvifilm oli ORWO ja pilte vaadati diaprojektoriga". www.ohtuleht.ee. Vaadatud 28. mail 2024. "Reaali Poiss : Tallinna Reaalkooli häälekandja 1 september 2009 — DIGAR Eesti artiklid". dea.digar.ee. Vaadatud 28. mail 2024. "Vello Sillam". geni_family_tree. 27. aprill 2022. Vaadatud 29. mail 2024. "ENSV rikkad | Fotolabori omanik Vello Sillam ilmutas kuni 1000 filmi päevas ja kasutas aeg-ajalt keelatud tööjõudu". Ärileht. Vaadatud 28. mail 2024. "Mõisaomanik kaotas kohtulahingu". www.ohtuleht.ee. Vaadatud 28. mail 2024. "Reaali Poiss : Tallinna Reaalkooli häälekandja 1 detsember 2008 — DIGAR Eesti artiklid". dea.digar.ee. Vaadatud 28. mail 2024. "Tallinna Reaalkooli Vello Sillami Fond". Reaalkool. Vaadatud 28. mail 2024.
Märt Sepik

Märt Sepik (14. detsmber 1929 Tallinn – 12. mai 1992 Tallinn) oli eesti korvpallur ja treener. Sepik lõpetas 1947. aastal Tallinna 2. Keskkooli ja 1950. aastal Tallinna Arhitektuuri- ja Ehitustehnikumi ning õppis aastatel 1951–1953 Tallinna Polütehnilise Instituudi ehitusteaduskonnas. Ta hakkas harrastama pallimänge Tallinna 2. Keskkoolis ja alustas regulaarseid korvpallitreeninguid Joann Lõssovi juhendamisel. Sepik võitis 1947. aastal Nõukogude Liidu noortemeistrivõistlustel pronksmedali. Ta mängis aastatel 1947–1950 Tallinna Kalevis, 1950–1961 Dünamos (ka mängiva treenerina) ja kuulus 1948–1961 Eesti koondisse. Ta võitis 1948. aastal Balti turniiri, 1952. aastal NL-i 10 linna turniiril hõbemedali, Eesti meistrivõistlustel 1947. aastal kuld-, 1948. aastal hõbe- ning aastatel 1949, 1951, 1952 ja 1954 pronksmedali. Ta võitis medaleid Dünamo koosseisus ka üleliidulistel meistrivõistlustel. Ta töötas aastatel 1951–1978 treenerina Dünamos ja 1978–1991 Tallinna Oktoobri rajooni Spordiklubis, võitis Dünamo naiskonna treenerina 1967. aastal NL-i noortemeistrivõistlustel B-klassis hõbemedali, aastatel 1964–1975 Eesti meistrivõistlustel 1 kuld-, 5 hõbe- ja 4 pronksmedalit ning 1968. aastal Eesti karika. Sepik kuulus Korvpalliföderatsiooni treenerite nõukokku ja Tallinna korvpallisektsiooni presiidiumi, tegutses vabariikliku kategooria kohtunikuna. 1992. aastast on korraldatud tütarlaste korvpallis temanimelist mälestusturniiri. Tema õpilaste hulgas olid Ilme Karilaid, Maria Borissova, Sirje Kangro, Svetlana Igumenova, Eevi Karm, Anne Sepp, Svetlana Ester, Anneli Kesksaar, Signe Sirge, Märt Kermon, Arnold Selge, Peeter Metsar, Ants Kuuskvere, Olev Baar. 1955 NSV Liidu meistersportlane 1969 Eesti NSV teeneline treener Tema isa Edmund Friedrich Johannes Sepik võistles aastatel 1908–1932 kergejõustikus, jalgpallis ja kiiruisutamises, tegutses Tallinna garnisoni ja 3. diviisi spordikomisjonis, karskusseltsi Valvaja, ÜENÜ Tallinna Osakonna ja Jalgpalliliidu juhatuses ning kergejõustiku- ja jalgpallikohtunikuna. "ESBL". www.esbl.ee. Vaadatud 29. mail 2024.
Maria Engel

Maria Engel (sündinud 29. mail 1990 Schongaus Saksamaal) on saksa päritolu Eesti tantsija, Vanemuise balleti esisolist. Ta lõpetas 2009 Birminghamis Elmhursti tantsukooli ja on töötanud aastast 2010 Vanemuise balletiartistina.[viide?] 2017 – Eesti teatri aastaauhindade balletipreemia – osatäitmiste eest Vanemuise lavastustes “Klaver”, “Don Juan” ja “Lumekuninganna” [viide?] 2024 – Vanemuise eriauhind «Aasta Eestis kohaneja»[viide?] “Turandot” (Puccini/Madia 2024) George Sandi alter ego, Chopini ema – „Vihm detsembris“ (Paulin 2024) Ema – “Tuhkvalge” (Grib 2023) Kuninganna Mab, Sinjoora Montecchi – “Romeo ja Julia” (Prokofjev/Zuska 2018/2023) “kriis.ID” (Zubko 2023) Külaline ballil, Jääkristall jt – “Pähklipureja ehk Imeline jõuluöö” (Tommingas 2022) Šahrazad jt – “Tulilind / Šahrazad” (Amarante 2022) Noorperenaine jt – “Naksitrallid 2: rotid ründavad” (Pärn/Savolainen 2022) “Metamorfoosid” (Traylen/Jordan/Grib 2021) Ungari printsess, Luik – “Luikede järv” (Zuska 2021) Maša – “Neid oli kolm õde” (Tšehhov/Aidla 2020) “W” (Mäeots 2019) “Lageda laulud” (Kõrvits/Wang 2019) Fermina – “Armastuse tango” (Piazzolla/Murdmaa 2019) “Teravmeelne hidalgo don Quijote La Manchast” (Savolainen/Pärn 2019) Politseiülem – “Kinolina kangelane” (Stubbs 2018), Tüdruk (Varrese ja Stepanovi Kevade, 2009, osalenud aastast 2010) Templitantsija, Paradiisilind, Kobra, Hunt, Ahv ja Šaakal (Aintsi ja Tommingase Mowgly, 2010) Viiuliõpilane (Offenbachi Orpheus põrgus, 2010) Madame Pompadour (Sonnenblucki Casanova, Mozarti, Vivaldi jt muusikale, 2011) Keisrinna Elisabeth (Gilberti Õhtu Straussiga, J. Straussi muusikale, 2012) Naine (Varrese ja Stepanovi Carrrmen!, 2012) Raimonda (Glazunovi Raimonda, 2013) Kuninganna Mary, Lettice Knollys (Aidla Armastusega, Bess, 2013) Kooli direktriss (Stubbsi Kaunitar ja koletis, Glazunovi, J. Turina ja M. Arnoldi muusikale, 2013) tantsija (Kase Go-mäng kahele, Sumera muusikale, 2014) Ms Black (Shannoni Kesköö Pariisis, Gershwini muusikale, 2015) Margarita (Savolaineni ja Pärna Meister ja Margarita, Goldenthali, Schnittke, Tšaikovski jt muusikale, 2015) Ada McGrath (Aidla Klaver, 2016) Lumekuninganna, Onu Eskimo (Stubbsi Lumekuninganna, Respighi´, Kodály´ jt muusikale, 2016) Donna Elvira (Gluck'i ja Madia' Don Juan, 2016) Silvia (Adamsoni Crossroads, 2017) R. Poom. Vanemuise ballett „Raimonda“ ja põhjendamatult maandatud ootused. – Eesti Päevaleht, 8. oktoober 2013 Vanemuises tantsib ingel. Maria Engel. Intervjueerinud K. Rohejärv, M. Goldman. – Ramp 2016/17 H. Einasto. Don Juani unenäod balletiuuenduse poole teel. – Teater. Muusika. Kino 2017, 2 R. Mets. Auhind võttis baleriinil põlved nõrgaks. – Tartu Postimees, 3. aprill 2017
Ringa Raudla

Ringa Raudla (sündinud 4. novembril 1979) on eesti majandusteadlane. Ringa Raudla omandas Tartu Ülikoolis bakalaureusekraadi avalikus halduses 2003 ning magistrikraadi avalikus halduses ja sotsiaalpoliitikas 2004. Doktorikraadi majandusteaduses omandas ta Erfurdi Ülikoolis 2009. Oli Tartu Ülikooli riigiteaduste instituudis avaliku halduse lektor 2005–2009. Aastast 2008 töötab Tallinna Tehnikaülikooli Ragnar Nurkse innovatsiooni ja valitsemise instituudis (2008 humanitaar- ja sotsiaalteaduste instituut, 2008–2013 avaliku halduse instituut): teadur 2008–2010, vanemteadur 2010–2014, fiskaalse valitsemise professor alates 2014 (täisprofessor tenuuris aastast 2019). Põhilised uurimisvaldkonnad: avalik haldus, riigi rahandus, tulevikku vaatav riigivalitsemine, eelarvepoliitika. 2018 Eesti Vabariigi teaduspreemia sotsiaalteaduste alal 2021 Tallinna Tehnikaülikooli aasta õppejõud Eesti Teaduse Infosüsteem TalTech teadusportaal Ringa Raudla Eesti Teaduse Infosüsteemis Ringa Raudla TalTech teadusportaalis Ringa Raudla publikatsioonid
Kotlet

Kotlet on eesti traditsioonis praetud hakklihapäts, mille valmistamisel lisatakse hakklihale soola, maitseaineid, saia, riivsaia, muna, piima jms. Mujal maailmas tähendab kotlet pigem teatud kindlat praetud lihatükki. Kiievi kotlet Požarski kotlet Frikadell Karlssoni lihapallid
97 (Tallinna bussiliin)

97 oli Tallinna esimene eraettevõtte kommertsbussiliin.[viide?] See ühendas Kaubamaja ja Seli. Bussiliiin 97 alustas tööd 1997. aastal. Liin oli MRP Linna Liinid marsruudil Kaubamaja – Laagna tee – Mahtra – Seli.[viide?] Liin suleti samal aastal.[viide?]
98 (Tallinna bussiliin)

98 oli Tallinna esimene eraettevõtte kommertsbussiliin, mis ühendas Kaubamaja ja Priisle. Bussiliiin 98 alustas tööd 1995. aastal. Liin oli MRP Linna Liinid marsruudil Kaubamaja – Laagna tee – Mahtra – Seli – Priisle. Liin suleti 1999. aastal.
99 (Tallinna bussiliin)

99 oli Tallinna esimene eraettevõtte kommertsbussiliin, mis ühendas Kaubamaja ja Mähe tee. Bussiliiin 99 alustas tööd 1997. aastal. Liin oli MRP Linna Liinid marsruudil Kaubamaja – Pirita – Mähe tee. Liin suleti samal aastal.
Andreas Mogensen

Andreas Enevold Mogensen (sündinud 2. novembril 1976) on Taani insener ja ESA astronaut. Ta on esimene taanlane, kes on käinud kosmoses. Mogensen on lõpetanud Imperial College Londoni ja Texase Ülikooli Austinis. ESA astronaudiks valiti ta aastal 2009. Ta on osalenud ESA CAVESi programmis. Mogensen käis esimest korda kosmoses 2015. aastal kui ta viibis 10 päeva Rahvusvahelises Kosmosejaamas. 2023. aastal läks ta teist korda kosmosesse kui ta oli augustist 2023 kuni märtsini 2024 ISS-i 69. ja 70. ekspeditsiooni liige. Missiooni SpaceX Crew-7 ajal sai ta esimeseks mitteameeriklaseks, kes on olnud Crew Dragoni piloot. "Andreas Mogensen". European Space Agency. Vaadatud 29. mail 2024.
Sõrve raudteejaam

Sõrve raudteejaam oli raudteejaam Harjumaal Sõrvel. Tegemist oli vahejaamaga kitsarööpmelisel Liiva–Vääna raudteel, mis avati 1913. aastal seoses Peeter Suure merekindlusega. Jaama juurest suundus ka harutee Suurupisse, mis likvideeriti 1925. aastal. Ehkki raudtee oli ehitatud sõjaliseks otstarbeks toimis sellel ka reisirongiliiklus. Jaam suleti koos raudteega 1959. aastal, rööpad demonteeriti 1962. aastal. Sõrve jaamahoone ehitati 1917. aastal sarnaselt Liiva, Tallinn-Väike ja Rahumäe hoonetega. Tegemist on minimalistliku kujundusega militaararhitektuuri ilmeka näitega. Hoone on liigendatud põhiplaaniga, tahutud paekiviplokkidest ning algselt tsementkivikatusega. Hoone aknad on juugendliku kujundusega: alumises osas kahese jaotusega ning ülaosas väikeseruudulise jaotusega. Hoonel on üldmahus madal kelpkatus, küljel eenduval hoonemahul viilkatus, mille viilualusel on segmentkaarne aken. 1997. aastast on jaamahoone ühes veetorniga arvel kultuurimälestisena ja praegu kasutusel elamuna. Sõrve pooljaam; raudtee.eu 8860 Peeter Suure Merekindluse raudtee Sõrve jaamahoone, 1917. a.; Kultuurimälestiste register 8861 Peeter Suure Merekindluse raudtee Sõrve jaama veetorn, 1917. a.; Kultuurimälestiste register
Mõniste raudteejaam

Mõniste raudteejaam oli raudteejaam Valga–Mõniste–Ape–Aluksne–Gulbene raudteel Võru maakonnas Rõuge valla aladel Kuutsi külas. Piirijaam asus Valga raudteejaamast 39,3 kilomeetri kaugusel. Mõniste jaam oli Eesti territooriumil raudteelõigu viimane, edasi kulges raudtee Lätis läbi Ape ja Aluksne jaamade Gulbene linnani. Eesti Vabariigi piir asus Mõniste ja Ape jaamade vahel raudtee 47. kilomeetril. Kuigi enamus sellest raudteest (k.a. Mõniste jaam) suleti juba 1970. aastal, töötab Gulbene–Alūksne kitsarööpmeline raudtee Lätis imekombel tänaseni. Enamik vanast raudteetammist on tänapäeval kasutusele võetud matkarajana nimega "Rohelised rööpad". Mõniste kunagist jaamahoonet on pärast raudtee sulgemist kasutatud elumajana. Endise kaubaaida juures meenutavad pinnasest väljaulatuvad tupikurauad kunagist tupikteed. Liiprisaag ja kitsarööpmeline raudtee; monistemuuseum.ee Eesti kitsarööpmelised raudteed; raudtee.eu FOTO: Mõniste jaamahoone aastal 2002; Baltic Trains Picture Gallery
Hausruckviertel

Hausruckviertel on üks neljast traditsioonilisest "veerandikust" (saksa: Viertel) Austria Ülem-Austria liidumaal. Piirkond on saanud nime Hausrucki mäestiku järgi. Hausruckviertelis on järgmised linnad: Wels, Eferding, Grieskirchen ja Vöcklabruck.