laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Otto von Buxhoeveden

Otto von Buxhoeveden (surnud 24. september 1575 Paadla mõis) oli Saaremaa aadlik ja Taani ooberstleitnant. Otto von Buxhoeveden oli Saaremaa stiftifoogti Johann von Buxhoevedeni ja Barbara von Dönhoffi poeg. Talle kuulusid Paadla, Vennarti ja Koikla mõis ja ta oli Haeska mõisa rentnik. Kärla Maarja Magdaleena kirikus asub Otto von Buxhövdeni epitaaf, mille lasi 1591. aastal teha tema lesk Anna. Epitaafi autor on tõenäoliselt Tönnies Evers noorem[viide?]. Otto von Buxhoeveden oli abielus Palivere mõisa pärijanna Anna von Ovelackeriga (maetud 1598), kes oli Palivere mõisniku Bernt von Ovelackeri tütar. Abielust sündisid: Otto (hukati 1613), Paadla, Vennarti ja Anija mõisnik, Taani ooberst; Reinhold (maetud 1640), Palivere ja Türi-Alliku mõisnik, Rootsi rittmeister; Johann, Seskamoisi ja Vana-Puka mõisa (Buxhöwdenshofi) mõisnik. Buxhoeveden 6231 Buxhövdeni epitaaf, B.Raschky, 1637 (õli, puit) • Mälestised Väljavõte Saaremaa rüütelkonna genealoogilisest käsiraamatust Kärla kirik
Herman Hoogland

Herman Hoogland (13. oktoober 1891 Utrecht – 25. november 1955 Utrecht) oli Hollandi kabetaja, rahvusvahelise kabe maailmameister 1912.
Clemens XI ametisse nimetatud kardinalid

Paavst Clemens XI nimetas ametisse 70 kardinali 15 konsistooriumil. Seni polnud ükski paavst pidanud kardinalide ametisse nimetamiseks nii palju konsistooriume. Tema ajal said kardinalideks hilisemad paavstid Innocentius XIII ja Clemens XII. Lisaks itaallastele said kardinalideks 8 prantslast, 5 hispaanlast, 2 portugallast ja 2 ungarlast. Francesco Pignatelli Francesco Acquaviva d'Aragona Gianalberto Badoaro Alessandro Caprara Lorenzo Casoni Carlo Colonna Lorenzo Corsini (Clemens XII) Carlo Agostino Fabroni Lorenzo Fieschi Gabriele Filippucci Nicola Grimaldi Filippo Antonio Gualterio Francesco Martelli Rannuzio Pallavicino Giandomenico Paracciani Pietro Priuli Tommaso Ruffo Christian August von Sachsen-Zeitz Orazio Filippo Spada Joseph-Emmanuel de la Trémoille Giuseppe Vallemani (in pectore) Michelangelo dei Conti (Innocentius XIII) Charles Thomas Maillard de Tournon Ulisse Giuseppe Gozzadini Antonio Francesco Sanvitale (in pectore) Annibale Albani Manuel Arias y Porres (in pectore) Giovanni Battista Bussi (in pectore) Francesco Maria Casini Pier Marcellino Corradini (in pectore) Nuno da Cunha e Ataíde Agostino Cusani Gianantonio Davia Luigi Pico della Mirandola (in pectore) Curzio Origo (in pectore) Giulio Piazza Melchior de Polignac (in pectore) Luigi Priuli Armand Gaston Maximilien de Rohan de Soubise Benito de Sala y de Caramany (in pectore) Wolfgang Hanibal von Schrattenbach Antonfelice Zondadari Giuseppe Maria Tomasi di Lampedusa Giovanni Battista Tolomei Benedetto Odescalchi-Erba Damian Hugo Philipp von Schönborn (in pectore) Fabio Olivieri Innico Caracciolo (in pectore) Carlo Maria Marini (in pectore) Bernardino Scotti (in pectore) Henri-Pons de Thiard de Bissy Nicolò Caracciolo Ferdinando Nuzzi Giambattista Patrizi Nicolò Gaetano Spinola Giberto Bartolomeo Borromeo Giulio Alberoni Imre Csáky (in pectore) Mihály Frigyes Althan Giovanni Francesco Barbarigo (in pectore) Luis Antonio Belluga y Moncada Cornelio Bentivoglio Léon Potier de Gesvres François de Mailly José Pereira de Lacerda Giovanni Battista Salerni Giorgio Spinola Thomas Philip Wallrad d'Hénin-Liétard d'Alsace-Boussu de Chimay Carlos de Borja-Centelles y Ponce de León Álvaro Cienfuegos Villazón Clemens XI pühitsetud kardinalid.
Ya'an Shi (maakonna õigustega linn)

Ya'an Shi (雅安市, Ya'an Shi) oli maakonna õigustega linn (3. järgu haldusüksus) Hiinas Sichuani provintsis Ya'ani ringkonnas. Selle keskus oli Ya'ani linn. See moodustati 1955. Aastatel 1959–1983 oli selle asemel Ya'ani maakond, seejärel maakonna õigustega linn taastati. 14. juunil 2000 moodustati Ya'ani ringkonna asemele ringkonna õigustega linn Ya'an Shi. Maakonna õigustega linn kujundati ümber Yuchengi linnarajooniks. 1990. aastal oli maakonna õigustega linna Ya'an Shi elanike arv 317 000.
Ya'ani ringkond

Ya'ani ringkond (雅安专区, 1970. aastast 雅安地区) oli ringkond (2. järgu haldusüksus) Sichuani provintsis ja 1950–1955 Xikangi provintsis. Ringkonna keskus oli Ya'ani linn. Praegu vastab sellele ringkonna õigustega linn Ya'an Shi. Kui ringkond 1955. aastal taas Sichuani provintsi koosseisu läks, lisati selle koosseisu Ludingi maakond Garzê Tiibeti autonoomsest ringkonnast ning Ya'ani ümber moodustati maakonna õigustega linn Ya'an. Ringkonna koosseisus oli siis üks maakonna õigustega linn ja kaheksa maakonda: Ya'an Shi Ludingi maakond Mingshani maakond Yingjingi maakond Hanyuani maakond Shimiani maakond Tianquani maakond Lushani maakond Baoxingi maakond Aastal 1956 läks Ludingi maakond Garzê Tiibeti autonoomse ringkonna koosseisu tagasi ning maakondi jäi ringkonda seitse. Aastal 1959 muudeti maakonna õigustega linn Ya'an Shi Ya'ani maakonnaks. Aastal 1983 muudeti Yaani maakond uuesti maakonna õigustega linnaks. 14. juunil 2000 moodustati Ya'ani ringkonna asemele praegune ringkonna õigustega linn Ya'an Shi ning maakonna õigustega linna Ya'an Shi asemele moodustati Yuchengi linnarajoon.
Maurice Raichenbach

Maurice Raichenbach (poolapäraselt Maurycy Rajchenbach; 12. mai 1915 Powązki, Varssavi lähedal – 1. märts 1988 Haut-de-Seine'i departemang, Garches, Prantsusmaa) oli Poola päritolu prantsuse kabetaja, 6-kordne maailmameister rahvusvahelises kabes. Esimese maailmameistritiitli võitis ta aastal 1933. Seda tiitlit suutis ta viiel korral ka maailmameistrimatšides kaitsta (kuni 1938. aastani). II maailmasõja tõttu katkes ka kabe maailmameistrite väljaselgitamine ja pärast sõja lõppu peetud matšis (1945) tuli Raichenbachil alla vanduda kaasmaalasele Pierre Ghestemile.
Baoxingi maakond

Baoxingi maakond (宝兴县, Baoxing Xian) on 3. järgu haldusüksus (maakond) Hiinas Sichuani provintsis Ya'an Shis, Ya'anist loodes. Geograafilised koordinaadid on 30° 22' N, 102° 49' E. Kõrgus merepinnast on üle 2000 m. Pindala on 3114 km², elanike arv umbes 60 000 (1999. aasta andmetel 54 703). Keskus on Mupingi suurvald (穆坪镇). Sihtnumber on 625700. Maakonna kirjeldus
Lushani maakond

Lushani maakond on kahe 3. järgu haldusüksuse nimi Hiinas: Lushani maakond Sichuani provintsis Ya'an Shi's Lushani maakond Henani provintsis Puyang Shi's
Lushani maakond (Sichuan)

Lushani maakond (芦山县; Lushan Xian (Lúshān Xiàn)) on maakond (3. järgu haldusüksus) Hiinas Sichuani provintsis Ya'an Shi's Ya'anist põhjas. Kõrgus merepinnast on üle 1500 m. Pindala on 1364 km², elanike arv on umbes 120 000 (1999. aastal 121 899). Keskus on Luyangi suurvald (芦阳镇). Sihtnumber on 625600. Maakond koosneb viiest suurvallast ja neljast vallast. Maakonna infolehekülg (hiina keeles)
Ere Kokkonen

Erkki Olavi Kokkonen (7. juuli 1938 Savonlinna – 16. oktoober 2008 Helsingi) oli soome filmi-, tele- ja teatrilavastaja, stsenarist ja näitleja. Ere Kokkonen alustas tööd režissöörina 1961. aastal telekanalis Mainos-TV (praegune MTV3). Aastatel 1965–1968 tegutses ta Yleisradio teleteatris; alates 1974. aastast juhtis ligi kümme aastat MTV3 meelelahutustoimetust; aastatel 1991–1995 juhtis Yleisradio kultuuritoimetust. Aastatel 1966–2004 lavastas Ere Kokkonen kokku 33 filmi. Tuntud on eelkõige tema koostöö Spede Pasasega ning tema Arto Paasilinna teoste ekraniseeringud. Ta mängis väga paljudes filmides ka ise näitlejana. Ere Kokkonen lavastas ka televisiooni jaoks nii komöödiaid kui ka draamasid. Ta lavastas ka teatris, muu hulgas tema enda 1995. aastal asutatud Komediateatteri Arenas. 1987. aastal asutas ta filmistuudio Ere Kokkonen Oy, mis tootis nii filme kui ka telesarju. Ere Kokkonen sai 2001. aasta teletöö eest Telvise auhinna. Ere Kokkonen andmebaasis IMDb
Pierre Ghestem

Pierre Ghestem (14. veebruar 1922 Lille – 11. aprill 2000) oli prantsuse kabetaja ja bridžimängija. Rahvusvahelises kabes tuli ta maailmameistriks aastail 1945 ja 1947. Prantsusmaa meistriks krooniti ta samuti kahel korral, aastail 1942 ja 1943. Koos oma partneri René Bacherichiga on ta tulnud bridžis maailmameistriks (1956), olümpiavõitjaks (1960) ning Euroopa meistriks (1953, 1955 ja 1962). Ta on ka Monaco ja Ghestemi konventsioonide autor. Noorena mängis ta ka malet. Ka sel alal tuli ta Prantsusmaa meistriks.
Komi keel

Komi keel on Uurali keel, mis kuulub soome-ugri keelte Permi rühma. Keelt kõnelevad umbes 250 000 inimest Komi Vabariigis ja Permi krais. Keel jaguneb kaheks suuremaks murderühmaks: põhjas sürjakomi, lõunas permikomi, mis on suhteliselt sarnased ning ühe keele oskaja üldjuhul suudab teist mõista. Komi keel on levinud mööda Kirde-Venemaad. Komi keeles vaimulike tekstide kirjutamiseks on kasutatud oma tähestikku, niinimetatud vanapermi kirja, mille lõi hiljem pühakuks kuulutatud Permi Stefan. Komi keeles on kaashäälikud б, в, г, д, дж, дз, ж, з, й, л, м, н, р helilised. Konsonandid к, п, с, т, тш, х, ч, ш ja võõrsõnades kohtuvad ф, ц, щ on helitud. Häälikud tš ja dž võivad olla palataliseeritud (ч, дз) ja palataliseerimata (тш, дж). Palataliseeritud с ja з hääldatakse susisevalt. Täishäälikuid on 7 (jazva murdes 10). И on eesvokaal, mis pehmendab talle järgnevaid kaashäälikke, i hääliku puhul palatalisatsiooni ei toimu. Ö tähendab švaad. Rõhk on sürjakomi sõnades esimesel silbil. Komi keeles eristatakse traditsiooniliselt kuutteist käänet. Komi keele kirjutamiseks kasutatakse tänapäeval vene tähestikku ning kirillitsat, mida on täiendatud lisamärgiga ӧ. Komimaa pealinnas Sõktõvkaris on ӧ-tähele ausammas. http://komikz.ru/news/society/?id=3305 "Jölöga" Soome-ugri keeled Komid Komi kirjandus Adolf Turkin. "Komidest, komi keelest ja kirjandusest". Keel ja Kirjandus nr 7/ 1985. Lk 426–430 Nikolai Kuznetsov. Kurvad lood komi keelega. Postimees, 20. märts 2012. Komi rahvaraadio Ülevaade komi keelest Ersa, komi, mari, mokša ja udmurdi nimede kirjutamine eesti tekstis
Asiavisiooni lauluvõistlus

Asiavisiooni lauluvõistlus on planeeritud rahvusvaheline lauluvõistlus Aasias. Seda taheti korraldada esimest korda 2010. aastal Singapuris.
Johann von der Hoeve

Johann von der Hoeve (ka Jan van der Hoeve) oli Liivi ordu liige ja Vindavi komtuur aastatel 1523–1527. Johanni vanemad pole teada, aga ta pärines Geldernist Borculo valdjaskonnast de Hoevest Winterswijki lähedalt. Tema suguvõsa liikmed olid Kleve hertsogi läänimeesteks. Tema sugulane Heinrich van der Hoeve oli Liivi ordumeistri läänimees, kes sai valdusi Liivimaal 1467. ja 1475. aastal. Tema suguvõsa teine haru omas samal ajal lääne Kuramaal. Mitmed temaga arvatavasti suguluses olevad tegelased olid ka Saksa ordu liikmed. 1508. aastal oli Hoeve Narvas linnusekomtuur, 1523. aastal sai aga Vindavi komtuuriks, kellena tegutses järgmised 4 aastat. Seejärel kadus ta tükiks ajaks orduallikatest, kuid aastatel 1539–1542 on teda mainitud endise Vindavi komtuurina. Seejärel teated temast lõppevad. Ritterbrüder im livländischen Zweig des Deutschen Ordens. Köln: Böhlau, 1993. Nr. 417 (lk 331–332).
Wolter von Loe (Vindavi komtuur)

Wolter von Loe oli Liivi ordu liige ja Vindavi komtuur 16. sajandi alguses. Tema vanemad olid tõenäoliselt Reiner von Loe ja Elisabeth von Kalkum. Ta pärines Vest Recklinghausenist Kurkölnist Loe kojast Marli lähedalt. Tema suguvõsa omas lääne nii Kölni peapiiskopkonnas, Brabantis kui ka Geldernis. Tema vanem vend Wessel von Loe oli Tartu piiskopi vasall aastatel 1457–1471. Wolteri kohta pole teada, millal ta täpselt Liivimaale saabus, kuid 1499. aastal on teda märgitud Vindavi komtuurina. Selles ametis oli järgmised kaheksa aastat. 1507 on teda nimetatud endiseks Vindavi komtuuriks ja seejärel teated temast lõppevad. Ritterbrüder im livländischen Zweig des Deutschen Ordens. Köln: Böhlau, 1993. Nr. 558 (lk 426).
Wolter von Loe (Tallinna komtuur)

Wolter von Loe oli Liivi ordu liige ja Tallinna komtuur 15. sajandi esimesel poolel. Tema vanemad olid Heinrich von Loe ja Hilla von Westerholt. Ta pärines Vest Recklinghausenist Kurkölnist Loe kojast Marli lähedalt. Tema suguvõsa omas lääne nii Kölni peapiiskopkonnas, Brabantis kui ka Geldernis. Wolteri kohta pole teada, millal ta täpselt Liivimaale saabus, kuid 1431. aastal oli ta Dünaburgi komtuur. Seejärel, 1436. aastal, sai ta Tallinna komtuuriks. 1446 oli ta Rēzekne foogti ametis. 1448. aastal vabastati ta aga sugulaste palvel Liivi ordust ja järgmisel aastal oli ta Utrechti orduprovintsis Saksa ordu ametnikuna. Ritterbrüder im livländischen Zweig des Deutschen Ordens. Köln: Böhlau, 1993. Nr. 557 (lk 425–426).
Erwin von Bellersheim

Erwin von Bellersheim oli Liivi ordu liige, kelle karjääri tipuks oli kahekordne Rēzekne foogtiks olemine 15. sajandi teisel poolel. Pole teada, kes olid Bellersheimi vanemad, kuid ta sündis Reinimaal Bellersheimis Hungeni lähedal. Tema suguvõsa oli piirkonna silmapaistvamaid. Saksa ordus oli tema suguvõsast kümneid esindajaid alates 14. kuni 16. sajandini, Liivi orduharus aga peale tema ühtki ta suguvõsa esindajat teadaolevalt ei olnud. Bellersheimi on 1451. aastal mainitud rüütelvennana Aizkraukles. Enne seda võis ta teoreetiliselt olla ka Saksa ordu liige, sest üks eesnime pidi teadmata Bellersheim oli rüütelvend Königsbergis 1437. aastal. 1470. aastal oli Bellersheim aga samal ajal nii Kursi komtuur kui ka Tallinna peamees. Samal aastal sai ta ka Rēzekne foogtiks. Selles ametis oli ta kolm aastat, 1478. aastal sai Aizkraukle komtuuriks. 1481. aastal oli ta taas foogtiametis Rēzeknes, misjärel teated temast lõppevad. Ritterbrüder im livländischen Zweig des Deutschen Ordens. Köln: Böhlau, 1993. Nr. 54 (lk 104–108).
Ekskommunikatsioon

Ekskommunikatsioon on kirikust väljaheitmine (lahutamine kiriku osadusest). Laiemas mõttes võidakse ekskommunikatsiooniks nimetada väljaheitmist mis tahes religioossest kogukonnast. Katoliku ja õigeusu kirikus on ekskommunikatsioon raskeim karistus kanoonilises õiguses. Ekskommunitseeritu ei saa vastu võtta sakramente ega saa osaleda teatavates muudes talitustes. Ekskommunitseeritakse teiste seas skismaatikuid ja hereetikuid. Ekskommunikatsioon on kõige raskem kirikukaristus. Ekskommunitseeritud isik ei ole kiriku poolt ära neetud, kuid ta ei saa osaleda kiriku osaduses. Välise märgina keelatakse ekskommunitseeritul osaleda liturgias: ta ei tohi saada armulauda ega võtta vastu muid sakramente. Samuti võetakse ekskommunitseeritult ära mõned muud õigused ja eesõigused, mis kiriku liikmeks olemisest tavaliselt tulenevad, nagu näiteks kirikliku ameti pidamine. Ekskommunitseeritud preester ei tohi läbi viia missat ega muud vaimulikku talitust. Ekskommunikatsioon on mõeldud ajutise abinõuna, mille eesmärgiks on süüdlast patukahetsusele juhtida. Katoliku kirikus lõpeb ekskommunikatsioon tavaliselt patukahetsuse, pihi ja absolutsiooniga. Süütegusid, mis tõid kaasa ekskommunikatsiooni, peab absolveerima kõrgem vaimulik või preester kõrgema vaimuliku loal. Kanooniline õigus rtistab kaht tüüpi ekskommunikatsiooni: ferendæ sententiæ: ekskommunikatsioon, mis jõustub spetsiaalse otsusega latæ sententiæ: ekskommunikatsioon, mis tuleneb süüteo faktist (automaatne ekskommunikatsioon; kanooniline õigus peab sellised juhtumid eksplitsiitselt ette nägema). 1983. aasta kanoonilise õiguse koodeksi järgi ekskommunitseeritakse: apostaadid, skismaatikud ja hereetikud, need, kes sooritavad füüsilise vägivalla akti paavsti vastu, preestrid, kes absolveerivad abielurikkumisel põhinevas partnerluses osaleja, need, kes kasutavad pühitsetud hostiaid pühadust teotaval eesmärgil, piiskopid, kes ordineerivad piiskopi ilma paavsti mandaadita, samuti nii ordineeritud piiskopid (hiljuti toimus see Püha Pius X Vennaskonnas), preestrid, kes otseselt rikuvad pihisaladust , abordi toimepanijad ja kaasosalised. Kõik konklaavidel kohalviibijad, sealhulgas kardinalid ja nende abilised, on seotud vandega hoida konklaavi üksikasjad saladuses. Ainult paavst võib anda loa valimiste üksikasjade teatavakstegemiseks. Kui mõni konklaavil viibija avaldab salajast teavet ilma paavsti loata, tabab teda automaatne ekskommunikatsioon. Mõned kiriklikud süüteod toovad kaasa automaatse interdikti, mis ilmiku jaoks on peaaegu sama mis ekskommunikatsioon. Kirikust ametlik väljaheitmine, mille tagajärjel kaovad juriidilised õigused. Vaimulikult ei saa pühitsust ära võtta, see on eluaegne, aga vaimulikuna töötamise saab lõpetada. Õpetuse järgi arvab inimene end ise kirikust välja ränga ebaväärika teoga, mida ta ka ei kahetse. Ajaloos eelnes ekskommunikatsioonile esmalt, hoiatusena, armulaua osadusest eemaldamine. Ekskommunikatsioon oli paavstide poliitilise võitluse vahend. Kasutatakse ka tänapäeval kuuriaga vastuollu läinud isikute puhul. Põhjuseks on enamasti hereesia ehk valeõpetus.
Kuradisild

Kuradisild on tumedat tooni betoonsild Tartus Toomemäel, mis ehitati Romanovite dünastia 300 aasta juubeliks aastal 1913. Kuradisild on üks väheseid säilinud 20. sajandi alguse betoonsildu, üks Tartu sümbolitest koos oma paarilise Inglisillaga. Elegantne sild toetub tugipostide abil kahele saledale kandekaarele. Rinnatis on massiivne, ent seda liigendavad kassetid ja istenišid. Sild on muinsuskaitse all. Silla praegusse asukohta rajati esimene sild 1809. aastal, uusgooti stiilis puusild põhines Tartu ülikooli arhitekti Johann Wilhelm Krause projektil. J. G. Köningsmann projekteeris samasse ühesildse puitsilla, mis ehitati 1842–1844. Romanovite dünastia 300. aastapäevaks 1913. aastal valmis arstiteaduse professori ja kirurgi Werner Zoege von Manteuffeli eestvõtmisel ning Tartu linnaarhitekti Arved Eichhorni projekti järgi praegune ühesildne betoonsild, juubelit tähistavad aastaarvud "1613 1913" silla Toome-poolsel küljel. Romanovite juubelit meenutab ka silla Toomeoru-poolsele rinnatisele paigaldatud Aleksander I pronksreljeef (autor Constanze von Wetter-Rosenthal) ja kiri "Alexandro Primo". Betoonsild avati 14. septembril (vkj 1. septembril) 1913. Kuradisillaks nimetati juba betoonsillale eelnenud puitsilda. Nimi võib pärineda vastandusest läheduses asuva Inglisillaga. 1913. avatud silla ametlikuks nimeks pandi Aleksander I sild (saksa keeles Alexander-Brücke). Kuradisild jõuluvalgustusega 2021. aasta detsembris Kuradisild 2013. aasta sügisõhtul Kuradisild varahommikul Toomemäe poolt Kuradisild lumesajus. 2016. aasta oktoober Kuradisild kultuurimälestiste riiklikus registris Rene Levoll, "100 aastat Kuradisilda ehk ühe vana foto lugu" Horisont 4/2013 Kuradisild andmebaasis "Tartu ilukirjanduses" Kuradisild kultuurimälestiste riiklikus registris Hillar Palamets "Sada aastat kolmandat Kuradisilda" Tartu Ekspress, 12/09/2013 Rene Levoll "100 aastat Kuradisilda ehk ühe vana foto lugu" Horisont 4/2013
Dau

Dau (araabia keeles دهو) on traditsiooniline ühe või mitme ladinapurjega araabia purjelaev. Neid kasutatakse peamiselt Araabia poolsaare, Pakistani, India ja Ida-Aafrika rannikul. Come on Dhow!, Volvo Ocean Race 2014-15
Alphonse Daudet

Alphonse Daudet [alf'ons dod'e] (13. mai 1840 Nîmes – 16. detsember 1897 Pariis) oli prantsuse prosaist ja näitekirjanik. Tema tuntumate teoste seas on romaan "Tartarin Tarasconist" ja novellikogu "Kirjad minu veskilt". 1870. aastal sai temast Auleegioni rüütel, 1886. aastal ohvitser. "Tartarin Tarasconist" tõlkinud Johannes Semper (Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1928) tõlkinud Hugo Angervaks (Moskva; Leningrad: Välismaatööliste Kirjastusühisus NSV Liidus, 1937) tõlkinud Johannes Semper, Imre Pullmann (Tallinn: Eesti Raamat, 1966) "Kirjad minu veskilt" tõlkinud Albert Saareste (Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1931) tõlkinud Malle Talvet (Tallinn: Perioodika, 1993; kordustrükk Tallinn: Avita, 1999) "Väikemees: lugu ühest lapsest", tõlkinud Kusta Martinson (Tartu: Noor-Eesti, 1932) "Sappho", tõlkinud Friida Dreverk (Tartu: Loodus, 1936) "Jutustusi", tõlkinud Kusta Martinson (Tartu: Eesti Kirjastuse Kooperatiiv, 1938) "Kaunis Nivernaise", tõlkinud Kusta Martinson (Tartu: Eesti Kirjastuse Kooperatiiv, 1938)
Charles François Daubigny

Charles François Daubigny (15. veebruar 1817 Pariis – 19. veebruar 1878 Pariis) oli prantsuse maalikunstnik ja ofortist, üks tuntumaid prantsuse realiste, Barbizoni koolkonna esindaja. Õppis oma kunstnikust isa käe all. 1838 debüteeris näitusel maalijana, samal ajal alustas ofordistina. 1840 hakkas kujutama Pariisi ümbrust. Kuni esimese Normandia reisini 1842. aastal maalis akadeemilises laadis. Kohtunud Barbizoni koolkonda kuulunud kunstnikega, hakkas nende eeskujul töötama vabas õhus. Ta oli esimene, kes maalis lihtsate motiividega suuri formaate looduses. Oli üks esimesi maastikumaalijaid, keda hakkas huvitama looduse muutuvate seisundite kiire jäädvustamine. Maalis kergete ja kiirete pintslilöökidega. Tema naturalistlikes maastikes on ühendatud romantiline loodustunnetus ja impressionistide objektiivsus. Ofordistina on tuntav ta maalija-käekiri. Kokku temalt teada üle 100 gravüüri. Eesti muuseumides on veerandsada Daubigny teost. Seal hulgas Eesti Kunstimuuseumi kogus tema ofortide mapp. Maastik tiigiga Seine'i ja Oise'i ühinemiskoht. 1868 Õunaaed Seine'i kallas Anu Allikvee. Johannes Mikkeli kollektsioon. 16.–20. sajandi Lääne-Euroopa, Vene, Hiina kunst. Näituse tekst. Eesti Kunstimuuseum 2006 https://www.muis.ee/museaalview/99725 Normandia maalijad, Eesti Kunstimuuseum, Tallinn, 2009, lk 107
Bajkongõri kosmodroom

Bajkongõri kosmodroom (ka Baikonuri kosmodroom) on kosmodroom Kasahstanis Kõzõlorda oblastis Bajkongõri linnast põhja pool Türatami asula lähedal. See on maailma suurim raketistardipaik, üks kolmest mehitatud kosmoseaparaatide stardiks ette nähtud kohast maailmas Canaverali neeme ja Jiuquani kõrval. Kosmodroomi pindala on 6717 km². Koha geograafilised koordinaadid on 45° 57′ 54″ N, 63° 18′ 18″ E. Bajkongõri kosmodroomi hakati ehitama 12. jaanuaril 1955 mandritevaheliste ballistiliste rakettide R-7 stardipaigana. Sealt startisid 1957. aastal esimene Maa tehiskaaslane Sputnik 1, 1961 esimene mehitatud lend Juri Gagariniga pardal ning paljud kosmoseraketid ja -aparaadid. Pärast Nõukogude Liidu lagunemist jäi kosmodroom Kasahstani territooriumile. Kasahstan rentis stepis asuva kosmodroomi koos Bajkongõri linnaga kuni 2050. aastani Venemaale 115 miljoni USA dollarise aastamaksu eest. Kosmodroomil asub 9 raketistardikompleksi, 4 mandritevaheliste ballistiliste rakettide stardiseadet, 11 montaaži-katsekorpust, seal töötab 500 Venemaa sõjaväelast. Bajkongõrilt lastakse välja üle 50% Venemaa kosmoseaparaatidest, üle 80% kosmosesse viidavast kasulikust massist ja kõik geostatsionaarsele orbiidile lähetatud objektid. 2008. aastal toimus Bajkongõril 19 kanderakettide starti, mille poolest oli eespool kõigist teistest kosmodroomidest (USA-st startis aastas 14 kanderaketti). Mehitatud kosmoselaevade prototüübiks sai raketikandja R-7, mis oli esialgu kavandatud vesinikupommi lennutamiseks. See vajas uut tüüpi polügooni. Koha valikul arvestati, et see peab olema suur hõredalt asustatud maa-ala, mida ei kasutataks põllumajanduslikult, mille lähedal oleks raudteeühendus ja magevesi. Selline koht leiti kõrbes Araali merest idas Sõrdarja jõe lähedal Moskva–Taškendi raudtee ääres. Seal algasidki kosmodroomi ehitused. Ehitusplatsi nimetati kaitseministeeriumi teadusuuringute katsepolügooniks nr 5 koodnimega "Taiga". Ehitasid seda suure saladuskatte all sõjaväelased. Esimene ehituspataljon saabus Türatami raudteejaama 12. jaanuaril 1955 ja juba 5. mail 1957 võttis komisjon vastu esimese stardikompleksi ning järgmisel päeval paigaldati sellele rakett R-7. Kosmodroomi ametlikuks asutamispäevaks peetakse 2. juunit 1955, kui armee peastaap kinnitas oma direktiiviga teadusuuringute katsepolügooni nr 5 struktuuri. Vaenlase desorienteerimiseks ehitati Karaganda oblastisse Bajkongõri linna lähedale petteehitised (võltskosmodroom). Pärast Juri Gagarini kosmoselaeva starti kinnistus ajakirjanduses Baikonuri nimi ka õigele kosmodroomile. Kosmodroomi teenindamiseks rajati kosmodroomi lähedusse linn, mis kasvas kiiresti kümnete tuhandete elanikeni ja esialgu kandis nime Leninsk, aga 1995 nimetati ümber Bajkongõriks. Nedelini katastroof Kosmodroomi kirjeldus, plaan ja fotod Kosmodroomi skeem Kosmodroomi kaart