laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Oskar Eller

Oskar Eller VR II/3 (11. jaanuar 1886 Kivijärve mõisas Laiuse vallas Tartumaal – 5. november 1919) oli eesti sõjaväelane, Vabadussõja-aegse Tartu kaitsepataljoni ülem, kapten. Eesti Vabaduse Risti II liigi 3. järgu kavaler (postuumselt, 1920). Kapten Eller sai surmavalt haavata Lätimaal. Vabadussõja-aegse Tartu kaitsepataljoni ülemale kapen Oskar Ellerile avati mälestussammas 6. juunil 1934 tema kalmul Pauluse kalmistul. Sammas kujutab endast kaht üksteisele asetatud kiviplokki ja nendele asetatud väikest kivimuna. Mälestussamba püstitas Vabadussõjas Langenud Kangelasi Mälestav Tartumaa Komitee. Mälestussamba kavandi on valmistanud kujur Aleksander Eller, mälestatava omaaegne hea sõber. Oskar Ellerit on kujutatud Albert Kivikase romaanis "Nimed marmortahvlil". Raamatus on kujutatud nimetut pataljoniülemat ja tema asetäitjat. Pataljoniülemaks oli Hellar Grabbi järgi leitnant Karl Einbund (hilisem peaminister Kaarel Eenpalu), lahingutes juhatas aga pataljoni tema asetäitja kapten Oskar Eller, keda Kivikas kujutab raamatus kompaniiülemana." Samanimelises filmis mängis pataljoniülemat Martin Veinmann, kompaniiülemat Jaan Tätte. Oskar Eller oli ka osaline Oskar Lutsu "Kevade" valmimisloos. Oskar Luts: "Käsikirja puhtalt ümberkirjutamiseks mul ei jätkunud aega. Selle töö võttis enese peale kadunud kapten Oskar Eller. Viimane oli kirjanduslik ja paljulugenud inimene, ja nagu selgus, oli ta tol korral ainuke isik, kellele minu lookesed meeldisid.". Postimees, 31. mai 1934, nr. 145, lk. 7. (Tartu teated) Hellar Grabbi: "Nimed marmortahvlil: raamat ja film" Eesti Elu, 10. oktoober 2003 Aivar Kull. Oskar Luts. Pildikesi kirjanikupõlvest. Kirjastus Ilmamaa 2006, lk 46 Hannes Walter, Tiina Tojak, "Nad andsid kõik. Vabadussõjas langenud ohvitserid" Tallinn, 2000, lk 106-109. Jaak Pihlak, Mati Strauss, Ain Krillo, "Eesti Vabaduse Risti kavalerid". Viljandi: Vabadussõja Ajaloo Selts: Viljandi Muuseum 2016. Hellar Grabbi: "Nimed marmortahvlil: raamat ja film" Eesti Elu, 10. oktoober 2003 Ohvitseride andmekogu
Sunža

Sunža (2015. aastani Ordžonikidzevskaja) on linn (2015. aastani staniitsa ja seejärel 2016. aastani alev) Venemaal Inguššias, Sunža rajooni keskus. Asub Sunža jõe orus Tšetšeenia piiri ääres. Ordžonikidzevskajas elas 2010. aasta rahvaloenduse andmeil 61 577 inimest. See oli elanike arvult Inguššia suurim asula Nazrani järel ja Venemaa suurim maa-asula. 2002. aasta rahvaloenduse andmeil oli 48% elanikest ingušid ja 50% tšetšeenid. 2010. aasta rahvaloenduse andmeil moodustasid ingušid 90% elanikest ja tšetšeenide osakaal oli 7,5% ja venelaste osakaal 0,9%. Asula rajati 1850. aastal Sunženskaja staniitsana. 1852. aastal nimetati see vene kindrali Nikolai Sleptsovi auks Sleptsovskajaks. 1939. aastal sai see Grigori Ordžonikidze järgi nime Ordžonikidzevskaja. 17. mail 2015 korraldati rahvaküsitlus, millel enamus osalenud linnakodanikke toetas asula linnaliseks muutmist ja uue nime Sunža andmist. Asulat läbib 1894. aastal valminud Groznõi–Beslani raudtee. Läänepiiril asub sõjaväelennuväli. 13. septembril 2015 toimusid alevi volikogu valimised. Всесоюзная перепись населения 1959 года. Численность сельского населения РСФСР - жителей сельских населённых пунктов - районных центров по полу "Venemaa Statistikaameti Inguššia osakond". Originaali arhiivikoopia seisuga 6. märts 2016. Vaadatud 12. septembril 2015. http://www.ingushetia.ru/m-news/archives/022695.shtml#more
Johan Pitka monument

Johan Pitka monument on Johan Pitka mälestuseks püstitatud mälestusmärk Tallinnas. 19. veebruaril 2002 avasid president Lennart Meri ja Tallinna linnapea Edgar Savisaar Vabadussõjas osalenud admiral Pitka 130. sünniaastapäeva puhul monumendi Kaarli puiestee ja Toompea tänava nurgal. Skulptor Tõnu Maarandi valmistatud admirali pronkspea läks koos paigaldamisega maksma pisut üle 300 000 krooni. Mais 2002 võeti Pitka monument sealt maha, sest sinna hakati rajama okupatsioonide muuseumi. Pitka pronkspea viidi Kaitseliidu lattu. Esialgne kava nägi ette, et monument paigaldatakse aasta hiljem uuesti. Jaanuaris 2004 lootis Kaitseliit monumendi paari kuu pärast uuesti üles panna. Pitka kuju paigaldamine aga venis, sest linnakujundajad ja Kaitseliit ei suutnud kokku leppida, kuhu kuju uuesti üles panna. Märtsis 2005 kiitis linnakujunduskomisjon heaks Pitka monumendi asukoha Hirvepargis Toompea ja Wismari tänava nurgal. Ka Kaitseliit oli asukohaga nõus. Esimeses variandis oli skulptor Tõnu Maarandi valmistatud admirali pronkspea püstitatud betoonalusele. Arhitekt Mart Kadariku uue projekti järgi on monument tunduvalt suurejoonelisem ja tähendusrikkam. "Mälestusmärgi keskseks osaks on roostevabadest terasplaatidest kiilu ehk laevanina motiiv, mille keskele mustast graniidist püstprismale kinnitatakse pronkspea. Kiil on oma teravikuga suunatud itta, vihjates sellega Eesti Vabariigi kaitsjate peamisele tegevussuunale," märkis Kadarik. Kuju all on kolmnurkne keevisrestist tasapind ehk vihje laevatekile. Selle alt valgustavad monumenti sinised tuled, viidates Pitka tihedale seotusele nii vee kui ka Eesti merepiiride kaitsmisega. Mälestusmärgi üldvalgustuse annavad suured halogeenprožektorid. Pitka monument tuleb Hirveparki[alaline kõdulink]. 10 märts 2005 Admiral Johan Pitka monument kerkib Hirveparki uues kuues.[alaline kõdulink] 3. jaanuar 2006. Postimees.
Bernardo Bertolucci

Bernardo Bertolucci [bern'ardo bertol'utši] (16. märts 1940 Parma – 26. november 2018 Rooma) oli Itaalia filmirežissöör ja kirjanik. Tema sünniaasta osas on allikates lahknevusi. Seepärast eelistab näiteks Munzinger-Archiv märkida Bertolucci sünniajaks "16. märts 1940 või 16. märts 1941". Bertolucci alustas loovkirjutamist 15-aastaselt ja pälvis luuletajana ka kirjandusauhindu. Kineastikarjääri alustas ta režissööri assistendina Pier Paolo Pasolini filmis "Accatone". Kui ta oli 21-aastane, valmis tema enda esimene film "La commare secca" ("Vikatimees"). Rahvusvaheline tunnustus saabus filmiga "Il Conformista" ("Konformist"), millega ta kandideeris stsenaristina ka Oscarile. Film tugineb Alberto Moravia samanimelisele romaanile ja kritiseerib fašistlikku ideoloogiat. Väga vastuolulise filmiga "Ultimo tango a Parigi" ("Viimane tango Pariisis") kandideeris Bertolucci taas Oscarile nagu ka filmi peaosaline Marlon Brando. Ka ta järgmised filmid "1900" ja "La Luna" põhjustasid suurt poleemikat. Film "L'Ultimo Imperatore" ("Viimane keiser") pälvis 1987. aastal üheksa Ameerika Filmiakadeemia auhinda, ka Bertolucci ise sai Oscari parima režissööri ja parima adapteeritud stsenaariumi kategoorias. Film räägib Hiina viimase keisri Pu Yi elust kuuekümne aasta jooksul. Selle filmi tegemiseks sai ta eriloa filmida Pekingis Keelatud Linnas. 2007. aastal sai ta Veneetsia filmifestivalil elutöö eest 75. aastapäeva Kuldlõvi (Leone d'oro del 75°), mis oli eriauhind (samal aastal sai elutöö Kuldlõvi Leone d'oro alla Carriera Tim Burton). Bernardo Bertolucci. Encyclopædia Britannica. britannica.com Bernardo Bertolucci. Munzinger-Archiv. munzinger.de http://www.labiennale.org/en/cinema/history/2000_2008.html http://www.labiennale.org/en/cinema/history/awards3.html "Kes? Mis? Kus?" 2008, lk 348
Bernhard Heinrich von Stryk

Bernhard Heinrich von Stryk (21. jaanuar (vkj 10. jaanuar) 1746 Pala mõis – 5. mail (vkj 23. aprill) 1829) oli Liivimaa mõisnik ja Venemaa keisririigi sõjaväelane. Bernhard Heinrich von Stryk sündis Ariste ja Riidaja mõisniku Andreas Wilhelm von Stryki ja Gerdruta von Vietinghoffi pojana. Stryk teenis aastail 1762–1768 Vene sõjaväes ning läks erru leitnandina. Pärast sõjaväeteenistusest lahkumist ostis ta 1773. aastal Riidaja mõisa ning 1786. aastal Voltveti ja Kärsu mõisa. Talle kuulusid ka Suure-Kõpu ja Taagepera mõis. Stryk abiellus 20. septembril (vkj 9. septembril) 1782 Anna Elisabeth von Oettingeniga (1763–1825), kes oli Pornuse mõisniku Joachim Heinrich von Oettingeni ja Helena Dorothea von Anrepi tütar. Abielust sündis 11 last: Helena Gerdruta Elisabeth von Stryk (1783–1852), abiellus Heinrich Berend von Bockiga Anna Dorothea Henriette von Stryk (sünd. 1784) Alexander Georg Gottlieb von Stryk (1787–1845), Suure-Kõpu mõisnik ja sillakohtunik, abiellus Juliane Charlotte Friederike von Dachenhauseniga (1773–1825) ja pärast tema surma Amalie Helena von Maydelliga (1814–1843) Auguste Louise von Stryk (sünd. 1790), abiellus Lelle mõisniku Christian Friedrich Suknyga Eleonora Wilhelmine Elisabeth von Stryk (sünd. 1792), abiellus Aakre mõisniku Wilhelm von Engelhardtiga Heinrich Franz Wilhelm von Stryk (1793–1862), Voltveti, Kärsu, Vesneri, Paju, Roobe, Tammiku ja Lähtru mõisnik Bernhard Friedrich Magnus von Stryk (1795–1827), Taagepera mõisnik Georg Constantin von Stryk (1797–1886), Vana-Võidu mõisnik, oli järjest abielus Franz Georg von Oettingeni mõlema tütrega: 1820. aastal abiellus ta Elisabeth von Oettingeniga (1799–1821), tema surma järel 1826. aastal aga noorema õe Amalie Friederike von Oettingeniga (1801–1873). Kaks tütart ja üks poeg surid noorelt. Viited: Stryk "Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften Teil 1, 1: Livland" Starke. Görlitz. 1929. Lk. 137 "Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften Teil 1, 1: Livland" Starke. Görlitz. 1929. Lk. 135 "Perekond von Stryk". Originaali arhiivikoopia seisuga 2. veebruar 2017. Vaadatud 24. juulil 2009. "Genealogisches Handbuch der Oeselschen Ritterschaft". Osaühing "Ilutrükk". Tartu. 1935. Lk. 404
Changji Huei autonoomne ringkond

Changji Huei autonoomne ringkond on 2. järgu haldusüksus (autonoomne ringkond) Hiinas Xinjiangis. 2000. aastal oli elanike arv 1 503 100, neist 75,1% hiinlased, 11,6% hueid, 8% kasahhid ja 3,9% uiguurid. Jaguneb kolmeks maakonna õigustega linnaks, neljaks maakonnaks ja üheks autonoomseks maakonnaks: Changji Fukang Hutubi maakond Jimsari maakond Manasi maakond Miquan Mori Kasahhi autonoomne maakond Qitai maakond
Ernst Peterson-Särgava monument

Ernst Peterson-Särgava monument on 1985. aastal Kadrioru parki Karl Ernst Särgava auks püstitatud graniidist mälestussammas, mille autorid on skulptor Matti Varik ja arhitekt Allan Murdmaa. 1998. aastal paigaldati sammas ümber Tallinna Reaalkooli ees olevale haljasalale, mälestamaks kooli kunagist eesti keele õpetajat ja direktorit. Samal aastal sai alguse ka Särgava peapesu traditsioon, mida järgides pesevad kooli abituriendid igal aastal Särgava sünniaastapäeval 29. aprillil ta pea puhtaks. Kuna samba hüüdnimi on Habe, kutsutakse seda toimingut ka Habe(me) peapesuks. Ernst Peterson-Särgava monument kultuurimälestiste riiklikus registris
Man Ray

Man Ray (sünninimi Emmanuel Radnitzky; 27. august 1890 Philadelphia – 18. november 1976 Pariis) oli ameerika kunstnik, kes veetis suurema osa elust Pariisis. Man Ray oli modernist, kes andis panuse dadaismi ja sürrealismi arengusse. Ta praktiseeris maali, skulptuuri, kollaaži, assamblaaži ja fotograafiat. Ta oli tuntud moe- ja portreefotograafina. Ta valmistas ka fotogramme, mida ta kutsus ise rajograafideks. Kogu elu jooksul andis ta avalikkusele oma eraelust ja päritolust väga vähe teada, näiteks ei tunnistanud ta isegi seda, et on kunagi kandnud muud nime peale Man Ray. Man Ray sündis Philadelphias Venemaa juudi immigrantide peres vanima lapsena. Tal oli ka vend ja kaks õde. 1897 kolis pere New Yorki. 1912 muutis kogu perekond oma nime Rayks vastusena tollal levinud antisemitismile ja selle nime mõtles välja tema vend. Ühtlasi muutis Emmanuel oma nime ja selleks sai Man. Man Ray isa töötas rõivavabrikus ja lisaks töötas ta koduski rätsepana. Ema õmbles perekonnale riided ise, kasutades selleks tehases järele jäänud riidest lappe. Kuigi Man Ray soovis end oma perekonna taustast lahti siduda, jättis lapsepõlv siiski tema loomingusse märgatava jälje. Räisepamannekeenid, liistud, õmblusmasinad, nõelad, tikud, niidid ning teised riietuse ja õmblemisega seotud esemed on näha tema loomingus peaaegu igal ajaperioodil ja igas stiilis. Kunstiajaloolased on juhtinud ka tähelepanu tema kollaažide ja maalimistehnikate sarnasusele lapitekkidega. Pärast keskkooli lõppu pühendus ta maalimisele. 1912 astus ta liberaalanarhistlikku Ferreri kooli. 1915 oli tal esimene isikunäitus. Varased tööd on mõjutatud kubismist. 1918 hakkas ta tegelema fotograafiaga. 1921 läks ta elama Pariisi, kus teda ootasid sõbrad Marcel Duchamp ja Francis Picabia. Duchamp tutvustas teda teiste seas André Bretoni, Louis Aragoni ja Paul Éluardiga. Montparnasse'is tutvus ta veel Henri Matisse'i, Diego Rivera, Piet Mondriani, Salvador Dalí, Max Ernsti, Yves Tanguy, Joan Miró ja paljude teiste kunstnikega. 1922 otsustas ta pühenduda fotograafiale. 1925 võttis ta osa esimesest sürrealistide näitusest Pariisis. Man Ray lõi ka hulga avangardistlikke lühifilme, mis on tuntud kui Cinéma Puri näited: "Le Retour à la Raison" (2 min, 1923), "Emak-Bakia" (16 min, 1926), "L'Étoile de Mer" (15 min, 1928) ja "Les Mystères du Château du Dé" (20 min, 1929). Kui puhkes Teine maailmasõda, polnud juutidel Prantsusmaal enam ohutu elada. 1940–1951 elas ta Los Angeleses ja abiellus seal 1946 Rumeenia päritolu juudi tantsija Juliet Browneriga. Samal päeval abiellusid Max Ernst ja Dorothea Tanning ning nad korraldasid ühise pulmapeo. 1963 avaldas ta autobiograafia "Self-Portrait" ("Autoportree"). Ta on maetud Pariisi Montparnasse'i kalmistule. Tema hauakivil on epitaaf "Osavõtmatu, kuid mitte ükskõikne". Kui Browner 1991 suri, maeti ta samasse hauda ja tema epitaaf on "Jälle koos". Man Ray fotosid Man Ray lühifilme
Naine vaagnaga

"Naine vaagnaga" ehk "Eva" on Tallinnas Tornide väljakul asuv purskkaev. Purskkaev koosneb pronksist kujust ning graniidist postamendist ja ringraketest. Kuju autor on skulptor Juhan Raudsepp ning see on õhukesel pronksplaadil istuv naisakt, vasak jalg istmiku all, parema jala põlv püsti. Kummargil figuuri kohal on peale ja käelabadele toetuv kumer vaagen. Kuju on kinnitatud nelinurksele postamendile, mille laiema ülaosa all on dekoratiivne voluut. Purskkaevu sisemist kogumisbasseini ümbritseb ringikujuliselt 110 sentimeetri kõrgune graniitrake, välisküljel ühtlaste vahedega asetseva nelja väikese vett purskava pronksist kalapeaga. Need täidavad veega välise, 77 sentimeetri laiuse basseini, mida ümbritseb 25 sentimeetri kõrgune graniitrake. Raudsepp olevat saanud enda käsutusse Keskvanglast uue juurdeehitise kohalt väljalõhutud kaevu (püstitatud aastatel 1842–1847 Kaitsekasarmu jaoks) graniitrakked, millest ta tegi purskkaevu ümbrise. Raudsepp tegi 1934. aastal ka kipsist fontäänifiguuri, mille ta esitas Kunstihoone avanäitusele. Naise keha võluvat plastilisust ja ilmekust käsitledes püüdis seda lahendada dekoratiivses laadis. Tolleaegne Tallinna peaarhitekt Herbert Johanson olevat teinud Raudsepale ettepaneku figuuri loomiseks purskkaevule väikesel skvääril Tornide väljakul (purskkaev koos raketega oli juba olemas). Sinna näis kujuri arvates paremini paigutuvat juba olemasolev purskkaevu kavand, mis oli olnud väljas Kunstihoone avanäitusel. Figuur valati pronksi 1936. aastal ja asetati olemasolevale purskkaevule Tornide väljakul. See oli skulptor Raudsepa esimene töö selles valdkonnas. "Fontääniskulptuur on üldmõjult dekoratiivne, vormikäsitlus teravusi vältivalt ümar ja pehmejooneline, siluetimõju rahulik. Skulptuuriga liitub vaagnalt langev vee mänglemine". "Skulptuuriga on kunstnik saavutanud emotsionaalse seose loodusega ja seda üsna lihtsa võtte abil: vaagnat pea kohal hoidev naine on paigutatud langevate veenirede keskele, mis eraldavad teda loodusest ja ühtlasi liidavad sellega". Kultuurimälu peab hoidma Postimees 1. juuni 1996 Heino Gustavson. Kindlusrajatis – kasarm – vangla". // Vana Tallinn III (VII). Estopol. Tallinn 1993. Lk 75 M. Eller. Monumente ja dekoratiivskulptuure. Tallinn, 1978 V. Viilmann. Juhan Raudsepp. Tallinn, 1984 Naine vaagnaga kultuurimälestiste riiklikus registris Vargad viisid hinnalise skulptuuri 6. detsember 2000. Õhtuleht
Jana laht

Jana laht (vene Янский залив) on laht Laptevite mere kaguosas Buor-Haja ja Ebeljahi lahe vahel. Laht on saanud nime Jana jõe järgi. Suure osa Jana lahe rannikust moodustab Jana jõe delta, mille pindala on 10 200 km². Laht on kaetud jääga umbes üheksa kuud aastas. Lahes paikneb mitu saart, millest suurim on Jaroki saar. Lahes asuvad ka Makari saar ja Šeloni saared.
Rudolf Kirhenštein

Rudolf Kirhenštein (vene keeles Кирхенштейн Рудольф Мартынович, läti keeles Rūdolfs Kirhenšteins; 7. mai 1891 Mazsalaca, Liivimaa kubermang – 25. august 1938) oli lätlasest Venemaa keisririigi ja Nõukogude Liidu sõjaväelane, polkovnik (1936). Alustas teenistust Venemaa keisririigi sõjaväes 1914. aastal. Lõpetas allohvitseride (praporštšike) kooli (1916), teenis 152. Vladikavkazi kütipolgus allohvitserina ja Läti kütipolkude tagavarapolgus (1917–1919), 6. Tukumsi polgu komissar ja polgukomitee liige (оktoobris 1917), 6. Torošinski läti kütipolgu komandör ja komissar; 4. Läti kütipolgu roodukomandör. 1919. aasta juunist septembrini töötas 15. armee luureosakonnas ning 1920. aastal lõpetas Nõukogude Vabariigi Sõjarevolutsiooninõukogu Välistaabi Registrivalitsuse luure ja sõjaväekontrolli kursused. Aastail 1920–1922 teostas ta Petrogradi sõjaväeringkonna Luurevalitsuse registrijaoskonna (osakonna) pressi järelevalvet, oli ülema asetäitja ja seejärel osakonna ülem. Aastail 1922–1924 oli Rudolf Kirhenštein Punaarmee staabi Luureosakonna ülem ja sõjakomissar ning 1924–1927 Punaarmee staabi Luurevalitsuse juhtivtöötaja. Sel ajal käis ta väliskomandeeringutes Saksamaal, Itaalias, Austrias, Tšehhoslovakkias. 1920. aastail oli ta Punaarmee staabi Luurevalitsuse resident Saksamaal. Septembrist 1926 märtsini 1930 oli Rudolf Kirhenštein Luurevalitsuse ülema käsutuses eriüleannete täitmiseks. 1930. aastal lõpetas Punaarmee staabi Luurevalitsue juures asuvad kõrgema ja kesakastme juhtide õhtused täienduskursused. Juulist 1930 juunini 1931 oli Kirhenštein Luurevalitsuse resident Inglismaal, märtsist juulini 1930 aga Luurevalitsuse 2. osakonna ülema abi. Juunist 1931 kuni 1933. aastani töötas Rudolf Kirhenštein Punaarmee staabi Luurevalitsuse 2. osakonna ülema abina. Aastail 1931–1935 õppis ta Mihhail Frunze nimelise sõjaväeakadeemia eriteaduskonnas. Detsembrist 1935 kuni detsembrini 1937 oli ta Punaarmee staabi Luurevalitsuse käsutuses. Rudolf Kirhenštein arreteeriti 2. detsembril 1937, mõisteti surma ja lasti maha samal päeval, 25. augustil 1938. Ta rehabiliteeriti 9. juulil 1956. Rudolf Kirhenšteini vend Augusts Kirhenšteins (1872–1963) oli 1940. aastal Läti nukuvalitsuse juht ja hiljem Läti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi esimees (1940–1952). Rudolf Kirhenštein valdas saksa, prantsuse ja itaalia keelt.
ETV Noortekoor

ETV noortekoor (Estonian TV Youth Choir) oli Eesti Televisiooni noortekoor, mis Külli Kiiveti juhatusel töötas alates 2006. aasta sügisest kuni 2010.aastani ETV noortekooris laulis 30 15–19-aastast tütarlast. Koori hääleseadja oli metsosopran Teele Jõks. Koori repertuaari kuulus muusikat eri ajastutest ja stiilidest – rahvamuusika, koorimuusika klassika, vanamuusika, vaimulik muusika, eesti heliloojate looming jne. Kooril on valminud ka täispikk CD "ETV noortekoor", mis annab hea ülevaate koori mitmekesisest repertuaarist. 2007 – 25. Preveza Rahvusvahelise Koorifestivali raames toimunud 13. vaimuliku muusika konkurss[1] I koht ja kuldmedal koori dirigent Külli Kiivet pälvis ühe kahest dirigendipreemiast 2008 – VII Pärnu Rahvusvahelise Koorifestivali raames toimunud rahvalaulukonkurss kulddiplom konkursi parima Eesti koori auhind 2008 – Gustav Ernesaksa 100. sünniaastapäevale pühendatud nais- ja neidudekooride võistulaulmine I koht neidudekooride A-kategoorias 2009 – 45. rahvusvaheline koorifestival „Montreux Choral Festival 2009“ Šveitsis [2] žürii peapreemia parima kava ja interpretatsiooni preemia kohustusliku laulu preemia 2009 – 63. rahvusvaheline koorifestival „Llangollen International Musical Eisteddfod 2009“ Suurbritannias Walesis [3] 1. koht naiskooride kategoorias 2. koht rahvalaulukooride kategoorias 4. koht noortekooride kategoorias osalemine Choir of the World finaalis 2009 – aasta naiskoor 2009 2010 – Külli Kiivet pälvis Kooriühingu aastapreemia kategoorias "Aasta noor dirigent 2009" Anneli Tõevere-Kaur (27.10.2009). "ETV Noortekoor on aasta naiskoor 2009". Sirp. Vaadatud 25. märts 2018. ETV noortekoor CD „ETV Noortekoor“[alaline kõdulink] "Rahvalaulukonkurss 2008 tulemused". Pärnu Rahvusvaheline Koorifestival. Originaali arhiivikoopia seisuga 25. märts 2018. Vaadatud 25. märts 2018. "Koorimuusika aastapreemiad 2009". Eesti Kooriühing. Originaali arhiivikoopia seisuga 25. märts 2018. Vaadatud 25. märts 2018. ETV Noortekoori koduleht ETV noortekoor – Choir of the World finaal, Llangollen 2009
Uno Källe

Uno Källe (16. juuni 1931 Karinu vald, Järvamaa – 20. juuli 2009 Tallinn) oli eesti jooksja ja kergejõustikutreener. 1952. aastal tuli ta Eesti meistriks 3000 m takistusjooksus. Aas­ta­tel 1976–1986 oli Uno Käl­le Nõukogude Lii­du nais­te kesk- ja pi­ka­maa­jooks­ja­te koon­di­se va­nemt­ree­ner. Tema õpilaste hulgas oli maratonijooksja Jane Salumäe. Lahkus teenekas kergejõustikutreener Uno Källe Postimees, 20. juuli 2009 Biograafia ESBL-is Uno Käl­le teab kii­re jook­su sa­la­du­si Kalev.ee, 1. november 2002 Gunnar Press. Treener Uno Källe võitleb raske haigusega Õhtuleht, 11. juuli 2008
Edward Eagan

Edward (Eddie) Patrick Francis Eagan (26. aprill 1898 – 14. juuni 1967) oli USA poksija ja bobisõitja. Eagan võitis poolraskekaalus (kuni 175 naela ehk 79,4 kg) 1920. aasta Antwerpeni olümpiamängude poksivõistlustel kuldmedali ja tuli olümpiavõitjaks. Ta osales raskekaalus (üle 175 naela ehk 79,4 kg) 1924. aasta Pariisi olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas 2. ringis oma kohtumise ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. Eagan võitis neljabobil 1932. aasta taliolümpiamängudel (Lake Placid, 1932) kuldmedali ja tuli olümpiavõitjaks. Ta oli esimene sportlane, kes on võitnud kuldmedali ja tulnud olümpiavõitjaks nii suve- kui ka taliolümpiamängudel. 6. suveolümpiamängude poksivõistlus. Antwerpen 1920. Tulemused inglise keeles 7. suveolümpiamängude poksivõistlus. Pariis 1924. Tulemused inglise keeles Edward Eagan veebisaidil Olympedia (inglise)
Yinchuan

Yinchuan on 2. järgu haldusüksus (ringkonna õigustega linn) Hiinas, Ningxia halduskeskus. Asub Huang He ülemjooksul. Haldusüksuse keskus on Xingqingi linnarajoon. Yinchuan jaguneb kuueks maakonna tasemel haldusüksuseks: üheks maakonna õigustega linnaks, kaheks maakonnaks ja kolmeks linnarajooniks: Helani maakond (贺兰县) Jinfengi linnarajoon (金凤区) Lingwu (灵武市) Xingqingi linnarajoon (兴庆区) Xixia linnarajoon (西夏区) Yongningi maakond (永宁县) Mošee Yinchuanis 2000. aasta rahvaloenduse andmeil olid linna elanikest 78,6% hiinlased, 19,8% hueid ja 1% mandžud. Sixth National Population Census of the People's Republic of China Yinchuani koduleht
Vitu saared

Vitu saared (inglise Vitu Islands või Witu Islands) on kaheksast vulkaanilisest saarest koosnev saarterühm Vaikses ookeanis Bismarcki saarestikus. Saarte kogupindala on 96 km². Suuremad saared on Garove ja Unea. Kuuluvad Paapua Uus-Guineale. Saartel toodetakse koprat. Saared avastas juunis 1643 Abel Tasman.
Abel Tasman

Abel Janszoon Tasman (1603 Groningen – 10. oktoober 1659 Batavia) oli hollandi meresõitja ja maadeavastaja. Oma avastusreisidel purjetas ta esimesena ümber Austraalia mandri ja jõudis esimese eurooplasena 13. detsembril 1642 Uus-Meremaale. Ta avastas ka Fidži ja Tonga saared. Tema järgi on nimetatud Tasmaania saar (varem Van Diemeni maa), Tasmani poolsaar Austraalias, Tasmani meri Austraalia ja Uus-Meremaa vahel, Abel Tasmani rahvuspark, Tasmani ringkond ja Tasmani laht Uus-Meremaal.