laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
David Vidales

David Vidales Ajenjo (sündinud 1. mail 2002 Leónis) on Hispaania võidusõitja. Vidales alustas oma autospordikarjääri kardis 2013. Esimesel kahel aastal tuli ta Hispaania meistriks. 2017. aastal saavutas ta WSK Final Cupi kolmanda koha. Sel aastal saavutas ta teise koha ka CIK-FIA kardisõidu maailmameistrivõistlustel. 2018. aastal saavutas ta MM-i kolmanda koha ning 2019. aastal saavutas ta sellel meistrivõistlustel ühe positsiooni kõrgemal. 2020. aastal läks Vidales üle vormelisõidule, tehes oma debüüdi Vormel Renault Eurocup arvestuses koos JD Motorsport meeskonnaga teisel võistlusnädalavahetusel Autodromo Enzo e Dino Ferraril. Oma esimeses sõidus võttis ta kohe pole-positsiooni ja võidu, misjärel võitis ka selle nädalavahetuse teise sõidu. Pärast seda ta enam võitu ei saavutanud, kuid oli siiski neli korda poodiumil; kaks korda Magny-Coursi ringrajal ja üks kord nii Nürburgringil kui ka Zandvoorti ringrajal. Ta saavutas meistrivõistlustel 169 punktiga kuuenda koha. Samuti lõpetas ta algajate meistrivõistlustel Alex Quinni järel teisena. 2021. aastal alustas Vidales Aasia Vormel 3 meistrivõistluste hooaega, sõites Dino Beganovici asendajana Prema Abu Dhabi Racingule. Ta osales vaid kahel viimasel võistlusnädalavahetusel, kuid saavutas sellest hoolimata Dubai Autodrome’il poodiumikoha. 38 punktiga saavutas ta lõpparvestuses kolmeteistkümnenda koha. Seejärel naasis ta Vormel Renault Eurocup, mis liideti Vormeli Regionaal Euroopa Meistrivõistlustega ja jätkas selle nime all, mängides taas Prema Powerteami eest. Ta võitis Imolas hooaja esimese võistluse, kuid saavutas seejärel veel vaid kaks poodiumikohta Ricardo Tormo Valencia ringrajal ja Mugello ringrajal. Ta saavutas edetabelis 102 punktiga kümnenda koha. 2022. aastal tegi Vidales debüüdi FIA Vormel 3 Meistrivõistlustel, kihutades Campos Racing meeskonnas. Koduleht Statistika sees Driver Database (inglise keeles)
Volodõmõr Bezsonov

Volodõmõr Bezsonov (ukraina keeles Володимир Васильович Безсонов, sündinud 5. märtsil 1958 Harkivis) on Ukraina jalgpallitreener ja endine Nõukogude Liidu jalgpallur (paremkaitsja). Aastatel 1976–1990 mängis ta Kiievi Dinamo koosseisus, kus lõi 277 kohtumises 27 väravat. Aastatel 1977, 1980, 1981, 1985, 1986 ja 1990 tuli ta klubiga Nõukogude Liidu meistriks. Tema jalgpallurikarjääri viimaseks klubiks jäi 1991. aastal Iisraeli klubis Maccabi Haifa. Aastatel 1977–1990 mängis ta Nõukogude Liidu jalgpallikoondises 79 korda ja lõi neli väravat. 1980. aasta suveolümpiamängudel võitis ta Nõukogude Liidu koondisega pronksmedali ja 1988. aasta Euroopa meistrivõistlustel hõbemedali. Lisaks kuulus ta Nõukogude Liidu koondisse kolmedel maailmameistrivõistlustel (1982, 1986 ja 1990). Treenerina on ta muuhulgas olnud Türkmenistani jalgpallikoondise (2002–2003) ja Dnipropetrovski Dnipro peatreener (2008–2010).
Signaal (semiootika)

Signaal on teatavat tüüpi (degenereerunud monoseemiline) märk.
Blahovištšenske

Blahovištšenske (ukraina Благовіщенське) on linn Ukrainas Kirovogradi oblastis Golovanivski rajoonis. 1924-2016 oli linna nimi Uljanovka. Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Blahovištšenske elanikest 96,73% emakeel ukraina keel ja 2,49% vene keel. Статистичний збірник «Чисельність наявного населення України» на 1 січня 2021 року
Dobropillja

Dobropillja (ukraina Добропілля) on linn Ukrainas Donetski oblastis, Dobropillja rajooni keskus. Asub Bõki jõe ääres, umbes 75 km Donetskist loodes. Dobropillja on kaevanduslinn. Asula rajati 1840. aastatel. 1953 sai linnaõigused. 2001. aastal oli linnaelanikest 71,33% ukrainlasi ja 25,85% venelasi. 1968–2010 töötas linnas trollibussiliiklus liinide kogupikkusega 15 km. http://www.ukrcensus.gov.ua/  Dobropillja – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Asko Kivinuk

Asko Kivinuk (sündinud 1985) on eesti riigiametnik, Kaitseministeeriumi kaitsevalmiduse osakonna juhataja. Tema eestvedamisel sai merevägi endale uued väekaitsekaatrid, tema töövõit on Iisraelist soetatud laevatõrje raketisüsteemid ja samuti meremiinide hange. Lisaks panustab ta vabatahtlikuna noorte riigikaitseõpetusse ja kuulub ka kaitseliidu ridadesse. Ta on juhtinud ka ühte suurimat valitsemisalade ülest riigireformi, Politsei ja Piirivalveameti ning Mereväe laevastike ühendamist. 2022. aastal juhtis ta Riigikantselei punamonumentide töörühma. Antud töörühma ülesandeks oli korraldada avalikus ruumis asuvate okupatsioonivõimu sümbolitega hauatähiste ja mälestusmärkide eemaldamine või asendamine neutraalsete tähistega. Suurimaks väljakutseks oli Narva suuroperatsioon tank T-43, aga ka teiste Narva piirkonna punamonumentide Tallinna teisaldamine. Asko Kivinuk "Aumärgid ja sümboolika kui Eesti Vabariigi tuletõrjeorganisatsioonide ja päästeteenistuse visuaalse identiteedi kandjad" lõputöö; juhendaja Anne Martin; Sisekaitseakadeemia Päästekolledž https://www.kaitseministeerium.ee/et/kontakt "Delfi ja Eesti Päevaleht tunnustavad tänavu vabariigi aastapäeval neid, kes on Eesti riigikaitses olulist rolli etendanud või teevad seda praegugi". Originaali arhiivikoopia seisuga 28. veebruar 2022. Vaadatud 28. veebruaril 2022. "BLOGI JA FOTOD ⟩ Kaitseministeerium annab ülevaate julgeolekuolukorrast". Eesti. 3. juuni 2022. Vaadatud 25. jaanuaril 2023. "Riigikantselei töörühm keskendub okupatsioonivõimu sümboleid kandvatele hauatähistele ja mälestusmärkidele | Riigikantselei". riigikantselei.ee. Vaadatud 25. jaanuaril 2023. "Suur nägu ⟩ Monumendimehe Asko Kivinuki töökad päevad". Arvamus. 18. august 2022. Vaadatud 25. jaanuaril 2023. "Noorkotkaste pealik Asko Kivinuk ja tema neli elementi" Kaitse Kodu! : Kaitseliidu ajakiri, nr. 3, märts 2018
Gerassimovi doktriin

Gerassimovi doktriin on Venemaa Föderatsiooni Relvajõudude Kindralstaabi ülema Valeri Gerassimovi koostatud ja 2013. aastal avaldatud sõjapidamise teooria.(en) See taotleb terve riigi elanikkonna informatsioonilist ja psühholoogilist mõjutamist sõjategevuse ettevalmistamisel ning läbiviimisel. 2014. aastal kinnitas Venemaa president Vladimir Putin ukaasiga nr 815 Venemaa sõjalise doktriini, mis enamjaolt koosnebki Gerassimovi kirjutistest. Seda doktriini järgitakse väidetavalt Vene-Ukraina sõjas. Vene-Ukraina sõda Venemaa sissetung Ukrainasse (2022) Hübriidsõda "Gerassimov ja temanimeline doktriin". Propastop. 28.02.2022. Vaadatud 28.02.2022. "Военная доктрина Российской Федерации (eesti keeles "Vene Föderatsiooni sõjaline doktriin")" (PDF). kremlin.ru. 2014. Vaadatud 28.02.2022.
Ludwig Georg Simpert (Baden-Baden)

Ludwig Georg Simpert Baden-Badenist (7. juuni 1702 – 22. oktoober 1761) oli Baden-Badeni markkrahv 1707. aastast kuni surmani. Aastatel 1707–1727 oli tema ema Sibylla von Sachsen-Lauenburg Baden-Badeni regent. Tema järglaseks sai tema noorem vend August Georg. Jahikire tõttu sai ta hüüdnimeks Jägerlouis ("Jahimees Ludwig"). Ta sündis Ettlingeni palees ning oli markkrahv Ludwig Wilhelmi ja Sibylla von Sachsen-Lauenburgi poeg. Baden-Badeni troonipärijana sai ta pärast oma isa surma 1707. aastal nelja-aastaselt Baden-Badeni markkrahviks. Seetõttu oli tema ema Baden-Badeni regendiks. Ta jõudis täisikka 22. oktoobril 1727. 16-aastaselt oli ta armunud Maria Leszczyńskasse, endise Poola kuninga tütresse, kuid paar ei saanud kunagi ühineda. Maria oli hiljem Prantsusmaa Louis XV abikaasa. Ludwig Georgi õde Johanna oli hiljem Prantsuse õukonna elanik ja Louis d'Orléansinaine; viimane oli nende isa vaenlase Louis XIV pojapoeg. Vallalise vürstina reisis ta 1720. aasta suvel koos emaga Prahasse, kus tutvus Hluboká nad Vltavou palees naisega, kellest hiljem sai tema abikaasa (esimene kahest). Valitud pruut oli Schwarzenbergi vürsti Adam Franzi ja Eleonore von Lobkowitzi tütar Maria Anna. Ludwig Georgi ema reisis Viini, et saada luba keiser Karl VI-lt. Luba anti ja Ludwig Georg abiellus Maria Annaga 8. aprillil 1721 Český Krumlovi lossis. Paar sai neli last, kellest vaid üks jõudis täisikka. Pulmakingiks andis ema Ludwig Georgile oma jahimaja Fremersbergis. Pärast Maria Anna surma 1755. aastal abiellus ta 10. juulil 1755 Maria Annaga. Naine oli keiser Karl VII ja selle naise Maria Amalia tütar. Teine abielu jäi lastetuks. Tänu emale oli Baden-Baden taas jõukas riik, mida prantslased olid laastanud tema vanemate abiellumise ajal 1690. aastatel. Tänu tema ema riigi rahaasjadega hoolikale ümberkäimisele ei olnud riik enam võlgu ja oli Ludwig Georgi isiklikku varandust tunduvalt suurendanud. Tema ema taandus Ettlingeni paleesse, kus ta 1733. aastal suri. Kuulsa sõjaväekindrali poja Ludwig Georgi kirg oli jahipidamine (nagu tema kaasaegne Louis XV) ja ta sai hüüdnime Jägerlouis ("Jahimees Ludwig"), sõnamäng tema isa hüüdnimega Türkenlouis ("Türgiludwig") tänu selle kuulsatele jõupingutustele Louis XIV vastu lahinguväljal ja keisriarmee koosseisus. Ludwig Georg oli aastatel 1707–1731 Švaabi ringkonna 4. jalaväerügemendi kuninglik kolonel, kuid Poola pärilussõja ajal jahtis ta Böömimaal kalleid varandusi. Ta naasis alles pärast seda, kui 1735. aastal sõlmiti Viini rahu eelrahu. Ta suri Rastatti palees 1761. aasta oktoobris 59 aasta vanusena. Kuna tal ei olnud elusolevaid meessoost järglasi, sai tema järglaseks tema vend August Georg. Ta maeti oma esimese naise kõrvale. Elisabeth Augusta (16. märts 1726, Rastatt – 7. jaanuar 1789, Freiburg) Karl Ludwig Damian (25. august 1728, Rastatt – 6. juuli 1734, Karlsbad) Ludwig Georg (11. august 1736, Schlackenwerth – 11. märts 1737, Rastatt) Johanna (28. aprill 1737, Rastatt – 29. aprill 1737, Rastatt)
Eetrid

Eetrid on orgaanilised ühendid, mille molekulis on hapnikuaatomi kaudu teineteisega seotud kaks alküülrühma või ka muud asendusrühma, välja arvatud funktsionaalrühmad. Üldvalem: R´–O–R´´ (R´ ja R´´ on ühe- või erisugused alküül-, alkenüül-, arüül- või harvem ka muud rühmad). Eetrite nimetused tuletatakse vastavalt süstemaatilisele nomenklatuurile. Eetrite nimetamisel loetletakse hapnikuaatomiga seotud rühmad tähestikulises järjekorras ja lisatakse lõppu liide "-eeter". Kui mõlemad keskse hapnikuaatomiga seotud rühmad on võrdsed (näiteks mõlemad on etüülrühmad), siis ei kasutata uute reeglite kohaselt enam eesliidet "di-": näiteks mitte "dietüüleeter", vaid lihtsalt "etüüleeter". Keerukamate struktuuride ja alati mõne põhirühma olemasolu korral loetaks põhirühma sisaldav molekuli osa tüviühendiks ning sellele eelneb eesliide "alkoksü-". Tsüklilistest eetritest nimetatakse kolmeliikmelist tsüklit oksiraaniks ehk epoksiidiks ja kasutatakse liiteid "-oksiraan", "epoksü-" või "-oksiid". Neljalülilist küllastunud ahelaga tsüklilist eetrit nimetatakse oksetaaniks ja viielülilist tetrahüdrofuraaniks. Näiteid: CH3CH2OCH2CH3 – eeter ehk dietüüleeter CH3CH2OCH2CH2CH3 – etüülpropüüleeter CH3CH2CH2CH2OCH3 – butüülmetüüleeter CH3OCH2Cl – klorometüülmetüüleeter C6H5OCH3 – metoksübenseen ehk anisool O(CH2)4 – tetrahüdrofuraan Eetrid on omapärase lõhnaga vedelikud, välja arvatud dimetüüleeter ja metüületüüleeter, mis on toatemperatuuril gaasid. Eetrid on väga lenduvad. Vees lahustuvad nad vähe või üldse mitte, kuna ei sisalda hüdroksüülrühma vesinikke, mis saaks osaleda vesiniksidemetes. Eetrid on head orgaaniliste ühendite lahustid. Neid kasutatakse ka mainitud ühendite sünteesimisel, parfümeerias ja meditsiinis. Eetreid kasutatakse veel lõhna- ja soojuskandjatena ning bensiinkatalüsaatori lisandina. Eetrid on keemiliselt püsivamad ja väiksema keemilise aktiivsusega kui alkoholid. Eetrid oksüdeeruvad kergesti hapnikuga seotud süsiniku juuresolekul, mille tulemuseks on peroksiidid. Need on üliplahvatusohtlikud ained. Eetreid saadakse alkohole ja fenoole oksüdeerides. Lihtsaim saamisviis on alkoholaadi ja alküülhalogeniidi reaktsioon: CH3CH2ONa + CH3CH2CH2Br = CH3CH2OCH2CH2CH3 + NaBr Tekib etüülpropüüleeter ja naatriumbromiid. Veel saab eetreid näiteks lühikese ja hargnemata ahelaga alkoholi kuumutamisel, lisades katalüsaatoriks juurde veidi hapet: 2CH3CH2OH + H2SO4 = CH3CH2OCH2CH3 + H2O + H2SO4 Eetritega ümberkäimisel tuleb eriti ettevaatlik olla, sest pikemaajalisel seismisel moodustuvad pudelis või muus anumas peroksiiditaolised ained, mis võivad näiteks destilleerimisel plahvatada. Dietüüleeter on väga lenduv vedelik, millel on ebameeldivaid kõrvaltoimeid. Selle aurud on mürgised. Et see aine on õhust raskem, võib see allapoole koguneda ja hapnikuga reageerides plahvatada. Krooneetrid
SIG P210

SIG P210 (Šveitsi relvajõududes Pistole 49; tsiviilkasutusse mõeldud mudel oli aastani 1957 SP47/8) on Šveitsi poolautomaatpüstol. SIG konstrueeris selle ja tootis seda aastatel 1948–2006 Neuhausen am Rheinfallis Schaffhauseni kantonis. SIG P210 on terasest valmistatud ning kasutab padrunit 9×19mm Parabellum või 7.65×21mm Parabellum. Šveitsi sõjaväes ja politseis oli see kasutuses aastatel 1949–1975, püstolit on kasutatud ka muudes riikides ja laskespordis. Aastal 1975 võttis Šveitsi armee P210 asemel kasutusse uue püstoli SIG Sauer P220. Šveitsis toodeti relva edasi kuni 2006. aastani, aastal 2010 tõi Saksamaal asuv SIG Sauer GMBH turule uue mudeli P210 Legend ning aastal 2017 tõi Ameerika Ühendriikides asuv SIG Sauer Inc. müüki mudeli P210A.  Kasahstan: presidendi ihukaitsjad alates aastast 2007.  Läti: Zemessardze.  Monaco: Compagnie des Carabiniers du Prince.  Šveits: sõjavägi ja politsei aastani 1975.  Taani: kaitseväes nimetusega m/49. "Регистрационный номер: 3.1/001 Пистолет служебный SIG P-210" Постановление Правительства Республики Казахстан № 1305 от 28 декабря 2006 года "Об утверждении Государственного кадастра гражданского и служебного оружия и патронов к нему на 2007 год" "Pistolen für Kasachstan: Waffenhersteller durchsucht" [pistols for Kazakhstan: arms manufacturer searched]. Eckernfoerder Zzeitung (saksa). 29. jaanuar 2014. Tupp, Enn (2018). "Zemessardze - KASP-i ja Kaitseliidu vääriline partner". Kaitse Kodu!. Kaitseliit. 1: 34. ISSN 1406-3387. Giletta, Jacques (2005). Les Gardes Personnelles des Princes de Monaco (1st ed.). Taurus Editions. ISBN 2 912976-04-9. "SIG P210". Modern Firearms. Maxim Popenke. Vaadatud 19. jaanuar 2020. "Pistol" (taani). Originaali arhiivikoopia seisuga 7. märts 2010. Vaadatud 14. oktoober 2010. Wiener, Friedrich (1987). The armies of the NATO nations: Organization, concept of war, weapons and equipment. Truppendienst Handbooks Volume 3. Vienna: Herold Publishers. Lk 428. SIG P220 SIG P226 SIG P320 SIG P365 Description of Pistole 49, official Swiss Army webpage SIG P210 history and design features SIG P210 parts and variations SIG P210 serial numbers SIG P210-2 disassembly/reassembly Commemorative Confederatio Helvetica 1291-1991 for the 700th Swiss Confederation anniversary
Colt Official Police

Colt Official Police (1927. aastani Colt Army Special) on Ameerika Ühendriikide revolver. Selles kasutatakse peamiselt padrunit .38 Special ning seda tootis Colt's Manufacturing Company. 1927. aastal muudeti relva nime, et see oleks paremini vastuvõetav politseiteenistustele, 1950. aastateks oli sellest saanud stereotüüpne politseirevolver. Offical Police'i kasutasid teises maailmasõjas nii Ameerika Ühendriigid kui ka muud liitlasriigid. Smith & Wesson Model 10 Enfield No. 2 "Serial Number Data". Originaali arhiivikoopia seisuga 30. märts 2012. Vaadatud 14. august 2020. “Colt's Official Police Revolver”, Shooting Times magazine Web site – Handgun Reviews. Accessed August 13, 2008. The Colt Revolver in the American West—Official Police Model
Koensüüm A

Koensüüm A (CoA, SHCoA, CoASH) on pantoteenhappest (B5-vitamiinist) saadud koensüüm. Koensüüm A atsetüülvormiks on atsetüül-CoA. See on inimkehas oluline nii kataboolsetes kui ka anaboolsetes protsessides. M. Zilmer, U. Soomets, A. Rehema, S. Altraja, R. Mahlapuu, R. Porosk, K. Zilmer, T. Kullisaar, K. Kilk, C. Kairane, T. Salum, J. Kals (2020). Inimkeha metabolism (biokemism ja kliinilised aspektid). Tartu.{{raamatuviide}}: CS1 hooldus: mitu nime: autorite loend (link)
Eda Murak

Eda Murak (5. aprill 1946 Tõrva – 31. oktoober 2017) oli Eesti jurist, kohtunik. 1969–1993 töötas Kohtuekspertiisi Teadusliku Uurimise Laboratooriumis. Algul vanemeksperdina, hiljem direktori abina. 14. septembril 1993 nimetas Vabariigi President Riigikohtu üldkogu ettepanekul Eha Popova esimese astme kohtunikuks. Ta asus tööle Tallinna Linnakohtusse. Ta lahkus kohtunikuteenistusest omal soovil 1. jaanuarist 2009. Tiia Kotkas, "Eesti kohtunikud" (1996), lk 91. Kersti Kerstna-Vaks, Toomas Riismaa, Krista Tamm, Tiia Kotkas, "Eesti kohtunikud" (2006), lk 23. Elektrooniline Riigi Teataja. Vabariigi Presidendi 14.09.1993 otsus nr 178 "Kohtunike ametisse nimetamine". Avaldamismärge: RT I 1993, 61, 849. Elektrooniline Riigi Teataja. Vabariigi Presidendi 21.02.2022 otsus nr 66 "E. Muraku kohtunikuametist vabastamine". Avaldamismärge: RTL 2008, 89, 1259.
Murak

Murak on eesti perekonnanimi. 2022. aasta 1. jaanuari seisuga on perekonnanimi Murak viiel mehel ja viiel naisel. Perekonnanimede levikult on Murak meeste puhul 21 923. ja naiste puhul 23 261. kohal. 19. sajandi algul pandi perekonnanimi Murak Ambla, Helme ja Kadrina kihelkonnas. 1930. aastate nimede muutmise kampaania käigus senised nime kandjad seda perekonnanime ei muutnud. Samas, perekonnanimi Murakin vahetati nime Murak vastu. Eda Murak (1946–2017), Eesti jurist, kohtunik Statistikaamet. Perekonnanime statistika. Päring andmebaasist: Murak. Rahvusarhiiv. Onomastika andmebaas. Nimede panemine. Päring andmebaasist (algne nimekuju): Murak. Rahvusarhiiv. Onomastika andmebaas. Nimede panemine. Päring andmebaasist (normaliseeritud nimekuju): Murak. Rahvusarhiiv. Onomastika andmebaas. Nimede eestistamine. Päring andmebaasist (vana nimekuju): Murak. Rahvusarhiiv. Onomastika andmebaas. Nimede eestistamine. Päring andmebaasist (uus nimekuju): Murak.
Margot Mikler

Margot Mikler (sündinud 3. augustil 1966 Tallinnas) on Eesti jurist, kohtunik. 1984–1987 töötas Mikler Tallinna Lenini Rajooni Rahvakohtu kohtutäituri ja sekretärina. 1987–1992 Eesti Vabariigi Ülemkohtu vastutava sekretärina. 1992–1993 oli ta majandusjurist. 19. oktoobril 1993 nimetas Vabariigi President Riigikohtu üldkogu ettepanekul Margot Mikleri esimese astme kohtunikuks Tallinna Linnakohtusse. 2006. aastal liideti linnakohus Harju Maakohtuga. Tiia Kotkas, "Eesti kohtunikud" (1996), lk 90. Kersti Kerstna-Vaks, Toomas Riismaa, Krista Tamm, Tiia Kotkas, "Eesti kohtunikud" (2006), lk 33. Krista Tamm, Tiia Kotkas, "Eesti kohtunikud" (2011), lk 33. Elektrooniline Riigi Teataja. Vabariigi Presidendi 19.10.1993 otsus nr 193 "Kohtunike ametisse nimetamine". Avaldamismärge: RT I 1993, 67, 952.
Aulike Salo

Aulike Salo (sündinud 23. novembril 1968) on Eesti jurist, kohtunik. 28. juunil 2002 nimetas Vabariigi President Riigikohtu üldkogu ettepanekul Aulike Salo esimese astme kohtunikuks Tallinna Linnakohtusse. 2006. aastal liideti linnakohus Harju Maakohtuga. 2020. aasta veebruaris vabanes Tallinna Ringkonnakohtus ametikoht seoses senise kriminaalkolleegiumi liikme Andres Parmase asumisega riigi peaprokuröriks. Kandideerisid Tambet Grauberg Pärnu maakohtust, Merle Parts ja Aulike Salo Harju maakohtust ning Heili Sepp ja Merit Bobrõšev Viru maakohtust. Valituks osutus Heili Sepp. Ta on olnud kriminaalasjade arutamisele spetsialiseerunud Liivalaia kohtumaja juhataja. Pärast Harju maakohtu kolme kohtumaja liitmist Tallinna kohtumajaks, on ta maakohtu aseesimees (asejuhataja) süüteovaldkonnas. Kersti Kerstna-Vaks, Toomas Riismaa, Krista Tamm, Tiia Kotkas, "Eesti kohtunikud" (2006), lk 34. Krista Tamm, Tiia Kotkas, "Eesti kohtunikud" (2011), lk 34. Elektrooniline Riigi Teataja. Vabariigi Presidendi 28.06.2002 otsus nr 196 "Kohtunike nimetamine". Avaldamismärge: RTL 2002, 74, 1137. "Kohtunik Heili Sepp asub tööle Tallinna ringkonnakohtus" Postimees, 1. juuli 2020.
Anne Rebane (jurist)

Anne Rebane (sündinud 27. märtsil 1961) on Eesti jurist, kohtunik. 1983–1992 töötas ta erinevates ettevõtetes ja erinevatel ametikohtadel: insener, inspektor, jurist. 1992–1993 oli ta Haabersti Halduskeskuse jurist. 19. oktoobril 1993 nimetas Vabariigi President Riigikohtu üldkogu ettepanekul Anne Rebase (tollal Kasemaa) esimese astme kohtunikuks Tallinna Linnakohtusse. 2006. aastal liideti linnakohus Harju Maakohtuga. Tiia Kotkas, "Eesti kohtunikud" (1996), lk 83. Kersti Kerstna-Vaks, Toomas Riismaa, Krista Tamm, Tiia Kotkas, "Eesti kohtunikud" (2006), lk 31. Krista Tamm, Tiia Kotkas, "Eesti kohtunikud" (2011), lk 31. Elektrooniline Riigi Teataja. Vabariigi Presidendi 19.10.1993 otsus nr 193 "Kohtunike ametisse nimetamine". Avaldamismärge: RT I 1993, 67, 952.
Katre Poljakova

Katre Poljakova (sündinud 23. jaanuaril 1970) on Eesti jurist, kohtunik. Ta lõpetas 1988. aastal Tallinna 2. Keskkooli ja 1996. aastal Tartu Ülikooli õigusteaduskonna. 21. jaanuaril 1997 nimetas Vabariigi President Riigikohtu üldkogu ettepanekul Katre Poljakova esimese astme kohtunikuks Tallinna Linnakohtusse. 2006. aastal liideti linnakohus Harju Maakohtuga. 2006 – Eesti Kohtunike Ühingu, Riigikohtu ja Eesti Kirjandusmuuseumi tänukiri (kohtufolkloori kogumisest osavõtmise eest) 2024 – Valgetähe IV klassi teenetemärk Kersti Kerstna-Vaks, Toomas Riismaa, Krista Tamm, Tiia Kotkas, "Eesti kohtunikud" (2006), lk 34. Krista Tamm, Tiia Kotkas, "Eesti kohtunikud" (2011), lk 34. "Universitas Tartuensis : Tartu Ülikooli ajaleht 14 juuni 1996 — DIGAR Eesti artiklid". dea.digar.ee. Vaadatud 11. oktoobril 2024. Elektrooniline Riigi Teataja. Vabariigi Presidendi 21.01.1997 otsus nr 72 "Kohtunike nimetamine". Avaldamismärge: RT I 1997, 10, 82. .] Eesti Kohtunike Ühingu veebileht. Ühingust. Tunnustused.
Karin Olentšenko

Karin Olentšenko (sündinud 26. märtsil 1966 Tallinnas) on Eesti jurist, kohtunik. 1983–1987 töötas Olentšenko Harju Rajooni Rahvakohtus istungisekretärina. 1987–1993 oli ta majandusjurist. 30. juunil 1993 nimetas Vabariigi President Riigikohtu üldkogu ettepanekul Karin Olentšenko esimese astme kohtunikuks Harju Maakohtusse. Tiia Kotkas, "Eesti kohtunikud" (1996), lk 40. Kersti Kerstna-Vaks, Toomas Riismaa, Krista Tamm, Tiia Kotkas, "Eesti kohtunikud" (2006), lk 42. Krista Tamm, Tiia Kotkas, "Eesti kohtunikud" (2011), lk 33. Elektrooniline Riigi Teataja. Vabariigi Presidendi 30.06.1993 otsus nr 144 "Kohtunike ametisse nimetamine". Avaldamismärge: RT I 1993, 43, 617.
Poljakov

Poljakov (vene Поляков) on vene perekonnanimi. Nime naissoo vorm on Poljakova. 2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Poljakov 230 mehel ja 26 naisel. Perekonnanimede levikult oli Poljakov meeste puhul 236. ja naiste puhul 5161. kohal. 2022. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Poljakova 252 naisel. Perekonnanimede levikult on Poljakova naiste puhul 236. kohal. Perekonnanime Poljakova kandja oli keskmiselt 46 aasta vanune (mediaanvanus oli 47). Kõige levinum on perekonnanimi Poljakova vanuserühmas 60–64, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 3,33. Perekonnanimi Poljakova on levinuim Ida-Viru maakonnas, kus neid oli maakonna 10 000 elaniku kohta 3,41. Nimede eestistamise käigus võeti Poljakovi asemel nimeks Alekask, Leek, Paljak, Parvelt, Reino ja Viismaa. Juri Poljakov, Eesti jurist ja munitsipaalpoliitik (1953–2017) Nikolai Poljakov, Eesti purjetaja (1951–) Pjotr Andrejevitš Poljakov, vene arstiteadlane (1862–?) Rene Poljakov, Eesti sõjaväelane, sportlane, treener ja tervislike eluviiside propageerija (1977–) Katre Poljakova, Eesti jurist, kohtunik (1970–) Tatjana Poljakova, vene kirjanik (1959–2021) Statistikaamet. Perekonnanime statistika. Päring andmebaasist: Poljakov. Statistikaamet. Perekonnanime statistika. Päring andmebaasist: Poljakova. Rahvusarhiiv. Onomastika andmebaas. Nimede eestistamine. Päring andmebaasist (vana nimekuju): Poljakov.