laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Rahumäe kalmistu (Karksi)

Rahumäe kalmistu on kalmistu Karksi kihelkonnas Pärnumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Karksi-Nuia linnas Mulgi vallas Viljandi maakonnas. Kalmistu pindala on 2,08 ha. Kalmistu rajati 1876. aastal Karksi kihelkonna uue luteri kalmistuna. Sinna on teiste seas maetud poliitik ja teadlane Kaarel Liidak, akadeemik Juhan Vaabel, kirjanik August Kitzbergi kaks venda. Kalmistu ees on 2008. aastal taastatud Karksi Vabadussõja mälestussammas, kuna hävitatud samba algsesse asupaika on ehitatud suur tööstushoone. Kalmistu võitis 2003. aastal aukirja ja tänuplaadi Kauni Kodu konkursil. Karksi valla kalmistud Karksi valla kodulehel Rahumäe kalmistu (Karksi) kultuurimälestiste riiklikus registris Arumäe kalmistu. Viljandimaa kalmistute bibliograafia
Türi Eesti Kodanike Komitee

Türi Eesti Kodanike Komitee asutati 7. juunil 1989. Komitee registreeris 10 690 Eesti Vabariigi kodanikku ja 445 Eesti Vabariigi kodakondsuse taotlejat. Alfons Jakobson (esimees) Urve Rebane (aseesimees) Eha Mikkola (kirjatoimetaja) Johannes Mikkola Lembit Ainvere Jaan Arvola Kaarel Piik Juhan Aasamäe Virgo Tiitsu Igor Põld Virgo Tiitsu (esimees) Hillar Varind Igor Põld Urve Põld Mati Urve Eesti Kongress. Siis ja praegu. Tallinn. Eesti Vabariigi Riigikantselei, SE & JS, Tallinn 2000. Lk. 475.
Vaabina vald

Vaabina vald (saksa keeles Uelzen) asus Urvaste kihelkonnas Võrumaal ja Võru maakonnas. Vallamaja asus Vaabina külas. 1890. aastal asutati vallas tulekindlustuse selts ning 1894. aastal põllumeeste selts. 1921. aastal asutati Vaabina Rahvaraamatukogu selts. 1928. aastal valiti vallavanemaks Eduard Saamen. 1. aprillil 1939 arvati 1939. aasta vallareformiga valla maa-ala uue Linnamäe valla koosseisu, Linnamäe vald moodustati Vaabina ja Linnamäe vallast Vaabina Maa-ameti kaardirakendused 776. Vabariigi Presidendi otsus nr. 88., Riigi Teataja, nr. 87, 14 oktoober 1938 Vana põllumaj.-kultuuriga vald. Elu 26. september 1931
Orava vald (Vastseliina kihelkond)

Orava vald (saksa keeles Gemeinde Waldeck) asus Vastseliina kihelkonnas Võrumaal. Vallamaja asus Orava külas. Vald loodi 1866. aastal. 1939. aasta valdade reformi käigus läks Orava valla Veriora metsandiku osa maa-ala Lasva valla koosseisu. Ülejäänud maa-ala läks uue Orava valla koosseisu. Vallas on sündinud lavastaja Paul Sepp, kirjanik ja poliitik Karl Ast ja sõjaväelane Aleksander Ilves. Maa-ameti kaardirakendused
Paanikahäire

Paanikahäire (inglise keeles panic disorder) on psüühikahäire, mille keskne tunnus on paanikahoogude esinemine. Haigus esineb üldiselt noorematel inimestel ja sellega seostub ka muid psüühikahäireid, näiteks depressioon ja üldistunud ärevushäire. Üsna tavalised sümptomid on muu hulgas käte värisemine, jäsemete tuimus, südamepekslemine, pearinglus, lämbumistunne, surmahirm ja hirm hulluksminemise ees või hirm kaotada enesevalitsus. Sümptomid on alati individuaalsed. Alkohol, kofeiin ja nikotiin võivad põhjustada paanikahooge. Paanikahäiret esineb naistel 1–6 korda sagedamini kui meestel. Inimene, kellel on paanikahäire, kardab kohti või olukordi, kus paanikahooge esineb (näiteks ühistranspordivahendid). Paanikahäire. Inimene, 2009. Paanikahäire (kliinikum.ee)
Taevere vald (Suure-Jaani kihelkond)

Taevere vald (saksa keeles Gemeinde Taifer) oli vald Suure-Jaani kihelkonnas Viljandimaal. Vallamaja asus tänapäeva Suure-Jaani linna aladel. Vald loodi 1866. aastal. 1939. aasta valdade reformi käigus läks valla Lituvere ja Juurika külade piirkond Vastemõisa valla koosseisu. Ülejäänud valla maa-ala läks uue Taevere valla koosseisu. Vallas on sündinud poliitik Tõnis Kint, keemik ja õpetaja Marie Voore. Maa-ameti kaardirakendused
Must Kaardivägi

Must Kaardivägi (vene keeles Черная гвардия) oli anarhistide peamine relvajõud 1917–1918; koosnes tööliste vabatahtlikest võitlussalkadest, tegutses anarhistide (Nestor Mahno, Maria Nikiforova, Lev Tšornõi) juhtimisel. Oktoobripöörde eel oli Vasakkalda-Ukrainas umbes 1000, Petrogradis umbes 6000 mustkaartlast. Must Kaardivägi oli III Vene revolutsiooni põhijõude, ta algatas revolutsioonilisi mässe ning osales võitluses Saksa interventide ja valgekaartlastega. Черная Гвардия Виктор БАКЛАНОВ, "СЛОВО ДЗЕРЖИНСКОМУ" "Азбука анархиста" Махно Нестор Иванович Нестор Иванович Махно (Михненко) "С большевиками против Центральной рады, гетмана Скоропадского и украинской Директории"
Ernst I (Braunschweig-Grubenhagen)

Ernst I (u 1297 – 9. märts 1361) oli Grubenhageni vürst. Ernst abiellus juunis 1335 Ebersteini krahvi Heinrich II tütre Adelheidiga (suri pärast 29. septembrit 1373). Abielust sündis üheksa last. Otto (sündis 1337, suri noorelt) Albrecht I (u 1339 – 1383) Johann II (suri 1401), Hildesheimi, Einbecki ja Mainzi kanoonik Adelheid (u 1341 – 1406), abiellus (u 1362) Pommeri hertsogi Bogislaw V-ga Agnes (u 1342 – 1394), abiellus 1362 Hohnsteini krahvi Ulrichiga Anna (u 1343 – 1409), abiellus 1362 Hohnsteini krahvi Heinrich VIII-ga Ernst (u 1346 – 1400/02), Corvey abt (1369–1371) Friedrich (u 1350 – 1421) Anna (u 1360 – 1437), Osterode abtiss
Auksotroof

Auksotroof ehk aksotroof (vanakreeka sõnadest αυξανω (auxano) 'ma kasvan' + τροφή (trophe) 'toit') on organism, kes ei suuda sünteesida lihtsaist lähteühendeist üht või mitut kasvuks vajalikku orgaanilist ühendit (nt aminohapet). Geenitehnoloogias kasutatakse seda mõistet rakkude kohta (näiteks mikroobi või seene mutantne teisend), millel erinevalt oma metsiktüübist on teatud aineid vaja saada kasvukeskkonnast. Auksotroofil on lisaks anorgaanilistele ainetele ja süsinikuallika olemasolule vaja orgaanilist energiaallikat. Auksotroofile vastandub prototroof. Sagedasti esineb auksotroofiline mutatsioon geenides, mis kodeerivad biosünteetilisi ensüüme aminohapete, vitamiinide ja nukleotiidide jaoks. Paljud organismid, sealhulgas inimesed, on naturaalsed auksotroofid. Paljud, kuid mitte kõik vabaltelavad mikroorganismid, nagu soolekepike, on prototroofid. Auksotroofilist fenotüüpi nimetatakse vastavalt ainele, mida organism ise sünteesida ei suuda, näiteks peab arginiiniauksotroof talle vajalikku arginiini omastama keskkonnast. E. coli kindlate aminohapete suhtes auksotroofseid tüvesid kasutatakse teaduses, et sisestada proteiinidesse sünteetilisi aminohapete analooge. Näiteks on fenüülalaniini auksotroofe võimalik kasvatada, lisades söötmele analoogset para-atsidofenüülalaniini. Ökoloogialeksikon. (1992). Koost. Masing, V. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus
Roland Lepik

Roland-Ottomar Lepik (ka Roland-Ottomar Leppik; (6. november 1910 Tallinn – detsembri II pool 1942 Tallinn) oli Saksa okupatsiooni ajal Eestis, Eesti Omavalitsuse Sisedirektooriumi Poliitilise Politsei inspektuuri juht 1941. aastal. Roland Lepik õppis Hugo Treffneri Gümnaasiumis (lõpetas aastal 1928) ja aastatel 1928–1935 Tartu ülikoolis õigusteadust, kuid ei lõpetanud ülikooli. Alates 1937. aastast oli Lepik Isamaaliidu ametnik Tartus ja Isamaaliidu Tartu maakonna sekretär[küsitav]. Pärast Teise maailmasõja algust ning Eesti okupeerimist Saksa vägede poolt asus Roland Lepik tööle Tartu koonduslaagri Eriosakonna ülemana ning määrati hiljem ka laagri ülemaks. Tartus Näituse väljakul moodustatud koonduslaagrisse koondati kommunistide ja sovetivõimuga kaastööd teinud ja hävituspataljonide liikmed, kelle tegevuse üle koonduslaagri Eriosakonna töötajad viisid läbi 1941. aasta sügisel juurdlust, määrasid kindlaks kohtuvälises korras karistusmäära, koostasid hävitamisele kuuluvate vangide nimekirju ja organiseerisid koos koonduslaagri juhtkonnaga nende toimetamist mahalaskmisele. Saksa okupatsioonivõimude poolt määratud Eesti Omavalitsuse poolt politseiasutuste loomisel määrati Roland Lepik 1. septembrist 1941 Politsei ja Omakaitse Valitsuse Tallinn-Nõmme Prefektuuri Poliitilise Politsei juhiks. 27. septembril 1941 määrati Roland Lepik Saksa Einsatzgruppe A juhi Martin Sandbergeri poolt Sisedirektooriumi Politsei ja Omakaitse Valitsuse Poliitilise Politsei Inspektuuri ning 28. oktoobrist 1941 määrati ta POV Poliitilise Politsei inspektoriks (juhatajaks). Roland Lepik tagandati ja arreteeriti Saksa Einsatzgruppe A juhi Martin Sandbergeri loal Eesti Omavalitsuse juhi Hjalmar Mäe poolt ametikohalt ametialaste kuritegude tõttu 8. detsembril 1941 ning vangistati. Tema tegevuse uurimiseks määras EO juht ja kohtudirektor H. Mäe, kes oli ka ühtlasi kindralprokurör - kindralprokuröri õigused Eestist 1940. aastal umsiedlungi käigus lahkunud advokaat Graule Berliinist, kes viis läbi juurdluse R. Lepiku süüdistusasjas. Kogutud materjalid edastas M. Sandberger Riiga, kuhu saadeti ka R. Lepik. Riias asunud Saksa julgeolekupolitsei juht olevat Lepiku mõistnud surma. Otsus viidi täide veebruaris-märtsis 1942. Hugo Treffneri Gümnaasium, Vilistlased 1928 Riho Västrik, Tapmisega peab harjuma, Luup, Nr. 6 (115), 20. märts 2000 http://www.nommevalitsus.org/?p=8235[alaline kõdulink] Hjalmar Mäe. Kuidas kõik teostus: Minu mälestusi. Tallinn 2005. Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944
Andris Bērziņš (sündinud 1955)

Andris Bērziņš (sündinud 26. novembril 1955) on Läti poliitik. Ta lõpetas aastal 1974 Riia 11. Keskkooli. Aastal 1979 lõpetas ta Läti Riikliku Ülikooli prantsuse fioloogina. Bērziņš kuulub alates 2007. aastast Roheliste ja Talurahva Liitu. Aastatel 1997–2002 oli ta Uue Partei liige ja enne seda Läti Tee liige. Ta valiti seimi liikmeks 1998., 2002., 2006., 2010., 2011. ja 2014. aastal. Andris Bērziņš on Euroopa Nõukogu Läti delegatsiooni aseesimees. http://assembly.coe.int/ASP/AssemblyList/Annuaire_06W_Delegations.asp?CountryID=23 Andris Bērziņš seimi kodulehel
Heinrich II (Braunschweig-Grubenhagen)

Heinrich II (enne aastat 1296 – pärast aastat 1351), kutsutud ka de Graecia ('kreeklane') või Heinrich Rahumeelne[viide?], oli Braunschweig-Lüneburgi hertsog. Esimene abielu oli Heinrich Brandenburgi markkrahvi Heinrich I tütre Juttaga. Neil olid järgmised lapsed: Riddag (tütar; suri u aastal 1366); Agnes (sündis u aastal 1318, suri aastal 1371 või enne seda), abiellus Pommeri hertsogi Barnim III-ga; Otto (1320–1399); Johann (u 1321 – u 1371), Halberstadti kanoonik; Louis (sündis u aastal 1323, suri aastal 1373 või pärast seda), Cammini kanoonik. Teine abielu oli Heinrich Jeruusalemma senešalli Philip d'Ybelini tütre Heilwigiga. Neil olid järgmised lapsed: Philip (sündis u aastal 1332, suri 1370. ja 1380. aasta vahel), Jeruusalemma konstaabel; Balthazar (u 1336 – u 1385), Rumeenia despoot; Thomas (u 1338 – u 1384), ühines augustiinlastega; Melchior (u 1341 – 6. juuni 1381), Osnabrücki ja Schwerini piiskop.
Lila Downs

Ana Lila Downs Sánchez (sündinud 19. septembril 1968 Mehhikos Oaxaca osariigis), esinejanimega Lila Downs, on Mehhiko laulja ja muusikaprodutsent. 1999 – "La Sandunga" 2000 – "Árbol de la vida" 2001 – "La Línea" 2004 – "Una Sangre" 2006 – "La Cantina" 2008 – "Ojo de Culebra" 2011 – "Pecados y Milagros" 2. oktoober 2009 – Ojo de Culebra („Shake Away” • „Black Magic Woman”) "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 28. detsember 2015. Vaadatud 22. septembril 2011.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) http://www.euro200.eu/ Euro 200 https://web.archive.org/web/20090503054141/http://euro200.net/Spanish-Top40.htm THE SPANISH NATIONAL TOP 40 http://euro200.net/Polish-Top50.htm The Polish National Top 50 http://euro200.net/BelNtop-40.htm THE BELGIAN NATIONAL TOP 40 https://web.archive.org/web/20080922070445/http://euro200.net/Portugese-Top50.htm The Portugese National Top 50 http://euro200.net/BulNtop-40.htm THE BULGARIAN NATIONAL TOP 40 http://www.mediatraffic.de/previous.htm Downs.com Lila Downs MySpace
Atomic Rooster

Atomic Rooster oli 1969–1975 ja 1980–1983 tegutsenud inglise hard rock'i ja progressiivse roki ansambel. Nende edukaimad singlid olid "Tomorrow Night" ja "The Devil's Answer". Atomic Roosteri moodustasid 1969 ansambli The Crazy World of Arthur Brown endised liikmed Vincent Crane ja Carl Palmer. "Atomic Roooster" (1970) "Death Walks Behind You" (1970) "In Hearing of Atomic Rooster" (1971) "Made in England" (1972) "Nice 'n' Greasy" (1973) "Atomic Rooster" (1980) "Headline News" (1983)
Robert Gallo

Robert Charles Gallo (sündinud 23. märtsil 1937) on Ameerika biomeedik ja viroloog. Teda tuntakse enim inimese immuunpuudulikkuse viiruse HIV ühe avastajana. Ta on ka hiljem andnud olulise panuse HIV-uuringuisse. Gallo on Baltimore'is asuva Marylandi Ülikooli meditsiinikooli inimviroloogia instituudi direktor. Ta asutas instituudi 1996. aastal koos kahe pikaajalise kaastöötaja Robert R. Redfieldi ja William A. Blattneri, USA Marylandi osariigi ning Baltimore'i linnaga. 2005. aastal oli Gallo üks meditsiinifirma Profectus BioSciences, Inc. asutajaist, mis töötab välja ning kommertsialiseerib tehnoloogiaid inimeste viirushaiguste, sealhulgas AIDS-i põhjustatud suremuse vähendamiseks. Robert Gallo sündis Waterburys Connecticuti osariigis Itaalia päritolu tööliste peres. 1959. aastal kaitses ta bakalaureusekraadi teaduses (Bachelor of Science) bioloogias Providence College'is. 1963. aastal andis Jefferson Medical College Philadelphias talle meditsiinidoktori kraadi. Pärast residentuuri Chicago ülikoolis sai Gallost teadur USA Riiklikus Vähiinstituudis (National Cancer Institute). Gallo on väitnud, et tema elukutsevalikut mõjutas tema ainsa õe varane surm ägedasse lümfoidleukeemiasse. Algselt pühendaski ta oma uuringuis leukeemiale palju tähelepanu. Eestis on Gallo teinud koostööd Tartu Ülikooli viroloogiaprofessori Mart Ustaviga, kellega nad on töötanud HIV ravimisel Lõuna-Aafrikas. 1985. aastal võitis ta Dicksoni auhinna ja 1988. aastal Jaapani auhinna. 2000. aastal pälvis Gallo koos Luc Montagnieriga Astuuria printsi auhinna teadusliku ja tehnilise uurimimistöö valdkonnas. 1989 – valiti USA Meditsiiniakadeemia liikmeks Profectus Biosciences, Inc koduleht Robert C. Gallo Biography (1937-), veebiversioon (vaadatud 07.08.2014) "HI-viiruse avastaja väisab Tartu Ülikooli" Postimees, 22.09.2011 (vaadatud 22.09.2011) "HI-viiruse avastaja väisab Tartu Ülikooli" Postimees, 22.09.2011 Robert C. Gallo Biography (1937-), veebiversioon (vaadatud 07.08.2014) (inglise keeles)
Heike Kamerlingh Onnes

Heike Kamerlingh Onnes (21. september 1853 Groningen – 21. veebruar 1926 Leiden) oli hollandi füüsik, Nobeli auhinna laureaat. Ta oli edukas eksperimenteerija, kes eelkõige uuris aine käitumist ülimadalatel temperatuuridel. 1904. aastal rajas ta krüogeenikalabori, kus sai absoluutsele nulltemperatuurile lähedasi temperatuure (0,9 K). 1908. aastal veeldas ta heeliumi ja 1911. aastal avastas ülijuhtivuse. 1913. aastal sai ta madalate temperatuuride füüsika alase töö, eelkõige heeliumi veeldamise eest Nobeli füüsikaauhinna. Heike Kamerlingh Onnes õppis Groningeni ülikoolis ja aastatel 1871–1873 Heidelbergi ülikoolis Robert Wilhelm Bunseni ja Gustav Kirchhoffi käe all. Aastal 1879 sai ta Groningeni ülikoolist doktorikraadi. Aastatel 1882–1923 oli ta Leideni ülikooli eksperimentaalfüüsika professor. 1910 – Matteucci medal 1912 – Rumfordi medal 1913 – Nobeli füüsikaauhind 1915 – Franklini medal 1916 – valiti Londoni Kuningliku Seltsi välisliikmeks Heike Kamerlingh Onnes Nobeli auhinna lehel
Manne Siegbahn

Karl Manne Georg Siegbahn (3. detsember 1886 Örebro – 26. september 1978 Ängelholm) oli rootsi füüsik. 1924. aastal sai ta Nobeli füüsikaauhinna uurimuste ja avastuste eest röntgenspektroskoopia vallas. Manne Siegbahn sai 1911. aastal doktorikraadi Lundi ülikoolist; tema väitekiri käsitles magnetvälja mõõtmisi. 1920. aastal sai temast Lundi ülikooli professor, enne seda oli ta tervise tõttu eemale jäänud eelkäija Johannes Rydbergi kohusetäitja. 1923. aastal siirdus Siegbahn professoriks Uppsala ülikooli, kus jätkas röntgenspektroskoopiauuringuid. Ta töötas muu hulgas välja aparatuuri röntgenikiirguse lainepikkuse ülitäpseks mõõtmiseks ning lõi süsteemi spektrijoonte märkimiseks. 1937. aastal sai Siegbahn Rootsi Kuningliku Teaduste Akadeemia Nobeli Instituudi füüsikaosakonna direktoriks. 1944. aastal patenteeris ta Siegbahni pumba. 1916 – valiti Kuningliku Füsiograafiaseltsi Lundis liikmeks 1922 – valiti Rootsi Kuningliku Teaduste Akadeemia liikmeks 1934 – Hughesi medal 1940 – Rumfordi medal 1954 – valiti Londoni Kuningliku Seltsi välisliikmeks Manne Siegbahn abiellus 1914. aastal Karin Högbomiga. Neil sündis kaks poega: Bo Siegbahn, kellest sai diplomaat ja poliitik, ning Kai Siegbahn, kellest sai 1981. aastal Nobeli auhinna saanud füüsik. Manne Siegbahn Nobeli auhinna lehel Manne Siegbahn Nobeli auhinna lehel
Pieter Zeeman

Pieter Zeeman (25. mai 1865 Zonnemaire – 9. oktoober 1943 Amsterdam) oli hollandi füüsik, Nobeli auhinna laureaat. Aastal 1902 sai ta Zeemani efekti avastamise eest Nobeli füüsikaauhinna. Ta jagas auhinda Hendrik Lorentziga, kes esitas teooria Zeemani efekti seletamiseks. Pieter Zeeman õppis füüsikat Leideni ülikoolis, kus tema õpetajate seas olid Heike Kamerlingh Onnes ja Hendrik Lorentz. Aastal 1895 sai temast Leideni ülikooli dotsent. Ta asus uurima magnetvälja mõju aatomite emiteeritavale kiirgusele ning avastas, et magnetväljas jaguneb spektrijoon mitmeks komponendiks (Zeemani efekt). Et ta oli oma uuringuteks loata laborit kasutanud, vallandati ta ametist, kuid hiljem, kui tema avastus avalikuks sai, võeti tööle tagasi. Aastal 1900 sai temast Amsterdami ülikooli professor. Aastal 1923 valmis Amsterdamis labor, kus ta Zeemani efekti uurimist jätkas. Labor nimetati 1940. aastal tema auks Zeemani laboriks. 1902 – Nobeli füüsikaauhind 1912 – Matteucci medal 1921 – valiti Londoni Kuningliku Seltsi välisliikmeks 1921 – Henry Draperi medal 1922 – Rumfordi medal 1925 – Franklini medal Pieter Zeeman Nobeli auhinna lehel
Orgaaniline süntees

Orgaaniline süntees on orgaanilise ühendi (produkti) saamiseks kasutatav orgaaniline reaktsioon või mitmete reaktsioonide jada koos vajalike keemiliste ja füüsikaliste protseduuride rakendamisega. Sünteesil on enamasti tegu keerukama struktuuriga ühendite saamisega lihtsamatest ühenditest. Orgaaniliste ühendite hulk on praktiliselt lõputu ja orgaaniline süntees on oluline orgaanilise keemia haru. Tulenevalt orgaanilise sünteesi laiaulatuslikkusest on sellel alal välja kujunenud mitmed olulise spetsiifikaga alad. Kuigi valdavat osa orgaanilisi ühendeid pole kunagi sünteesitud, saab kirjandusest metodoloogilisi lahendusi teatud reaktsioonitüüpide teostamiseks.  Pikemalt artiklis Täissüntees Orgaanilises keemias tähendab täissüntees keeruliste orgaaniliste ühendite sünteesi lihtsamatest lähteainetest (reagentidest) ilma bioprotsesside abita ja ei kasutata looduslikust materjalist eraldatud lähteaineid.  Pikemalt artiklis Asümmeetriline süntees 20. sajandi keskpaigast alates on arendatud asümmeetrilise sünteesi meetodeid, mis võimaldavad saada kiraalse ühendi korral ühe enantiomeeri. Suurte keeruliste molekulide korral kasutatakse nn retrosünteetilist analüüsi. See tähendab, et lõppmolekul jagatakse mõtteliselt lihtsamateks struktuuriüksusteks, mida saaks sünteesida tavalistest lähteainetest. Mikrolainekeemia Keemiline süntees Poolsüntees Kaitserühm Lahkuv rühm Orgaanilised reaktsioonid Lahutusmeetodid keemias
Belize'i kindralkuberneride loend

Belize'i kindralkuberneride loend loetleb Belize'i riigipead, kelleks on Suurbritannia monarh, kohapeal esindavad kindralkubernerid alates iseseisvumisest 1981. aastal. Belize'i valitsusjuhtide loend
Charles Édouard Guillaume

Charles Édouard Guillaume (15. veebruar 1861 Fleurier – 13. mai 1938 Sèvres) oli Šveitsi füüsik. Ta sai doktorikraadi Zürichi polütehnikumist ning teenis seejärel lühikest aega armees ohvitserina. Aastal 1883 asus ta tööle Rahvusvahelises Kaalude ja Mõõtude Büroos. Aastatel 1915–1936 oli ta büroo direktor ning seejärel kuni surmani audirektor. Charles Édouard Guillaume uuris raua ja nikli sulameid ning avastas anomaalseid omadusi, mis olid kasulikud eelkõige mõõteriistade materjalide puhul. Ta leiutas täpsete mõõteriistade valmistamiseks kasutatava üliväikese joonpaisumisteguriga invari ja temperatuurist peaaegu sõltumatu elastsusmooduliga elinvari. Aastal 1920 sai ta oma töö eest Nobeli füüsikaauhinna. Charles Édouard Guillaume Nobeli auhinna lehel
U Thant

Maha Thray Sithu U Thant (birma keeles ဦးသန; 22. jaanuar 1909 – 25. november 1974) oli Birma diplomaat ja Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni kolmas peasekretär. Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni peasekretärina oli U Thant teenistuses aastail 1961 kuni 1971. U Thant valiti ÜRO peasekretäriks pärast eelmise peasekretäri Dag Hammarskjöldi hukkumist lennuõnnetuses.
August Leisk

August Leisk (VR II/3) (8. aprill 1893 Kõrre talu, Suureküla, Adavere vald, Pilistvere kihelkond, Viljandimaa – 27. juuni 1972 Kalmar, Rootsi) oli Eesti sõjaväelane ja piirivalveohvitser (major). August Leisk õppis Paide 4-klassilises linnakoolis ja Soomes Otava Põllutöökoolis. Esimese maailmasõja ajal 1917. aastal suunati August Leisk õppima Irkutski 2. Lipnikekooli Venemaal, pärast selle lõpetamist ülendati lipnikuks ja määrati nooremohvitserina 190. jalaväe tagavarapolku. 1918. aasta alguses teenis August Leisk 2. Eesti Polgus 7. roodu nooremohvitserina kuni märtsini 1918. Eesti Vabadussõjas teenis August Leisk aastatel 1918–1919 Eesti Rahvaväe 2. Jalaväepolgu 2. roodu nooremohvitseri, rooduülema ja vanemohvitserina. Pärast Vabadussõda teenis Leisk aastatel 1920–1923 2. Jalaväepolgu 1. roodu nooremohvitseri, ajutise rooduülema, leitnandi ja majandusülemana. 1923. aastast asus Leisk Eesti Piirivalve teenistusse, Piirivalve Valitsuse, Lääne jaoskonda, kus teenis Kuivastu rajooni ülema, Virtsu rajooni ülemana, 1936. aastal ülendati ta majoriks. 1938. aasta detsembrist kuni 1940. aastani oli Leisk Viljandimaa piirivalve Mõisaküla rajooni ülem. Pärast Eesti okupeerimist ja annekteerimist 1940. aastal vabastati Leisk 1940. aasta sügisel piirivalve teenistusest ja võeti Punaarmeesse. 1941. aastal pärast Eesti okupeerimist Saksa vägede poolt ning Eesti ja NSV Liidu vahelise piiri kaitseks moodustatud Piiriomakaitse moodustamist määrati Leisk 25. novembril 1941. aastal 3. Piirikaitse Üksikpataljoni majandusülemaks, kus ta teenis kuni 1942. aasta sugiseni, mil Eesti piiriomakaitseüksused likvideeriti. 1944. aastal põgenes Leisk Rootsi, kus elas kuni oma surmani 1972. aastal. August Leisk oli Rootsis Eesti Ohvitseride Kogu liige ning Kalmari Eesti Seltsi asutajaliige, juhatuse liige ning ka esimees. Vabadusristi II liigi 3. järk (1920), lahingutes osutatud vapruse eest 25 000 marka, talumaa ja tasuta koolihariduse omandamise õigus kuni kõrgkooli lõpuni Kotkaristi IV klassi teenetemärk, 1938 Eesti ohvitserid ja sõjandustegelased. IV. Tallinn, 2005. lk. 31-32 Eesti Vabadusristi kavalerid. [2. tr.]. Stockholm, [1984]. lk. 182 "Major A. Leisk 60 a.", Stockholms-Tidningen Eestlastele (Stockholm, Rootsi), 1953, 26. apr., nr. 94, lk. 1. "Major A. Leisk VR II/3 mälestuseks", Eesti Päevaleht (Stockholm, Rootsi), 1972, 15. juuli, nr. 53, lk. 6. TLÜAR väliseesti isikud: August Leisk
Valgekaartlased

Valgekaartlased (vene keeles белогвардейцы) olid oktoobrirevolutsiooni toime pannud bolševike ja esseeride vastastes sõjalistes formeeringutes (Anton Denikini, Pjotr Krasnovi, Peter von Wrangeli, Nikolai Judenitši, Aleksandr Koltšaki jt. armeedes) osalejad. Valgekaartlased võitlesid Vene kodusõja ajal 1918–1920 Punaarmee, Mustkaardi, antonovlaste, petljuralaste jt ning vahel ka üksteise vastu, tehes mõnikord koostööd kodusõtta sekkunud välisriikidega. Mihhail Vassiljevitš Aleksejev Aleksandr Kutepov Anton Denikin Mihhail Drozdovski Aleksandr Dutov Vadim Jakovlev Nikolai Judenitš Aleksei Kaledin Vladimir Kappel Aleksandr Koltšak Lavr Kornilov Pjotr Krasnov Sergei Markov Vladimir Mai-Majevski Eugen Miller Viktor Pokrovski Grigori Semjonov Andrei Škuro Robert Nicolaus von Ungern-Sternberg Peter von Wrangel Mihhail Dieterichs [1] Mustkaartlased Punakaart Офицерство в Белом движении. Волков, С.В. Трагедия русского офицерства. Moskva 1993 БЕЛАЯ РОССИЯ
Aste külanõukogu

Aste külanõukogu eksisteeris aastail 1945–1954. Külanõukogu asutati 13. septembril 1945 Kaarma valla koosseisus. Sinna kuulusid Hakjala, Aula-Vintri, Aula, Aste, Kungla, Endla, Vantri, Haamse, Hübja ja Lao küla. 26. septembril 1950 arvati külanõukogu Kuressaare rajooni koosseisu. 17. juunil 1954 liideti Lümanda külanõukoguga.