laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Solaris (film, 1972)

"Solaris" (vene keeles "Сoлярис") on Andrei Tarkovski (NSV Liit) film aastast 1972. Filmi süžee põhineb Stanisław Lemi ulmeromaanil "Solaris". Film on kaheosaline. Donatas Banionis – Kris Kelvin Natalja Bondartšuk – Harey Jüri Järvet – Snaut Vladislav Dvorzhetsky- Henri Burton Nikolai Grinko – Krisi isa Anatoli Solonitsõn – Sartorius Sos Sarkisjan – Gibarian Olga Barnet – Krisi ema Tamara Ogorodnikova – Krisi tädi Anna Aleksandr Mizarin – komisjoni esimees Georgi Teih – professor Messenger jt. Stsenaristid Friedrich Gorenstein ja Andrei Tarkovski Režissöör Andrei Tarkovski Operaator Vadim Jussov Kunstnik-lavastaja Mihhail Romadin Helilooja Eduard Artemjev Helioperaator Semjon Litvinov 1972 – FIPRESCI auhind XXVIII rahvusvahelisel filmifestivalil Karlovy Varys 1972 – žürii eripreemia XXVI rahvusvahelisel filmifestivalil Cannesis 1973 – parima naispeaosatäitja auhind Natalja Bondartšukile XI rahvusvahelisel filmifestivalil Panamas "Filmi peamist mõtet näen ma selle kõlblusprobleemistikus. Looduse saladustesse tungimine peaks olema lahutamatus seoses kõlbluse arenguga. Tehes sammu tunnetuse uuele astmele, peame teise jalaga astuma uuele kõlblusastmele ... Oma linateosega tahaksin tõestada, et moraalse kindlameelsuse, moraalse puhtuse probleem läbib kogu meie olemasolu, ilmnedes isegi sellistes valdkondades, mis esmapilgul pole kuidagi seotud moraaliga, näiteks tungimine kosmosesse, objektiivse maailma uurimine jne."[viide?]
Sapporo Dome

Sapporo Dome (jaapani 札幌ドーム (Sapporo Dōmu)) on Jaapanis Sapporos asuv staadion. Seal peetakse pesapalli- ja jalgpallivõistlusi. See on pesapalliklubi Hokkaido Nippon Ham Fighters ja jalgpalliklubi Consadole Sapporo koduväljak. Staadion valmis 2001. aasta märtsis ja selle tribüünidele mahub 42 300 pealtvaatajat. Staadioni projekteeris jaapani arhitekt Hiroshi Hara. Staadionil peeti 2002. aasta jalgpalli maailmameistrivõistluste alagrupi mängud. Dome'il peeti ka 2007. aasta suusatamise MM-i avatseremoonia ning toimusid murdmaasuusatamise ja kahevõistluse sprindivõistlused. Sapporo Dome'i koduleht (jaapani, inglise, korea ja hiina keeles)
Tallinna bastionid

Tallinna bastionid on Tallinna muldkindlustusvööndisse kuulunud bastionid. 17. sajandi lõpul alustati Rootsi Läänemereprovintsides Moskva tsaaririigist lähtuva sõjaohu kartuses uute ning senisest hoopiski võimsamate muldkindlustiste planeerimist. 1686. aastal kinnitati Rootsi riigi kõigi kindlustuste ülema Erik Dahlbergi ja Tallinna komandandi Paul von Esseni projekt, mis nägi ette 11 võimsa bastioni (mis pidid olema ristitud Rootsi riigi provintside või linnade nimedega) ja 6 raveliini ehitamist, millega oleks muldkindlustusvööndiga ümbritsetud kogu tollane linn. Skoone bastion (Rannamägi) Ingeri bastion (Harjumägi) Rootsi bastion (Lindamägi) Vendide bastion Soomemaa bastion Eestimaa bastion Liivimaa bastion Karjala bastion Breemeni bastion Pommeri bastion Gootide reduut, Toompea lääneküljel, Toompargis Toompuiestee ääres. Bastioni projekti Põhjasõja tõttu ei teostatud, selle asemel ehitati 1704. aastaks valmis väiksem Götamaa ehk Gootide reduut. Kavandatud bastionidest jõuti valmis ehitada: Ingeri, Rootsi ja Skoone bastionid. Suure Rannavärava bastion, aastatel 1518–1529 Väikese Rannavärava bastion, 1647. aastast Tallinna linnamüür Tallinna kindlus Tartu bastionid Rahvusooper Estonia eest leiti Põhjasõja-aegne müür, Eesti Päevaleht, 8. august 2003 Avati värskelt restaureerituna enam kui 300 aasta vanune Gootide reduut Toompargis, pealinn.ee, 22. detsember 2020
Viru Valge

Viru Valge on Eesti viin, mille tootmist Liviko alustas 1962. aastal. Viru Valge etiketil on läbi aegade olnud mulgi kuues pasunamees, kelle pilk on sümboolselt suunatud läände, taustal on pankrannik. Viru Valge etiketi kujundasid Bernhard Jürno ja Paul Luhtein. Viina maitset ja aroomi mahendatakse söefiltreerimise abil. Viru Valget valmistatakse eestimaisest teraviljast destilleeritud piiritusest, viin valmib Liviko retsepti järgi aktiivsöega filtreerimisel. Viru Valge pudelid toodetakse Järvakandi klaasitehases. The SIP Awards 2016 – hõbemedal & Consumer's Choice Award The SIP Awards 2015 – kuldmedal The International Wine and Spirit Competition 2014 – kuldmedal The International Wine and Spirit Competition 2013 – hõbemedal The International Wine and Spirit Competition 2010 – hõbemedal Eesti parim alkohoolne jook 2010 (Viru Valge) Tunnustatud Maitse 2009 Eesti parim alkohoolne jook 2003 (Viru Valge Vanilla) Eesti parim alkohoolne jook 2000 (Viru Valge Special Anniversary) Viru Valge brändi alla kuuluvad või on kuulunud järgmise tooted: Viru Valge Black, Viru Valge Jubilee, Viru Valge Special Anniversary, Viru Valge Vägev ja Viru Valge maitseviinad (Barbaris, Blackcurrant, Cherry, Greenapple, Lemon, Vanilla, Watermelon). Liviko on tootnud kõrge alkoholisisaldusega viina Viru Valge Vägev (80% vol). Viru Valge 700 ml pudel Viru Valge plastpudelis Viru Valge must kujundus Viru Valge design edition Liviko Store & more. Eesti viin a priori "Viru Valge, Liviko koduleht". Vaadatud 17.02.2021. Ants Juske. Kolm kanget – Vana Tallinn, Viru Valge ja Kännu Kukk – galeriis Vaal. Eesti Päevaleht, 23. märts 2006 Viru Valge[alaline kõdulink]
Ōkurayama

Ōkurayama (大倉山) on suusahüppemägi Jaapanis Sapporos, Sellel mäel on toimunud suusahüpete maailma karikasarja ja Continental Cupi etapid. Mäerekord on 145 meetrit. Selle püstitas 25. märtsil 2005 jaapanlane Yusuke Kaneko. Mägi ehitati 1972. aasta taliolümpiamängudeks. Olümpiavõitjaks tuli siis poolakas Wojciech Fortuna, kes üllatuslikult võitis napilt šveitslast Walter Steinerit. 2007. aasta suusatamise MM-i võistluste suure mäe maailmameister selgitati sellel mäel. Normaalmäe võistlused toimusid Miyanomori mäel.
Miyanomori

Miyanomori (jaapani 宮の森) on suusahüppemägi Jaapanis Sapporos. Mägi ehitati 1972. aasta taliolümpiamängudeks. Olümpiavõitjaks tuli jaapanlane Yukio Kasaya. Mäerekord on 102,5 meetrit. Selle püstitas 13. märtsil 2006 norralane Anders Bardal. 2007. aasta suusatamise MM-i võistluste normaalmäe maailmameister selgus sellel mäel. Suure mäe hüpped toimusid Ōkurayama mäel.
Suurimate järvede loend

Selles loetelus on järjestatud järved pindalaga üle 3500 km². Märkus: Mõne järve pindala võib palju varieeruda. Aafrika – Victoria järv Antarktika – Vostoki järv (jääalune järv) Aasia – soolase veega: Kaspia meri, mageveega: Baikali järv Austraalia – Eyre'i järv Kesk-Ameerika – Nicaragua järv (Ladina-Ameerikas suuruselt teine, suurim Kesk-Ameerikas) Euroopa – Laadoga järv Põhja-Ameerika – Michigan-Huroni järv Lõuna-Ameerika – riimveega: Maracaibo järv, mageveega: Titicaca järv Olenemata sellest, et Kaspia meri on soolase veega ja nime kohaselt meri, on see siiski järv. Baikali järv on vee hulga järgi maailma suurim mageveejärv. Tônlé Sabi pindala varieerub vahemikus 2600 km² kuni 13 000 km². Niiskel ja kuival aastaajal järve suurus muutub. On teateid ka sellest, et järv kuivab kuivaperioodil täielikult. Dongtingi järve pindala on aastaajati 4000 km² ja 12 000 km² vahemikus. Koosneb kolmest osast: Peipsi, Pihkva ja Lämmijärvest. Järv Välismaa järvede loend
Kersti Kuusk

Kersti Kuusk (sündinud 5. veebruaril 1968) on eesti laulja ning muusikapedagoog.
Tônlé Sab

Tônlé Sab ehk Tonle Sap on järv Kambodžas. Tônlé Sab on Kagu-Aasia suurim looduslik järv ja üks maailma tähtsamaid siseveekogusid kalanduse seisukohalt. Üldisemas mõttes ei ole Tônlé Sab lihtsalt järv, vaid keeruline süsteem kesksest järvest, seda toitvatest jõgest, luhtadest ja üleujutatavatest metsadest. Järve pindala muutub aasta lõikes - kuival aastaajal on see 2600 km2, vihmaperioodil aga kuni 13 000 km2. Tônlé Sabi lähedal asus khmeeri impeeriumi pealinn Angkor, mille jaoks vajalik toit tuli suuresti järvelt ja selle ümbruse luhtadelt. Tônlé Sab kui veereservuaar reguleerib piirkonna suurima jõe Mekongi veerežiimi ja üleujutusi. Mussoonvihmade tõttu suureneb Mekongi jõe vooluhulk Phnom Penhi kohal 40 000 kuupmeetrini sekundis. See põhjustab seitse kuud kestva üleujutuse. Mekongi jõe veetaseme tõustes hakkab aga Tônlé Sabi järve Mekongiga ühendav 120 km pikkune Tônlé Sabi jõgi tagurpidi voolama. Jõgi, mis muidu järvest vett välja viib, tõstab tagurpidi voolates järve pindala neli kuni viis korda. Veetaseme erinevus madal- ja kõrgvee vahel on umbes 10 meetrit. Pärast mussoonvihmade lõppemist taastub Tônlé Sabi jõe voolusuund. Selline järve hooajaline veetaseme muutumine mõjutab kogu Mekongi jõe deltat, kus kuival aastaajal (kui Tônlé Sab toidab Mekongi alamjooksu) väheneb soolase vee sissetung Mekongi jõe deltasse. Järvel on püsiv asustus, kus elatakse ujuvates majades ja külades. Ujuvkülade elanike koguarvu hinnatakse 100 000 .. 200 000 inimese vahele. Enamik neist on vietnamlased, kuid on ka khmeeri külasid. Põhiline sissetulekuallikas on kalapüük. Külad moodustavad iseseisva majandus-süsteemi, kus on elatud põlvkondade kaupa ja mille elanike eluviis on täiesti kohandunud eluks järvel. Ujuvates rajatistes või platvormidel on koolid, templid, töökojad, kõrtsid, köögivilja-aiad, loomalaudad jne. Kogu majade- ja külade vaheline liiklus käib veeteed pidi, kas sõude- või mootorpaatidega. Tônlé Sabi jõgi Mekongi jõgi
Mika

Mika (stiliseeritult MIKA) [ˈmiika] (sünninimi Michael Holbrook Penniman; sündinud 18. augustil 1983 Beirutis) on peamiselt Suurbritannias tegutsev muusik, kellel on leping plaadifirmadega Casablanca Records ja Universal Music. Tema tuntuimad lood on "Relax (Take It Easy)", "Grace Kelly" ja "Love Today". Mika sündis Liibanonis Beirutis. Tema isa on ameeriklane ja ema liibanonlanna. Ta on pere viiest lapsest keskmine. Kui ta oli laps, oli tema perekond sunnitud sõja tõttu Liibanonist Pariisi kolima, ning kui Mika oli üheksa-aastane, kolis pere Prantsusmaalt Londonisse. Eksootilise välimuse tõttu hakati noort Mikat koolis narrima, mis omakorda põhjustas 11-aastasele poisile närvivapustuse. Kuna poisil oli kehv tervis, võttis ema ta koolist ära ja palkas lapse tühje päevi sisustama karmi vene ooperilauljast lauluõpetaja, kes ka Mika imelise hääle avastas. Seitsme kuu pärast leiti talle uus kool. Londonis käis ta järgmistes koolides: Lycée Français Charles de Gaulle, Westminster School ja Royal College of Music, millest ta oma esimese albumi salvestamise ajal välja kukkus. Tema esinemised on varieerunud klassikalistest kontsertidest Royal Opera House'is[viide?], British Airwaysile lennumuusika[viide?] ja Orbiti nätsureklaamile meloodia kirjutamiseni. Ta esines BBC raadio 1-s 2006. aasta septembris[viide?] ja The Friday Night Projectis 19. jaanuaril 2007.[viide?] Mika hääleulatus on 3,5 oktaavi[viide?]. Mika esialgne nimi oli Mica, kuid nähes, kui paljud seda c-tähe tõttu valesti hääldasid, muutis ta oma artistinime Mikaks. 2007. aasta jaanuaris tuli ta BBC News's Sound of 2007 küsitluses esikohale.[viide?] "Life in Cartoon Motion" (2007) "The Boy Who Knew Too Much" (2009) "The Origin of Love" (2012) "No Place in Heaven" (2015) "My Name Is Michael Holbrook" (2019) "Relax, Take It Easy" (2006) "Grace Kelly" (2007) "Love Today" (2007) "Big Girl (You Are Beautiful)" (2007) "Happy Ending" (2007) "Lollipop" (2008) "We Are Golden" (2009) "Blame It On The Girls" (2009) "Rain" (2009) "Kick Ass" (2010) "Elle me dit" (2011) Laulja koduleht
Philipp Schall von Bell

Philipp Schall von Bell (surnud detsembris 1560 Moskvas) oli Liivi ordu viimane maamarssal. Philippi päritolu pole suudetud täpselt kindlaks teha, tõenäoliselt pärines ta Vestfaalist. Oluline ordukäsknik (Kuldīga komtuur) oli ka ta vend Werner Schall von Bell. Schall von Bell astus ordusse tõenäoliselt enne 1540. aastat. 1541 sai ta Võnnus ordu majandusülema (Schäfferi) kumpaniks (abiliseks), neli aastat hiljem aga Riia linnusekomtuuriks, mis oli juba küllaltki oluline orduamet. 1551. aastal sai Schall von Bellist aga Aluliina komtuur, millega ta tõusis olulisemate ordukäsknike sekka, kuuludes ordut juhtinud siseringi. Koadjuutorivaenuse ajal (1556–1557) vastutas ta vangistatud Riia peapiiskopi Wilhelm von Hohenzollerni kinnipidamise ja eluolu eest. Wilhelm oli paigutatud Aluliinale alluvasse Koivaliina (Adsel, Gaujiena) linnusesse. 1558. aastal, pärast Liivi sõja algust, sai Schall von Bellist uus maamarssal. Ta paistis selles ametis silma pühendunud katoliiklasena, mis toonases Liivi ordu juhtkonnas oli küllaltki haruldane. Schall von Bell juhtis Härgmäe lahingus umbes 500-mehelist orduväge. Valeinformatsiooni tõttu ründas ta üle 10 000-mehelist Vene väeüksust ning langes koos mitme teise ordukäskniku ja üle 100 saksa aadlikuga venelaste kätte vangi. Tema vangistajad allusid Aleksei Adaševile, kes koos oma lähikonnaga kohtles vangilangenud sakslasi esialgu üsna hästi. Andrei Kurbski andmetel soovitas Adaševi lähikond tsaar Ivan IV-l Philipp Schall von Bellist koguni Liivimaa asevalitseja teha, lootes nõnda Vene võimu Liivimaal oluliselt kergemini kehtestada. Vangistatud ülikud viidigi tsaari juurde Moskvasse, kuid Ivanile nende, eriti Schall von Belli käitumine, ei meeldinud ning ta lasi tema ja ta venna, Werner Schall von Belli samal aastal hukata. Ritterbrüder im livländischen Zweig des Deutschen Ordens. Köln: Böhlau, 1993. Nr 761 (lk 565–566).
Haamer

Haamer on tööriist mida kasutatakse löögijõu edastamiseks, mis tekib kokkupõrkel esemega. Enamus haamreid on käsitööriistad ja neid kasutatakse naelte sisselöömiseks, osade paigutamiseks, metalli muljumiseks ja asjade purustamiseks. Olenevalt funktsioonist on haamrid eri kuju, suuruse ja struktuuriga. Tänapäeval on haamripea enamasti valmistatud kõvaks kuumutatud terasest, käepide on tehtud puidust või plastist. Mõiste ,,haamer’’ kehtib ka mingi mehhanismi osale, mis tekitab lööke, näiteks klaverihaamrid. Maailmas on rohkem kui 40 tüüpi haamreid, millel on palju erinevaid kasutusviise. Esimesed lihtsad haamrid tulid kasutusele umbes 3,3 miljonit aastat tagasi 2012. aastal Sonya Harmandi ja Jason Lewise Stony Brooki ülikoolist tehtud leiuga. Nad avastasid Keenias Turkana järve juures väljakaevamisel suure hulga erikujulisi kive, mis olid seotud pulkade külge ning neid kasutati löökriistadena. Käepidemed pärinesid 30000 eKr kiviajast. Haamri arheoloogiline uuring näitab, et see võib olla vanim tööriist, mille kohta on ka tõendeid varasest eksisteerimisest.
Vasar

Vasar ehk haamer on tööriist materjali või objekti löögiga töötlemiseks. Puusepavasar Geoloogivasar Keevitajavasar Sepavasar Väikevasar Puidust plekksepavasar Alumiiniumist lihahaamer Sepavasar Geoloogivasar Abivasar Kohtuhaamer Kohrutusvasar Kummivasar Kellassepa haamer Müürivasar ehk müürsepavasar Needivasar Kingsepavasar Pneumovasar ehk suruõhuvasar Puurvasar Rammvasar Schmidti vasar
Glasuuripealne maal

Glasuuripealne maal on glasuuripealsete värvide või ka emailidega tehtud maaling glasuuritud ja glasuurpõletatud keraamilistel, tavaliselt portselanist tehtud esemetel. Sageli nimetatakse seda tehnikat ka portselanmaaliks. Glasuuripealne maal on üks kolmest keraamika maalimise tehnikast koos glasuurialuse ja glasuurisisese maaliga. Glasuuripealsete värvide kinnitumiseks põletatakse esemeid pärast maalimist küllaltki madalal temperatuuril (700–850 °C). See võimaldab saavutada laia ja elava värvide paleti, sest teatud värvides sisalduvad metalliühendid ei põle sellisel kuumusel välja. Ühtlasi lubab see tehnika teha nii palju põletusi, kui lõpptulemuse saavutamiseks on vaja. Väga huvitavaid efekte annab ka lüstri kasutamine. Glasuuripealse maali tehnika võeti kasutusele Hiinas Cizhous, 12. sajandi lõpust 13. sajandi esimeste aastateni (Jini dünastia). Maaliti peamiselt rahvalikke angobeeritud kivinõuesemeid, harva ka portselani. Kasutati rauapunast, kollast ja rohelist tooni. Samal ajal hakati seda tehnikat iseseisvalt kasutama ka Pärsias. Erinevalt Hiinast maaliti seal frittkeraamikast luksusesemeid ja värvivalik oli suurem. Portselanmaali hakati tegema hiljem, 14.–15. sajandil Lõuna-Hiinas. Tänapäeval on palju tootjaid, kes teevad glasuuripealse maali jaoks vedelaid värve. Professionaalsed portselanimaalijad segavad ise värve vedelaks pastaks, kasutades tärpentini, suhkruvett või selleks toodetud vedelikke. Isesegatud värvid on palju nüansirikkamad kui poest ostetud (näiteks Botz), kuid värvide kasutamine ja segamine vajavad hea tulemuse saamiseks kogemust. Glasuurialune maal Email Kakiemon Cizhou keraamika Nigel Wood (1999). Chinese Glazes: Their Origins, Chemistry, and Recreation. A & C Black Ltd. Lk 229.
Glasuurialune maal

Glasuurialune maal on glasuurialuste värvidega glasuurimata keraamilistele toodetele tehtud maaling. Pärast glasuurialuse maali teostamist ese glasuuritakse läbipaistva glasuuriga ja tehakse glasuurpõletus. Kuna see põletus toimub kõrgel temperatuuril (olenevalt savimassist kuni 1300 °C), põlevad paljud värvivad metalliühendid või neist valmistatud pigmendid välja. See selgitab, miks selline maal, eriti kõrgkuumuskeraamikas, on vähevärviline. Glasuur Glasuuripealne maal
Badakhshāni provints

Badakhshāni provints on 1. järgu haldusüksus (provints) Afganistani kirdeosas. See piirneb Tadžikistani, Hiina ja Pakistaniga. See on üks 34 Afganistani provintsist. Badakhshāni provints asub Afganistani äärmises kirdeosas Hindukuši mägede ja Amudarja jõe vahel. See piirneb põhjas Tadžikistaniga, idas 76 km pikkuselt Hiina Xinjiangi Uiguuri autonoomne piirkonnaga ja kagus Pakistaniga. Lõuna poole jääb Afganistani Nūrestāni provints ja lääne poole Takhāri provints. Provintsi pindala on 44 059 km2. Badakhshāni provints on osa Badahšanist, mille teise osa moodustab Tadžikistanis asuv Mägi-Badahšan. Badakhshāni provintsi rahvaarv on muutunud järgmiselt: 1957: 430 424 1979: 497 000 2004: 1 048 600 Peamised rahvad provintsis on tadžikid, usbekid, kirgiisid, pamiirlased ja puštud. Badahšanlased moodustavad tadžikkide eraldi etnilise rühma ja usulise kogukonna. Nende murded on suguluses kunagise sogdi keelega. Usutunnistuselt on nad ismailiidid. Suurem osa Badakhshāni provintsi elanikke on sunniidid ning palju on ka imamiitlikke šiiite (ismailiidid ja nizariidid). Badahšan oli kunagi osa Baktriast. Alates 1657. aastast oli Badahšan iseseisev Usbeki vürstiriik. 1822–1859 pidi ta maksma andamit Kondūzile. Alates 1859. aastast on ta lühikeste katkestustega olnud Afganistani (hiljem osalt Venemaa, Nõukogude Liidu ja Tadžikistani) osa. 1873. aastal määrati Inglise-Vene lepinguga kunstlikult kindlaks provintsi piirid ning tunnustati sõnaselgelt selle kuulumist Kabuli emiirile. Puhvertsoonina Venemaa ja Briti valduste vahel loodi provintsi koosseisus Vākhāni koridor. Aastal 1895 jagati provints Afganistani ja Venemaa vahel ning piiriks määrati Pandži jõgi. Venemaale kuulunud osa on praegu Tadžikistani Mägi-Badahšani autonoomne vilajett. Badahšan Mägi-Badahšan (Tadžikistanis)
Kuivmaalitehnika

Kuivmaalitehnika ehk sgrafiito on seinamaali tehnika, mille puhul kantakse seinale mitu eri värvi krohvikihti ning seejärel kraabitakse soovitud kujutis kuni vastavat värvi kihini. Suurejoonelisemaid kuivmaalitehnika näiteid Eestis on Tartus algselt endises ETKVL-i restoranis Tarvas, nüüd Eesti Rahva Muuseumis asuv Elmar Kitse 1965. aastal valminud pannoo. Enriko Talvistu. "Saeme tükkideks ja tellime uue?" Postimees, 20. märts 2013. Tartu vanas kaubamajas algasid Kitse pannoo päästetööd Postimees, 17. oktoober 2013.
Lõuna-Korea vapp

Lõuna-Korea vapp on Korea Vabariigi vapp. Kasutusel on suur ja väike vapp. Suurt vappi kasutatakse ainult tähtsatel riiklikel dokumentidel. Sellel on ainult ajalooline ja sümboolne tähendus. Pitsat, millega pitser tehakse, on 18-karaadisest kullast ja kaalub 2,15 kilogrammi. Selle pindala on 10,1 cm ja kõrgus 10 cm. Pitsati käepide on fööniksipaarikujuline, fööniksipaaril on lootose vars nokkade vahel. Väike vapp on tuntud läänemaailmas. Sellel on kujutatud süüria hibiski (Hibiscus syriacus), mis on Korea rahvuslill.
Carola

Carola on naisenimi. Seda nime on kandnud või kannavad: Carola on Carola Häggkvisti lavanimi; Carola (1833-1907) oli Saksi kuninganna;
Vello Puujalg

Vello Puujalg (6. märts 1962 Kuressaare – 7. aprill 1995 Rakvere) oli eesti harrastuskunstnik. Vello Puujalg õppis kunsti kujutava kunsti kaugõppe kursusel Tartu kunstimuuseumi juures, Lembit Saartsi, Silvia Jõgeveri ja Indrek Hirve juures. Rakveres sai temast rühmituse R-Kunst üks loojaid ja organiseerijaid organiseerijaid. R-Kunsti käivitamisega julgustas ta kõiki teisigi kohalikke kunstnikke enam loomingule pühenduma. Koos Anne Kokkoviga korraldasid nad Kaurikoolis kunstiklassi tööd, mille kaugemaks eesmärgiks oli Rakvere laste kunstikooli loomine. Osales kõikidel rühmituse R-Kunsti näitustel – 1994 jõulunäitus, 1995 naistepäevanäitus ja kevadnäitus Rakvere teatris. Vello Puujalg suri 1995. aastal ning on maetud Kudjape kalmistule. Tema meelisteemaks oli linnakeskkond. Ta töötas eri materjalide ja tehnikatega, elu lõpuperioodil oli valdav õlimaal. Tema töid on eksponeeritud Lätis, Venemaal ja Saksamaal. Isikunäitused olid Kuressaares 1984. ja 1986. ning Rakveres 1995. aastal. Kahel aastal – 1985 ja 1989 – sai ta oma tööde eest Kuressaare linna preemia. Osales Saaremaa Loominguliste Noorte Organisatsiooni ja Saaremaa Kunstiklubi (alates 1981) töös. Et toetada Rakvere noori kunstnikke ja põlistada Vello Puujala nimi, loodi Vello Puujala nimeline stipendiumifond. "600 aastat" (õli, 1984) "Väikelinn saarel" I, II (õli, 1985) "Elvas Verevis ujula hoone" (õli, 1990) "Õiteilus Rakvere" (õli, 1994) 1984 – Kuressaare linna kunstipreemia laureaat 1985 – Kuressaare linna preemia "600 aastat". Saaremaa Muuseum. "Väikelinn saarel". Saaremaa Muuseum. "Elvas Verevis ujula hoone". Eesti Rahva Muuseum. "Õiteilus Rakvere". SA Virumaa Muuseumid. Mälestuste radadel: Vello Puujalg (SH: E, 05. 03.07). Rakvere Galerii ajalugu Vello Puujalg
Linnamõis

Linnamõis (saksa keeles Stadtgut) oli linnale kuuluv mõis. Linnamõisaid kas majandati otse linnavõimu (rae) poolt või anti rendile ja saadi renditulu. Nad olid linnadele oluliseks tuluallikaks. Eesti aladel tekkisid linnamõisad põhiliselt 16. sajandi teisel poolel pärast Liivi sõda. Linnamõisad kas saadi kingitusena riigilt või linnade jõukamaks saamisel osteti. Linnad omandasid (ostsid) mõisaid kuni 18. sajandi teise pooleni. Linnamõisaid oli kahte liiki. Otse linnavalitsusele allunud mõisaid nimetati patrimoniaalmõisateks. Sellised mõisad ei pidanud tingimata asuma linna läheduses. Patrimoniaalmõisa staatus oli Tartu linnamõisatel. Haabersti oli Tallinna patrimoniaalmõis. Ülejäänud linnamõisad oli õiguste poolest rüütlimõisad. Neil võisid olla majanduslikult iseseisvad allüksused, nõndanimetatud kõrvalmõisad (Beigut) ja karjamõisad (Hoflage) kui kaugemad eraldiasuvad majapidamised. 1919. aasta maareform linnamõisaid ei puudutanud. 1926. aastal anti rentnikele ja teistele väikemaapidajatele õigus nõuda oma käes olevate maade sundvõõrandamist. Mõned linnamõisad eksisteerisid mõisamajapidamistena kuni 1940. aastani. Lõmala mõis (alates 1653) Tingiste mõis (XIX sajand) Päite mõis (1645). Anti Narva Jaani kiriku käsutusse. Arumäe mõis ehk Samokrassi mõis (1655) Pähklimäe mõis (1655) Kudruküla mõis (1655) Kastna mõis (1565) Reiu mõis (1263) Sauga mõis (1561) Viluvere mõis (1628) Rääma mõis (1876) Haabersti mõis (XVI-XVII sajand) Väo mõis (1402). Tallinna hospidalimõis. Rae mõis (XVI sajand), Jaani seegi mõis. Mõigu mõis. Alates 1692 Tallinna toomkiriku hospidalimõis. Kautjala mõis (XVIII sajand) Koitjärve mõis (1733) Nehatu mõis (1733) Kurna mõis Lehmja mõis Sootaga mõis (1626) Saduküla mõis (1634) Jaama mõis (1601–1639 ja alates 1733) Ropka mõis (läänistati 1609, oli 1614–1632) Haage mõis (1617). Tartu Jaani kiriku mõis. Visusti mõis (1585) Väägvere mõis Kapsta mõis Laatsi mõis Oosoli mõis Vidriku mõis Viiratsi mõis (1789) Lemsalu mõis Üksküla mõis Salaspilsi mõis Ādaži mõis Viļķene mõis Gerķise mõis Lāde mõis Rēza mõis Jānūparksi mõis Eesti mõisate loend Karjamõis Kirikumõis Kloostrimõis Mõis Poolmõis Riigimõis Rüütlimõis Suvemõis