laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Białystok

Białystok (valgevene Беласток, leedu Balstogė, jidiši ביאַליסטאָק) on Poola kirdeosa suurim linn. Ta on Podlaasia vojevoodkonna keskus. Valgevene piiri lähedal asuv Białystok on Poola suurimaid õigeusu keskusi. Białystok on ka tähtis turismikeskus, sest seda läbib suur osa Poolast Leetu ja Valgevenesse suunduvast liiklusest. Białystoki turismi arengut soodustab ka UNESCO maailmapärandi nimekirja kantud Białowieża rahvuspargi ja teiste turismiobjektide lähedus. Białystoki teadaolev ajalugu asulana algab aastal 1437, kui Raczków'ite perekonna liige Jakub Tabutowicz, kes kasutas luigega Łabędź'i vappi, sai Leedu suurvürsti Žygimantas I Kęstutaitis'e pojalt Mykolas Žygimantaitis'elt metsase ala Biała jõe kaldal. Białystok oli osa Podlaasia vojevoodkonnast, peale 1569. aastat kuulus see Poola Kuningriigi krooni valduste alla. Białystok sai linnaõigused aastal 1692. Kolmanda Poola jagamise tagajärjel läks Białystok 1795. aastal Preisi kuningriigi koosseisu. Vastavalt Tilsiti rahule läks linn aga 1807. aastal Venemaa Keisririigi võimu alla. 1897. aasta rahvaloenduse andmetel moodustasid juudid 63% linna elanikest. 1921. aastal oli juute Białystoki elanikest 51,6% ja 1931. aastal 42,8%. Jagiellonia Białystok on 1920. aastal asutatud Poola jalgpalliklubi. Branicki loss Ludwik Zamenhofi keskus https://bdl.stat.gov.pl/api/v1/data/localities/by-unit/062013761011-0922410?var-id=1639616&format=jsonapi, vaadatud 6.10.2022. "Archived 26 October 2010 at the Wayback Machine". Originaali arhiivikoopia seisuga 26. oktoober 2010. Białystok. History Virtual shtetl Jewish Political Parties and their Influence on the Jewish Community in Białystok[alaline kõdulink] Virtual shtetl Linnavalitsus VisitBiałystok.com Fotosid Białystokist
Heino Sild

Heino Sild (10. aprill 1944 – 9. mai 2009) oli eesti kergejõustiklane, kuulitõukaja. Heino Silla nimel oli Eesti rekord kuulitõukes (20.53), mille ta püstitas 1979. aastal Budapestis ja mille ületas 21. juulil 2019 Kristo Galeta. Siiani kehtiva Eesti siserekordi (19.87) püstitas Sild 1979. aastal Vorošilovgradis. Tema poeg on endine odaviskaja Donald-Aik Sild. "EESTI REKORDID Eesti kergejõustikuliidu kodulehel" (eesti keel). Vaadatud 12. mai. 2009. Originaali arhiivikoopia seisuga 8.11.2008.{{netiviide}}: CS1 hooldus: tundmatu keel (link) Biograafia ESBL-is Andrus Nilk: "Rekordimees Heino Sild – loojahingega töörügaja", epl.ee, 11. mai 2009
Euribor

Euribor ehk EURIBOR (inglise Euro Interbank Offered Rate, euro üleeuroopaline pankadevaheline intressimäär) on intressimäär, millega kõrge reitinguga pank on nõus laenama raha eurodes teisele kõrge reitinguga pangale ning mida arvutatakse iga päev pankadevaheliste hoiuste puhul tähtajaga kuni 12 kuud. Euribori intressimäärad avaldati esimest korda 30. detsembril 1998 ning need hakkasid kehtima 4. jaanuaril 1999. Euribori intressimäärad astusid euroala rahvusvaluutade pankadevaheliste intressimäärade asemele, kuna 1999. aasta algul võeti kasutusele Euroopa Liidu ühisraha euro. Eesti Pank lõpetas Eesti krooni pankadevaheliste intressimäärade Talibori ja Talibidi arvutamise, kui Eesti euro 2011. aastal kasutusele võttis. Viimati arvutati Talibori ja Talibidi intressimääru 29. detsembril 2010. Eestis välja antud ujuva intressiga eluasemelaenude ja muude hüpoteeklaenude intressimäär on tüüpiliselt seotud kuue kuu euribori intressimääraga. Euribori intressi määravad omavahelised vabal turul tehtud kokkulepped kommertspankade vahel, mis on euroala rahaturgude suurima käibega, millel on kõrged krediidireitingud, kõrged eetilised standardid ja laitmatu maine. Praegu arvutatakse euribori intresse 57 panga andmete põhjal. Austriast kuuluvad nende pankade hulka Erste Bank der Österreichischen Sparkassen, Raiffeisen Zentralbank Österreich AG, Belgiast Dexia Bank ja KBC, Hispaaniast Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, Banco Santander Central Hispano, Confederacion Española de Cajas de Ahorros ja La Caixa Barcelona, Hollandist ING Bank, Rabobank ja RBS N.V., Iirimaalt AIB Group ja Bank of Ireland, Itaaliast Intesa Sanpaolo, Monte dei Paschi di Siena ja Unicredit, Kreekast Ethnikí Trápeza tis Elládos, Luksemburgist Banque et Caisse d'Épargne de l'État, Portugalist Caixa Geral De Depósitos, Prantsusmaalt BNP Paribas, Crédit Agricole s.a., Crédit Industriel et Commercial CIC, HSBC France, Natixis ja Société Générale, Saksamaalt Landesbank Berlin, Bayerische Landesbank Girozentrale, Commerzbank, Deutsche Bank, DZ Bank Deutsche Genossenschaftsbank, Landesbank Baden-Württemberg Girozentrale, Landesbank Hessen - Thüringen Girozentrale, Norddeutsche Landesbank Girozentrale ja WestLB AG ja Soomest Nordea. Väljastpoolt euroala osalevad Briti Barclays Capital, Taani Danske Bank ja Rootsi Svenska Handelsbanken, rahvusvahelistest pankadest Jaapani Bank of Tokyo - Mitsubishi, USA päritolu Citibank ja J.P. Morgan Chase & Co. ning Šveitsi päritolu UBS-i kontserni kuuluv UBS (Luxembourg) S.A.. Euroopa Keskpank EONIA Pibor Fibor Helibor What is Euribor?. Euribor-rates.eu. (Kasutatud 13. aprillil 2011.) Panel banks. Euribor-rates.eu. (Kasutatud 13. aprillil 2011.) Euribori intresside koduleht Euribor veebilehel Laenuvaatlus.ee Euribori kurss Kehtiv 3, 6 ja 12 kuu Euribori väärtus (aastase graafikuga) Euribor statistika (2008.-2019. aasta intressimäärad)
Suwałki

Suwałki (leedu Suvalkai, saksa Suwalken, 1941–1944 Sudauen) on maakonnaõigustega linn Poola kirdeosas Podlaasia vojevoodkonnas, Suwałki maakonna keskus. Linn asub Via Baltical ning seda läbib kogu Baltimaadest Kesk-Euroopasse suunduv maantee- ja raudteetransport. Asutatud 1690, linn aastast 1720. 19. sajandil oli linna kiire arengu aeg: seda läbis Varssavi–Peterburi maantee. Oli pikka aega vojevoodkonna- ja kubermangukeskus ning oluline garnisonilinn. Suwalki koridor https://bdl.stat.gov.pl/api/v1/data/localities/by-unit/062013963011-0977456?var-id=1639616&format=jsonapi, vaadatud 6.10.2022. Suwałki – a Serene Place. Oficjalny portal Miasta Suwałki
Aẖino'am Nini

Aẖino'am Nini ehk Noa (kasutatud ka nimekuju Achinoam Nini; heebrea אחינועם ניני [ahhin'oam n'ini]; sündinud 23. juunil 1969 Tel Avivis) on Iisraeli laulja ja laulukirjutaja. Ta esindas 2009. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel koos araablasest lauljatari Mīrā ‘Awaḑiga Iisraeli lauluga "There Must Be Another Way". Finaalkontserdil sai laul 53 punktiga 16. koha. Ta on olnud 2010. aastate üks edukamaid Iisraeli lauljaid Euroopa lavadel. Achinoam Nini and Gil Dor Live (juuli 1991) Achinoam Nini and Gil Dor (september 1993) Noa (märts 1994) Calling (mai 1996) Achinoam Nini (aprill 1997) Achinoam Nini & the Israel Philharmonic Orchestra (aprill 1998) Blue Touches Blue (märts 2000) First Collection (märts 2001) Now (september 2002) Noa Gold (oktoober 2003) Noa Live - DVD/Double CD with Solis Quartet (oktoober 2005) Genes & Jeans (aprill 2008) Ta on abielus lastearst Asher Barakiga, paaril on kaks tütart. Iisrael Eurovisiooni lauluvõistlusel 2009. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus Koduleht Iisraeli eurolaulu esitab juudi-araabia duo – Delfi, 3. märts 2009.
Elav polümerisatsioon

Elav polümerisatsioon on üks liitumispolümerisatsiooni alaliike, milles polümeeri kasvava ahela lõpetamise reaktsioone ei esine. Nende reaktsioonide puudumine võib olla põhjustatud mitmest asjaolust: ahela lõpetamise ja ülekande reaktsioonid puuduvad ja ahela initsieerimise kiirus on oluliselt suurem ahela kasvu kiirusest. Selle tulemusena kasvavad polümeeri ahelad suhteliselt konstantse kiirusega, kui võrrelda tavalise ahelpolümerisatsiooniga, ja ahelate pikkused jäävad sarnaseks (molekulmassi dispersioon on väike). Elav polümerisatsioon võimaldab saada etteantud molekulmassiga ja soovitud lõpprühmadega polümeere ning saada plokk-kopolümeere, kui pärast reaktsiooni lõppu esimese monomeeriga lisatakse reaktsiooni teine (sobiv) monomeer. Initsieerimisviisi põhjal eristatakse katioonse, anioonse, radikaalse, Ziegleri-Natta jm elava polümerisatsiooni tehnikaid. Elav polümeer eksisteerib aktiivse reaktsioonivõimelise ühendina; see tähendab polümeeri, millel on reaktsioonitsentrid, mis on võimelised liitma monomeeri. Polümerisatsioon Ahelpolümerisatsioon
Theodor Raudsepp

Theodor Raudsepp (15. oktoober 1892 – 3. oktoober 1942 Ussollag, Solikamsk, Venemaa) oli Eesti sõjaväelane (major, 1940). 22. veebruar 1924 – teenis 7. Jalaväerügemendis, ülendatud leitnandiks 24. veebruar 1930 – teenis Harju Kaitseväeringkonnas, ülendatud kapteniks 1. juuli 1930 – üle viidud Tallinna garnisoni 1. august 1934 – üle viidud Sakala Üksikusse Jalaväepataljoni 16. veebruar 1940 – teenis Sakala Partisanide Pataljonis, ülendatud majoriks Arreteeriti NKVD poolt 25. juunil 1941. Suri vangilaagris Venemaal. Ohvitseride andmekogu
Aleksander Aaremäe

Aleksander Aaremäe (kuni 17. veebruarini 1939 Aleksander Arenberg, 24. august 1904 – 6. märts 1966 Stockholm) oli Eesti sõjaväelane (kapten). 25. august 1926 – ülendatud nooremleitnandiks 1. juuli 1930 – üle viidud Vahipataljoni 17. veebruar 1939 – ülendatud kapteniks
Osvald Saadre

Osvald Villem Saadre (kuni 1935 Oswald Wilhelm Stamm, 8. veebruar 1904 Tartu – 18. august 1975 Tallinn) oli eesti arheoloog. Osvald Wilhelm Saadre oli käsitöölise Villem Stammi poeg ja geoloog Tõnis Saadre isa. 1923 lõpetas Saadre Tartu Kommertskooli, 1923–1939 õppis TÜ filosoofiateaduskonnas ning 1946–1952 TRÜ ajaloo-keeleteaduskonna ajaloo-osakonnas. 1941–46 oli ta 7.Eesti Laskurdiviisi 354. Laskurpolgu staabiülem (major) , 1946–51 Ajaloomuuseumi direktor, 1951–54 Eesti NSV TA Ajaloo Instituudi nooremteadur, 1954–75 teadussekretär. Osvald Saadre peamine uurimisvaldkond oli Eesti esiajalugu.Ta osales arheoloogilistel kaevamistel Valkla (1937) ja Aseri (1951) kivikalmetel, Verepkovo (1937), Olgin Kresti (1937–38) ja Jõuga (1938) kääbaskalmistutel, Iru (1937), Lõhavere (1939), Padise (1963–64) ja Otepää (1950–74) linnustel, Tallinnas Toompeal ja Raekoja platsil (1952–53). Saadre juhatas koos Susanna Tarakanovaga aastatel 1952–1953 arheoloogilisi kaevamisi Tallinnas, kus püüti tõestada linna muinasaegset päritolu ja väita, et selleaegne keraamika viitab tihedatele sidemetele Vana-Vene riigiga. Hiljem on need väited aga ümber lükatud, Saadre ja Tarakanova avastatud keraamika on dateeritud hoopis hiliskeskaega (15.–16. sajand). Lisaks sellele kaevas Saadre ulatuslikult ka Otepää linnust, kus ta uuris esialgu muinaslinnust, kuid hiljem pööras suurt tähelepanu ka keskaegsele piiskopilinnusele.[viide?] Ein neuer kaiserzeitlicher Grabtypus aus Nordestland. // Õpetatud Eesti Seltsi aastaraamat (1937) Lõhavere linnamägi (kaasautor H. Moora). // Muistse Eesti linnused: 1936.–1938. a. uurimiste tulemused. Tartu, 1939 Arheoloogilised väliuurimised Eesti NSV-s 1953. aastal. // Eesti TA Toim 3 (1954) 3 Arheoloogilised väliuurimised Eesti NSV-s 1954. aastal. // Eesti TA Toim 4 (1954) 1 Tallinnas 1952.–1953. aastal teostatud arheoloogiliste kaevamiste tulemusi (kaasautor S. Tarakanova). // Muistsed asulad ja linnused. Arheol kogumik I. Tallinn, 1955 Arheoloogilised välitööd Eesti NSV-s 1956. ja 1957. aastal. // Eesti TA Toim. Ühiskonnat 7 (1958) 2 Padise Vanalinna mägi. // Studia archaeologica in memoriam Harri Moora. Tallinn, 1970 "Eesti teaduse biograafiline leksikon", 3. köide Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918–1944. I–III. Trt, 1994, II kd, lk 265 Tallinna Linnamuuseumi kodu-uurimisringi biograafiline teatmik. Tallinn, 2000, lk 195–196 Eesti teaduse biograafiline leksikon. 3. köide: N–Sap TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013 Haruldasi muinasleide Eestis. Kaja, 17. september 1935, nr 219, lk 3 Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.
Aleksander Arro

Aleksander Arro (22. aprill 1898 Juuru vald (Juuru kihelkond), Harjumaa – 11. juuli 1935 Jägala) oli Eesti sõjaväelane (kapten). Lõpetas 1917. aastal Tallinna Poeglaste Kaubanduskooli ning mobiliseeriti juunis sõjaväkke. Mõni kuu hiljem alustas õpinguid 2. Oranienburgi lipnikekoolis. Pärast kooli laialisaatmist enamlaste poolt 1917. aasta detsembris tuli tagasi Eestisse. 26. veebruaril 1918 ilmus ta Eesti sõjavägede intendantuuri valitsusse, kus määrati raha-arveosakonna kirjutajaks. 1918. aasta kevadel saadeti intendantuur Saksa okupatsioonivõimude poolt laiali. 18. jaanuaril 1919 asus teenistusse Tallinna kooliõpilaste pataljonis, kus täitis ametikohti instruktorist rooduülemani. Vabadussõja järel lõpetas eksternina Sõjakooli ning ülendati lipnikuks. Komandeeriti seejärel Harju maakonna Rahvaväe ja Kaitseliidu ülema valitsusse, kus määrati spordiinstruktoriks. Õppis samal ajal Tallinna kolledžis, mille lõpetas 1923. aastal. Astus seejärel Tartu Ülikooli õigusteadust õppima, kuid õpingud katkesid 1928. aastal. 15. märtsil 1924 viidi üle lennuväerügementi, kus asus õppima õppejaoskonnas lendurvaatlejate kursusel. Ka lennuväerügemendis määrati ta spordiinstruktoriks. Aleksander Arro oli üks Tallinna garnisoni paremaid tennisiste ning kuulus Kalevi tenniseklubi juhatusse. Pärast lendurvaatlejate kursuse lõpetamist nimetati ta merelennu eskadrilli lendurvaatleja kohale. 1926.–1927. aastal õppis Sõjaväe Ühendatud Õppeasutustes alalisväe ohvitseride kursusel. 1. aprillist 1927 määrati eskadrilli nr. 5 lendurvaatlejaks. Alates 1928. aasta suvest töötas Lennukoolis fotoinstruktorina, 1. juulist 1930 lisandus sellele Lennukooli adjutandi kohuste täitmine. 1. augustil 1931 lõpetas ta eksternina lendurite kursuse ning kinnitati ka tema lenduri kutse. Samast päevast hakkas ta juhatama Lennukooli maapealse väljaõppe jaoskonda. Nädal hiljem vabastati ta adjutandi kohustest, 2. mail 1932 määrati lendur-instruktorite kursusele. Aleksander Arro hukkus Valkla õppeväljal toimunud lennuõnnetuses, kui ta koos lendur Ernst Muruga sooritas laskeharjutust pardakuulipildujast. Lennuk läks umbes 200 m kõrgusel pöörisesse ning kukkus nina ees puruks, mõlemad lendurid hukkusid. Lipnik 22.04.1920 Nooremleitnant 24.02.1924 Leitnant 25.11.1925 Kapten 24.02.1931 Vabadussõja mälestusmedal, 1922 Läti sõjaväelenduri rinnamärk Poola sõjaväelenduri rinnamärk, 1932 Kotkaristi IV klassi teenetemärk, 1935 "Kaks lennuohwitseri hukkusid". Kaja, 12. juuli 1935, nr 162. Lk 1 Toivo Kitvel, Toomas Türk, Arvo Vercamer. "Põhjakotkad" Külim, Tallinn 2011 Ohvitseride andmebaas
Udo Uibo

Udo Uibo (sündinud 5. mail 1956 Viljandis) on eesti kirjanduskriitik, tõlkija ja leksikograaf. Ta lõpetas 1979. aastal Tartu Riikliku Ülikooli eesti filoloogia erialal. Aastatel 1997–2005 oli ta ajakirja Looming peatoimetaja. 1986 Ajakirjanike liit 1987 Wellesto liige 1989 Eesti Kirjanike Liit 1995 – Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapitali aastapreemia (ilukirjanduslik tõlge võõrkeelest eesti keelde: Arthur Koestleri, Jerzy Kosiński ja George Orwelli teoste tõlked eesti keelde) 2001 – Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapitali aastapreemia (ilukirjanduslik tõlge võõrkeelest eesti keelde: Anthony Burgessi "Kellavärgiga apelsin") 2001 – Valgetähe V klassi teenetemärk 2014 – Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapitali aastapreemia ("Sõnalood") Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). Lehte Tavel. "Uibo, Udo". // Eesti kirjarahva leksikon. Tallinn 1995. Lk 625 Udo Uibo Eesti biograafilises andmebaasis ISIK
Tazi jõgi

Tazi jõgi on jõgi Venemaa põhjaosas Jamali Neenetsi autonoomses ringkonnas. Suubub Kara mere Tazi lahte. Jõe pikkus on 1401 km, valgala pindala umbes 150 000 km². Peamised parempoolsed lisajõed on Bolšaja Širta ja Hudossei, vasakpoolsed Tolka ja Tšasselka. Jõe kaldal asub Krasnoselkupi asula, suudme lähedal Tazovski alevik.
Adolf Perenson

Adolf Perenson (ka Berenson; Перенсон (Берендсон), Адольф Густавович; 19/31. oktoober 1885 Kolga, Kuusalu kihelkond, Harjumaa – 10. mai 1919 Krasnojarsk) oli eesti päritolu sotsiaaldemokraatliku liikumise tegelane, 1905. aasta Kroonlinna ülestõusust osvõtja, poliitvang ja nõukogude võimu esindaja Siberis Jenissei maakonnas ja Krasnojarski oblasti Täitevkomitees, hukatud Vene kodusõjas valgekaartlaste poolt. Õppis Peterburi ülikoolis meditsiiniteaduskonnas ja sai sõjaväearsti elukutse, liitus VSDT(b)P-ga ja osales 1905. aasta ülestõusus Kroonlinnas, mille eest 1908. aastal mõisteti süüdi ja saadeti 5 aastaks sunnitööle. Karistust kandis Schlüsselburgi kindluses, Zerentukis, Kutomaris. Asumisele saadeti 1912. aasta augustis Jenissei kubermangu. Tegeles eraarsti praksisega Irkutski lähedal Aleksandri keskvangla (Александровскй централ) ja Nertšinski piirkonna vanglates ning oli apteegijuhataja Jenisseiskis koos abikaasa (Елизавета Христиановна Румба-Перенсон). Pärast 1917. aasta veebruarirevolutsiooni valiti Krasnojarski Täitevkomitee liikmeks ja hiljem Jenissei maakonna Tööliste ja Soldatite Nõukogu Täitevkomitee esimeheks. 1918. aastal valiti Jenissei kubermangu Tööliste ja Soldatite Nõukogu Täitevkomitee esimehe asetäitjaks ning Siberi Kesktäitevkomitee liikmeks, Vene kodusõja ajal vahistati augustis 1918, admiral Aleksandr Koltšaki vägede poolt ja hukati koos teiste Krasnojarski Täitevkomitee liikmetega 1919. aastal Krasnojarski vanglas. "Персонажи Нерчинской каторги". Originaali arhiivikoopia seisuga 4. märts 2016. Vaadatud 13. mail 2009. Юрий. Сборник статей, материалов и документов: Был ли Сталин агентом охранки?.[alaline kõdulink] Сибирский календарь на Academ.info
Lunn

Lunn ehk põhjalunn (Fratercula arctica) on merelind lunni perekonnast alklaste sugukonnast. Lunn on levinud Atlandi ookeani kesk- ja põhjaosas, sealhulgas Fääri saartel, Islandil, Teravmägedel, Koola poolsaarel, Novaja Zemlja läänerannikul ja Põhja-Ameerika kirdeosas. Alates 19. sajandi keskelt on lunni levila tugevasti vähenenud otsese inimtegevuse tõttu. Lunn on üks väiksemaid alklasi: üldpikkus 26–29 cm, kaal 440–590 g. Teda on teistest alklastest lihtne eristada noka järgi, mis on eredat värvi, kõrge ja kitsas, küljelt vaadates kolmnurkse kujuga. Nokal on mitu ristivagu. Sulestik on pealt must, alt valge, peaküljed ja kurgualune hallid. Jalad on oranžid. Lunn on vaikne lind. Ainult harva teeb ta kähisevat häält. Lunn asustab pesitsusajal kaljust mererannikut, kus pesitseb kolooniatena. Eriti meeldivad talle pehme turbapinnasega saared, kus on lihtne pesaurge kraapida. Ainult harva pesitsevad nad sügavates kaljupragudes. Linnulaatadel hõivavad lunnid harilikult kõige ülemise vööndi, sest seal on pinnas pehmem. Pesauru kraabib lunn jalgade ja võib-olla noka abil. See on tavaliselt kaarjas, harvem sirge, 1–2 m, heades tingimustes 3 m sügavune. Vanad, korduvalt kasutatud urud muutuvad mitme kambriga labürintideks. Pesavooderdis on kasin, koosneb rohukulust ja sulgedest ning vahel vetikatest. Lunn toitub peamiselt kaladest (heeringas, moiva, tobias,) kuid ka koorikloomadest, zooplanktonist, limustest, vähilaadsetest ja hulkharjasussidest. http://www.iucnredlist.org/details/22694927/0
Ernst Walther

Ernst Alexander Sigismund Walther (21. jaanuar 1896 Lüganuse kirikumõis, Püssi vald, Virumaa – 21. juuli 1935 Tallinn) oli Eesti arst. Õppis 1915–1918 Tartu ülikoolis, 1920–1921 Halle Ülikoolis ja 1921–1922 (dr. med.: Papillombindungen in der weiblichen Harnröhre unter der Behandlung mit Harnröhrstäbchen) Jena Ülikoolis arstiteadust, lõpetas 1923 Tartu Ülikooli cum laude. Neobaltia vilistlane. Osales Vabadussõjas Balti rügemendi koosseisus, 1922–1923 Tallinna Erakliiniku assistent, 1924–1935 arst Tapal. Jäneda põllutöökeskkooli arst ja õpetaja. Suri veremürgistusse. Arst langes oma ameti ohvriks. Kaja, 22. juuli 1935, nr. 170, lk. 1. Dr. Ernst Walther surnud. Waba Maa, 22. juuli 1935, nr 170, lk 5 [1] Ligemise päästis, ise suri. Uudisleht, 23. juuli 1935, nr 112, lk 5 [2]
Communio Viatorum

Communio Viatorum on Praha Karli ülikooli protestantliku usuteaduskonna väljaantav teoloogiline teadusajakiri. Nõukogude ajal avaldati seal mitu Uku Masingu artiklit. Ajakirja koduleht
Agnes Saag

Agnes Saag (sündinud Agnes Masing; 16. mai 1911 Eino talu, Raikküla vald – 12. august 1981 Raikküla vald) oli Uku Masingu õde. 1942. aastal abiellus ta teoloog Evald Saagiga. Tema mälestuseks on Uku Masing kirjutanud "Itkud õele". Kirikuleht, 24. märts 2006 Uku Masing 2001. Luule II. Tartu: Ilmamaa, lk. 361–385. Mihkel Kukk. Muusikakuu Toomkirikus. Hõbehäälne Emmi, Eesti Kirik, 10. mai 2007
Hallkibu

Hallkibu ehk kibutilder (Xenus cinereus) on kurvitslaste sugukonda kuuluva hallkibu perekonna ainus liik. "Loomade elu" nimetab seda lindu kibutildriks ja paigutab ta tildri perekonda koos teiste tildritega, andes talle teaduslikuks nimetuseks Tringa cinerea. Leitud fossiilide põhjal on tõenäoline, et hallkibu eraldus liigina oma sugulastest oligotseeni ja miotseeni piiril 22–23 miljonit aastat tagasi. Arvatavasti juhtus see Euraasias, sest just sealt on leitud kõige ürgsemaid hallkibuvorme. Hallkibu on levinud Euraasia parasvöötmes Soomest läbi Põhja-Siberi kuni Kolõmani. Ta talvitub rannikul Ida-Aafrikas, Madagaskaril, Lõuna-Aasias ja Austraalias. Ta laiendab levilat lääne suunas: Soome ilmus ta alles hiljuti ning tema eksilennud Lääne-Euroopasse kuni Prantsusmaa ja Inglismaani üha sagenevad. Eestis on hallkibu eksikülaline. Rännakul võib teda kohata Mariaanidel, kuid Palau jääb rändeteedest kõrvale ja seal teda ei kohata. Viimastel aastatel on hallkibu hakanud jõudma Alaskale, Aleuutidele ja Pribõlovi saartele. Iga mõne aasta tagant kohatakse hallkibu neotroopikas ning sinna võivad nad saabuda Aafrikast, aga võivad seltsida ka teiste rändlindudega ja koos nendega sinna Põhja-Ameerika kaudu talveks rännata. Nad on sedasi lõuna suunas jõudnud isegi Argentinasse. Hallkibu üldpikkus on 22–25 cm. Ta on rästasuurune kahlaja, vihitajast natuke suurem. Lind kaalub 50–75 g. Tema tiib on 12–13,5 cm pikk. Tildritest eristub hallkibu hästi sulestiku ühetoonilise halli värvuse poolest. Ainult kõhualune on valge. Binokliga on hästi näha kaks tumedat vööti tiibadel, seljal on must V-kujund. Lennul on näha laialt valkjas tiiva tagaserv. Hallkibu iseloomulik tunnus on natuke ülespoole kaardus pikk peenike nokk. Kehahoiakult sarnaneb ta vihitajaga. Häälitsused on vilejad, värelevad ja kuristavad. Hallkibu jalad on lühikesed ja kollakasroosad. Nende kolm eesvarvast on aluse juures hästimärgatavate ujulestadega. Hallkibu on mageveeliste siseveekogude, peamiselt jõgede lind. Ta asustab mudaseid jõe- ja järvekaldaid, kus leidub kaldale uhutud ajupuid. Ta seltsib meelsasti kivirullija ja väiksemate rüdidega. Hallkibu toiduks on putukad ja teised selgrootud. Ta hangib liikuvat saaki ja ajab seda taga. Vahel on hallkibu nähtud jooksmas veepiirile püütud saaki pesema. Hallkibu muneb maapinnale 3–4 muna nagu tildridki. Et suurvee tagajärjel esimene kurn sageli hävib, muneb ta järelkurna. "Loomade elu", 6. kd, lk 217-218, joonis 50 Lars Jonsson. "Euroopa linnud". Eesti Entsüklopeediakirjastus 2000, lk. 246 Hallkibu andmebaasis eElurikkus
Aritmeetiline keskmine

Aritmeetiline keskmine on matemaatikas ja statistikas vaadeldavate arvsuuruste summa jagatis nende suuruste koguarvuga. Arvude a 1 , a 2 , . . . a n {\displaystyle a_{1},a_{2},...a_{n}} aritmeetiline keskmine a ¯ {\displaystyle {\bar {a}}} on a ¯ := a 1 + a 2 + . . . + a n n {\displaystyle {\bar {a}}:={\frac {a_{1}+a_{2}+...+a_{n}}{n}}} . Kui ülalantud suurust soovitakse eristada kaalutud aritmeetilisest keskmisest, siis kasutatakse ka nimetust lihtne aritmeetiline keskmine. Geomeetriline keskmine Kaalutud keskmine Ü. Kaasik, Matemaatikaleksikon (2002)
Valge fosfor

Valge fosfor on fosfori allotroopne vorm, väliselt vaha meenutav poolläbipaistev tahke aine. Sulab 44° C juures. Kergel soojendamisel või hõõrumisel süttib kergesti. Põlemisel annab kuni 800-kraadise temperatuuri. Sattudes põlevana inimese nahale, tekitab valge fosfor väga sügavaid ja ohtlikke põletushaavu. Nahk kärbub ja tekivad paksu musta korbaga kaetud haavandid. Verre ja seedekulglasse sattudes mõjub valge fosfor kange mürgina. Punane fosfor