laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Elusloodus

Elusloodus on looduse elus osa. Eluslooduse moodustavad organismid ehk elusolendid. Eluslooduse uurimisega tegeleb eluteadus ehk bioloogia. Kõige väiksemad elusolendid on mikroorganismid ehk mikroobid. molekulaarne tasand (näiteks biomolekulid sahhariidid) – uurib molekulaarbioloogia rakuline tasand (näiteks eukarüootne rakk) – uurib tsütoloogia kude – uurib histoloogia elund – eri elundeid uurivad erinevad teadusharud elundkond – taimedel elundkonna tasand puudub organismi tasand – organismi ehitust uurib anatoomia, talitlust füsioloogia populatsiooni tasand – loomade käitumist uurib etoloogia liigi tasand – taksonoomia ökosüsteemi tasand (elusloodus ja eluta keskkond) – ökoloogia biosfääri tasand on kogu Maad ümbritsev eluslooduse kiht. Kolme riigi süsteem – loomad, taimed, mineraalid Kahe riigi süsteem – taimestik (floora) ja loomastik (fauna) 1735. aastal ilmunud Carl von Linné teoses "Systema Naturae" esitas ta tabeli kujul – taimede, loomade ja mineraalide süsteem. Biota ülemriigi nimetuse Acytota võttis kasutusele Jeffrey 1971. aastal, mida kasutatakse viiruste sünonüümina. Viirustel pole eluslooduse jaotamise süsteemis (seni veel) kohta, kuna: pole selge, kas viirusi tuleks käsitleda elusolenditena või väga keerukate molekulikompleksidena; viiruste päritolus on samuti palju selgusetut, tõenäoline on, et tegemist pole monofüleetilise rühmaga – arvatavasti on mõned viirused tekkinud mobiilsetest DNA elementidest, mõned on äärmuseni lihtsustunud bakterid ning mõned ka täiesti iseseisvalt arenenud; viiruste endi taksonoomia on praeguse seisuga ülimalt segane ning põhineb veel paljus morfoloogilistel ja biokeemilistel tunnustel, mis ei pruugi peegeldada nende omavahelist sugulust. Kuni neis küsimustes puudub selgus, ei ole võimalik viirusi "elu puule" lisada. Kirjanduses on viirusi käsitletud mõnikord rühmana "rakutud" (Acellularia) vastandina mõistele Cytota, mis märgib rakulist elu. Mõnede suurte viiruste (näiteks mimiviiruse, Acanthamoeba polyphaga mimivirus) unikaalsed omadused on andnud siiski põhjuse alustada diskussiooni, kas "elu puule" tuleks lisada neljas haru, mis hõlmaks mõningaid viirusi. elu elusolend elustik
Pehr Wilhelm Wargentin

Pehr Wilhelm Wargentin (22. september 1717 Sunne – 13. detsember 1783 Stockholm) oli rootsi astronoom ja statistik. Tema isa oli vikaar Wilhelm Wargentin (1670–1735) ja ema oli Christina Aroselia. Kui Pehr oli 12-aastane, jälgis ta täielikku päikesevarjutust, mis sütitas temas eluaegse huvi astronoomia vastu. Tema õpetaja Frösöni algkoolis pidas poissi nii arenenuks, et ta võinuks kohe ülikooli astuda, aga isa tahtis, et poiss läbiks kõigepealt keskkooli Härnösandis. Wargentin oli enese sõnul väga pettunud keskkoolis antavas puhtalt klassikalises ja teoloogilises hariduses ning loodusteaduste täielikust puudumisest, mistõttu ta neljandat klassi ei lõpetanud. 1735 astus Wargentin Uppsala ülikooli, kus tema õpitulemused olid hiilgavad. Ta lõpetas 1743 filosoofiamagistri kraadiga, mis oli tollal kõrgeim kraad, mida kunstiteaduskond välja andis. 1746 sai ta dotsendiks astronoomias ja 1748 adjunktiks. 1749 kutsuti ta Stockholmi Kuningliku Teaduste Akadeemia sekretäriks pärast eelmise sekretäri Pehr Elvius noorema surma ja sellele ametikohale jäi ta kuni surmani. Tema ametiaega peetakse akadeemia esimeseks kuldajaks. Wargentin ühendas teadlasevõimed hea organiseerimisoskusega ning arendas akadeemia tugevaks ja tunnustatud organisatsiooniks. Ta pani aluse Rootsi rahvastikustatistikale, lähtudes 1686. aasta kirikuseadusest, millega kehtestati sündide, surmade, sisse- ja väljarännete kirikuraamatus registreerimise kohustus. 1749. aastal asutati Tabeliamet (Tabellverket), mille juhiks sai Wargentin ning ülesandeks kirikute andmete kogumine. See tähendab, et Rootsi ja ka Soome on maailma vanima ametliku rahvastikustatistikaga riigid. Tabeliametist sai hiljem Riiklik Statistikaamet. Juba tema eelkäija Elvius oli hakanud rajama Stockholmi observatooriumi. See valmis 1753 ja Wargentin sai selle esimeseks direktoriks. Wargentin uuris Jupiteri kuusid ja avaldas sel teemal esimese artikli 1741 Uppsala Kuningliku Teaduste Ühingu toimetistes. 1756 abiellus Wargentin Christina Magdalena Raabiga, nad said kolm tütart. 1769. aastal suri naine nurisünnitusel. Wargentini järgi on nimetatud 84 km läbimõõduga kraater Kuul. Kraater on Maalt nähtav. Tema järgi on nimetatud ka Östersundis asuv gümnaasium Jämtlands Gymnasium Wargentin (varasema nimega Wargentinsskolan), mis on selle Frösönil asuva kooli õigusjärglane, mille Wargentin pooleli jättis.
Olof Rudbeck

Olof Rudbeck vanem (13. september 1630 Västerås – 17. september 1702 Uppsala) oli rootsi loodusteadlane, ajaloolane ja Uppsala Ülikooli rektor. 1648 asus Rudbeck õppima Uppsala ülikooli, kus juba üliõpilasena tegi 1652 oma esimese ja kõige tuntuma avastuse – lümfisooned. Seda peetakse Rootsi esimeseks oluliseks teadusavastuseks. 1654 rajas ta Uppsalas Rootsi esimese botaanikaaia ja koostas kõigi sealsete taimede põhjaliku kataloogi. Rudbeck oli ülimalt mitmekülgne inimene; ta toetas innukalt tehnika- ja loodusteaduste õpetamist, tegeles keeleteaduse ja muusikaga, ehitas sildu, rajas veetorustikke ning õpetas paljusid aineid, sealhulgas matemaatikat, astronoomiat ja ehituskunsti. Ta oli viljakas kirjamees, kuid suur osa tema teadustekstidest hävis 1702. aasta suures Uppsala tulekahjus. Rudbecki keeleteaduslikke teooriaid arendas edasi tema poeg Olof Rudbeck noorem. Rudbeck hakkas esimesena maa seest leitud monumentide ja hauaplaatide vanust määrama nende peale kogunenud huumusekihi paksuse järgi. Aastail 1679–1702 kirjutas Rucbeck 3000-leheküljelise oopuse "Atlantica", milles ta püüdis tõestada, et Rootsi oli Atlantis, tsivilisatsiooni häll, ja rootsi keel oli Aadama keel, millest arenesid kõik ülejäänud keeled, sealhulgas heebrea ja ladina keel. Juba kaasaegsed skandinaavia teadlased kritiseerisid seda teost tugevalt. Taani ajaloolane ja kirjanik Ludvig Holmberg ning rootsi arst ja kirjanik Andreas Kempe kirjutasid selle kohta koguni satiire. Denis Diderot kasutas seda oma "Entsüklopeedias" hoiatava näitena selle kohta, kuidas etümoloogiat on ekslikult seostatud müütilise ajalooga. Kuigi see Rucbecki teooria on tänapäeval ümber lükatud, polnud see siiski täiesti mõttetu, sest ärgitas teadlasi põhjalikult uurima indoeuroopa keeli ja nende omavahelisi sugulussidemeid. C. T. Ambrose, Rudbeck’s Complaint – A 17th-Century Latin Letter Relating to Basic Immunology, Scandinavian Journal of Immunology, 66. väljaanne, nr 4, lk 486–493, oktoober 2007, DOI: 10.1111/j.1365-3083.2007.01969.x, veebiversioon (vaadatud 04.01.2015) (inglise keeles)
Christopher Polhem

Christopher Polhem (kuni aadeldamiseni 1716. aastal Polhammar; 18. detsember 1661 Tingstäde, Gotland – 30. august 1751 Stockholm) oli rootsi leiutaja ja tööstur, keda peetakse rootsi mehaanikateaduse isaks. Polhem elas murrangulisel ajal, mil ühel inimesel oli veel võimalik püüda omandada kõiki inimkonna tolleaegseid teadmisi. Kahtlemata võib Polhemi liigitada absoluutse teadmise poole pürgijate hulka. Ta konstrueeris treipinke, kelli, tööriistu ja mitmesuguseid masinaid. Oma 90 eluaasta jooksul tegi Polhem palju leiutisi ning ehitas leidlikke seadmeid. Erinevalt paljudest oma kaasaegsetest ehitas ta oma masinad ise valmis ning teostas paljud oma projektidest. [1]
Tõeline hallutsinatsioon

See artikkel räägib hallutsinatsioonist. Terence McKenna raamatu kohta vaata artiklit Tõelised hallutsinatsioonid. Tõeline hallutsinatsioon on hallutsinatsioon, mil haige hindab hallutsineeritavat kui tavalist reaalset objekti. Näiteks kui haige hallutsineerib inimest, siis see hallutsineeritav inimene on haige jaoks täiesti tavaline, ilma mingite iseäralike tunnusteta. Tavaliselt kalduvad tõelised hallutsinatsioonid esinema seisundite puhul, mil esineb teadvuse selguse taseme muutus. Selline seisund esineb mitmesuguste intoksikatsioonide (mürgistus) puhul. Kõige tüüpilisemal kujul esinevad tõelised hallutsinatsioonid joomahulluse ehk delirium tremensi korral – haige võib näha, et viibib sõprade seltsis, istub laua ääres, sõbrad räägivad temaga, pakuvad viina, see võtab viinapitsi, tunneb viina lõhna ja ära juues tunneb viina kõrvetavat maitset. Tõelised hallutsinatsioonid võivad esineda ka mitmesuguste kehaliste haiguste korral, mil võivad kaasuda teadvuse häired: näiteks tõsised vererõhu häired, mürgistusseisundid suhkurtõve, maksa düstroofia, neeru patoloogia korral. Tõelised hallutsinatsioonid võivad esineda ka narkootikumide tarvitamise korral. Kuid tõelisi hallutsinatsioone esineb ka seisundites, milles ei esine teadvuse häireid (skisofreenia). Pseudohallutsinatsioon
Pseudohallutsinatsioon

Pseudohallutsinatsioon on hallutsinatsioon, mil haige tajub hallutsineeritaval objektil mingit ebatavalist tunnust, mida reaalsetel objektidel ei ole. Hoolimata ebatavalisusest hindab haige hallutsineeritavat siiski väljaspool tema mõttemaailma eksisteerivana ja kujundab oma käitumise sellelt objektilt lähtuvate stiimulite põhjal. Nägemispseudohallutsiooni korral võib haige kirjeldada hallutsineeritavat olendit kui eriliselt säravana või "kuidagi läbipaistvana". Kuulmispseudohallutsinatsioonide korral on haigel hallutsineeritava hääle ebatavalise tunnuse kirjeldamisel tõsiseid raskusi, kuna selleks puudub keeles vastav sõnavara. Nii võib haige kirjeldada häält, mida ta kuuleb, kui elektri-, magnet- või kui jumalahäält. Maitsepseudohallutsionatsioone võib haige kirjeldada kui inimliha maitse esinemist toidul, kuigi ta pole kunagi inimliha maitset kogenud. Pseudohallutsinatsioonid esinevad tavaliselt seisundite korral, mil ei ole häiritud teadvuse selguse tase (skisofreenia), kuid võivad esineda ka intoksikatsioonide, näiteks joomahulluse korral. Tõeline hallutsinatsioon
Loomastik

Loomastik ehk fauna on mingil maa-alal elav loomaliikide kogum.  Pikemalt artiklis Epifauna Epifaunasse kuuluvad selgrootud loomad, kes elavad valdavalt veekogu põhja või mulla pinnal.  Pikemalt artiklis Infauna Infaunasse kuuluvad selgrootud veeloomad, kes elavad eelistatult veekogude põhjasetetes.  Pikemalt artiklis Meiofauna Meiofaunasse arvatakse väikesed bentilised selgrootud, kelle suurus jääb vahemikku 0,04...1 mm.  Pikemalt artiklis Mikrofauna Mikrofauna moodustavad loomad (näiteks üherakulised organismid, protistid, keriloomad jne) kelle suurus on alla 0,2 mm. Süstemaatika alusel saab rääkida spetsiifilisest faunast: näiteks mingi ala linnud moodustavad linnustiku ehk ornitofauna, kalad ihtüofauna. elustik seenestik taimestik ökosüsteem Masing, V. (koost.). 1992. Ökoloogialeksikon. Eesti Entsüklopeediakirjastus, lk 151
Allu saar

Allu saar (ka Alu saar, Allusaar) on Kolga lahes, Rammu saarest idas asuv 1,25 hektari suurune väikesaar. Allu saar koos Rammu saare ja Malusi saartega asuvad Harjumaa Jõelähtme valla Rammu küla territooriumil. Allu pikkus on umbes 250 meetrit ja laius 100 meetrit. Saar on kuni 2 meetrit kõrge. Sarnaselt teiste sealkandis asuvate saartega on ka Allu kivine, palju leidub rändrahne ja kivikuhjatisi. Saarel kasvab pihlakaid, leidub rohttaimestikku ja roostikku. Saarele võib aeg-ajalt sattuda rebaseid. 19. sajandi alguses omandas saare Vene tsaari käest Johannes Prants, kes kasutas seda heinamaana. 1851 tõi torm Allu randa 9,7 meetri pikkuse surnud küürvaala. Saarele inimeste asumise kohta andmed puuduvad. Eesti Vabariigi Valitsus võttis saare 10. novembril 1938 linnukaitsealana looduskaitse alla. Saarel keelati linnujaht, linnupesade lõhkumine, linnumunade korjamine, lindude häirimine ja linnukujude paigutamine. Allu saar asub Kolga lahe maastikukaitsealal. Saare maaomanikuks on endiselt perekond Prants. Allu saar on Rammu saarel oleva Olmi kinnistu lahutamatu osa. Andres Tõnisson (2010). "Kolga lahe maastikukaitseala kaitsekorralduskava. 2010-2019", lk 7. Allu saar Eesti looduse infosüsteemis
Vesitäht (perekond)

Vesitäht (Callitriche) oli traditsiooniliselt ainus perekond vesitäheliste sugukonnast. APG II süsteemi järgi loetakse taime aga teeleheliste sugukonda kuuluvaks. Sellele vaatamata on vesitäheliste sugukonna nimi nomen conservandum (säilitatav nimetus, vastavalt nomenklatuurikoodeksile). Kreeka keeles tähendab kallitriche "ilusate juustega". Vesitähtede liigid on väga sarnased, nende määramine on raske. Eristatakse 25–30 liiki, mis on levinud üle maailma. Nende seas on nii ühe- kui mitmeaastasi taimi. Osa neist kinnitub peenikese varre abil veekogu põhja, osa hõljub vabalt veekogu pinnal. Lehtede kuju ja paigutus sõltub suuresti taime eluviisist. Vees hõljuvate taimede lehed on sageli sirged kitsad ja paiknevad varrel suurte vahedega. Põhja kinnituvate taimede lehed paiknevad väiksema vahega, on ellipsi- või labidaterakujulised ja paiknevad männases. Mõned vesitähed on ühekojalised, mõned kahekojalised. Mõnel liigil paiknevad isas- ja emasõis paarikaupa kõrvuti. Vesitähed on taandarenenud õitega. Üks õieleht on arenemata, kaks tupplehte[küsitav] on poolkuukujulised. Isasõiel on kolm tolmukat. Emasõiel on kaks emakasuuet[küsitav], mis on ühendatud ühe emakaga. Emakas asub neljaosaline seemnealgmik[küsitav], millest igaühes on üks seemnealge. Vili jaguneb neljaks osaks, igaühes üks seeme. harilik vesitäht (Callitriche cophocarpa) sügis-vesitäht Callitriche hermaphroditica) soo-vesitäht (Callitriche palustris) tiik-vesitäht (Callitriche stagnalis)
Vesitähelised

Vesitähelised (Callitrichaceae) on taimede sugukond. Selle sugukonna ainus perekond on vesitäht (Callitriche). APG II süsteem vesitäheliste sugukonda ei tunnista ja ainus perekond (vesitäht) on liidetud teeleheliste sugukonnaga.
Soojus

Soojus on energia ülekandumise vorm, mille füüsikaline alus on aineosakeste (molekulide, aatomite, elektronide) korrapäratus liikumises ja omavahelistes põrkumistes kätketud energia. Sellise soojusliikumise intensiivsust iseloomustab temperatuur. Mida kiiremini osakesed liiguvad, seda suurem on nende liikumisenergia ja seda kõrgem on temperatuur. Soojusvahetuse protsessis ülekanduva energia hulka väljendav füüsikaline suurus on soojushulk (mõõtühik džaul). Soojus võib üle kanduda soojusjuhtivuse, konvektsiooni ja kiirguse teel. Termodünaamikas on soojus protsess, mille käigus keha kui süsteemi siseenergia muutub. Siseenergia muutus on termodünaamika esimese seaduse kohaselt võrdne juurde antava soojushulga ja süsteemiga seotud töö summaga. Vastavalt on juurde antav soojushulk Q {\displaystyle Q} võrdne siseenergia juurdekasvu Δ U {\displaystyle \Delta U} ja sooritatud töö W {\displaystyle W} vahega: Q = Δ U − W {\displaystyle Q=\Delta U-W} . Kui palju energiat tegelikult üle kantakse, sõltub süsteemi alg- ja lõppolekust ja protsessi olemusest (töö ja soojuse vahekorrast ülekandeprotsessis). Töö on seejuures vaadeldav kui üle kanduva energia see osa, mis on seotud süsteemiväliste parameetrite muutusega, näiteks gaasi mahu vähenemisega selle kokkusurumisel. Soojusvahetuse käigus annab üks termodünaamiline süsteem soojust või tööd ära täpselt nii palju kui teine juurde saab. Seejuures on töö ja siseenergia muutused mõlemas süsteemis väärtuselt ühesuurused, kuid märgilt vastupidised. Soojus kandub alati kõrgema temperatuuriga kehalt madalama temperatuuriga kehale, kusjuures kehade temperatuurivahe väheneb. Termodünaamika vaatekohast ei saa keha sisaldada soojust kui energiat, küll aga võib keha energiat soojusena juurde saada või ära anda; seepärast on soojusenergia asemel õigem rääkida soojusest. Siiski on soojusenergia mõiste kasutusel energeetikas kui kütuse põletamisel saadav energiavarude liik näiteks tuule-, vee- ja päikeseenergia kõrval, samuti energiamajanduses, kus soojusenergiat käsitletakse kaubana. Soojushulk Termiline energia Enn Kirsman. Soojusnähtused
Hüpomaania

Hüpomaania on mõõdukas meeleolu kõrgenemine. Võrreldes maaniaga, on hüpomaniakaalses meeleolus viibival inimesel säilinud üsna hästi kontroll oma tegevuse üle. Seetõttu on hüpomaniakaalse meeleolu liigitamine haiguslike seisundite hulka diskuteeritav. Hüpomaniakaalse meeleolu diagnostiline tähendus ilma muude sümptomite esinemiseta või anamnestiliste andmete olemasoluta on väike, kuna esineb teatav hulk inimesi, kellel on isiku omapärana rõõmsameelsus ja energilisus. Püsivalt esineb kerge meeleolu kõrgenemine, energia ja aktiivsuse tõus ja tavaliselt ilmne heaolu ning vaimse ja füüsilise töövõime kõrgenemise tunne. Sageli esineb ka kõrgenenud seltskondlikkus, jutukus, familiaarsus, seksuaalsuse tõus ja unevajaduse vähenemine, kuid mitte sellisel määral, et see põhjustaks erilisi häireid töös või sotsiaalsetes suhetes. Mõnikord ilmneb tavalise eufoorilise seltskondlikkuse asemel ärrituvus, upsakus ja mühaklik käitumine. Kontsentratsioon ja tähelepanu, samuti püsiva töötamise või lõõgastumise võime võivad nõrgeneda, kuid see ei pruugi ära hoida huvi tekkimist täiesti uute riskantsete ettevõtmiste või tegevusalade vastu, ka võib ette tulla kergemeelset raha kulutamist. Psühhiaatrias on hüpomaniakaalne meeleolu iseloomulik bipolaarsele häirele haiguse ägenemisel (meeleolu suundumisel maania suunas) või taandumisel (tervisliku seisundi paranemisel enne meeleolu jõudmist inimesele omase meeleoluni). Maania
Tulikas

Tulikas (Ranunculus) on tulikalaadsete seltsi tulikaliste sugukonda kuuluv perekond. Perekonda kuulub umbes 400 liiki. Tulika ladinakeelne nimi Ranunculus tähendab 'konnake' (konn on rana). Arvatavasti on see nimi seotud asjaoluga, et tulikad kasvavad sageli vee ääres, kus konnad elavad. Tulikad kasvavad parasvöötmes Euroopas ja Põhja-Ameerikas, kuid ka näiteks Uus-Meremaal. Enamik tulikaid on mitmeaastased taimed, kuid leidub ka üheaastasi ja kaheaastasi taimi. Nende õied kasvavad üksikuna, on kollased või valged (kui valged, siis ikkagi kollase südamikuga), mõnel liigil oranžid või punased. Paljudel liikidel (näiteks kuldtulikal (Ranunculus auricomus) kroonlehed puuduvad. Kroonlehti on harilikult 5, vahel vähem või rohkem. Tupplehti on 3–5, harilikult 5. Tolmukaid ja emakaid on palju. Viljas on palju seemneid. Kõik tulikaliigid on koduloomadele mürgised, seda näiteks ka küülikutele. Suures koguses tulikaid võib tappa isegi hobuse. Harilikult loomad väldivad tulikaid nende kibeda ja kõrvetava maitse tõttu, kuid olukorras, kus karjamaal kasvab tulikaid nii palju, et muud pole süüa, võib ette tulla mürgistusi. Taime kuivades mürk laguneb, nii et tulikaid sisaldav korralikult kuivanud hein on ohutu. Tulikate taimemahl põhjustab nahapõletikku, nii et ka inimesed peavad tulikaid käsitledes ettevaatlikud olema ja kindaid kandma. Taime mürgisuse tõttu rahvameditsiinis tulikaid ei kasutata. Sõna "sardooniline" ('kibe, põlastav') tuleb Sardiinias kasvava sardiinia tulika Ranunculus sardous järgi. Kui inimene seda sööb, tõmbub tema nägu grimassi.[viide?] Mõned putukad, näiteks liblikad Euplexia lucipara ja Orthosia gothica, toituvad tulikatel. Mõnda tulikat kasvatatakse ilutaimena ja neile on aretatud suuri eredaid õisi. Tulikas oli Türgi sultanite vägevuse sümbol. Ranunculus acris – kibe tulikas (sage) Ranunculus aquatilis – tume särjesilm (paiguti, sagedasem Lääne-Eestis) Ranunculus asiaticus – aasia tulikas Ranunculus auricomus – kuldtulikas (tavaline) Ranunculus baudotii – meri-särjesilm (paiguti) Ranunculus bulbosus – mugultulikas (paiguti (Lääne-Eestis) Ranunculus cassubicus – metstulikas (tavaline) Ranunculus circinatus – sõõr-särjesilm (hajusalt) Ranunculus fallax – virvatulikas (hajusalt) Ranunculus ficaria – kanakoole (tavaline) Ranunculus flammula – sootulikas (hajusalt) Ranunculus lanuginosus – villtulikas (haruldane) Ranunculus lingua – suur tulikas (hajusalt) Ranunculus nemorosus – salutulikas (haruldane) Ranunculus peltatus – harkjas särjesilm (harva) Ranunculus polyanthemos – mitmeõieline tulikas (tavaline) Ranunculus repens – roomav tulikas (sage) Ranunculus reptans – kaartulikas (harva) Ranunculus sardous – sardiinia tulikas (haruldane tulnukas) Ranunculus sceleratus – mürktulikas (hajusalt) Ranunculus trichophyllus – jõgi-särjesilm (hajusalt)
John James Audubon

John James Audubon (26. aprill 1785 Les Cayes (Haiti) – 27. jaanuar 1851 New York) oli ameerika ornitoloog, loodusteadlane, jahimees ja looduskunstnik. Ta maalis, kategoriseeris ja kirjeldas peamiselt Põhja-Ameerika linde. John James Audubon valiti 1831. aastal Ameerika Filosoofiaseltsi liikmeks. Maailma kõige kallim raamat pannakse oksjonile
Shannoni esimene teoreem

Telekommunikatsioonis kasutatakse andmete kodeerimist ehk krüpteerimist, mille eesmärk on muuta andmeedastus paremaks või turvalisemaks. Mingi signaaliallika genereeritavad andmed kodeeritakse mingi algoritmi järgi, mida nimetatakse allika kodeerimiseks. Seade, mis kodeerib allikast tulevat signaali, nimetatakse koodriks. Et kooder toimiks efektiivselt, on oluline teada allika väljundsümbolite statistikat (näiteks Morse koodis on enim kasutatavad tähestiku tähtede kodeeritud kuju lühem kui harva kasutatavate tähtede kodeeritud kuju). Shannoni 1. teoreem: Diskreetsest mäluta allikast (allikast, kus järgmisena tulev sümbol ei sõltu eelmisest sümbolist) tuleva koodisõna pikkus L saab olla võrdse pikkusega kodeeritud kujul, kuid ei saa olla koodisõnast lühem. Seega määrab entroopia (korrapäratu signaal) põhimõttelise piiri diskreetse mäluta allika sümboli koodisõna keskmise pikkuse. Ehk siis lühemaks kui entroopia ei saa koodisõna muuta. Entroopia – tähestikuga diskreetse mäluta allika keskmine informatsiooni hulk allika sümboli kohta.
Prefikskood

Prefikskood on kood, milles ükski koodisõna ei ole ühegi teise koodisõna prefiksiks (kõik dekodeeritavad koodid ei ole prefikskoodid). Selleks, et allika väljundsignaali kujutav allika kood leiaks praktilist rakendamist, peab see olema üheselt dekodeeritav. See kitsendus tagab,et igale allika poolt genereeritavale lõplikule sümbolite järjestusele vastav koodisõnade järjestus on erinev mingile teisele allika poolt genereeritavale sümbolite järjestusele vastavast koodisõnade järjestusest. Koodisõna algusosa iga järjestust nimetatakse koodisõna prefiksiks ehk eesliiteks. Koodisõna on dekodeeritav kohe kui ta on tervenisti vastu võetud.
Hardhouse

Hardhouse on levinud inglismaalt täpsemalt mitte lihtsalt hardhouse vaid uk hardhouse.Tavaline house on aeglane aga et saada see hardhousiks peab lisama rütmi kiiremaks ja hüppavamaks ja natuke kiiksu juurde panna
Lemlelised

Lemlelised (Lemnaceae) on konnarohulaadsete seltsi sugukond. Cronquisti süsteemi järgi kuulusid lemlelised seltsi Arales. APG III süsteemi (2009) järgi käsitletakse sama rühma nimetuse all Lemnoideae konnarohulaadsete seltsi võhaliste (Araceae) sugukonna alamsugukonnana. Lemlelised on väga lihtsa ehitusega taimed: neil puudub tõeline vars või lehed, kuid neid asendavad ümarjad või väikese mõõga kujulised moodustised, mis ujuvad kas veepinnal või kohe veepinna all. Enamasti paljunevad lemlelised vegetatiivselt, mõnikord moodustuvad ka väikesed õied. Näiteks ühel lemliku perekonda kuuluval liigil on maailma kõige väiksem õis – see on 0,3 mm pikk. Eestis esineb kõige sagedamini väikest lemlet (Lemna minor). Lemna – lemmel Spirodela – vesilääts Landoltia Wolffia – lemlik (volfia) Wolffiella