laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Prokópis Pavlópoulos

Prokópis Pavlópoulos (kreeka keeles Προκόπης Παυλόπουλος; sündinud 10. juulil 1950 Kalamátas) on Kreeka õigusteadlane ja poliitik, 13. märtsist 2015 kuni 13. märtsini 2020 Kreeka president. Prokópis Pavlópoulos sündis Peloponnesose lõunaosas Kalamátas filoloogiaprofessori perekonnas. Sünnilinnas omandas ta keskhariduse ja asus seejärel 1968. aastal Ateena ülikooli õigusteadust õppima. Aastal 1974 sai ta president Michaíl Stasinópoulose sekretäriks. Aasta hiljem jätkas ta Prantsusmaa valitsuse stipendiumi toel õpinguid Pariisis Panthéon-Assasi ülikoolis, kust sai 1977. aastal doktorikraadi avaliku õiguse alal. Ta pöördus Kreekasse tagasi ja läbis sõjaväeteenistuse. Seejärel töötas ta Ateena ülikoolis õppejõuna, alates 1989. aastast professorina. Temalt ilmus raamatuid ja teaduspublikatsioone. Prokópis Pavlópoulos kuulub erakonda Uus Demokraatia. Aastal 1996 valiti ta parlamenti. Ta valiti tagasi ka 2000., 2004., 2007., 2009. ja 2012. aasta valimistel. Aastatel 1989–1990 oli ta Xenofón Zolótase valitsuse liige, seejärel juhtis kuni 1995. aastani president Konstantínos Karamanlísi kantselei õigusosakonda, oli aastatel 1995–1997 erakonna pressiesindaja. 10. märtsist 2004 kuni 11. septembrini 2009 oli ta Kóstas Karamanlísi kahes valitsuses siseminister. 17. veebruaril 2015 nimetas peaminister Aléxis Tsípras Prokópis Pavlópoulose parteideüleseks presidendikandidaadiks ja päev hiljem valis parlament ta presidendiks. Prokópis Pavlópoulosel on kaks tütart ja üks poeg. Muu hulgas on ta kuulunud riikliku kultuurifondi ja rahvusringhäälingu juhatusse. Prokopis Pavlopoulos: Who Is the New President of the Hellenic Republic? Prokopis Pavlopoulos: Who Is the New President of the Hellenic Republic?
Glasgow' Ülikool

Glasgow' Ülikool (inglise keeles University of Glasgow, gaeli keeles Oilthigh Ghlaschu, ladina keeles Universitas Glasguensis) on ülikool Glasgow' linnas Šotimaal. Ülikool on asutatud aastal 1451. See on üks neljast keskajal asutatud ja tänapäevani tegutsevast Šotimaa ülikoolist. Ülikoolis on neli kolledžit, mis jagunevad väiksemateks struktuuriüksusteks. Kunstid (kunstid, kultuur ja looming, humanitaarteadused, tänapäeva keeled ja kultuurid) Meditsiin, veterinaaria ja bioloogia Teadused ja tehnika (keemia, arvutiteadus, tehnikateadus, geograafia ja maateadused, matemaatika ja statistika, füüsika ja astronoomia, psühholoogia) Sotsiaalteadused (ärindus, haridus, juura, sotsiaal- ja poliitikateadused)
Rosenbach (aadlisuguvõsa)

Rosenbach oli aadlisuguvõsa. Saksamaalt pärit suguvõsa esindaja Berend thor Beke (surn. 1606) ostis 1579. aastal Tallinna maja. Berendi poeg Bernhard zur Bech oli 1624. aastal Tallinna raesekretär ja 1642 Tallinna rae sündik. 1643. aastal sai Bernhard zur Beck, Rootsi kuninganna Kristiina eestkostevalitsuselt aadlitiitli nimega Rosenbach, rootstpäraselt Rosenbäck. Suguvõsa kanti 1746. aastal Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse nr. 120 all. Bernhard von Rosenbach (zur Beck) (1600–1661), Tallinna raesekretär ja 1642 Tallinna rae sündik, 1653 Tallinna bürgermeister, maetud Tallinna Oleviste kirikusse Hermann von Rosenbach (surn 1710 katku), maetud Tallinna Oleviste kirikusse, Perila ja Lõusa mõisnik Bernhard Heinrich von Rosenbach (1678–1727), Rootsi sõjaväelane (kapten) Ewald Johan von Rosenbach (1679–1745), Lõusa ja Moora mõisnik Michael Ewald von Rosenbach (sünd. 1724), Võivere mõisnik Frommhold Johann von Rosenbach (1767–1821), Venemaa keisririigi sõjaväelane (major), Nõmmküla pandivaldaja ja Pruuna mõisnik Otto Ewald von Rosenbach (1796 Undla – 1856), Venemaa keisririigi sõjaväelane (polkovnik), Karitsa mõisnik Ewald Heinrich von Rosenbach (1832–1899), Karitsa mõisnik Damier, P. E. & Ando Pajus, 2007. Eestimaa rüütelkonna vapiraamat. Tänapäev, lk 133. Schwedisches Adelsdiplom für Bernhard zur Beck, nobil. Rosenbäck (Rosenbach), ausgestellt von der Vormundschaftsregierung der Königin Christina, d. d. Stockholm 1643 16. 10. Beiträge zur Kunde Ehst-, Liv- und Kurlands, BAND XVIII. KATALOG DER FAMILIENKUNDLICHEN AUSSTELLUNG ZU REVAL, 1933, Adelsdiplome, Wappenbriefe, Indigenatsurkunden, Adelsattestate., REVAL, 1934, seite 196 Adliga ätten Rosenbäck, von Rosenbach, www.adelsvapen.com maeti Olevistesse kivi nr. 96 alla Võivere mõisa ostu-müügileping Hans Heinrich von Fock'i ja Michael Ewald von Rosenbach'i vahel, Rahvusarhiiv, AM.115.1.207 Rosenbach, Otto Ewald v. - (1796 - 1856) Karitsa mõisa (Rakvere khk) omanik, www.ra.ee/fotis Karitsa mõis, Eesti Ajalooarhiiv, EAA.1692
Kuidas ma Aafrikat päästsin

"Kuidas ma Aafrikat päästsin" ("How I Saved Africa") on Eestis ja Ugandas filmitud dokumentaalfilm. Film valmis aastal 2014. Filmi režissöör on Kullar Viimne, stsenarist ja operaator Kullar Viimne, monteerija Tambet Tasuja, produtsent Erik Norkroos, tootja Rühm Pluss Null. Siisi on aktiive ja nägus noor naine, kelle energiast jaguks esimese Eesti kosmosesüstiku saatmiseks Veenusele. Maailmaparandamise tung lennutab Siisi hoopis kaugesse Ugandasse, kus ta plaanib annetuste abil avada kohviku, mis pakuks tööd kohalikele puuetega noortele. Projekti algus on hoogne, ent mida aeg edasi, seda rohkem põrkub Siisi idealism kohaliku töökultuuri, sooliste eelarvamuste ja majandusliku paratamatusega. Lisaks kuhjuvatele probleemidele rahastusega ja klientuuri puudumisele, satub tulejoonele ka Siisi eraelu. Rahastajatele saadetavad videoraportid peavad aga särama optimismist, sest Aafrika vajab ju päästmist, kui juba päästma on hakatud. (Sünopsis) VII Rahvusvaheline Dokumentaalfilmide Festival Millenium, Belgia (rahvusvaheline esilinastus) I Tirana Rahvusvaheline Dokumentaalfilmide Festival, Albaania XII Inimõiguste Filmi Festival Barcelona - New York - Pariis Kohvik "Pop Up" "Kõik on hästi" Siisi ema ja kasuisa Jaak tulevad külla Tiit Tuumalu. "Viimse tund on tulnud". Postimees, 2. november 2014 Peeter Vihma. "Aafrika päästmise võimalikkusest". Sirp, 31. oktoober 2014 Filmi treiler
Albinas Čepas

Albinas Stanislovas Čepas (aastani 1939 Čepauskas; 8. detsember 1896 Minupiai – 17. juuli 1963 Palanga) oli Leedu ja Nõukogude Liidu sõjaväelane. Ta sündis aastal 1896 Minupiais (praeguse haldusjaotuse järgi Kelmė rajoonis). Ta astus aastal 1918 vabatahtlikuna Leedu armeesse. Aastatel 1936–1940 oli ta Leedu 5. Jalaväepolgu ülem. Juunist augustini 1940 oli ta Leedu "rahvavalitsuse" asekaitseminister. Seejärel oli ta Punaarmee 29. Leedu Territoriaalses Laskurkorpuses 179. laskurdiviisi komandör. Teise maailmasõja ajal oli ta õppejõud Frunze-nimelises sõjaväeakadeemias. Aastatel 1945–1951 töötas ta sõjalise kateedri juhatajana Kaunases Leedu Kehakultuuri Instituudis, 1951–1959 aga sõjalise kateedri juhatajana Leedu Põllumajanduse Akadeemias. ЧИПАУСКАС-ЧЯПАС АЛЬБИНАС СТАНИСЛОВАС (1898-1963)
Portugali riigipeade loend

Portugali riigipeade loend loetleb Portugali riigipead sõltumata nende ametinimetusest. Portugali kuningas Portugali president
Kivihaldjad

Kivihaldjateks nimetati eesti mütoloogias haldjaid, keda arvati olevat ohvrikividel. Kivihaldjaid nimetati ka kivialusteks. Kivi peale kogunenud vett peeti pühaks ja ravitoimet omavaks. Eisen, Matthias Johann. 1919. Eesti mütoloogia lk 56
Metsahaldjas

Metsahaldjas on eesti mütoloogias inimese (metsavana), looma või linnu kujul esinev metsaga seotud haldjas. Metsahaldjad polnud alati selgelt eristatavad, metsas võis kuulda nende käimist, vilistamist või naeru. Metshaldjaid on teada mitme nime järgi: metsavana, metsataat, metsaisa jne. Tavaliselt kujutatakse metsahaldjat vanamehena, kellel on kasetohust kübar peas, samblasarnane habe suus ja samblane kasukas seljas, aga alati ei ole ta inimene, vaid võib olla ka metsloom. Metshaldjal on pere. Teatakse rääkida tema lastest, poegadest ja tütardest. Ausatele tütarlastele tuleb metshaldjas mõnikord kosja. Kui neiu ära ütleb, moondab see tütarlapse silmad ära või võtab vägisi endale naiseks. Metshaldja ja inimese abielust sündinud lapsed võidavad teisi inimesi tugevuse ja mõistuse poolest ning neid on kuulda seitsme versta taha. Metshaldjad elavad kogukondadena, nad on jumalikud olendid ja tänu sellele ka ilusamad ja targemad kui inimesed. Tihti karistab metshaldjas inimesi nende pahade tegude pärast. Mõnikord jäävad nad nähtamatuks, aga inimene tajub ja näeb ta tempusid. Metsas jalutaja eksitab ta tihtipeale ära, aga ainult selle, kes on metshaldjat kuidagi pahandanud. Metshaldjas moondab ekslejal silmad nii ära, et ta võib oma kodu ümbruses käia, aga seda ära ei tunne. Metsas eksleja leiab kodutee üles ainult oma koera haukumise või kukelaulu peale. On erinevad käitumisreeglid, käsud ja keelud, mida metsa minnes pidi meeles pidama. Näiteks tehti kõrtest, okstest, nahkadest, vöödest, õitest, viljapäist ja muudest „väge“ sisaldavatest esemetest side, mis seoti ümber puu ja näitas metsahaldjale, et tema on ohvri toonud ja teda palun mitte karistada. Metshaldjas nuhtleb metsavargaid tõsiselt, mõnikord küttidele muudab end metsloomaks, aga mitte ükski kuul teda ei tapa, isegi mitte hõbedane. Kui metshaldjas tuleb kedagi karistama, siis seda on kaugelt kuulda. Maa müdiseb, puud liiguvad ja oksad värisevad. See kellele ta järgi läheb võib ainult loota armule. Mõnikord kutsub metshaldjas eksleja enda juurde koju, toidab ja söödab teda. Lõpuks saadab õigele teele ja kui eksleja arvab et möödas on mõned tunnid, siis tegelikult aastad. Ohvrite toomisest on vähe teada. Teatakse et metsas on kivi, mätas või sipelgapesa, kuhu aeg-ajalt tuuakse marju ja kütid viivad sulgi ja metsasaagi konte.   Eisen, Matthias Johann. 1919. Eesti mütoloogia lk 49–51 Paulson, Ivar. 1997. Vana eesti rahvausk lk 51–68
Pikne (äiksejumal)

Pikne on eesti äikese- ja piksejumal. Sõna "pikne" tähendab liivis välku ennast, aga ka üldse äikest. Tihti öeldakse, et pikne põristab, mitte välku lööb, samuti pikne hakkab müristama. See, kas pikne ja kõu on samad, ei ole teada. Pikset kujutatakse ette meessoost jumalusena, kes oskab hästi kisendada, müra teha ja piike loopida. Pikne on tavaliselt vana mees või koguni surnu, kes teeb ülal häält. Piksega seoses on tekkinud mitu kõnekäändu: "(oh) pikne, (oh) väävel!"; vihahoos sajatatakse "las pühapikne löögu sind maha!", vanasti vannuti "o püha pikne, o püha boŕit!" (boŕit – eesti 'põristaja', 'paristaja', 'põrutaja'). Kõige enam on kuuldud äiksest räägitavat kui taevataat, kes riidleb või jumal riidleb. Piksel on üheksa poega: kolm, kes põrutavad, kolm, kes müristavad, ja kolm, kes viskavad välku. Pikne on ainus jumal, keda kurat kardab. Pikne ajab teda taga ja tahab teda lüüa, kurat aga jookseb ringi ja otsib endale varjualust. Seda ei leia ta põrgust, järve vee alt, sambla alt, aida pealt, reheahju tagant või seest. Ainus koht kust leiab, on suur kummuli katel, seepärast ka hoiti kõik suured katlad püsti, et kurat ei saaks nende alla pugeda. Pikne kiusab halbu inimesi ja sellepärast kõik nõiad, võlud ja pahad vaimud poevad äikse ajal puude õõnsustesse (seepärast lööbki pikne puusse). Ennast saab ka pikse eest kaitsta. Alati kui välku lööb, tuleb rist endale ette lüüa ja öelda "Kristõz Jéz"; öösel jätta tuli laual põlema, siis ei löö välk majja; isegi päeval küünal lauale, kui äike väljas; tehakse tuli kotta või ahju alla, pikne siis ei tule, kui majas on tuli, aga ahju või pliidi siiber peab kinni olema, samuti kõik uksed-aknad; kui ollakse pikse ajal väljas, siis ei tohi joosta, olgu hirm kui suur, peab tulema vaikselt majja sisse. Selliseid ütlusi on veel palju ja mõnda kasutavad meie vanaemad ja -isad tänapäevalgi. Äikesega ennustati ka suvel saaki. Kui esimene äike tõuseb merelt, siis on hea saaks merel, kui aga maalt, siis on hea saak maal. Esimese äiksega saab ka ennast ravida, näiteks tuleb lüüa peaga kolm korda vastu kivi ja siis ei pidavat peavalu sel aastal tulema. Samuti lüüakse kolm korda jalgu vastu kivi ja siis on kogu suve jalad terved ja tugevad. Piksepapp "Pikse litaania" Pikse palve  Masing, Uku. 1995. Eesti usund lk 39–42 Loorits, Oskar. 1998. Liivi rahva usund lk 49–56
Tuulehaldjad

Tuulehaldjatel on mitu nime. Kõige rohkem teatakse tuule-ema ja marumemme, aga on ka veel tuuletaat. Tuule-ema on tuulehaldjas ja marumemm on maruhaldjas. Tuule-ema peetakse veidi vanemaks naiseks, aga tal on siiani noorusjõudu ja värskust, et võtta osa tantsupidudelt. Usutakse, et kui väljas sajab ja tuul puhub, siis tuule-ema nutab, sest inimestes on palju paha. Vanarahvas uskus, et tuul ei too ainult haigust ja hädasid, vaid ka abi, aga marumemm on alati paha peal väljas. Tema lõhub purustab ja hävitab. Tuule-ema sugulased on õnneema ja tee-ema. Tuule-emal ja –isal on ka lapsed, tavaliselt kas tuulepojad või –tütred. Tuule-emaga on seotud mitmeid loodusnähtuseid. Kui pilved on madalal, siis neid kutsutakse tuulepilvedeks. Pilvises taevas olev joon ehk „triip“ on tuulepesa ning selle järgi ennustati tormi. Kaheharuline pilvejoon on tuuletee ja arvatakse et tuul liigub selles suunas, kus teede otsad kokku saavad. Ka maapeal on näha tuule-ema jälgi. Näiteks on kaskedel, pedajal ja kuuskedel kasvanud okstest kokku tomp, nagu pesa või juuksed, siis öeldakse, et need on tuule-ema juuksed. Või siis on puudel oksad nii maad ligi, et tuulega kraabivad vaod maasse, siis need on tuule-ema luuad. Kui tuulepesad on majadele väga lähedal, siis vanarahvas arvas, et see on väga halb enne, seal pidavat õnnetusi juhtuma. Samas aga mainiti, et seal tuul maja ei lõhu. Tuule-ema pesasid kasutati ka arstirohuna. Kui lapsel oli punatõbi, siis soovitati tuule-ema pesa alla võtta, ära keeta ja last selle vee sees pesta, muidugi ka natuke sisse joota. Lapsed pidid siis kosuma ja terveks saama. Merel on ka omad nipid, kuidas käituda, et ei jääks tormi kätte. Kui on aru saada, et torm on tulekul, siis visatakse tuule-emale ühte ja teist meeleheaks ja samal ajal palutakse: „Taevataat, päästa sa meid ise, sinu kätte anname oma hinged, ja kui sa ei päästa, siis meie hukkume“. Kui on aga tuulevaikus merel, siis vilistatakse ja otsitakse kirp, see visatakse merre või kaabitakse küüntega masti, siis pidavat hea tuul tõusma. Loorits, O. 1998. Liivi rahva usund I lk 63–64 Eisen, Matthias Johann. 1919. Eesti mütoloogia lk 67–68 Loorits, Oskar. 1998. Liivi rahva usund I lk 60–81
Varanduse vedajad

Varanduse vedajad on sarnased tulihännaga. Tavaliselt on nad aga tavalised inimesed kes käituvad kui kratid. Kui tulihännad on peremehe sulased, siis jäljendajad on ise peremehed ja korjavad endale varandust kokku. Neil puudub tuline saba. Rahvasuu räägib, et kui keegi nägi inimest tulihännana ringi luusimas, siis hakkas nägija ise ka seda sama tegema. Nii jäljendades saavad nad mingisuguse maagilise väe, mis nad tulihändade riiki üle viib, aga nad ei ole teinud mingit lepingut vanapaganaga. Tulihändadena ringi lendamine nõuab mingisugust eset ja selleks sobis kõik, seakünadest linalõugutini. Lendaja peab ennast nööriga sinna külge kinni siduma ja ütlema: „Läki kuradi nimel!“ See kes jumala nime lendu tõusmise ajal kasutab, kukub kohe maha. Sõnad ei olnud ainsad abivahendid lendamiseks, aga tänapäeval neid enam mäletata ja ei teata. Need vähesed mis veel meeles on sellised: käiakse nurgas iseäralikku kivi nuusutamas; määritakse ennast iseäraliku rohelise või muud karva võidega; käiakse ahju peal kolme riista sisse vaatamas. Lennatakse aga alati öösel, sest on vaja ikkagi saaki saada. Tavaliselt käiakse vilja järgi, aga ei öelda ära ka rahast või muust varandusest, kui sellele lähedale saadakse. Nad lendavad läbi seinte ja uksed avanevad automaatselt nende jaoks. Eisen, Matthias Johann. 1919. Eesti mütoloogia lk 86–87
Eestimaa piiskop

Eestimaa piiskop oli 12. sajandi lõpul ja 13. sajandi algul Eestimaale misjonitööd tegema saadetud piiskoppide ametinimetus. Sellest ajast on teada kaks Eestimaa piiskoppi: Fulco ja Theoderich. Hilisemal ajal on selles ametis olnud: Peter Folling, 1565, Eestimaa ja Tallinna piiskop (esimene Rootsi-aegne luterlik piiskop Eestimaal) Johann Robertus von Geldern, 1565–1572, Eestimaa piiskop 1572–1582 vakants. Joachim Jhering, 1638–1657, Eestimaa ja Tallinna piiskop Andreas Virginius, 1658–1664, Eestimaa ja Tallinna piiskop Johann Jacob Pfeiff, 1665–1676, Eestimaa ja Tallinna piiskop Jakob Helwig, 1677–1684, Eestimaa ja Tallinna piiskop Johann Heinrich Gerth, 1684–1693, Eestimaa ja Tallinna piiskop Joachim Salemann, 1693–1701, Eestimaa ja Tallinna piiskop Jacob Lang, 1701–1710, Eestimaa ja Tallinna piiskop Tallinna piiskoppide loend Tallinna piiskopkond Karl Gabriel Leinberg: Åbo stifts herdaminne, 1554-1640. Finska kyrkohistoriska samfundets handlingar 5. Ordinarii och Biskopar, 1903 lk. 1-3. "Kansallisbiografia: Follingius, Petrus Nicolai (K 1565)". Originaali arhiivikoopia seisuga 13. november 2010. Vaadatud 12. jaanuaril 2010. PIISKOPKONDADE AJALUGU LUTERLIKUST ROOTSI AJAST KUNI EESTI VABARIIGINI, eelk.ee (vaadatud 13.07.2022)
Emajõe lahing (1234)

Emajõe lahing oli 1234. aastal Novgorodi ja Vladimiri-Suzdali vürstiriigi vägede ja Mõõgavendade ordu vahel Tartu Emajõe juures toimunud lahing. Lahingu võitsid venelased. Lahingus osalesid Vladimiri ja Novgorodi vürst Jaroslav Vsevolodovitš koos 14-aastase poja Aleksandr Jaroslavitšiga, Pihkva ja Perejaslavli ning Novgorodi väed ja nende vastas olid orduväed eesotsas ordumeister Wolquiniga. Pärast orduvägede kaotust sõlmis ordu neli aastat kestnud rahulepingu. Vene ajalootõlgenduse järgi tekkis selle rahulepingu järgi Tartul kohustus maksta Novgorodile tribuuti.
Johannes Saal

Johannes Saal (22. mai 1911 Luunja vald – 16. juuli 1964 Tartu) oli eesti maalikunstnik. Saal sündis Luunja vallas Oja külas taluniku perekonnas. Ta õppis Tartu poeglaste reaalgümnaasiumis. Saali haridustee katkes 16-aastaselt kopsutuberkuloosi tõttu ning 1927–1933 olid rasked põdemise aastad. Samas kujunes nendest aastatest esimene, kuigi veel kunstiõpingute-eelne loomeperiood. Seejärel õppis Saal aastast 1933 vaheaegadega kunstikoolis Pallas esialgu joonistamist Voldemar Melliku ja maalimist Villem Ormissoni juures. Pärast Ormissoni maaliklassi lõpetamist aastal 1935 jätkas ta õpinguid Ado Vabbe juhendamisel. Kui aastal 1940 kunstikool Pallas Konrad Mäe nimeliseks Riigi Kõrgemaks Kunstikooliks muudeti, jätkas Saal õpinguid Kaarel Liimandi maaliateljees. Aastal 1943 lõpetas ta Tartus (Aleksander Vardi juhendajamisel) Kõrgemad Kujutava Kunsti Kursused. Saal töötas aastatel 1946–1950 Tartu Riiklikus Kunstiinstituudis esialgu assistendina, seejärel vanemõpetajana joonistuskateedris. Aastast 1951 tegutses ta vabakunstnikuna. Kuulus alates 1945 Kunstnike Liitu, 1950–1957 oli poliitilistel põhjustel tagandatud liikmekandidaadiks. Esimene retrospektiivnäitus toimus 1968. aastal, neli aastat pärast kunstniku surma. Johannes Saali looming paistab silma äärmise mitmekesisuse poolest. Kui Pallasesse õppima asudes võttis ta üsna äratuntavalt omaks 1930. aastatel seal viljeletud realismilähedase kerge üldistusega maalilise laadi, siis 1930. aastate lõpus hakkas Saali looming omanäolisemaks ja ekspressiivsemaks muutuma. Saal tundis huvi inimtüüpide portreteerimise vastu, samuti on tema loomingu üheks läbivaks teemaks surm ja kannatused, mis tema ajal oli veel pigem erandlik. Väljendurikkaima osa tema portreeloomingust moodustavad aga Saali autoportreed, kus ta ei hoia kokku eneseirooniaga. Johannes Saalil diagnoositi 1933. aastal raske konstitutsionaalne psühhopaatia, 1949. aastal viibis ta Tartu Ülikooli närvi- ja vaimuhaiguste kliinikus ravil. Tiiu Talvistu. Johannes Saal: elu metamorfoosid. Tartu: Tartu Kunstimuuseum, lk 18 Tiiu Talvistu. Johannes Saal: elu metamorfoosid. Tartu: Tartu Kunstimuuseum, lk 19 Tiiu Talvistu. Johannes Saal: elu metamorfoosid. Tartu: Tartu Kunstimuuseum, lk 23 Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon. Tallinn 1996 Aili Karindi Emajõe-äärse valla nimekad mehed. Luunja 2014 Johannes Saal: elu metamorfoosid: näitus Tartu Kunstimuuseumis, 17. november 2006 – 25. märts 2007. Tartu 2007 Johannes Saali looming EKM Digikogus Mare Joonsalu: "Johannes Saali aeg on kätte jõudnud" Sirp, 19. jaanuar 2007
Montenegro muusika

Montenegro muusika on Montenegrost pärinev või montenegrolaste loodud või esitatud muusika. Kuni 20. sajandini toetus montenegro muusika peamiselt rahvapillile guslele. Rahvamuusika on regiooniti veidi erinev. Üks muusikalisi keskusi on olnud Kotor, kus 15. sajandi paiku domineeris itaalia muusika mõju. 19. sajandil avati seal katoliiklik lauluakadeemia ja Montenegro vanim lauluselts Jedinstvo. Cetinjes alustas 1934. aastal tegevust esimene muusikakool, mis andis tõuke klassikalise muusika arengule. Samuti mängisid olulist rolli Titogradi raadio muusikaülekanded. Heliloojad sidusid oma loomingusse ka rahvamuusika elemente. "Oj svijetla majska zoro", riigihümn Montenegro Eurovisiooni lauluvõistlusel
Šolem Aš

Šolem Aš (1. november 1880 Kutno – 10. juuli 1957 London; jidiši שלום אַש) oli Poolast pärit juudi kirjanik, kes kirjutas jidiši keeles. Ta sündis aastal 1880 Kutnos (asub praeguse haldusjaotuse järgi Kutno maakonnas Łódźi vojevoodkonnas) loomakaupmehe perekonnas. 1932. aastal esitas Poola valitsus ta Nobeli kirjandusauhinna kandidaadiks. Eesti keeles on ilmunud 2015. aastal romaan "Oru laul" Kalle Kasemaa tõlkes, mis originaalis ilmus 1938. aastal.
Aníbal Cavaco Silva

Aníbal António Cavaco Silva (sündinud 15. juuli 1939 Portugalis Algarve piirkonnas Boliqueimes) on Portugali poliitik, kes oli 9. märtsist 2006 kuni 9. märtsini 2016 Portugali president. Aastatel 1985–1995 oli ta Portugali peaminister. Koolis ei paistnud Aníbal millegagi silma. 13-aastaselt visati ta koolist välja ja vanaisa pani ta karistuseks oma tallu tööle. Järgmisel aastal naasis ta kooli ja temast sai eeskujulik õpilane. Ta hakkas õppima Lissaboni Tehnikaülikooli majandus- ja rahandusteaduskonnas ning lõpetas 1964, saades kokkuvõttes 20-pallisüstemis hindeks 16, mis on väljapaistev saavutus. Kohustusliku sõjaväeteenistuse läbis Silva Mosambiigis, mis oli sel ajal Portugali asumaa, sõjaväeametnikuna Mosambiigi pealinnas Maputos, mis tollal kandis nime Lourenço Marques. 1966. aastast töötas Silva ülikoolis assistendina samas teaduskonnas, mille ta lõpetanud oli. 1968 läks ta Yorki ülikooli, kus 1973 kaitses väitekirja majanduse alal ja sai doktorikraadi. Ta naasis Portugali ning sai Lissaboni Tehnikaülikoolis 1974 abiprofessoriks, 1975 Portugali Katoliiklikus Ülikoolis professoriks, 1979 Lissaboni Uues Ülikoolis erakorraliseks professoriks ja lõpuks Portugali panga osakonnajuhatajaks. Ta on avaldanud teadustöid monetaarpoliika ja rahaliidu kohta. Poliitikasse astus ta pärast 1974 Portugalis toimunud revolutsiooni, millega taastati demokraatlikud vabadused. Ta valiti Portugali Sotsiaaldemokraatliku Partei juhiks 2. juunil 1985. Samal aastal võitis tema erakond parlamendivalimised, saades senise 75 koha asemel 88 kohta 250-kohalises parlamendis ja moodustas uue valitsuse. 1987 ja 1991 peetud parlamendivalimised olid tema ja tema erakonna jaoks täielik triumf: PSP võitis vastavalt 50,2% ja 50,4% häältest ning saavutas absoluutse enamuse parlamendis. 1993. aastal tabas Portugali majanduskriis, mistõttu Silva otsustas 1995. aasta valimistel mitte kandideerida. Ilma korraliku juhita sai erakond valimistel lüüa. See-eest kandideeris ta 1996. aastal Portugali presidendiks ja kaotas ka nendel valimistel sotsialist Jorge Sampaiole. 22. jaanuaril 2006 toimunud presidendivalimiste esimeses voorus sai Cavaco Silva 50,6% häältest, mistõttu polnud valimiste teist vooru vaja korraldada. Eesti president Toomas Hendrik Ilves andis aastal 2008 Cavaco Silvale mittetunnustamispoliitika toetamise eest Maarjamaa Risti keti. 20. oktoobril 1963 abiellus ta Maria Alves da Silvaga, Lissaboni ülikooli lõpetanud saksa filoloogiga, kellega ta sai kaks last, Patricia ja Bruno.