laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Norman-Illis Reintamm

Norman-Illis Reintamm (sündinud 10. augustil 1958 Hamiltonis Ontario provintsis Kanadas) on eesti pianist, organist, dirigent ja muusikategelane. Kõrghariduse on ta saanud Hamiltonis asuvast ülikoolist McMaster University ja Londonis asuvast ülikoolist Royal College of Music. Samuti on ta lõpetanud Toronto Ülikooli. Cathedral Bluffs Symphony Orchestra dirigent Hamilton Philharmonic Orchestra abidirigent National Ballet of Canada 2. dirigent Segakoor Orpheus dirigent St. Paul's Presbyterian Church organist St. Timothy's Anglican Church muusikajuht Eesti Muusikaakadeemia õppejõud, dotsent Teatri Estonia dirigent Teatri Vanemuine dirigent Helsingi Sibeliuse Akadeemia lektor; dirigent Dante Alighieri Seltsi president Hamiltoni Eesti Seltsi Segakoori juht 2015 – Eestlaste Kesknõukogu Kanadas teenetemärk http://isik.tlulib.ee/index.php?id=2261
Välisuurtükk

Välisuurtükk on mürskudega (algselt kahurikuulidega) tulistav vint- või sileraudne tulirelv, mille tähendus on ajalooliselt korduvalt muutunud. Algselt tähendas see kergeid kahureid, mida liikvel olevad sõjaväed võisid kaasas kanda ja mille tulepositsioone sai lahingu käigus muuta, eristamaks neid raskematest kahuritest, mida kasutati kindluste piiramisel või kaitsel. Oluline areng välisuurtükkide arengus toimus Kolmekümneaastase sõja ajal, mil Gustav II Adolf paigutas kahurid senistest märkimisväärselt suurematele ratastele, mis võimaldas neid lahingus märkimisväärselt mobiilsemalt kasutada, purustada nende abil koonduvad vastase väed ja anda sellega rünnakueelis oma jalaväele. Napoleoni sõdade käigus kasutas sama võtet Napoleon I. Esimese maailmasõja ajaks olid mõningase mobiilsuse omandanud kõik suurtükid – isegi Suur Bertha võis aeglaselt rööbastel liikuda. Tol ajal defineeriti välisuurtükke inglise vägedes kui 4,5-tolliseid (114,3 mm) ja sellele lähedase kaliibriga suurtükke. Saksamaal oli välisuurtükkide kaliibriks 75–140 mm. Teise maailmasõja ajal hakati võeti laialdaselt kasutusele mobiilsed haubitsad. Sel ajal hakati välisuurtükkideks nimetama madala tulenurgaga suurtükke. Levinuimad välisuurtükid olid USA 155 mm "Long Tom", Briti 5,5-tolline (139,7 mm) suurtükk ja Nõukogude välisuurtükk 100 mm BS-3. Peale Teist maailmasõda alustas USA sõjavägi 175 millimeetrilise välisuurtüki M107 loomist. Kuigi see oli kallis, kasutati seda välisuurtükki intensiivselt Vietnami sõjas. Üldiselt on välisuurtükid asendatud teiste relvatüüpidega; vaid M107 on veel kasutusel Iisraeli relvajõududes.
Jalgrattavargad

"Jalgrattavargad" (originaalpealkiri "Ladri di biciclette") on 1948. aastal valminud Luigi Bartolini romaanil põhinev Itaalia draamafilm, mille lavastas Vittorio De Sica ning mida peetakse itaalia neorealismi meistriteoseks. Peaosades harrastusnäitlejad Lamberto Maggiorani meeleheitel isana ja Enzo Staiola järjekindla noore pojana. Linateos järgib II maailmasõja järgses Roomas toimetavat vaest isa, kes otsib oma varastatud jalgratast, ilma milleta ta kaotaks oma töö, mis on sel ajal noore pere ainukeseks pääseteeks töötusest ja vaesusest. Mängufilm võitis 18 rahvusvahelist filmiauhinda, teiste seas parima võõrkeelse filmi Oscari (1950). "Jalgrattavargad" on üks Briti Filmiinstituudi filmide nimekirjas esikümnes olevast linateosest, mis hiljemalt 14-aastaselt peaks olema vaadatud.
Stewart Peak

Stewart Peak on mägi Ameerika Ühendriikides Colorados. Geograafiliselt paikneb mägi La Garita mägedes. Administratiivselt asub ta Saguache'i maakonnas. Creede'ist jääb ta 19,3 km põhja suunas. Mäe kõrgus on 4264 meetrit. Kõrguselt jääb ta Kaljumäestiku ja Colorado osariigi kõrgeima mäe (Mount Elbert) tipule alla vaid 137 meetrit, kuid kuna osariigis on arvukalt üle 4000 meetri kõrguseid mägesid, siis osariigi mäetippude kõrgusjärjestuses paikneb Stewart Peak alles 55. kohal. Stewart Peak on koos umbes 4 kilomeetri kaugusel asuva San Luis Peakiga 2 kõrgemat tippu La Garita mägedes. Mägi asub La Garita ürgloodusalal. 1873. aastal toimus esmatõus Stewart Peakile. Stewart Peak, Colorado. peakbagger.com. Colorado’s Summits – 13,000 to 13,999 feet. Summit Sight. Stewart Peak. Google Maps. Пик Стюарт. Горы и хребты мира, вершины, пики, восхождения. mtns.ru.
Nanaimo

Nanaimo on linn Kanadas Briti Columbia provintsis Vancouveri saarel. Canada 2021 Census Nanaimo koduleht Go Nanaimo
Pelikani memorandum (film)

"Pelikani memorandum" on 1993. aastal valminud Ameerika Ühendriikide mängufilm, mille lavastas Alan J. Pakula. Peaosi mängivad Julia Roberts ja Denzel Washington. Filmi aluseks on John Grishami kriminaalromaan "Pelikani memorandum", mille põhjal filmi lavastaja Alan J. Pakula stsenaariumi kirjutas.
Alan J. Pakula

Alan Jay Pakula (7. aprill 1928 Bronx, New York – 19. november 1998 Melville, New York) oli USA filmilavastaja, -produtsent ja -stsenarist. Oscari nominatsioon 1963. aastal filmi "To Kill a Mockingbird" eest nominatsioon 1977. aastal filmi "Kõik presidendi mehed" eest nominatsioon 1983. aastal filmi "Sophie valik" eest Kuldgloobuse nominatsioon 1977. aastal filmi "Kõik presidendi mehed" eest BAFTA nominatsioon 1977. aastal filmi "Kõik presidendi mehed" eest Alan J. Pakula andmekogus IMDb (inglise)
Bengt Nyholm

Bengt Nyholm (30. jaanuar 1930 Härnösand – 10. september 2015 Mantorp) oli rootsi jalgpallur, väravavaht. Aastail 1948–1965 mängis Rootsi jalgpalliklubis IFK Norrköping. Rahvuskoondises mängis 30 korda. Aastal 1961 nimetati ta Rootsi aasta parimaks jalgpalluriks (Kuldpall).
Béla Kun

Béla Kun (sünninimi Béla Kohn; 20. veebruar 1886 Lele, Transilvaania (tänapäeval Rumeenia) – 29. august 1938 Moskva) oli Ungari kommunistlik poliitik ja rahvusvahelise kommunistliku liikumise tegelane. Béla Kun sündis juudi rahvusest notari perekonnas, tema ema oli ungari rahvusest, kuid läks abielludes üle juudi usku. Juba 1902. aastal astus ta Ungari Sotsiaaldemokraatlikku Parteisse. 1904. aastal madjariseeris ta oma perekonnanime, võttis Kohni asemel uueks nimeks Kun. Samal aastal asus ta õppima Kolozsvári Ülikoolis (tänapäeval Cluj-Napoca) õigusteadust. Ülikooli lõpetamise järel töötas ta kindlustusametniku ja ajakirjanikuna. Esimeses maailmasõjas mobiliseeriti Béla Kun Austria-Ungari sõjaväkke, 1916. aasta kevadel langes ta idarindel Vene vägede kätte sõjavangi. 1917. aastal vabanes Béla Kun sõjavangide laagrist ja astus Venemaa Sotsiaaldemokraatlik Tööliste (bolševike) Partei liikmeks. Ta moodustas 1918. aasta märtsis VK(b)P ungari grupi, oli KV(b)P Välismaagruppide Keskföderatsiooni esimees ja üks internatsionaalsete väeosade organiseerijaid. 1918. aasta novembri keskel pöördus Kun Ungarisse tagasi. Ta osales Ungari Kommunistliku Partei asutamises ja valiti selle esimeheks. 21. märtsil 1919 moodustati Ungari Nõukogude Vabariik. Béla Kun oli selle välisasjade rahvakomissar ja hiljem ka sõjaasjade rahvakomissar. Ta oli Ungari Nõukogude Vabariigi tegelik juht. Pärast Ungari Nõukogude Vabariigi kukutamist põgenes Béla Kun 1919. aasta augusti algul Viini. Ta vahistati ja interneeriti. 1920. aasta juulis vahetati ta välja Austria sõjavangide vastu ja saadeti Nõukogude Venemaale. 1920. aastal oli Kun Lõunarinde Revolutsioonilise Sõjanõukogu liige ja kuulus Ülevenemaalisesse Kesktäitevkomiteesse. Ta oli üks Kominterni asutajaid ja oli alates 1921. aastast Kommunistliku Internatsionaali täitevkomitee liige. Suure terrori ajal süüdistati Béla Kuni trotskismis ja ta vahistati 28. juunil 1937. 29. augustil 1938 mõisteti ta surma ja lasti maha. Béla Kun rehabiliteeriti postuumselt 1956. aastal. Béla Kuni järgi on nimetatud väljak Moskvas ja tänav Peterburis. Aastani 1994 oli Narvas Pähklimäe tänava nimi Béla Kuni tänav. Béla Kuni auks oli ilmunud Ungari postmargid 1966. ja 1986. aastal ning NSV Liidu postmark 1986. aastal (nr 5701). http://www.yivoencyclopedia.org/article.aspx/Kun_Bela http://encyclopedia.1914-1918-online.net/article/kun_bela http://theorangefiles.hu/the-hungarian-soviet-republic/ http://uca.edu/politicalscience/dadm-project/europerussiacentral-asia-region/hungary-1918-present/ https://www.marxists.org/glossary/people/k/u.htm 11.05.1994 Narva linnavolikogu otsus nr 68/11
Welveri vald

Welveri vald (saksa keeles Gemeinde Welver) on vald Saksamaal Nordrhein-Westfaleni liidumaal Soesti kreisis. Register of German municipalities (2022), vaadatud 7.10.2023.  Welveri vald – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Valla koduleht
Ron Springett

Ronald Deryk George Springett (22. juuli 1935 London – 12. september 2015 London) oli Inglismaa jalgpallur, väravavaht. Springett mängis aastail 1959–1966 rahvuskoondises 33 mängus. Ta kuulus 1966. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel kuldmedali võitnud Inglismaa jalgpallikoondisse. Aastail 1953–1958 ja 1967–1969 mängis ta Inglismaa klubis Queens Park Rangers ning aastail 1958–1967 klubis Sheffield Wednesday FC.
Amuur (laev)

Amuur on Venemaal toodetud sisemootoriga mootorpaatide (Venemaa klassifikatsiooni põhjal kaatrite) seeria. Esimene Amuur valmistati 1966. aastal Amuuri-äärses Komsomolskis asuvas sõjatehases, mille põhitoodanguks olid hävituslennukid. Tollal oli tehas salastatud, tänapäeval kannab see nime КнААПО (Комсомольское-на-Амуре авиационное производственное объединение). 1970. aastal toodeti 400 5,5 m pikkust duralumiiniumist kaatrit Amuur ja Amuur M, mis varustati Moskvitš 412 60-hobujõuliste mootoritega. Mudeli Amuur-3 puhul võeti kasutusele uudne reduktor, mis tegi kaatri kiiremaks, juhtimise mugavamaks ja kokpiti ruumikamaks. Mudelile, mille nimeks hiljem sai Amuur-2, ehitati kajut panipaikade ja pehmete istmetega. Amuuri järgmised modifikatsioonid olid Vostok ja Vostok 2 (kajutiga). Kasutusele võeti Moskvitš 248 90-hobujõuline mootor. Paigutades kaatrile 85-hobujõulised välismaised päramootorid, loodi Amuurist mudelid Strela ja Strela-2. Viimaste luksuslikumad versioonid kannavad tähistusi Strela-3, Strela-4 ja Strela-5. Strela-8 on juba 8,6 m pikk ja 2,9 m lai, sellel on kasutusel 240-, 270- või 415-hobujõulised bensiini- või diiselmootorid. Nõukogude ajast on Amuure eesti kalameeste käsutuses veel praegugi.
Sindi-Lodja sild

Sindi-Lodja sild (ka Sindi Lodja sild) on sild Pärnus Pärnu–Tori maanteel üle Reiu jõe. Vana sild ehitati aastatel 1932–1933. Sild oli 65 m pikk, 5 m lai ja 40 m kaare sildega. Sild hävines teises maailmasõjas. Uus sild ehitati 1955. aastal vanadele vundamentidele. Uue silla laius on 7 m. Silla kõrvale on kavas ehitada uus sild autoliiklusele ning korrastada vana sild kergliiklejatele. Piirkonnas on Sindi-Lodja kiviaegne asulakoht ning uue silla ehitusele eelnevate uuringute käigus on leitud veel üks kiviaegne asulakoht. Eesti arhitektuur. 2, Läänemaa. Saaremaa. Hiiumaa. Pärnumaa. Viljandimaa. Villem Raam (üldtoimetaja). Tallinn: Valgus, 1996, lk 154. "Pärnus leiti Sindi-Lodja uue silla alalt kiviaegne asulakoht" ERR, 20. juuli 2024
Varbla kultuurimaja

Varbla kultuurimaja (ka Varbla seltsimaja) on kultuurimaja Pärnu maakonnas Lääneranna vallas Varblas. Maja sai valmis 1914. Eesti arhitektuur. 2, Läänemaa. Saaremaa. Hiiumaa. Pärnumaa. Viljandimaa. Villem Raam (üldtoimetaja). Tallinn: Valgus, 1996. Lk 159
Voltveti kõrts

Voltveti kõrts (ka Suur kõrts) on endisaegne kõrts Pärnu maakonnas Saarde vallas Tihemetsa alevikus. Endisajal oli see Eesti suurim kõrts, mille mõõtmed olid 85,05×15,3 m. Kõrtsihoone varemed on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks. Voltveti kõrts kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 14.09.2015) Eesti arhitektuur. 2, Läänemaa. Saaremaa. Hiiumaa. Pärnumaa. Viljandimaa. Villem Raam (üldtoimetaja). Tallinn: Valgus, 1996. Lk 159 Voltveti kõrts kultuurimälestiste riiklikus registris
Mõisaküla postijaam

Mõisaküla postijaam on endisaegne Tallinna–Riia postimaantee postijaam Viljandi maakonnas Veelikse külas. Postijaama hooned said valmis umbes 1800. Eesti arhitektuur. 2, Läänemaa. Saaremaa. Hiiumaa. Pärnumaa. Viljandimaa. Villem Raam (üldtoimetaja). Tallinn: Valgus, 1996. Lk 186
Viljandi Eesti Põllumeeste Seltsi hoone

Viljandi Eesti Põllumeeste Seltsi hoone on hoone Viljandi maakonnas Viljandis aadressil Carl Robert Jakobsoni tänav 42/42a. Hoone on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks. Hoone ehitati 1882 C. R. Jakobsoni eestvõttel. See on uusrenessanss-stiilis tellishoone. Hoonet kasutas Viljandi Eesti Põllumeeste Selts. 1908 alustas hoones tööd Eesti Haridusseltsi kool. Tänapäeval asuvad hoones Viljandi Kesklinna Kooli algklassid. Viljandi Eesti Põllumeeste Seltsi hoone kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 14.09.2015) Eesti arhitektuur. 2, Läänemaa. Saaremaa. Hiiumaa. Pärnumaa. Viljandimaa. Villem Raam (üldtoimetaja). Tallinn: Valgus, 1996. Lk 167 Viljandi Eesti Põllumeeste Seltsi hoone kultuurimälestiste riiklikus registris
Johan Laidoneri plats 3

Laidoneri plats 3 on elamu Viljandi kesklinnas aadressil Johan Laidoneri plats 3. Hoone on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks. See on üks vanimaid Viljandi puitmaju. Hoone ehitati enne 1790. aastat.. 19. sajandi keskel lisati hoonele sammastega sissepääs ja idatiiva II korrus. 1862–1924 elas hoones eesti kirjanik ja koolmeister Friedrich Kuhlbars. Johan Laidoneri plats 3 kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 14.09.2015). Eesti arhitektuur. 2, Läänemaa. Saaremaa. Hiiumaa. Pärnumaa. Viljandimaa. Villem Raam (üldtoimetaja). Tallinn: Valgus, 1996. Lk 168. Olander, Aare (2015). Viljandi kadunud vaated. Tänapäev. Lk 121. ISBN 978-9949-27-829-9. Johan Laidoneri plats 3 kultuurimälestiste riiklikus registris
Viljandi muuseumihoone

Viljandi muuseumihoone on kaitsealune hoone Viljandis aadressil Johan Laidoneri plats 10. Hoone on tunnistatud riiklikuks ehitismälestiseks. See on Viljandi ainus kivist hoone, mis on säilitanud 18. sajandi välisilme, hoone keldrimüüristik võib pärineda keskajast. Hoone ehitas 1779-1780 apteeker ja hilisem Viljandi linnapea Johann Joachim Schoeler ning algul kasutatigi hoonet apteegi ja elumajana. 1882 ehitati hoonele mansardkorrus. 1902. aastal andis Schöleri suguvõsa hoone rendile ja apteek tegutses seal kuni 1940. aastani. Aastast 1941 on hoone Viljandi Muuseumi käsutuses. Viljandi muuseumihoone kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 03.08.2018) Eesti arhitektuur. 2, Läänemaa. Saaremaa. Hiiumaa. Pärnumaa. Viljandimaa. Villem Raam (üldtoimetaja). Tallinn: Valgus, 1996. Lk 168 Ain-Andris Vislapuu (2007). Viljandi vanadel fotodel. Tallinn: Tänapäev. Lk 65. ISBN 978-9985-62-590-3. Viljandi muuseumihoone kultuurimälestiste riiklikus registris
Viljandi kohtuhoone

Viljandi kohtuhoone (ka Viljandi rahukohtu hoone) on endisaegse Viljandi rahukohtu hoone Viljandis aadressil Posti tänav 22 / Koidu tänav 5. Uusrenessanss-stiilis ehitatud hoone on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks. Tänapäeval tegutseb hoones Tartu Maakohtu Viljandi kohtumaja. Enne ehituse algust oli krunt hoonestamata ja sellel asus sõjaväe harjutusväljak. Hoone valmis aastal 1895 ja selle arhitekt oli Riiast pärit G. Pfeiffer. Ehitas G. Darmeri firma Riiast. Hoone on algselt planeeritud Viljandi kreisikohtu kohtumajaks ja koos sellega valmis krundi sisemuses ka arestimaja, mis ühendati teise korruse galerii kaudu kohtumajaga 20. sajandi alguses. Hoone on olnud püsivalt kasutusel kohtumõistmiseks. Novembrist 1917 kuni veebruarini 1918 asus seal Viljandi Tööliste, Soldatite ja Talupoegade Saadikute Nõukogu ja VSDTP Viljandi organisatsiooni komitee. Hoone trepilt luges 1918. aasta 24. veebruaril Viljandi linnapea Gustav Talts ette Eesti iseseisvusmanifesti. 1938. aastal asus hoones Viljandi Ringkonnakohtu Viljandi 1. ja 2. jaoskonnakohus. Viljandi kohtuhoone kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 14.09.2015) Eesti arhitektuur. 2, Läänemaa. Saaremaa. Hiiumaa. Pärnumaa. Viljandimaa. Villem Raam (üldtoimetaja). Tallinn: Valgus, 1996. Lk 175 Aare Olander (2015). Viljandi kadunud vaated. Tänapäev. Lk 284. ISBN 978-9949-27-829-9. Ain-Andris Vislapuu (2007). Viljandi vanadel fotodel. Tallinn: Tänapäev. Lk 107. ISBN 978-9985-62-590-3. Viljandi kohtuhoone kultuurimälestiste riiklikus registris
Leo Valdma

Leo Valdma (11. august 1925 Kunda – 8. september 2015) oli eesti tehnikateadlane, Tallinna Tehnikaülikooli professor ja soomepoiss. Leo Valdma oli abielus kardioloogi Aino Valdmaga. Leo ja Aino lapsed on Ivo Valdma ja Eve Kyntäjä. Ta lõpetas aastal 1939 Kunda algkooli, ta on õppinud Rakvere Keskkoolis ja Tallinna 2. Keskkoolis, ta lõpetas aastal 1946 Tallinna Elektromehaanika Tehnikumi mehaanikaosakonna. Aastal 1952 lõpetas ta Tallinna Polütehnilise Instituudi mehaanikateaduskonna masinaehituse tehnoloogia erialal; aastatel 1952–1955 oli ta samas aspirantuuris. Aastal 1956 kaitses ta tehnikakandidaadi väitekirja (väitekiri kinnitati aastal 1957), aastal 1985 tehnikadoktori väitekirja (Moskva Naftakeemia ja Gaasitööstuse Instituudis). Täiendusõpe: Baumani-nim Kõrgem Tehnikakool Moskvas 1974; Budapesti Tehnikaülikool 1975; Ukraina NSV TA Materjaliprobleemide Instituut 1977. Tehnikateaduste kandidaat 1956 (kinnitus 1957); dotsent 1962; tehnikadoktor 1985 (Moskva Naftakeemia ja Gaasitööstuse Instituut); professor 1987. Osalenud Soome Jätkusõjas 200. jalaväerügemendis 1943–44. Ta töötas aastatel 1946–1947 Eesti NSV Tööstuse Teadusliku Uurimise Instituudis insenerina, aastatel 1947–1949 masinatehases Ilmarine konstruktorina, aastatel 1949–1952 Tallinna Masinatehases vaneminsener-tehnoloogina. TTÜs 1952-1994: aastatel 1952–1955 töötas ta Tallinna Polütehnilise Instituudi metallide tehnoloogia kateedris assistendina, aastatel 1956–1958 vanemõpetajana. Aastatel 1958–1985 töötas ta samas kateedris dotsendina; lisaks oli ta aastatel 1973–1983 Tallinna Polütehnilise Instituudi metallide tehnoloogia kateedri juhataja. Aastatel 1986–1992 oli ta metallide tehnoloogia kateedri professor. Aastatel 1992–1994 oli ta Tallinna Tehnikaülikooli materjalitehnika instituudi tööstusharude tehnoloogia erakorraline professor. Aastast 1994 oli ta Tallinna Tehnikaülikooli metallide tehnoloogia emeriitprofessor; lisaks oli ta aastast 1997 Tallinna Tehnikakõrgkooli tehnomaterjalide ja tehnoloogia õppetooli professor. Metallide abrasiivkulumine, erosioonikindlad pulberkõvasulamid. Ta lõi kulumiskindlaid kõvasulam-tsentrifugaalpihusteid vedelkütustel töötavatele elektrijaamadele. Ta avaldas üle 200 publikatsiooni, sealhulgas monograafiaid. Tal oli 10 autoritunnistust ning tema juhendamisel kaitsti 5 kandidaadiväitekirja. Ta on olnud pulbermetallurgia laboratooriumi teaduslik juhendaja, tegelenud uurimistulemuste juurutamisega tööstusettevõtetes. NSV Liidu Kõrg- ja Keskerihariduse Ministeeriumi pulbermetallurgia koordineerimisnõukogu liige; Eesti NSV Teaduslik-tehniliste Ühingute pulbermetallurgia sektsiooni esimees; Eesti Materjalitehnika Ühingu liige. Tallinna Kalinini rajooni Rahvakohtu kaasistuja 1959–61. NSV Liidu Rahvamajanduse Saavutuste Näituse hõbe- ja pronksmedal; Eesti NSV riiklik preemia 1985 (kollektiivi juht); Eesti volitatud insener 1998–2003. Male ja sport, Soomepoiste Meeskoori laulja. EE 1998, 10; EE 2000, 14; EMajBL 2003; Tallinna Polütehniline Instituut 1936–1986. Tln, 1986, lk 152, 249, 255–257, 394, 406, 467–469; TTÜ professorid. Tln,1993, lk 57; Mehaanikainseneride koolitus 1918–1998, lk 34, 59, 61–63, 196.
Tallinna Linnateatri maja

Tallinna Linnateatri maja asub Tallinnas aadressil Lai 23 ja hoonet kasutab aastast 1965 Tallinna Linnateater. Hoonet on ürikuis mainitud 1467[viide?]. Tallinna Linnateater asub hoonetes alates 1965. aastast, kui hoone eraldati Eesti NSV Riiklikule Noorsooteatrile kontori- ja prooviruumideks. Tänapäeval asuvad Lai 23 majas Väike saal, Linnateatri kohvik, Kaminasaal, Voldemar Panso saal, teatri kontoriruumid ja Diele. Linnateatri kaminasaali tõenäoliseks ehitamisajaks 1434. aasta, mis on tuvastatud 2007. aastal saali laepalkide vanuse tuvastamise teel. Lai 23 põhiplaan annab küllaltki hea ettekujutuse keskaegsest hilisgooti elamust, mille ehitamist alustati 15. sajandil, lõpliku kuju sai ta 16. sajandil. Diele nurgas asub mantelkorsten, mille alumine osa moodustas koos küttekoldega kööginurga. Dielele esinduslikke lisamiseks ehitati teise korruse galeriile viiv paraadtrepp ja baroksed talamaalingud. Kööginurga all keldris paiknesid hüpokaustahjud, mis ühtlasi soojendasid peretuba ja dornset, kust pääseb siseportaali kaudu tagamajja (bikamer). Keskaegse elamu interjöör taastati aastail 1968–1975 Teddy Böckleri juhtimisel tehtud restaureerimistööde käigus. Tiina Kolk, Kaupmeheelamust teatrimajaks[alaline kõdulink], Äripäev, 29.03.2006 Lai 23 kultuurimälestiste riiklikus registris
Kanuti gildi hoone

Kanuti gildi hoone asub Tallinnas aadressil Pikk 20 / Pühavaimu 5. Hoone on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks. Hoones tegutses ajalooline Tallinna Kanuti gild. ENSV ajal töötas selles sõjaväe tribunal ja suures saalis telefonikeskjaam. Fassaadil on alates 19. sajandist (sealhulgas kogu Eesti NSV aja) seisnud Kanuti ning Martin Lutheri kuju. Tänapäeval asub hoones ka Kanuti Gildi SAAL. Kanuti gildi hoone kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 14.09.2015) Kanuti gildi hoone kultuurimälestiste riiklikus registris
Sibulaõli

Sibulaõli (Allium cepa õli, CAS-number: 8002-72-0 (v.a sibulast toidu valmistamiseks tehtud maitseõlid, näiteks oliiviõli baasil) on sibulatoodangu kõrvalsaadus, mida toodetakse sibula sibulatest mitmel meetodil, näiteks veeaurudestillatsioonil, saagis varieerub 0,02% ringis, aastane sibulaõlitarve oli 2001. aasta andmetel 59,333,33 naela. Hariliku sibula erineva koostisega eeterlikud õlid toimivad katsetes puugivastsetele ja -munadele ning täiskasvanutele, näiteks Boophilus annulatus 'ele, akaritsiidina ja võivad neid suuremas koguses surma saata. Hariliku sibula eeterlikul õlil on seenevastane toime. Hariliku sibula õlil on antioksüdantsed toimed. Õli toimeid uuriti nikotiini saanud rottide maksas, kopsudes ja südames ning võrreldi neid E-vitamiini (alfatokoferool) toimetega. Katserottidele süstiti 21 katsepäeva jooksul samaaegselt nikotiini (0,6 mg/kg kehakaalu kohta),sibulaõli (100 mg/kg kehakaalu kohta) või E-vitamiini (100 mg/kg kehakaalu kohta). Nikotiini ja sibulaõli saanud katserottidel suurenes vastupanu rasvade peroksüdatsioonile, sama täheldati ka E-vitamiini saanud rottidel. Nikotiini saanud rottidel alanes katalaasi ja superoksiidi dismutaasi aktiivsus. Sibulaõli või E-vitamiinipreparaate saanud rottide antioksüdantide kontsentratsioon suurenes kõikides uuritud elundites, eriti suurenes glutatiooni, E-vitamiini ja retinooli sisaldus aga E+nikotiini saanud rottidel. Tulemused näitavad, et võrreldes E-vitamiiga on sibulaõli tõhus antioksüdant nikotiini poolt esile kutsutud oksüdatiivsete kahjustuste korral. MTO droogi päevane annus, kui teisiti pole määratud, on 50 g toorest sibulat või 20 g kuivatatud droogi. George A. Burdock, "Fenaroli's Handbook of Flavor Ingredients", 4. väljaanne, lk 1372, 2001, CRC Press, Google'i raamatu vaadatud 6.08.2015) Oils, onion (cas 8002-72-0) MSDS, vaadatud 6.08.2015) Aboelhadid SM jt, Effect of Allium sativum and Allium cepa oils on different stages of Boophilus annulatus., Parasitol Res. mai 2013;112(5):1883–90. doi: 10.1007/s00436-013-3344-0, vaadatud 25.07.2015) Helen A jt, Antioxidant effect of onion oil (Allium cepa. Linn) on the damages induced by nicotine in rats as compared to alpha-tocopherol., Toxicol Lett. 27. juuli 2000 ;116(1-2):61-8.,(tarve 19.08.2015)(inglise keeles) [[[MTO]]: Bulbus Allii Cepae], vaadatud 26.07.2015)