laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Adoonis

Adoonis (Adonis) on tulikaliste sugukonda kuuluv taimeperekond. Perekonda kuulub umbes 20–30 liiki. Taimeperekond on pärit Euroopa ja Aasia steppidest. Adoonised edenevad hästi piirkondades, kus on külmad talved ja palavad suved. Liigid kasvavad 10–40 cm kõrgusteks, neil on niitjad ohtralt harunenud lehed ning punased, kollased või oranžid 5–30 kroonlehega õied. Õied meenutavad ülase õisi. Eestis kasvatatakse mitmeid selle taimeperekonna liike ilutaimedena: amuuri adoonist (Adonis amurensis), siberi adoonist (Adonis sibirica), suviadoonist (Adonis aestivalis) ja kevadadoonist (Adonis vernalis). Adonis aestivalis – suviadoonis Adonis aleppica Adonis amurensis – amuuri adoonis Adonis annua Adonis bobroviana Adonis chrysocyathus – kašmiiri adoonis Adonis coerulea Adonis cyllenea Adonis davidii Adonis dentata Adonis distorta Adonis flammea Adonis microcarpa Adonis nepalensis Adonis palaestina Adonis pyrenaica – pürenee adoonis Adonis ramosa– haruline adoonis Adonis sibirica – siberi adoonis Adonis sutchuenensis Adonis tianschanica Adonis vernalis – kevadadoonis Adonis volgensis – volga adoonis TEA entsüklopeedia (e-väljaanne: https://web.archive.org/web/20081004135657/http://www.ents.ee:81/Default.aspx?aid=677 (vaadatud 02.12.2012)) "Adooniste liigikirjeldused Aiasõbra kodulehel". Originaali arhiivikoopia seisuga 4. jaanuar 2015. Vaadatud 4. jaanuaril 2013.
Aedaster

Aedaster (Callistephus) on korvõieliste sugukonda kuuluv monotüüpne (1 liigiga) taimeperekond. Sellesse perekonda kuulub ainult hiina aedaster (Callistephus chinensis).
Hiina aedaster

Hiina aedaster (Callistephus chinensis) on korvõieliste sugukonda perekonda aedaster kuuluv üheaastane rohttaim. Hiina aedaster on oma perekonna ainus liik, mis on levinud Ida-Aasias, eriti Hiinas ja Jaapanis. Üheaastane sirgete ja harunevate vartega hiina aedaster võib kasvada 15–90 cm kõrguseks. Lehed on enamasti süstjad, teritunud tipuga, saagja servaga, varrel asetsevad vahelduvalt ja mõõtmed vähenevad varre tipu suunas. Varred on tugevad ja lehtedega kaetud. Varte tippu tekivad lihtõielised või täidisõielised korvõisikud. Õisiku suurus on väga varieeruv. Põhivorm on tumepurpursete keelõite ja kollaste putkõitega. Õitseaeg juulist oktoobrini. Eestis kasvatatakse hiina aedastrit ilutaimena ja lõikelillena. Selle liigi metsistunud vorme on Eestist harva leitud ka prahipaikadelt ja jäätmaadelt. Aedastri sortidel on õied paljudes värvitoonides: roosad, lillad, punased, kollased, valged, sinised. Sordid jaotatakse kõrgeteks 50–80 cm, mis sobivad hästi lõikelilledeks, poolkõrgeteks (40 cm kõrgused), mis sobivad nii lõikelilleks kui ka peenrale ja madalad 25 cm kõrgused taimed, mis sobivad rõdukasti, potitaimeks, peenrale ja peenraäärde. TEA entsüklopeedia (e-väljaanne: http://www.ents.ee:81/Default.aspx?aid=754[alaline kõdulink] (vaadatud 02.12.2012)) Hiina aedaster andmebaasis eElurikkus
Aediiris

Aediiris ehk aed-võhumõõk (Iris × germanica) on võhumõõgaliste sugukonda iirise perekonda kuuluv mitmeaastane rohttaimeliik. Aediiris on levinud püsilill. Tema õied on reeglina maheda ja meeldiva lõhnaga. Aediiris sobib hästi kasutamiseks haljastuses, lilleseadetes ja kimpudes, pärgades, ka vaasis lõikelillena. Ladinakeelse nimetuse Iris × germanica on taim saanud seetõttu, et iiriste aretamisega on tegelenud mitmed Saksa botaanikud (K. Foerster, W. Seyffert jt). Nüüdisajaks on maailmas aretatud üle 50 000 aediirise sordi. Üks esimesi aediiriste kasvatajaid oli De Bure, kes aretas neid 1830. aastatel,inglise aretaja Barr andis 1880 välja oma esimese iiriste kataloogi. Ferdinand Cayeuxi aretas Prantsusmaal iiriseid ja sellest on välja kasvand praeguseni tegutsev firma Cayeux. Aediirisele on iseloomulikud maasisesed, ka osaliselt mullapinnal paiknevad lihakad risoomid läbimõõduga 1,5–4 cm. Aediiriste lehed on mõõkjad, koondunud lehvikukujuliselt kimpudesse. Aediiris on Prantsusmaa rahvuslill. "Iiriste liigikirjeldus Aiasõbra kodulehel". Originaali arhiivikoopia seisuga 6. detsember 2014. Vaadatud 4. jaanuaril 2013. TEA entsüklopeedia (e-väljaanne: http://www.ents.ee:81/Default.aspx?aid=756[alaline kõdulink] (vaadatud 02.12.2012)) Aed-võhumõõk andmebaasis eElurikkus
Mäemari rajoon

Mäemari rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Mari Eli Vabariigis. Asub Vabariigi lääneosas. Piirneb läänes Nižni Novgorodi oblastiga ja lõunas Tšuvaššiaga. Volga jõgi jagab rajooni kaheks osaks. Rajoon jaguneb 10 külaasunduseks (сельское поселение). Rajooni keskus on Kozmodemjanski linn. 45% rajoonist on kaetud metsaga, 33% on põllumajandusmaad. Rajoonis elavad mäemari keelt rääkiv maride rühm mäemarid. 87,7% on elanikest on marid, 11% venelased ja 0,7% tšuvašid. Q126709394 http://gornomari.ru/
Aed-roolind

Aed-roolind (Acrocephalus dumetorum) on põõsalindlaste sugukonda kuuluv linnuliik. Aed-roolind pesitseb ka Eestis. Aed-roolind andmebaasis eElurikkus
Aedruut

Aedruut (Ruta graveolens) on ruudiliste sugukonda ruudi perekonda kuuluv mitmeaastane rohttaim. Peamiselt on see taim levinud Lõuna-Euroopas ja Eestis kasvatatakse aedades ravi- ja maitsetaimena. Aedruudile on omane sinakashall toon. Taime vars on harunenud ja 20–50 cm kõrge. Lehed on rootsulised, väljaarvatud kõige ülemised, mis on rootsuta. Aedruudi õied on kollakasrohelised ja taimed õitsevad juunis–juulis. Kogu taimel on õlinäärmed. Aedruudi viljaks on paljuseemneline kupar. Aedruut sisaldab eeterlikke õlisid, flavonoid rutiini, furokumariini, vaha, parkaineid, mõruaineid, C-vitamiini ja P-vitamiini. Taimel on põletiku-, krambi- ja nugilistevastane, antibakteriaalne, fungitsiidne, rahustav, üldtugevdav, toniseeriv, mürke neutraliseeriv, valu vaigistav ja haavu parandav toime. Peamiselt tarvitatakse seda teena ja tinktuurina. Kuna taim on mürgine, peab selle tarvitamisega väga ettevaatlik olema. Vähesel määral kasutatakse seda ka maitsetaimena. Näiteks sobib see salati-, tomati-, muna-, kohupiima- ja juustutoitudele, aga ka võileivale, lamba- ja ulukilihale. Aedruut on Leedu rahvuslill. Ludvig Raudsepp, "Tarvilikke taimi aias ja aia taga", Tallinn : Maalehe Raamat, 1999 Aedruut andmebaasis eElurikkus
Aedsalvei

Aedsalvei (Salvia officinalis) on huulõieliste sugukonda salvei perekonda kuuluv mitmeaastane poolpõõsaliik. Aedsalveil tuntakse mitmeid sorte: Salvia officinalis 'Aurea' Salvia officinalis 'Dwarf' Salvia officinalis 'Holt's Mammoth' Salvia officinalis 'Icterina' Salvia officinalis 'Minima' Salvia officinalis 'Purpurea' Salvia officinalis 'Tricolor' Aias kasvatatakse ka aedsalveile lähedasi salvei perekonna liike: Salvia clevelandii Salvia elegans – nägus salvei Salvia leucantha Salvia sclarea – muskaatsalvei. Maapinnalt harunev vars on alumises osas puitunud, ülalt aga rohtne. Pealt krobelised, nahkjad ja pikliksüstjad lehed on noorelt hallikasviltjad, hiljem hallikasrohelised. Kobarasse koondunud huulõied, mis asetsevad varre tipus, on olenevalt sordist kas sinakaslilla, roosa, valge või helesinise värvusega. 60 cm kõrgune poolpõõsas aedsalvei pärineb Vahemere maadest. Aedsalveid kultiveeritakse Lõuna-Euroopas – Jugoslaavias, kus Makedoonias ja Dalmaatsias katab salvei terveid mäekülgi. Salveid kasvatatakse ka Kreekas, Itaalias, Türgis, Lõuna-Prantsusmaal, Hiinas ja Ameerika Ühendriikides. Eestis kasvatatakse salveid kultuurtaimena avamaal.  Pikemalt artiklis Salvei lehed Lisaks dekoratiivsele väljanägemisele on aedsalvei hea mee-, maitse- ja ravimtaim. Antiikarstid Hippokrates ja Dioskorides pidasid salveid ravijõu poolest imeliseks taimeks, teda on peetud väga heaks naiste viljatusrohuks. Vanadel roomlastel[küsitav] olnud kõnekäänd: Cur moriatur homo cui Salvia crescit in horto? ('miks peaks inimene surema, kui tema aias kasvab salvei?') Piibli jutustuses võttis salvei ainukesena taimedest oma puhmaste varju Maarja koos noore Jeesusega, kui nad pagesid Herodese sõdurite eest, ja päästis nad. Vanas-Egiptuses olevat olnud naistel kohustuslik pärast epideemiaid ja sõdu rohke salvei söömine, et taastuks kiiremini rahvaarv. Keskajal usuti, et tassike salveiteed suurendab sümpaatiat ja armastust inimeste vahel. Aedsalvei botaaniline nimetus on tuletatud ladinakeelsest sõnast salvere – 'end tervena', 'hästi tundma','päästma' . Claudia Myers,"Specialty and Minor Crops Handbook", lk 107, 1998, University of California (vaadatud 13.02.2014) (inglise keeles) Aedsalvei - imeline ravimtaim, 7. juuni 2011, Aialeht.ee, eebiversioon (vaadatud 13.02.2014) Sinikka Piippo, Ulla Salo, "Meelte ja tunnete taimed", tõlkija Mari Vihuri, lk 352, 2007, Kirjastus Varrak, ISBN 978 9985 3 1442 5 Ain Raal, "Maailma ravimtaimede entsüklopeedia", lk 810, Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2010. Ain Raal,"Maailma ravimtaimede entsüklopeedia", lk 810,Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2010. Aedsalvei - imeline ravimtaim, 7. juuni 2011, Aialeht.ee, veebiversioon (vaadatud 13.02.2014.) Aedsalvei - imeline ravimtaim, 7. juuni 2011, Aialeht.ee, Veebiversioon (vaadatud 13.02.2014). Sinikka Piippo, Ulla Salo,"Meelte ja tunnete taimed", tõlkija Mari Vihuri, lk 352, 2007, kirjastus Varrak, ISBN 978 9985 3 1442 5. Aili Paju, "Aed ja mets kui apteek", Maalehe Raamat Aedsalvei andmebaasis eElurikkus Aedsalvei ravim- ning maitsetaimena
Aevastuspuu

Aevastuspuu (Ptaeroxylon obliquum) on ruudiliste sugukonda kuuluv samanimelise perekonna ainus esindaja. Mõni autor paigutab ta aevastuspuuliste (Ptaeroxylaceae) hulka. Aevastuspuu on pärit Lõuna-Aafrikast ja troopilisest Aafrikast. Kasvab kuni 15 m kõrguseks. Taime nimetus (vanakreeka sõnadest ptairein ja xylon) tuleneb sellest, et taime puidust saadavat saepuru kasutatakse meditsiinis aevastust esile kutsuva vahendina. Koosade rahvameditsiinis tehti sellest nuusktubakat, mida tarvitati peavalu leevendamiseks. Aevastuspuu puit on väga tugev ja vastupidav. Peter Schirmer, The Concise Illustrated South African Encyclopedia 1980, Central News Agency Ltd, ISBN 0-620-04359-8 http://www.plantzafrica.com/plantnop/ptaeroxylonobliq.htm
Brõtske

Brõtske (ukraina keeles Брицьке) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Lõpovetsi rajoonis. Elanike arv on 629. Pindala on 3,211 km².
Domenico Scarlatti

Giuseppe Domenico Scarlatti (26. oktoober 1685 – 23. juuli 1757) oli barokiajastu itaalia helilooja, kes oli suure osa oma elust Portugali ja Hispaania kuningliku perekonna teenistuses. Scarlatti kannatas oma kuulsa isa Alessandro Scarlatti ambitsioonide pärast ning pidi tema veenmisel vastu võtma tülikaid ooperi- ja kirikumuusikatellimusi. Tema varajane pedagoogi- ja heliloojatöö möödus Portugali printsessi Maria Barbara teenistuses, kellele ta järgnes Hispaaniasse, kus printsess abiellus Hispaania kroonprintsiga. Uus töökoht võimaldas tal pühenduda klavessiinile. Ta kirjutas 550 üheosalist sonaati, mis oma meeleolult ja tehnilistelt ülesannetelt on väga mitmekesised. Sonaatide harmoonia erineb sageli teiste barokkheliloojate omast – Scarlatti kasutab isegi kobarakorde –, samuti rabavad need oma rütmierksusega. Leidub muusikakriitikuid, kes kuulevad Scarlatti mõjusid isegi Haydni muusikas, kuid kindel on see, et ta näitas teed mitmele klassitsistliku muusika arengusuunale. Sonaat E-duur, Presto Sonaat b-moll, Allegro Sonaat f-moll Sonaat C-duur, Allegro Sonaat E-duur, Andante comodo
Lõptšanõ

Lõptšanõ (ukraina keeles Липчани) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Mogõliv-Podilskõi rajoonis. Elanike arv on 647. Pindala on 2,3 km².
Karmaljukove

Karmaljukove (ukraina keeles Кармалюкове) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Žmerõnka rajoonis. Elanike arv on 800. Pindala on 2,718 km².
Kleban

Kleban (ukraina keeles Клебань) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Tultšõni rajoonis. Elanike arv on 2172. Pindala on 5,89 km². Klebani kabel Ülestõusmispühad 2012
Basiilika

Mitte segi ajada basiilikuga Basiilika (kreeka stoa basilikē 'kuninglik koda') on pikliku põhiplaaniga samba- või piilariridadega löövideks jaotatud hoone tüüp, mille kesklööv on külglöövidest tunduvalt laiem ja niipalju kõrgem, et saab valgust külglöövide katustest kõrgemal asuvaist aknaist, mis moodustavad akenderea ehk valgmiku. Juhul, kui need aknad puuduvad, on tegemist pseudobasiilikaga. Vana-Kreekas oli basiilika basileuse valitsushoone. Vana-Roomas kasutati basiilikat kohtu- ja turuhoonete juures. Antiikbasiilika ühes otsas paiknes portikus ja teises apsiid, kus asus kohtuniku iste või jumala kuju. Vanim säilinud basiilika on Rooma Basilica Porcia (184 eKr). Rooma basiilikad said varakristlaste kogunemiskohtadeks. Hiljem muutus see hoonetüüp kirikute arhitektuuris valdavaks. Eriti suurejoonelised olid keskaegsed romaani ja gooti basiilikad. Tüüpilises kirikubasiilikas asuvad apsiidi ja pikihoone vahel kooriruum ja risthoone ehk transept. Rist- ja pikihoone ristumiskohas moodustuva nelitise kohal asub kesktorn. kolmekirikubasiilika Pseudobasiilika  Basiilika – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Kõnašiv

Kõnašiv (ukraina keeles Кинашів) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Tultšõni rajoonis. Elanike arv on 3114. Pindala on 3,084 km².
Zoziv (Lõpovetsi rajoon)

Zoziv (ukraina keeles Зозів) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Lõpovetsi rajoonis. Elanike arv on 1883. Pindala on 8,15 km². Zozivi kabel.
Ala Põhikool

Ala Põhikool on üldhariduskool Valga maakonnas Tõrva vallas Ala külas. Vastavalt põhimäärusele on kool Tõrva valla munitsipaalkool, kus valla lastel on võimalik omandada alusharidus lasteaia ja põhiharidus põhikooli osas. Ala Algkool alustas tegevust 1919. aastal endises Ala kõrtsi hoones. Samas hoones tegutseb kool ka tänapäeval. Esialgu oli ruumipuuduse tõttu kolm klassi. Esimene õpetaja ja koolijuhataja oli Jaak Pehme. 1. augustil 1927 muudeti Ala Algkool 6-klassiliseks. Endises kõrtsihoones tegutsesid 1.-4. klass, 5. ja 6. klass tegutsesid lähedal asuvas Aadu Niilenderi majas. 1934. aastal kohandati kõrtsihoone koolimajaks. Ehitamise ajal töötasid 1. ja 2. klass Aadu Niilenderi majas, 3.-6. klassi õpilased õppisid Karjatnurme koolis. 1936. aastal jätkus õppetöö ümberehitatud koolimajas. Koolijuhataja oli Karl Meos. 1944. aasta oktoobris muudeti kool 7-klassiliseks. 1961. aastal 8-klassiliseks. 1964. aasta kevadel hakati ehitama Ala koolile uut õppehoonet, mis valmis 28. märtsil 1966. 1988. aastast on Ala kool 9-klassiline ja nimetati 1991. aastal Ala Põhikooliks. 2010. aastal liideti kool lasteaiaga  lasteaed-põhikooliks. Ajalugu. Ala Põhikooli veebisait. Ala Põhikooli veebisait
Multirootor

Multirootoriks[1] või multikopteriks nimetatakse üldiselt helikopterit, millel on lennus püsimiseks kaks või rohkem rootorit. Multirootorite kõigi rootorite labad on fikseeritud sammuga, lennukiirust ja -suunda muudetakse mootorite pööretearvu suurendamise või vähendamisega. Tulenevalt multirootori juhtimise suhtelisest lihtsusest, mille tagab mikrokontrollerite ja mikrokiirendusandurite (güroskoopide) baasil automaatne arvutijuhtimine ning GPS-vastuvõtja, kasutatakse neid raadio teel juhitavate lennumasinate projektides, kus kvadrokopter, heksakopter ja oktokopter viitavad vastavalt nelja, kuue ja kaheksa rootoriga multikopterile. Raadio teel juhitavaid multikoptereid kasutatakse üha enam soodsa valikuna aerofotode ja -videote tegemiseks. Multikopteri raskuskeskmes asub suure elektrilise mahtuvusega liitiumpolümeeraku, lennu juhtimiselektroonika ja stabiliseerimisplaat (millel paikneb IMU). Harjavabad elektrimootorid rootoritega on paigaldatud horisontaalsuunas võrdsete nurgavahedega hargnevatele kergete varraste tippu. Elektrimootorid on kinnitatud raami külge jäigalt. Multirootori stabiilset asendit ruumis säilitatakse ja selle soovitud suunas liikumine saavutatakse vastava arvutitarkvara abil, mis muudab mootorite ankrute pöörlemiskiirusi. Elektromultirootorid tulevad müügile mitmes konfiguratsioonis: X4 või kvadrokopter – kõige tüüpilisem multirootor, millel on kõik rootorid jäigalt kinnitatud. Y4 – ees on kaks rootorit ning tagumise varda tipus on rootor ja mootor nii üleval kui ka all. Edasi-tagasi lendamine saavutatakse tagumiste mootorite pööretearvu muutmisega. H4 – rootorid on paigaldatud H-kujulise raami varraste tippude peale ja alla. V4 või V-sabaga kvadrokopter – multirootor, mille eesmised rootorid on tavalistel pikkadel varrastel ning kaks tagumist on lühematel, üksteise läheduses asuvatel varrastel. Samuti on mootorid natuke kallutatud. Sellega on rootorid vähem tõhusad ka lennuaeg on veidi lühem, kuid paraneb orientatsiooni jälgitavus ning potentsiaalselt ka parem püsivus. Heksakopter – mootorid paiknevad üksteisest võrdsetel kaugusel keskpunktist lähtuvatel kuuel vardal. Y6 – Y-kujulise raamiga heksakopter, millel on mootorid paigutatud igal varda tipu peale ja alla. Oktokopter – tüüpiline kaheksakopter, mille mootorid on paigutatud kaheksale keskpunktist lähtuvale ja üksteisest võrdsetel kaugustel olevale vardale. X8 – oktokopter, mille mootorid on paigutatud neljale X konfiguratsioonis vardale. Mootorid asuvad varraste tippudel nii üleval kui ka all. H8 – oktokopter, mille mootorid on paigutatud kahele paralleelsele vardale. Asümmeetrilised ja kõikvõimalikud muud konstruktsioonid, raskuskese peab olema igal juhul kindlalt paigas, et säilitada multikopteri tasakaal. ^ Varases helikopterite arenduses tähistas multirootor kahe rootoriga kopterit. "AeroQuad - The Open Source Quadcopter". "Multicopter Table - Multicopter Wiki". Originaali arhiivikoopia seisuga 6. november 2011. Vaadatud 18. detsembril 2012. "DIY Drones". "Multirotors - Dronepedia". Originaali arhiivikoopia seisuga 16. veebruar 2013. Vaadatud 18. detsembril 2012.
Topolivka (Teplõki rajoon)

Topolivka (ukraina keeles Тополівка) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Teplõki rajoonis. Elanike arv on 670. Pindala on 0,437 km².
Babtšõntsi

Babtšõntsi (ukraina keeles Бабчинці) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Tšernivtsi rajoonis. Elanike arv on 2796. Pindala on 8,577 km².
Eike Eplik

Eike Eplik (sündinud 19. novembril 1982 Raplamaal) on eesti kunstnik. Eplik omandas kunstihariduse 2002. aastast Tartu Kõrgema Kunstikooli skulptuuriosakonnas (lõpetas 2007) ja Eesti Kunstiakadeemias skulptuuriosakonnas (magistrikraad 2010), samuti on ta olnud vahetusüliõpilane Soomes Turu Rakenduskõrgkooli (soome keeles Turun Ammattikorkeakoulu) skulptuuriosakonnas ning praktiseerinud Soome, Saksa ja Rootsi kunstnike assistendina. "Tema loomingut, mille keskmeks on tavaliselt loomad, iseloomustab mängulisus, fantaasiaküllus ja müstilisus," kirjutab Tartu Kunstimuuseumi näituse "Noorus kui elustiil" kataloog. Mõned Epliku teosed kuuluvad Tartu Kunstimuuseumi kogusse. Eike Epliku vanem vend on muusik Vaiko Eplik. "Maja ja Mina" Raja galeriis Tallinnas (magistritöö, ajendatud Gaston Bachelardi raamatust "Ruumipoeetika") "Väike oks" Y-galeriis Tartus, 2011 "Tüdruk, kes kõike armastas" Tartus, 2012 "Lade" Tartu Kunstimaja suures saalis, Eleriin Ello, Eike Eplik, Krista Sokolova ühisnäitus, 2013. "Hiinalinna installatsioon" Linnafestivali UIT raames, Tartus Hiinalinnas, 2013 “Kujukuju”, Draakoni galerii, Tallinn (2014) 2012. aastal pälvis Eplik KUKU NUNNU stipendiumi. 2006. aastal pälvis Eplik Eduard Wiiralti stipendiumi. 2018. aastal pälvis Eplik Ado Vabbe nimeline stipendiumi. Eike Eplik EKABLis (vaadatud 03.06.2022) Kaisa Eiche "Eike Eplik: Tüdruk, kes kõike armastas" Müürileht, 05.09.2012 Kaisa Eiche "Eike Eplik: Tüdruk, kes kõike armastas" Müürileht, 05.09.2012
Kuulsuse narrid

"Kuulsuse narrid" on esimene osa Eduard Bornhöhe 1892. aastal ilmunud satiirilisest jutustusest "Tallinna narrid ja narrikesed". Jutustuses kujutab Bornhöhe mõningaid omaaegseis ühiskondlik-olustikulistes tingimustes veidruseni muutunud inimtüüpe, kes on tühised, haledad ja naeruväärsed – olgu nende narrusteks siis kuulsus, raha või armastus. Jutustus kirjeldab kahe saamatu, kuid kõrgelennuliste unistustega mehe, leiutaja Jaan Tatika ning luuletaja Saalomon Vesipruuli elu ja tegevust 19. sajandi lõpu Tallinnas. Mõlemad peategelased on saanud eesti kultuuris arhetüüpseteks, neid kasutatakse sageli võrdkujudena. Eduard Bornhöhe: "Üheksateistkümmendama aastasaja lõpul olid Jaan Tatikas ja Salomon Vesipruul ilma kahtlemata kõige suuremad vaimukangelased Tallinnas — kui mitte terve maailma, siis ometigi kumbki ühe inimese silmis, ja need inimesed olid nemad ise." Teose kuulsusele on tublisti kaasa aidanud samanimeline telelavastus, mis valmis Eesti Televisioonis 1982. aastal. Telelavastuses mängisid Eesti tippnäitlejad: peaosades olid Urmas Kibuspuu (Tatikas) ja Jüri Krjukov (Vesipruul), autor Bornhöhed mängis lavastaja Ago-Endrik Kerge. 2023. aasta 9. jaanuaril esilinastus samanimeline film. Eduard Bornhöhe. Tsitaat. "FOTOD | Komöödiafilmi „Kuulsuse narrid" esilinastus meelitas kohale mitmed tuntud näod!". Kroonika. 9. jaanuar 2023. Vaadatud 9. jaanuaril 2023. Telelavastus "Kuulsuse narrid" (1982) ETV arhiivis Illustratsioon Eduard Bornhöhe jutustusele "Kuulsuse narrid". Eesti Kunstimuuseum SA. Natalie Mei, 1940.
Lauri Schmidt

Lauri Schmidt (26. september 1946 Tartu – 30. november 2012 München) oli eesti veemootorisportlane ja Eesti NSV riigitegelane (ehitusminister 1984–1987). Lõpetas 1967. aastal raudbetoonkonstruktsioonide erialal Tallinna Ehitustehnikumi ja 1975. aastal ehitusökonoomika erialal Tallinna Polütehnilise Instituudi. Töötas 1963. aastal Tartu Raudbetoontoodete Tehases. Aastatel 1967–1970 ja 1975–1979 töötas ta Elva Mehhaniseeritud Ehituskolonnis. Alates 1979. aastast oli ta Tartu Ehitustrusti juhataja, oli ka Tartu linnanõukogu täitevkomitee esimehe asetäitja. Ta võistles aastatel 1987–1991 sisemootoriga vabapaatidel (võistlusklass R), tuli seitse korda Eesti NSV meistriks ja püstitas kaks Eesti rekordit. NSV Liidu meistrivõistlustelt võitis ta viis hõbemedalit. Aastatel 1987–1991 oli ta Eesti Veemotoföderatsiooni presiidiumi esimees ning seejärel aastatel 1991–1999 Eesti Veemoto Liidu president. 1978 NLKP liige 19. detsember 1984 – 17. juuni 1987 Eesti NSV ehitusminister 1985–1990 Eesti NSV Ülemnõukogu XI koosseisu liige 1988 NSV Liidu meistersportlane Lauri Schmidt ESBL-s Biograafia ESBL-is Lauri Schmidti sporditulemused Eesti NSV Ülemnõukogu XI koosseis. Biograafiline lühiteatmik. Tallinn: Eesti Raamat 1985. Lk 221, kaader nr 223
ART IST KUKU NU UT

ART IST KUKU NU UT (varem Tartu Kunstikuu) on iga-aastane kaasaegse kunsti festival Tartus. Festivali nimi on permutatsioon sõnadest "Tartu Kunstikuu". Tartu Kunstikuude traditsioon sai alguse 2004. aastal, tollal toimus see veebruaris. Eri aastatel vedasid üritust kõik linnas tegutsevad kunstiinstitutsioonid: Tartu Lastekunstikool, Tartu Kõrgem Kunstikool, Tartu Kunstimuuseum, Tartu Kunstnike Liit, Y-galerii jt. 2010. aastal nimetati üritus ümber kaasaegse kunsti festivaliks ART IST KUKU NU UT, seda korraldasid Rael Artel ja Kaisa Eiche. 2012. aastal toimus festivali raames Tartu Kunstimuuseumis kaasaegse Eesti kunstiklassika näitus "MÖH? FUI! ÖÄK! OSSA! VAU!‎", mis tekitas ajakirjanduses ohtralt poleemikat. 2014. aasta lõpus, seoses 5. korda toimuva festivaliga "Head und, Tartu!" teatati ürituse lõppemisest või teadmata pikkusega pausist. 2012 Tartu Kultuurikandja aunimetus (aasta kultuurisündmus) ART IST KUKU NU UT