Leksikoloogia

Leksikoloogia ehk sõnavaraõpetus on keeleteaduse haru, mis hõlmab sõnavara uuringuid. Üldleksikoloogias uuritakse eri keelte sõnavara üldisi seaduspärasusi, koostatakse sõnavara universaale ja sõnastatakse sõnavara uurimise põhialused. Erileksikoloogias käsitletakse üksiku keele sõnavara iseärasusi, enamasti sünkrooniliselt ning suund on tänapäeva keele uurimisele. Ajalooline leksikoloogia ehk etümoloogias uuritakse sõnavara ajalugu, sõnade päritolu. Käsitletakse teatud minevikulise ajahetke sõnavara või sõnade pikaajalist ajaloolist arengut, pidades silmas nii sõnade vormilist kui ka sisulist külge. Kognitiivne leksikoloogia kirjeldab sõnade seostamist ja säilitamist ajus, selgitab välja mentaalse leksikoni struktuuri, uurib sõnatuvastus- ja -loomeprotsesse, olulisel kohal on leksikaalsed esitused ehk sõnatähenduste esitamine eri mõistesüsteemides. Diakrooniline leksikoloogia jälgib keele sõnavara kujunemist pikema aja jooksul, kaasates ka sõnavara päritolu uurimise (genuiinne ehk algupärane sõnavara vs laensõnavara). Eesti keele sõnavara on põhjalikumalt uuritud just diakroonilisest aspektist. Oluline oli sellealases uurimistöös võrdlev-ajaloolise meetodi mõju. Selle meetodi tõi Eestisse Mihkel Veske, hiljem rakendasid seda näiteks Karl August Hermann, Julius Mägiste, Paul Ariste, Paul Alvre jt. Sünkrooniline leksikoloogia tegeleb uurimise ajal keeles olevate sõnade analüüsimisega ja on seetõttu piiratud lühema ajaetapiga. Analüüsitakse sõnavara koosseisu, uusi laensõnu, sõnade tähendusi. Leksikoloogia uurimisobjektiks on erinevad leksikaalsed üksused: leksikaalsed morfeemid (tüved ja tuletusliited), leksikaalsed sõnad ehk lekseemid ja sõnade püsiühendid (näiteks ühend- ja väljendverbid, fraseoloogilised üksused). Sõnamoodustus tegeleb põhiliselt sõnatuletusega ja sõnade liitmisega, uurides sõnade leksikaalseid koostisosi ja nende liitumise seaduspärasusi. Seda tähistatakse mõnikord ka terminiga "sõnasüntaks". Leksikaalne semantika tegeleb lekseemide tähenduste uurimisega, täpsemalt nende keelespetsiifilise sisuga ja selle uurimise metoodikaga. Teoreetilises plaanis jaguneb leksikaalne semantika lause- ja tekstisemantikaks, kuna sõna funktsioneerib alati konkreetses kontekstis. Fraseoloogia tegeleb keele kujundlike püsiühenditega, mida säilitatakse keelekasutajate mentaalses leksikonis tervikutena. Praegune arusaam fraseoloogiast on muutunud: kui varem käsitleti fraseologisme kui midagi ebareeglipärast ja erandlikku, siis nüüd peetakse sellist kujundlikkust keele põhiomaduseks. Viimastel kümnenditel on hakatud uurima ka kollokatsioone (tüüpilised koosesinemised tekstis, milles puudub fraseoloogilise üksuse kujundlikkus). Leksikograafia on tihedalt leksikoloogiaga seotud uurimisvaldkond, mis kasutab leksikoloogia uurimistulemusi ja on arenenud koos leksikoloogia arenguga. Teoreetiline leksikograafia on õpetus sõnaraamatute koostamisest. Praktiline leksikograafia tegeleb sõnaraamatute reaalse koostamisega. Morfoloogia ehk vormiõpetus uurib sõnade grammatilisi vorme. Nimeteadus ehk onomastika tegeleb pärisnimede (isikunimed ehk antroponüümid ja kohanimed ehk toponüümid) nii diakroonilise kui ka sünkroonilise uurimisega, käsitleb nimede struktuuri, algset tähendust, päritolu ja muutumist. Leksikaliseerumine