laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Paul Klebnikov

Paul Klebnikov (vene keeles Павел Юрьевич Хлебников; 3. juuni 1963 New York – 9. juuli 2004 Moskva) oli vene päritolu USA ajakirjanik. Klebnikov sündis USAs. Tema esivanemad emigreerusid Venemaalt poliitilistel põhjustel 1918. aastal. Tema vanavanaisa oli valgekaartlaste admiral ja mõrvati bolševike poolt. Klebnikov lõpetas 1984 California ülikooli Berkeleys. Doktoritöö kirjutas ta Londoni Majandus- ja Politoloogiakoolis Pjotr Stolõpinist. Klebnikov töötas alates 1989 ajakirjale Forbes. Ta tõusis ajakirja vanemtoimetajaks, käsitledes Venemaa ja Ida-Euroopa poliitikat, majandust ja korruptsioonijuhtumeid. 2004. aastal sai temast Forbesi venekeelse väljaande peatoimetaja. 2000. aastal ilmus Klebnikovi kirjutatud Boriss Berezovski elulugu "Kremli ristiisa: Boriss Berezovski ja Venemaa paljaksriisumine". Klebnikov süüdistas Berezovskit muuhulgas ajakirjanik Vladislav Listjevi tapmise korraldamises. Klebnikov tapeti 2004. aastal. Kuritegu jäi lahendamata. Tema mõrvas süüdistatuna anti kohtu alla 3 tšetšeeni, kuid kohus mõistis nad õigeks . 9. novembril 2006 tühistas Venemaa ülemkohus õigeksmõistva otsuse ja andis korralduse tšetšeenid uuesti kohtu alla anda . USA Senat pakkus Venemaale abi Klebnikovi surma uurimisel, aga Venemaa peaprokurör Juri Tšaika keeldus, teatades, et Venemaa saab ise hakkama. 9. juulil 2007, Klebnikovi 3. surma-aastapäeval tegi USA Riigidepartemang analoogilise avalduse. Klebnikovi surma uurimist arutasid ka USA president George Bush noorem ja Venemaa president Vladimir Putin oma kohtumisel. "Kes? Mis? Kus?" 2008, lk. 237
Irmengard Rauch

Irmengard Rauch (sündinud 1933) on ameerika keeleteadlane ja semiootik. Ta töötab California Ülikoolis Berkeleys. Ta on raamatusarja "Berkeley Insights in Linguistics and Semiotics" toimetaja. Rauch, Irmengard 1999. "Semiotic Insights: The Data Do the Talking". Toronto: University of Toronto Press. 2011 Sebeoki auhind (Ameerika Semiootika Selts)
Palsameerimine

Palsameerimiseks nimetatakse muumia valmistamist surnukeha õliga (palsamiga) võides. Terminit kasutatakse sageli mumifitseerimise sünonüümina. Seda menetlust kasutati Egiptuses. Muumia Mumifitseerimine Taksidermia
Kommeliinilised

Kommeliinilised (Commelinaceae) on üheiduleheliste õistaimede sugukond. Kommeliinilisi on maailmas umbes 650 liiki. Eestis pärismaisena kommeliinilisi ei kasva.
Ülem-Egiptus

Ülem-Egiptus on Niiluse esimese kärestiku ja delta vahele jäänud ala, Niiluse jõe ülemjooksul. Ülem-Egiptus paiknes kitsas, keskmiselt 20 km laiuses, lõuna suunas ahenevas jõeorus, mida idast ja läänest piirasid poolkõrbed ja kõrbed.
Võhalised

Võhalised (Araceae) on sugukond üheiduleheliste klassist konnarohulaadsete seltsist. Võhalisi on maailmas umbes 107 perekonda kokku veidi rohkem kui 3700 liigiga. Võhaliste sugukonda kuuluvad mitmed tuntud toataimed: nõelköis, monstera, sulgvõhk ning meil lõikelillena tuntud flamingolill. Eestis kasvab pärismaisena üks liik võhalisi: Calla palustris – soovõhk Aglaodorum Aglaonema – Aglaoneema Alocasia – Alokaasia Amorphophallus Ambrosina Anchomanes Anubias – Anuubias Aridarum Ariopsis – Kilpvõhk Arisaema – Tulivõhk Arisarum – Hiirvõhk Arophyton Arum – Aarum Asterostigma Biarum – Lünkvõhk Bognera Bucephalandra Caladium – Kirivõhk Callopsis Carlephyton Cercestis Chlorospatha Colletogyne Colocasia Cryptocoryne Culcasia Dieffenbachia Dracunculus – Lohevõhk Eminium – Kõrbevõhk Filarum Furtadoa Gearum Gorgonidium Hapaline Helicodiceros – Kärbsevõhk Heteroaridarum Homalomena – Kuuvõhk Hottarum Jasarum Lagenandra Mangonia Montrichardia Nephthytis Peltandra Philodendron – Filodendron Phymatarum Pinellia Piptospatha Pistia Protarum Pseudodracontium Pseudohydrosme Remusatia – Sigivõhk Sauromatum – Saurusvõhk Scaphispatha Schismatoglottis Spathantheum Spathicarpa – Punkvõhk Steudnera Stylochaeton Synandrospadix – Krambivõhk Syngonium Taccarum – Hõrevõhk Theriophonum Typhonium – Hundivõhk Typhonodorum Ulearum Xanthosoma – Kollavõhk Zantedeschia – Kalla Zomicarpa Zomicarpella Calla – Soovõhk Gymnostachys Anaphyllopsis Anaphyllum Cyrtosperma Dracontioides Dracontium Lasia Lasimorpha Podolasia Pycnospatha Urospatha Landoltia Lemna – Lemmel Spirodela – Vesilääts Wolffia – Lemlik Wolffiella Alloschemone Amydrium Anadendrum Epipremnum – Nõelköis Heteropsis Holochlamys Monstera – Monstera Rhaphidophora – Tüveköis Rhodospatha Scindapsus – Hõbeköis Spathiphyllum – Tõlvlehik Stenospermation Lysichiton – Kevadvõhk Orontium – Kuldnui Symplocarpus – Haisuvõhk Anthurium – Flamingolill Pedicellarum Pothoidium Pothos Gonatopus – Koeravõhk Zamioculcas – Sulgvõhk
Hundinuialised

Hundinuialised (Typhaceae) on üheiduleheliste õistaimede sugukond. Koguteoses "Eesti NSV floora" kasutatud süsteemi järgi kuulub sugukonda ainult üks perekond – hundinui (Typha). Mõnede teiste süsteemide järgi haarab see sugukond ka jõgitakjalisi. Eestis kasvab pärismaisena kaks liiki hundinuie: Typha latifolia – laialehine hundinui Typha angustifolia – ahtalehine hundinui
Robert Moog

Robert Arthur Moog (23. mai 1934 – 21. august 2005) oli Ameerika Ühendriikide elektroonilise muusika pioneer, Moogi süntesaatori (Moog Modular, MiniMoog jne) leiutaja. Minimoogi peetakse esimeseks kompaktseks laialdaselt levinud ja äriedu saavutanud süntesaatoriks. Moog oli pärit New Yorgist, kus ta lõpetas 1952. aastal keskkooli (Bronx High School of Science). 1957. aastal omandas ta Queens College'is bakalaureusekraadi füüsikas, seejärel bakalaureusekraadi elektriinseneri erialal Columbia ülikoolis ja doktorikraadi Cornelli ülikoolis. Moog asutas oma eluajal kaks elektroonilisi muusikainstrumente tootvat ettevõtet. 1970. aastal pälvis ta Grammy elutöö auhinna. 2002. aastal sai ta Grammy tehnikaauhinna ning audoktori kraadi Berklee Muusikakolledžist. Moog abiellus Shirleigh May Leigh'ga 1958. aastal. Neil sündis kolm tütart (Laura Moog Lanier, Michelle Moog-Koussa, Renee Moog) ja üks poeg (Matthew Moog). Üheksa aastat enne oma surma abiellus Moog Ileana Gramsiga. 28. aprillil 2005 diagnoositi Moogil ajukasvaja, millesse ta neli kuud hiljem suri. Tema mälestuseks loodi Bob Moog Foundation, mis jätkab tema elutööd elektroonilise muusika vallas.
Aleksejs Saramotins

Aleksejs Saramotins (sündinud 8. aprill 1982) on läti jalgrattasportlane. 2003 6. Tartu rattamaratoni võitja 2005 8. Tartu rattamaratoni võitja
Rubiin (kino)

Rubiin oli kino Viljandi kesklinnas. 147 istekohaga tüüpprojektil põhinev laiekraankino hoone ehitati aastatel 1964–1965 ja heakorratööd tehti 1966. aastal. Hoone asus aadressil Lossi 21. Kaks kolmandikku kinost asus keskaegse Viljandi linna territooriumil ja otse Viljandi linnamüüri peal ning veel kolmandik ulatus vallikraavi alale, mis oli ebastabiilne. Kino lõpetas tegevuse 2011. aastal. Varisemisohtlikuks muutunud ja kasutuseta hoone lammutati 2011. aasta alguses. Kinomaja vundamenti rajades tuli lammutada hulk vanu vundamente ja vedada ära suur kogus täitepinnast. Nurgakivi panemisel paigaldas aastaarvu 1964 kandva memoriaaltahvli Viljandi kinovõrgu kauaaegne direktor Josel Blumberg. Tahvli taha pandi pudel, milles olid kino põhiplaan, ajalehed, metallraha jm. Enne kino avamist kuulutati kohalikus ajalehes välja nimevõistlus, mille tulemusena uusehitis sai juba aegsasti enne valmimist Rubiiniks. Esimene uues kinos näidatud film oli Tallinnfilmi "Supernoova", teisena jooksis Itaalia-Prantsusmaa ühistoode "Abielu Itaalia moodi", mille kassa korvas avafilmiga tekkinud puudujäägi. Kinosaali seinad olid kaetud riidega, millel asusid puitliistud. Kõiki materjale oli tuleohutuse tagamiseks töödeldud. Vestibüüli aknad olid metallraamidega, seinad kaetud õlivärvidega ja põrandad terratsoga. "Kuidas ehitati Rubiini hoonet"[alaline kõdulink] Viljandi linnaleht, 3. märts 2011 "Viljandis lammutatakse kino Rubiin" ERR Uudised, 27. jaanuar 2011 Eesti Rahvusarhiivi fotode andmebaas. Vaade kinole Rubiin. Raivo Kursk, 1980 Eesti Rahvusarhiivi fotode andmebaas. Vaade kinole Rubiin pärast septembrikuist lumesadu. Endel Veliste, 1966 Eesti Rahvusarhiivi fotode andmebaas. Kino Rubiin. Endel Veliste, 1975 Eesti Rahvusarhiivi fotode andmebaas. AS-i Elav Teadus liikmed ajakirjanik Jüri Tallinn (paremal) ning operatoor Rein Kotov kino Rubiin juures filmimas. Endel Veliste, 1994
Suhe

Suhe on mitmetähenduslik sõna: suhe on matemaatikas jagatis suhe ehk relatsioon on filosoofias aktsidents, mis seob vähemalt kahte entiteeti suhe on kõnekeeles inimsuhe ehk inimeste vahekord suhe on seksuoloogias seksuaalsuhe
Tansaniit

Tansaniit on tsoisiidi violetne või safiirsinine erim, mida kasutatakse peamiselt vääriskivina. Tansaniit avastati 1967. aastal Tansaania kirdeosas riigi kõrguselt teise mäe Meru jalamil oleva Arusha linna lähedal. Esialgu nimetati seda siniseks tsoisiidiks. Ettevõte Tiffany & Co. laskis selle ümber nimetada, et rõhutada kivi haruldust, sest seda leidub peaaegu ainult Tansaanias, samuti selleks, et vältida nime valestihääldamist "sinise suitsiidina", mis mõjuks läbimüügile halvasti. Tansaniit on märkimisväärselt tugeva trikroismiga. Kivile langev valguskiir jaguneb kolme ossa, millest igaühe lainepikkus on erinev, aga jääb nähtava valguse vahemikku. Need värvid on safiirsinine, lilla ja purpurpunane. Värvus oleneb kristallide orientatsioonist. Äsja kuumtöödeldud tansaniit on kahevärviline, sinipunane. Lihvimine toob esile ka sinise ja punase vahelised värvitoonid. Kuumtöötlemine toimub temperatuuril 550–700 °C. Tansaniidi kuumtöötlemine on nii üldiselt levinud, et kuumtöötlemata tansaniite peaaegu ei müüdagi, seetõttu ei ole ka mõtet rääkida sellest, kuidas see hinda mõjutab. Kuumtöödelda ei saa defektidega ehk silmaga nähtavate pragude ja mullidega kive, sest kuumtöötlemise käigus arvatavasti selline kivi kas puruneb või vähemalt need defektid suurenevad veelgi. Kuid see pole kuigi sagedane olukord: üldjuhul tansaniit silmaga nähtavaid defekte ei sisalda. Defektseid tansaniite, nii kuumtöödelduid kui kuumtöötlemata, müüakse suure allahindlusega. Esoteerikud arvavad, et tansaniit on parim viis leidmaks selgeltnägemise võimet. Kuidas kivid Epp Petrone ära tinistasid: honorarid läksid kivide alla, natuke sai ka võlgu võetud
Korporatsioon Fraternitas Dorpatensis

Fraternitas Dorpatensis oli 1854–1933 tegutsenud Tartu baltisaksa üliõpilaskorporatsioon. Tartu Veterinaariakooli juures 5. aprillil 1854 asutatud Fraternitas Dorpatensis oli esimene väljaspool Tartu Ülikooli tegutsev korporatsioon Tartus. Korporatsioonina õnnestus registreeruda alles 1877. aasta jaanuaris. Et loomaarstikursuste läbimiseks ei olnud nõutud keskharidust, siis ei pidanud teised korporatsioonid Fraternitas Dorpatensise liikmeid endaga samaväärseteks, mis tekitas ka sagedasi konflikte. See muutus alles siis, kui Veterinaariinstituut muudeti 1919 üheks Tartu Ülikooli teaduskonnaks. Saksakeelsete loomaarstitudengite vähesuse tõttu hakkas korporatsioon oma vastuvõtutingimusi vabamaks muutma. Näiteks 1922. aastast hakati vastu võtma tegevliikmete ja vilistlaste vendi ning poegi olenemata nende erialast. 1931. aastast lubati liikmeks astuda kõigil meestudengitel. Kui eestlastest liikmetel ei õnnestunud muuta korporatsiooni siseelu eestikeelseks, asutasid nad 1929. aastal korporatsioon Fraternitas Tartuensise. 9. veebruaril 1933. aastal lõpetati liikmete vähesuse tõttu korporatsioon Fraternitas Dorpatensise tegevus. Vivat Academia. Lk 80 Vivat Academia. Lk 99
Korporatsioon Fraternitas Academica Dorpatensis

Korporatsioon Fraternitas Academica Dorpatensis oli 1850. aastal Tartus asutatud baltisaksa üliõpilaskorporatsioon. Korporatsioon saadeti juba 1861. aasta veebruaris laiali. Üheks laialisaatmise põhjuseks on peetud korporatsiooni liikmeskonda, mis koosnes suures osas läti üliõpilastest, keda sakslastest korporandid ei tahtnud Chargiertenconvent'i liikmetena näha.
Siófok

Siófok on linn Ungaris Somogyi komitaadis, Siófoki kreisi halduskeskus. Asub Balatoni lõunakaldal. Linna nimetatakse tihti ka Balatoni pealinnaks või ka Ungari suvepealinnaks. Siófok on Pärnu sõpruslinn. Seal on sündinud helilooja Imre Kálmán. Linnas tegutseb jalgpalliklubi BFC Siófok. 4.–8. septembril 2012 toimus seal Soome-ugri rahvaste 6. maailmakongress. Oulu Landsberg am Lech Walnut Creek Poreč Pärnu Waldheim Brenna Detailed Gazetteer of Hungary, vaadatud 23.09.2024. Linna koduleht
Kolmikliit

Kolmikliit on kolme osapoole liit. Kolmikliiduks on nimetatud mitut poliitilist liitu: Asteekide Kolmikliit ehk Asteekide impeerium – Tenochtitlan, Texcoco ja Tlacopan Kolmikliit (1596) – Inglismaa, Prantsusmaa ja Hollandi Vabariik Kolmikliit (1668) – Inglismaa, Hollandi Vabariik ja Rootsi Kolmikliit (1717) – Suurbritannia, Hollandi Vabariik ja Prantsusmaa Kolmikliit (1788) – Suurbritannia, Hollandi Vabariik ja Preisimaa Kolmikliidu rahu (1865) – Brasiilia, Uruguay ja Argentina Kolmikliit (1882) – Saksamaa, Austria-Ungari ja Itaalia Kolmikliit (1914) – Briti ametiühingute liit, millesse kuulusid Suurbritannia Rahvuslik Kaevandustööliste Liit, Rahvuslik Transporditööliste Föderatsioon ja Rahvuslik Raudteelaste Liit Kolmikpakt (1940) – Saksamaa, Itaalia ja Jaapan (ehk teljeriigid) Eestis nimetati Kolmikliiduks kolme partei – Eesti Reformierakonna, Isamaaliidu ja Mõõdukate – valimisliitu Eestis, mis oli võimul 1999–2002. Samuti on niinimetatud kolme osapoole liite omavalitsuspoliitikas, näiteks Reformierakonna, IRL-i ja SDE liitu Kuressaares 2009. aastal. Eesti ajakirjanduses kutsuti kolmikliiduks ka 2010. aastal Lätis parlamendivalimised võitnud valimisliitu Ühtsus. Triumviraat, kolme osapoole poliitiline liit Kolmikliidu sõda 1864–1870 Lõuna-Ameerikas Dreibund, firmade BASF, Bayer ja Agfa-Gevaert liit
John Zorn

John Zorn (sündinud 2. septembril 1953 New Yorgis) on juudi päritolu ameerika avant-garde helilooja, seadja, muusikaprodutsent, saksofonist ja multi-instrumentalist.
Johannes Dantiscus

Johannes Dantiscus (ka Johann Dantiscus, Johann von Höfen või Johannes Flachsbinder; poola Jan Dantyszek; 1. oktoober 1485 Gdańsk (Danzig) – 27. oktoober 1548 Lidzbark (Heilsberg)) oli Preisimaa kirikutegelane, humanist ja diplomaat. Dantiscus oli nii Chełmno kui ka Ermlandi piiskop. Johannes pärines Danzigi käsitööliste perekonnast. Tema perekonnanimi oli von Höfen, kuid tema suguvõsa kasutas ka nime Flachsbinder, mis tulenes sellest, et tema vanaisa oli köiepunuja. Johannes ise võttis oma lisanimeks Dantiscus, rõhutamaks seda, et ta pärineb Danzigist (ladina Dantiscum). Dantiscus õppis juurat Greifswaldis ja Krakówis, viimases kohtus ta ka kuningas Jan I Olbrachtiga ning oli alates sellest ajast seotud Poola kuningakojaga. Temast sai Poola üks olulisemaid diplomaate, kes suhtles peamiselt Saksa-Rooma riigis olevate valitsejatega. Ta pälvis keisrilt ka aadlitiitli. Samaaegselt oli Dantiscus ka Poola olulisemaid humaniste, kes kirjutas peamiselt ladinakeelset luulet. Dantiscuse üks olulisemaid missioone oli aastal 1515, mil ta esindas Zygmunt I Viinis toimunud vürstide kohtumisel, kus keiser Maximilian I, Ungari ja Böömimaa kuningas Vladislav II ning Zygmunt I sõlmisid omavahelised liidusuhted. 1530. aastal sai Dantiscusest Chełmno piiskop. Kuigi ta jäi ustavaks katoliiklusele, sai ta hästi läbi ka Preisimaa protestantidega, sealhulgas Preisimaa hertsogi Albrechtiga. Juba 1530. aastal toetas Dantiscus Albrechti plaani oma vennast Wilhelmist Riia peapiiskopi koadjuutor teha. 1534. aastal toetas Dantiscus Wilhelmit diplomaatiliselt Saare-Lääne vaenuses, kirjutades tema saadikule Georg von Ungernile soovituskirja keisri juurde. 1530. aastate keskpaiku hakkas senise Ermlandi piiskopi Mauritius Ferberi tervis halvenema ning ta otsis endale koadjuutorit. Kuigi suur osa Ermlandi toomkapiitlist toetas sellel kohal Ferberi sõpra Tiedemann Gieset, kuulus Poola kuninga toetus oma diplomaadile ning tänu sellele saigi Dantiscusest Ferberi koadjuutor. Kuid paavstilt ei õnnestunud Dantiscuse koadjuutorikohale siiski kinnitust saada ja seetõttu toimusid 1538. aastal piiskopivalimised. Need võitis Dantiscus, kuna oli varem Giesega kokku leppinud, et viimane saab endale Chełmno piiskopi ametikoha. Ermlandi piiskopina pidi Dantiscus senisest enam tegelema luterlusega, kuna Elblągi (Elbingi) linn oli selleks ajaks täielikult luterlik ning protestantlus levis ka mujal tema piiskopkonnas. Seetõttu kirjutas Dantiscus pikema luterlusevastase traktaadi ning karmistas kirikureeglistikku. Protestante ta otseselt taga siiski ei kiusanud ning tema head suhted hertsog Albrechti ja Riia peapiiskopi Wilhelmiga jätkusid. 1540. ja 1545. aastal toetas Dantiscus taas Wilhelmit diplomaatiliselt, kui too Liivi orduga vastuoludesse sattus. Johannes Dantiscus suri 1548. aasta oktoobris 63-aastaselt. Temast jäi maha ulatuslik, enam kui 20 000 kirja sisaldav korrespondents ja mitmeid pikemaid kirjutusi, muuhulgas ka autobiograafia. CIDTC: Johannes Dantiscuse kirjavahetus andmebaasina
Anthony Enden

Anthony Enden (sündinud 11. novembril 1987 Venemaal) on Eesti korvpallur, kes mängib tänavakorvpalliklubis Ei, Emotsioon. Ta on 191 cm pikk. Enden on mänginud TTÜ KK võistkonna koosseisus Korvpalli Meistriliigas 5 mängus 29 minutit ja visanud neis kokku 2 punkti. Tema vanemad on korvpallur Heino Enden ja vene iluvõimleja Galina Beloglazova. http://eiemotsioon.net/www/roster/anthony-enden/[alaline kõdulink] Anthony Enden Eesti Korvpalliliidu saidil http://www.ohtuleht.ee/136585 Mängija andmed Eesti Korvpalliliidu lehel http://www.v2lk.net/player=anthonyenden.php
Rodney McKay

Meredith Rodney McKay (teda mängib David Hewlett) on väljamõeldud tegelaskuju Kanada-USA ulmelises telesarjas "Tähevärav Atlantis" ja "Tähevärav SG-1". McKay oli üks peategelastest kõikidel "Tähevärav Atlantise" hooaegadel (2004–2009). Varem oli ta korduv tegelaskuju "Tähevärav SG-1" neljal hooajal (2002, 2004, 2006–2007). Doktor Rodney McKay ilmub esimest korda "Tähevärav SG-1" osas "48 hours" teadlasena, kes liitub väljamõeldud Tähevärava programmiga. McKayd on nähtud veel kahes "Tähevärav SG-1" osas, enne kui ta sai üheks peategelaseks "Tähevärav Atlantises", mille tegevus toimub Pegasuse galaktikas. adogsbreakfastmovie.com David Hewletti portaal David Hewlett YouTube'is Prantsuse fännileht David Hewlett Twitteris David Hewlett filmiteemalises andmebaasis IMDb David Hewlett "Tähevärava" vikis
Poreč

Poreč on linn Horvaatia loodeosas Istra poolsaarel Aadria mere rannikul Istra maakonnas. Massa Lombarda, Itaalia Siófok, Ungari Poreči Turismiarenduskeskus – ametlik koduleht
Pazin

Pazin on linn Horvaatias, Istra maakonna halduskeskus.  Pazin – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis http://www.pazin.hr
Viljandi Jaani kirik

Viljandi Jaani kirik on Viljandis paiknev kivikirik, kus tegutseb EELK Viljandi Jaani kogudus. Kiriku kellatornis mängib Eesti suurim, 25 kellast koosnev kariljon Tõnu Kõrvitsa spetsiaalselt Jaani kiriku kellamängu jaoks kirjutatud teost. Kirik asub aadressil Pikk tänav 6. 1989–1991 aastatel tehtud arheoloogilistel uurimistöödel, mida juhatas Heiki Valk, teadusliku kokkuvõte alusel hindas ta, et arvatavasti kirik ehitati 13. sajandi lõpul, mille osa müürist on säilinud Jaani kiriku krüptis. Samuti rajati kiriku kõrvale kalmistu, mis oli kasutusel kuni 18. sajandi teise pooleni. Liivi sõja (1558–1583) ajal purustati turuväljaku (praegune Johan Laidoneri plats) ääres asunud ning pühale Johannesele ja Klaarale pühitsetud Viljandi linnakirik. Koguduse tarbeks asuti taastama 1466–1472 rajatud Viljandi kloostri juures paiknenud kirikut või kabelit, mis koos frantsisklaste kloostriga oli 1560. aastal suletud ja sõjas purustatud. 17. sajandi esimestel kümnendeil üles ehitatud kirik pühitseti ristija Johannesele. Taas kannatas kirik Põhjasõjas. 18. sajandi teisel poolel sai kirik kõrge, vahegaleriiga barokse tornikiivri, mis põles 1811. aastal. 1815 valmis tänini säilinud tornikiiver. Kirik suleti 1950. aastail ja muudeti kaubalaoks. Viljandi Jaani kiriku inventar anti üle teistele kogudustele, kiriku varad ja sisustus päästeti hävingust ning jaotati mitme Eesti kiriku vahel. 1986 hakati hoonet rekonstrueerima kontserdisaaliks ja 1989. aastal peeti juba kiriku taastamise plaane. Peaaegu valminud kirikus peeti 1991. aasta jõulude ajal jälle jumalateenistus ning 27. detsembri 1992 jõuti taas kiriku sissepühitsemiseni. Viljandisse saabus Hollandis valatud Eesti suurim kellamäng ERR, 6.05.2015. (Vaadatud 19.05.2016) Viljandi Jaani kirik kultuurimälestiste riiklikus registris Viljandi Jaani koguduse koduleht Viljandimaa teatmikus "Teeliste kirikud" Kirikust lehel Teeliste kirkud Tiina Sarv: "Jaani kirikut ehib August Weizenbergi «Lootus»". Sakala, 2. detsember 2006
Georg von der Osten-Sacken

Georg (Jürgen) von der Osten-Sacken, õigemini Georg von der Osten gen. Sacken (1617 Saaremaa – 27. august 1690) oli Rootsi sõjaväelane ja riigitegelane, mõisaomanik. Ta pärines nimekast Osten-Sackeni aadlisuguvõsast. Sündis Kaunispe mõisniku major Alexander von der Osten-Sackeni (1590–1654) ja tema abikaasa Margaretha von Rosenhageni (suri 1653) vanema pojana. Astus Rootsi sõjaväeteenistusse, kus teenis välja rittmeistri auastme. 1661. aastal oli ta meeskohtunik, seejärel valiti Saaremaa rüütelkonna maanõunikuks. 1675. aastal sai temast naturalisatsiooni korras Rootsi aadlik; Rootsi rüütelkonda indrodutseeriti samal aastal vabahärrana nr 104 all. Aastatel 1678−1690 oli ta Saaremaa kuberner. Ta oli ühtlasi Saaremaa ülemmaakohtu president ja Saaremaa konsistooriumi direktor. Talle kuulusid Saaremaal Kaunispe (Kaunispäh), Kõljala (Cölljall) ja Siiksaare (Siksaar) ning Eestimaal Eivere (Eiefer). Abielu kaudu omandas Rootsis Södermanlandi läänis Grytaby. Georg von der Osten-Sacken oli kaks korda abielus. Abielu Tõlluste mõisniku tütre Sophia Buddega jäi lastetuks. 1661. aasta paiku abiellus ta Rootsi aadlineiu Anna Maria Rosencrantz af Granhammariga (suri 1695), kellega tal sündis kolm last: Alexander (ristiti 1662) Tütar (ristiti 1664) Johann Gustav (1667–1717), ooberstleitnant, mõisaomanik Tema vapikilp asus Jämaja kirikus. Osten-Sacken Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften. Teil: Oesel. Tartu: Osaühing „Ilutrükk”, 1935, lk 253 [1]. Von der Osten genannt Sacken nr 104, www.adelsvapen.com Hupel, August Wilhelm. Materialen zu einer öselschen Adelsgeschichte. − Nordische Miscellaneen. 20stes und 21stes Stück. Riga: verlegts Johann Friedrich Hartknoch, 1790, lk 145 [2]. Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften, Teil: Oesel. Tartu: Osaühing „Ilutrükk”, 1935, lk 254 [3]. Körber, Martin. Oesel einst und jetzt. Zweiter Band: Die Kirchspiele Mustel, Kielkond, Anseküll, Jamma, Wolde und Pyha. Arensburg: Druck und Verlag des "Arensburger Wochenblattes", 1899, lk 194 [4]. Elgenstierna, Gustaf. Den introducerade Svenska adelns ättartavlor med tilläg och rättelser. V kd. Stockholm: P. A. Norstedt & Söners Förlag, 1930. Lk 563 [5]. Hupel, August Wilhelm. Materialen zu einer öselschen Adelsgeschichte. − Nordische Miscellaneen. 20stes und 21stes Stück. Riga: verlegts Johann Friedrich Hartknoch, 1790, lk 145 [6].