Horvaatia liidus Ungariga

Horvaatia kuningriik (ladina: Regnum Croatiae; horvaadi: Hrvatsko kraljevstvo või Kraljevina Hrvatska) astus pärast Trpimirovićite ja Svetoslavićite dünastiatest kuningate valitsemist ja pärimiskriisi pärast kuningas Dmitar Zvonimiri surma aastal 1102 liitu Ungari kuningriigiga. Kuningas Kálmáni kroonimisega "Horvaatia ja Dalmaatsia kuningaks" aastal 1102 Biogradis läks riik aastani 1301 Árpádi dünastiale, kui dünastia (meessoost) liin välja suri. Siis valitsesid kuningriike Anjou dünastiast kuningad, kes olid ka Árpádi kuningate sugulasjärglased. Hilisemaid sajandeid iseloomustasid konfliktid mongolitega, kes rüüstasid aastal 1242 Zagrebi, võistlus Veneetsiaga kontrolli eest Dalmaatsia rannikulinnade üle ja sisevaen Horvaadi aadli seas. Sel ajal kerkisid esile mitmed võimsad aadlikud, nagu Pavao I Šubić Bribirist ja Hrvoje Vukčić Hrvatinić, kes kindlustasid de facto iseseisvuse oma valdustes. Osmanite sissetung Euroopasse 16. sajandil vähendas oluliselt Horvaadi territooriume ning tegi riigist nõrga ja jagatud. Viimane ühine kuningas oli Lajos II Jagelloonide dünastiast. Pärast tema surma aastal 1526 Mohácsi lahingus ja lühikest dünastilise vaidluse perioodi läksid mõlemad kroonid Austria Habsburgidele ja riigid muutusid Habsburgide monarhia osaks. Mõned Kálmáni kroonimise tingimused ja hilisem Horvaadi aadlike staatus on kirja pandud Pacta Conventas, dokumendist on säilinud vaid ärakiri 14. sajandist. Selle suhte täpsed tingimused muutusid vaidlusküsimuseks 19. sajandil; sellegipoolest säilisid isegi dünastilises liidus Ungariga eraldi Horvaadi riikluse institutsioonid läbi Sabori (Horvaadi aadlike kogu) ja baani (asekuningas). Lisaks säilitasid Horvaadi aadlikud oma maad ja tiitlid. Kuningriigi diplomaatiline nimi oli aastani 1359 "Horvaatia ja Dalmaatsia kuningriik" (ladina: Regnum Croatiae et Dalmatiae), kui tuli kasutusele mitmuse vorm "kuningriigid" (ladina: regna). Muutuse tingis Lajos I võit Veneetsia vabariigi üle ja Zadari rahu, millega Veneetsia vabariik kaotas oma mõju Dalmaatsia rannikulinnade üle. Kuid kuningriiki kutsuti enamasti Horvaatia ja Dalmaatsia kuningriigiks, kuni Veneetsia võttis aastal 1409 Dalmaatsia ranniku tagasi. Nime kõige tavalisem horvaadikeelne vorm oli Hrvatska zemlja. Dmitar Zvonimir oli Horvaatia kuningas Trpimirovići dünastia Svetoslavići harust. Ta alustas kui Slavoonia baan ja siis kui Horvaatia hertsog Petar Krešimir IV teenistuses. Petar kuulutas ta oma pärijaks ja aastal 1075 päris Dmitar Zvonimir Horvaatia trooni. Zvonimir abiellus aastal 1063 Jelena Lijepaga Árpádi dünastiast. Jelena oli Ungari printsess, Béla I tütar ja kuningas László I õde. Nad said poja Radovani, kes suri hilisteismeeas või kahekümnendate aastate alguses (1083). Pärast Zvonimiri surma aastal 1089 sai tema järglaseks Stjepan II, viimane Trpimirovići dünastiast. Stjepani valitsemine oli suhteliselt saamatu ja kestis vähem kui kaks aastat. Ta veetis suurema osa oma ajast Püha Stjepani mändide all kloostri (horvaadi: Sv. Stjepan pod Borovima) rahus Spliti lähistel. Stjepan II suri rahulikult 1091. aasta alguses ilma pärijata. Kuna ei olnud enam ühtegi elusolevat Trpimirovići dünastia liiget, puhkesid Horvaatias varsti pärast seda kodusõda ja rahutused. Kuningas Zvonimiri lesk Jelena püüdis pärimiskriisi ajal Horvaatias võimu säilitada. Mõned Horvaadi aadlikud Jelena lähikonnast, võib-olla Gusićid ja/või Viniha Lapčani perekonnast, vaidlustades pärimist pärast Zvonimiri surma, palusid kuningas László I-t aidata Jelenat ja pakkusid talle Horvaatia trooni, mida pidasid pärimisõigusega talle kuuluvaks. Mõne allika järgi palus ka mitu Dalmaatsia linna kuningas Lászlólt abi, esitades end tema õukonnas kui valged horvaadid. Seega László käivitatud kampaania ei olnud puhtalt välisagressioon ja ta ei tulnud Horvaadi troonile vallutajana, vaid pärimisõigusega. Aastal 1091 ületas László Drava jõe ja vallutas vastupanu kohtamata kogu Slavoonia provintsi, kuid tema kampaania peatati Raudmägedes (Gvozdi mägi). Kuna Horvaadi aadlikud olid lõhenenud, õnnestus Lászlól tema kampaania, kuigi tal ei õnnestunud saavutada kontrolli kogu Horvaatia üle, ent tema vallutuse täpne ulatus pole teada. Sel ajal ründasid Ungari kuningriiki polovetsid, kelle tõenäoliselt saatis Bütsantsi Alexios I, nii oli László sunnitud oma kampaaniast Horvaatias taganema. László nimetas oma vennapoja prints Álmose haldama Horvaatias kontrollitavaid alasid, rajas oma uue võimu sümbolina Zagrebi piiskopkonna ja läks tagasi Ungarisse. Sõja ajal valiti Petar Snačić Horvaadi feodaalisandate poolt aastal 1093 kuningaks. Petari võimubaas asus Kninis. Tema valitsemist tähistas võitlus Álmosega kontrolli eest riigis, viimane ei suutnud oma võimu kindlustada ja oli aastal 1095 sunnitud taanduma Ungarisse. László suri aastal 1095, jättes oma vennapoja Kálmáni kampaaniat jätkama. Kálmánit, samuti Lászlót enne teda, ei nähtud vallutajana, vaid Horvaatia troonipretendendina. Kálmán kogus suure armee, et oma trooninõue ellu viia, ja võitis aastal 1097 kuningas Petari väge Gvozdi mäe lahingus, viimane tapeti lahingus. Kuna horvaatidel ei olnud enam juhte ja Dalmaatsias oli mitu kindluslinna, mida oli raske kaitsta, algasid läbirääkimised Kálmáni ja Horvaadi feodaalisandate vahel. Võttis hea mitu aastat, enne kui Horvaadi aadel tunnistas Kálmáni kuningaks. Kálmán krooniti aastal 1102 Biogradis ja Kálmáni uus tiitel oli "Ungari, Dalmaatsia ja Horvaatia kuningas". Mõned tema personaalunioonis kroonimise tingimused on kokku võetud Pacta Conventas, mille kohaselt nõustusid Horvaadi aadlikud Kálmánit kuningaks tunnistama. Vastutasuks säilitasid 12 leppele alla kirjutanud Horvaadi aadlikku oma maa ja vara ja neile anti maksuvabastusi. Aadlikud pidid igaüks saatma vähemalt kümme relvastatud ratsanikku Drava jõe taha kuninga kulul, kui selle piire rünnati. Vaatamata sellele, et Pacta Conventa pole autentne dokument aastast 1102, oli peaaegu kindlasti mingi leping või kokkulepe Horvaadi aadlike ja Kálmáni vahel, mis reguleeris suhteid sarnaselt.  Pikemalt artiklis Pacta Conventa (Horvaatia) Aastal 1102 pärast pärimiskriisi läks kroon Árpádi dünastia kätte, kui kuningas Kálmán krooniti Biogradis "Horvaatia ja Dalmaatsia kuningaks". Liidu täpsed tingimused kahe riigi vahel muutusid vaidlusküsimuseks 19. sajandil. Kaks kuningriiki olid ühendatud Árpádi dünastia alla kas Horvaadi aadli valikul või Ungari survel. Horvaadi ajaloolaste arvates oli liit personaalunioon jagatud kuninga vormis, sellega nõustusid ka mitmed Ungari ajaloolased, samas Serbia ja Ungari natsionalistlikud ajaloolased eelistasid näha selles anneksiooni vormi. Ungari okupatsiooni väide tehti 19. sajandil Ungari rahvusliku ärkamise ajal. Seega vanemas Ungari historiograafias oli Kálmáni kroonimine Biogradis vaidlusküsimus ja nende seisukoht oli, et Horvaatia vallutati. Kuigi selliseid väiteid esineb ka tänapäeval, sest Horvaadi-Ungari pinged on kadunud, on üldiselt heaks kiidetud, et Kálmán krooniti Biogradis kuningaks. Tänapäeval väidavad Ungari õigusajaloolased, et Ungari suhe Horvaatia ja Dalmaatsia aladega aastani 1526 ja Lajos II surmani oli kõige sarnasem personaaluniooniga, sarnanedes Šotimaa ja Inglismaa suhtega. Worldmark Encyclopedia of Nations ja Grand Larousse encyclopédique järgi asus Horvaatia Ungariga personaaluniooni aastal 1102, mis jäi Ungari-Horvaadi suhete aluseks aastani 1918, samas Encyclopædia Britannica määratleb liitu dünastilisena. Kongressi raamatukogu uuringute järgi purustas Kálmán vastupanu pärast László I surma ning võitis Dalmaatsia ja Horvaatia krooni aastal 1102, sepistades seega sideme Horvaadi ja Ungari kroonide vahele, mis kestis kuni Esimese maailmasõja lõpuni. Ungari kultuurist on läbi imbunud Põhja-Horvaatia, Horvaadi-Ungari piir nihkus sageli ja vahel võttis Ungari Horvaatiat vasallriigina. Horvaatial oli oma kohalik kuberner, või baan; eesõigustega maa-aadel; ja aadlike kogu Sabor. Mõne ajaloolase järgi sai Horvaatia Ungari osaks 11. sajandi lõpul ja 12. sajandi algul, siiski on suhete tegelikku olemust raske määratleda. Mõnikord toimis Horvaatia sõltumatuna ja mõnikurd Ungari vasallina. Kuid Horvaatia säilitas suurel määral sisemist iseseisvust. Horvaadi autonoomia määr kõikus läbi sajandite, nagu ka selle piirid. Väidetavat kokkulepet (Pacta Conventa või Qualiter) peab 14. sajandi võltsinguks enamik tänapäeva Horvaadi ajaloolasi. Dokumendi järgi sõlmisid kuningas Kálmán ja kaksteist Horvaadi aadlikku kokkuleppe, milles Kálmán tunnistas nende autonoomiat ja erieesõigusi. Kuigi see pole autentne dokument aastast 1102, oli sellegipoolest vähemalt kirjutamata kokkulepe, mis reguleeris suhteid Ungari ja Horvaatia vahel ligikaudu samal viisil, samas väidetava kokkuleppe sisu haakub valitsemise tegelikkusega Horvaatias rohkem kui ühes punktis. Horvaatia kuningriiki piiras läänes Dalmaatsia rannik (Kvarneri lahest põhjas Neretva suudmeni lõunas), idas Vrbasi ja Neretva jõed, lõunas Neretva alamjooks ning põhjas Gvozdi mägi ja Kupa jõgi. Territoorium Dalmaatsia ja Neretva vahel, Lääne-Hum, ei olnud alati Horvaatia valduses. Mõiste "Dalmaatsia" viitas mitmele rannikulinnale ja saarele, mida kohati kasutati Horvaatia sünonüümina, ja levis edasi koos Veneetsia laienemisega 15. sajandil. 15. sajandi teisel poolel ja 16. sajandi alguses levisid Horvaatia piirid põhja poole ja haarasid Zagreb krahvkonna ja selle ümbruse territooriumi, mis on alati olnud sama haldusüksus. Horvaatiat valitses kuninga esindaja, kuberner, või baan. Pärast Imre võimulepääsu aastal 1196 sai tema noorem vend András II aastal 1198 Horvaatia ja Dalmaatsia hertsogiks. Seega aastast 1198 olid Horvaatia ja Slavoonia Horvaatia hertsogite all, kes valitsesid oma hertsogkonda, mis oli ikka veel tuntud Horvaatia kuningriigina, sõltumatute valitsejatena. Hertsogi alluvuses oli ka baan, kes oli tavaliselt kõrgaadlik, mõnikord Horvaadi ja mõnikord Ungari juurtega. Üks baan valitses kõiki Horvaadi provintse aastani 1225, kui territoorium jaotati kahe baani vahel: Horvaatia ja Dalmaatsia baan ning Slavoonia baan. Ameteid kandis pärast 1345. aastat hooti sama isik, ja need ühendati ametlikult tagasi üheks aastal 1476. Horvaatia territoorium jaotati krahvkondadeks (horvaadi: županije), igaühe eesotsas krahv (župan). Horvaadi krahvid olid kohalikud päriliku võimuga aadlikud, nagu nad olid enne 1102. aastat, Horvaatia tavaõiguse järgi. Kirikuasjades oli Horvaatia Gvozdi mäest lõunas Spliti peapiiskopi alluvuses, samas Slavoonia oli Kalocsa peapiiskopi alluvuses. 1104. aastal naitis Bütsantsi keiser Alexius I oma poja Johannese Ungari printsessi Irenaga ja loovutas Bütsantsi Dalmaatsia linnad Kálmánile. Aastaks 1107 kontrollis kuningas Kálmán enamust endistest Bütsantsi rannikulinnadest Dalmaatsias. Kuna need linnad olid tähtsad, võitlesid ungarlased ja horvaadid sageli Veneetsia ja Bütsantsiga piirkonna pärast. Aastal 1116, pärast Kálmáni surma, ründas Veneetsia Dalmaatsia rannikut, võitis Horvaadi baani Klaudije armeed ning hõivas Biogradi, Spliti, Trogiri, Šibeniki, Zadari ja mitu saart. Kálmáni järglane, kuningas István II püüdis aastal 1117 edutult kaotatud linnu tagasi saada, kuigi Veneetsia doodž Ordelaffo Falier tapeti lahingus Zadari lähedal. Sõlmiti viieaastane vaherahu, mis kinnitas status quo. Aastal 1124 ründas István II taas Veneetsia valdusi ning sai tagasi Biogradi, Spliti, Šibeniki ja Trogiri, kuid Zadar ja saared jäid Veneetsia kontrolli alla. Kuid aastal 1125 vallutas doodž Domenico Michiel need linnad tagasi ja hävitas Biogradi. Aastal 1131 asus troonile Béla II ja aastal 1133 võitis ta kaotatud linnad peale Zadari tagasi. Aastal 1167 vallutasid bütsantslased osa Horvaatiast Krka jõest lõunas, samuti Bosnia, ja jäid nende kontrolli alla kuni keiser Manuel I Komnenose surmani aastal 1180, kui Bütsants nõustus maad loovutama. Pärast 1180. aastat kasvas baani haldusala, kuid tema domeeni ja tegevuse ulatust ei saa veel täielikult formuleerida. Pärast keiser Manuel I Komnenose surma ei suutnud Bütsants oma võimu Dalmaatsias enam järjekindlalt säilitada. Varsti mässas Zadar Veneetsia vastu ja muutus pidevaks lahinguväljaks aastani 1202, kui Neljanda ristisõja ajal rüüstasid veneetslased doodž Enrico Dandolo juhtimisel ja ristisõdijad Zadarit (Zara), vaatamata tõsiasjale, et kuningas Imre I tõotas ristisõjaga ühineda. See oli ristisõdijate esimene rünnak katoliikliku linna vastu. Veneetsia nõudis seda kompensatsiooniks nende transportimise eest kaugemale itta Konstantinoopoli suunas, kus nad hiljem asutasid Ladina keisririigi. Vaenutegevus Veneetsiaga jätkus aastani 1216 kuningas András II valitsemisajal, kes kasutas Veneetsia laevastikku Viienda ristisõjaga ühinemiseks. 12. sajandil moodustus Horvaatias feodaalsüsteemi mõjul, mis õitses keskaegses Euroopas ning valitses Ungaris ja Horvaatias, võimsate aadliperekondade kiht. Need perekonnad olid enamasti 12 esimese Horvaadi aadlihõimu järglased. Monarhide poolt loodud või teenistusaadlit ei olnud Horvaatias kunagi. Need aadlikud haldasid terveid krahvkondi, juhatasid kohalikke kohtuid ja jõustasid nende otsuseid, seega oli kohalik rahvastik täielikult eraldatud mistahes riiklikust organisatsioonist. Kõige silmapaistvamad Horvaadi aadliperekonnad 12. sajandist ja 13. sajandi algusest olid Šubićid (või Bribiri vürstid), jagunedes erinevateks suguvõsaharudeks ja valitsedes Dalmaatsia sisemaa üle Bribirist; Babonićid Lääne-Slavoonias ja Kupa jõe paremkaldal; Kačićid Cetina ja Neretva jõe vahel residentsiga Omišis, tuntud piraatluse harrastajatena; ja Frankopanid (siis tuntud kui Krki vürstid), valitsedes Krki saare, Kvarneri ja Modruši krahvkonna üle Põhja-Likas. Nende peamiste aadliperekondade kõrval olid teised, vähemvõimsamad, nagu Gusićid, Mogorovićid, Kukarid, Lapčanid ja Tugomirićid. Sel ajal ja Teise ristisõja (1145–1149) tulemusena omandasid templirüütlid ja hospitaliidid märkimisväärse vara Horvaatias. Esimesed annetused kristlikele ordudele tegi baan Borić Slavooniast, kes oli sel ajal Bosnia baan. 12. sajandi lõpul omasid templirüütlid valdusi Vranas, Senjis, Nova Vesis Zagrebi lähistel jne. Aastal 1221 puhkes sõda Spliti vürsti ja Cetina krahvi Domaldi ning Šubići perekonna vahel Spliti omandiõiguse üle. Domaldi perekonnasidemed pole teada, kuid arvatavasti oli ta Snačići või Kačići perekonnast. Domald omas ka Šibeniki ja Klisi kindlusi ning võttis aastal 1209 lühikeseks ajaks Veneetsialt Zadari. Spliti kodanikud ajasid aastal 1221 Domaldi välja ja valisid oma vürstiks Višan Šubići Zvonigradist Knini lähistelt. Kuigi Šubići perekond oli võidukas, puhkes sõda selle liikmete Grgur III Šubić Bribirski ja Višani vahel. Grgur Šubić võitis, hukkas Višani ja võttis tema maad, tagades seega ülemvõimu Šubići perekonnas. Domald oli ikka veel oma Klisi valdustes ja soovis Spliti tagasi võtta. Sõja ajal kaotas Domald Klisi ja asus siis liitu Kačići perekonnaga. Aastal 1229 õnnestus Domaldil võita Grguri asetäitjat Splitis ja ta valiti tagasi Spliti vürstiks. Kuid aastal 1231 sai Grgur oma positsiooni Splitis tagasi. Pärast Grguri surma kasutas Domald uut olukorda ära ja võttis aastal 1235 teist korda Spliti tagasi, kuid kaotas selle 2 aasta pärast Grguri pojale Marko I-le. Sõda Domaldiga sai lõpuks läbi, kui Stjepko Šubić võitis ja vangistas ta Klisis. Horvaatia ja Slavoonia jäid detsentraliseerituks kohalike aadlike alla kogu 13. sajandiks, erinevalt Ungari aadlikest, kes mässasid kuningas András II vastu. Kuningat sunniti aastal 1222 välja andma kuldbulla, milles kirjeldati Ungari aadli õigusi ja anti neile eesõigusi, nagu maksusoodustus ja õigus kuningale mitte alluda. Horvaadi aadlikud kasutasid juba suuremat osa eesõigustest, mille András II andis.  Pikemalt artiklis Mongolite sissetung Euroopasse Béla IV valitsemisajal tungisid mongolid (või tatarlased), olles vallutanud Kiievi ja Lõuna-Venemaa, aastal 1241 Ungarisse. Muhi lahingus Sajó jõe ääres hävitasid mongolid 11. aprillil 1241 Ungari armee. Kuningas Béla vend Kálmán sai raskelt haavata ja toodi Horvaatiasse, kus ta haavadesse suri. Batu-khaan saatis oma nõo Kadani 10 000 – 20 000-mehelise armeega jälitama kuningas Bélat, kes põgenes Horvaatiasse. Aastal 1242 ületasid mongolid Drava jõe ning hakkasid rüüstama Slavoonia Požega ja Križevci krahvkondi. Nad rüüstasid Čazma ja Zagrebi linnu, mille toomkirikud põletati. Aadel liikus koos kuningas Bélaga lõunasse Klisi kindlusse, Splitti, Trogiri ja ümbritsevatele saartele. Märtsis 1242 olid mongolid Spliti lähedal ja hakkasid ründama Klisi, kuna arvasid, et kuningas Béla, kes oli sel ajal Trogiris, oli sinna varjunud, kuid ei suutnud kindlust vallutada. Varsti tuli uudis Ugedei-khaani surmast Karakorumis. Et võtta osa uue khaani valimisest, pöördusid mongolid tagasi. Üks rühm naasis itta läbi Zeta, Serbia ja Bulgaaria, mis kõik läbi minnes rüüstati, samas teine rühm röövis Dubrovniki ala ja põletas Kotori linna. Pärast mongolite lahkumist Horvaatiast oli maa laastatud ja puhkes suur nälg. Mongolite sissetung näitas, et vaid kindlustatud linnad pakuvad kaitset nende vastu. Kuna mongolid valdasid ikka veel enamust Ida-Euroopast, algas töö kaitsesüsteemide ehitamisega, tehes uusi kindlusi ja tugevdades või parandades olemasolevaid. Medvedgradi kindlustatud linn ehitati Medvednica mäele Zagrebi kohale, samuti Garić, Lipovac, Okić, Kalnik jne. 16. novembril 1242 andis kuningas välja kuldbulla Gradeci kodanikele (täna Zagrebi osa), millega kuulutati see kuninglikuks vabalinnaks. Aadlikel lubati oma maadele losse ehitada ja oma armeede suurust kasvatada, tehes nad veelgi sõltumatuks. Mongolite sissetung peatas ajutiselt sisevaenu aadlike seas, kuid kohe pärast nende lahkumist 1240. aastate algul puhkes Horvaatias kodusõda. Sõja põhjuseks oli Ostrogi küla, mida nii Split kui ka Trogir enda omaks pidasid ja mis kinnitati aastal 1242 kuningas Béla IV poolt erihartaga Trogirile. Trogiril oli kuninga ja Šubići perekonna toetus, selle juht oli Stjepko Šubić, samas Split leidis liitlasi Kačići perekonnast, Humi Andrási ja Bosnia baani Matej Ninoslavi. Aastal 1244 valis Split Ninoslavi oma vürstiks ja samal aastal käivitas Ninoslav rünnaku Trogirile, kuid linna võtmine nurjus. Pärast Ninoslavi naasmist Bosniasse saadeti suur armee Slavoonia baani Dénes Türje, Stjepko Šubići ja Daniel Šubići juhtimisel Spliti vastu, mis kohe alla andis. Rahu sõlmiti 19. juulil 1244. Teine armee kuningas Béla IV juhtimisel murdis Bosniasse ja sundis baan Matej Ninoslavi 20. juulil 1244 rahulepingut sõlmima. Et vältida edasisi sõdu Dalmaatsia rannikulinnade seas, andis kuningas Béla IV kuberneride valimise, mida linnad varem ise korraldasid, Horvaatia baanile. Šubići perekond oli sellest otsusest rahulolematu, kuna varem valitsesid nad enamikku rannikulinnu. Hilisemad kuningad püüdsid taastada oma mõju teatud eesõiguste andmisega linnadele, tehes neist vabad kuninglikud linnad, eraldades nad seega kohalike aadlike võimu alt. Varaždin omandas vabalinna staatuse aastal 1220, Vukovar aastal 1231 ja Virovitica aastal 1234 kuningas András II-lt. Petrinja saavutas selle staatuse aastal 1240, Gradec (välja arvatud Kaptol, kus resideeris Zagrebi piiskop ja mis oli omavalitsusega) aastal 1242, Samobor aastal 1242, Križevci aastal 1252 ja Jastrebarsko aastal 1257. Vabalinnad valisid oma nõukogud, oma haldurid ja kohtud, kogusid omi makse ja juhtisid oma majandust ja kaubandust. Kuid kohalikud aadlikud jätkasid tugevnemist. Kuningavõimu nõrgenemine lubas Šubići perekonnal taastada oma endise rolli rannikulinnades. 1270. aastatel omandasid nad Trogiri, Spliti ja Šibeniki. Aastal 1274 sai Pavao I Šubić Bribirski perekonnapeaks ning nimetati varsti Horvaatia ja Dalmaatsia baaniks, kui tema vennad olid juhtivate Dalmaatsia linnade vürstid, Mladen I Šubić Splitis ning Juraj I Šubić Trogiris ja Šibenikis. Aastal 1280 ründas Veneetsia Kačići perekonna rannikuvaldusi ja vallutas Omiši. Pavao Šubić kasutas Kačići langust ja hõivas mandriosa Neretva ja Cetina jõe vahel. Aastal 1290 suri kuningas László IV, temast ei jäänud poegi maha ning puhkes pärilussõda András III (Árpádi dünastiast) ja Karlo Marteli (Anjou dünastiast) vahel. Horvaadi baan Pavao Šubić ja enamus Horvaadi aadlist toetasid Karlo Marteli, samas enamus Ungari aadlikest toetas András III-t. Babonići perekond oli esialgu Anjou poolel, kuid asus varsti András III poolele. Et säilitada Horvaadi toetust, kinkis Karlo Marteli isa, Napoli Carlo II oma poja nimel kõik maad Gvozdi mäest Neretva jõeni päritavana Pavao Šubićile. Baani positsioon tehti seega Šubići perekonnale pärilikuks, samas kohalikud Horvaadi aadlikud muutusid Pavao ja tema järglaste vasallideks. Vastuseks andis András III samuti välja harta, nimetades Pavao pärilikuks Horvaadi baaniks. Selle toetuspakkumise ja keskvõimu puudumise tulemusena muutus Šubići perekond keset kodusõja kõige võimsamaks perekonnaks Horvaatias. Zagrebis, piiskopilinnas Kaptolis, toetati Karlo Marteli, samas Gradec toetas Andrást, mis viis ägeda võitluseni piirkonnas. Pärast Karlo Marteli surma aastal 1295 läksid tema õigused troonile üle tema pojale, Károly I-le (tuntud kui Károly Róbert). Horvaadi ja Ungari aadlikud nõustusid lõpuks András III-ga kuningana, kuid uus mäss algas, kui aastal 1299 nimetas András pärijaks oma onu, kuna tal ei olnud poegi. Pavao saatis oma venna Juraj I Šubići Rooma, saavutamaks oma taotlustele paavsti heakskiitu ja toomaks Károly I Horvaatiasse, kuhu ta saabus augustis 1300. András III suri jaanuaris 1301 ja nii jõudis Árpádi dünastia lõpule. Baan Pavao Šubić saatis Károly I Zagrebi, kus ta tunnistati kuningaks. Märtsis 1301 kroonis peapiiskop ta Esztergomis Ungari ja Horvaatia kuningaks. Eesõigused, mille Pavao Šubić saavutas pärimiskriisi ajal, kinnitati ja tema perekond omandas päriliku baaniameti. Kuigi Horvaadi aadlikud tunnistasid Károly I-st, keeldus osa Ungari aadlikke seda tegemast ja valis Böömimaa kuninga Václav III, kes krooniti aastal 1301 Székesfehérváris Ungari kuningaks. Ungaris järgnes kodusõda, kuid see ei mõjutanud Horvaatiat, mis oli Pavao Šubići kindla võimu all. Juba varem, aastal 1299 saavutas Pavao kontrolli Bosnia üle, nii oli tema tiitel siis "Horvaadide baan ja Bosnia isand" (ladina: Banus Croatorum Dominus et Bosnae). Ta andis oma vennale Mladen I Šubićile Bosnia baani tiitli. Sel ajal ulatus Pavao võim Gvozdist Neretvani ja Aadria mere rannikult Bosna jõeni ja vaid Zadar jäi tema võimu alt välja ja Veneetsia valitseda. Aastal 1304 tapeti Bosnias baan Mladen I. Pavao viis oma võimu kinnistamiseks Bosnia vastu läbi kampaania, tuues enamuse maadest oma võimu alla, aastast 1305 kutsus Pavao end "kogu Bosnia isandaks" (ladina: totius Bosniae dominus). Ta nimetas oma teise poja Mladen II Bosnia baaniks ja aastal 1305 sai tema kolmas poeg Pavao II Spliti vürstiks. Pavao andis välja oma raha ja oli praktiliselt sõltumatu valitseja. Aastal 1311 päästis Pavao Zadaris Veneetsia võimu vastu valla eduka mässu. Sõda Veneetsiaga jätkus pärast Pavao surma 1. mail 1312, tema järglaseks sai tema poeg Mladen II. Pavao surmaga algas Bribiri vürstide järkjärguline langus. Veneetsia taastas aastal 1313 lõpuks oma võimu Zadaris. Aastal 1322 algas Horvaatias uus kodusõda, mis saavutas haripunkti Bliska lahinguga, kus Mladen II ja tema liitlased kaotasid Horvaadi aadlike koalitsioonile, sealhulgas tema vennale Pavao II-le ja rannikulinnadele Slavoonia baani Ivan Babonići juhtimisel. Kuningas kutsus Kninis kokku nõukogu, kus Ivan Babonić nimetati Horvaatia ja Dalmaatsia baaniks, lõpetades Šubići perekonna päriliku baaniameti. Nende valdusi vähendati ja jagati Mladeni vendade vahel. Pavao II sai Bribiri ja Ostrovica, samas Juraj II sai Klisi, Skradini ja Omiši. Pärast Šubići perekonna langust tõusis Horvaatias domineerivaks tegelaseks Ivan Nelipić. Ta hõivas kuningliku Knini linna, mis viis Ivan Babonići baaniametist ilmajätmiseni ning Nikola Omodejevi ja hiljem Ákose Mikaci nimetamiseni, kelle armee alistati Ivan Nelipići poolt aastal 1326. Seega oli kogu Horvaatia Likast ja Krbavast Cetina jõeni tegelikult väljaspool kuninga võimu. Nelipićil olid Šubićiga pingelised suhted ja sagedased konfliktid. Nende konfliktide ajal võttis Veneetsia aastal 1327 kontrolli Spliti üle ja aastal 1329 Nini üle, omandades enamuse rannikust Zrmanja jõest Cetina jõesuuni. Samal ajal annekteeris Bosnia baan Stjepan II Kotromanić territooriumi Cetina ja Neretva vahel, samuti Imotski, Duvno, Livno i Glamoč. Ülejäänud Horvaatia üle valitses Kninist Ivan Nelipić sõltumatult kuni oma surmani aastal 1344. Aastal 1345 mässas Zadar jälle Veneetsia vastu, kuid pärast pikka piiramist võtsid veneetslased 1346. aasta lõpul linna tagasi. Kättemaksuks mässu eest purustas Veneetsia Zadari lainemurdjad, konfiskeeris selle kodanikelt relvad ja saatis linna kuberneriks veneetslase. Kuningas Lajos I sõlmis Veneetsiaga aastal 1348 kaheksa-aastase rahulepingu. Aastal 1356, pärast rahulepingu lõppu, tungis kuningas Lajos ilma ametliku sõjakuulutuseta Veneetsia territooriumile. Horvaadi armeed juhatas baan Ivan Ćuz Ludbregist. Split, Trogir ja Šibenik said varsti Veneetsia kuberneridest lahti, samas Zadar langes pärast lühikest piiramist. Kuna Lajos võitles samal ajal edukalt Põhja-Itaalias, oli Veneetsia sunnitud sõlmima 18. veebruaril 1358 Zadari rahu. Lepinguga sai kuningas Lajos võimu kogu Dalmaatsia üle Cresi saarest kuni Durrësini Albaanias, sealhulgas Dubrovnik (Ragusa), mis tegutses sõltumatu üksusena. Veneetsia doodž pidi loobuma oma tiitlist "Horvaatia ja Dalmaatsia hertsog". Pärast seda oli kogu Horvaadi territoorium integreeritud ühte haldusalasse ning Horvaatia ja Dalmaatsia baani võimu alla. Selle tulemusena õitses Horvaatia majandus 14. sajandi lõpul, eriti Aadria mere idaranniku linnades. Kaubateedele rajati uusi kuninglikke linnu, rikkamad kaupmehed suurendasid oma mõju linnade üle ja uued tingimused tähistasid kultuurilise integratsiooni algust ranniku- ja Mandri-Horvaatia vahel. Pärast Lajos I surma aastal 1382 tegutses tema naine Elizabeta Kotromanić 11-aastase kuninganna Mária regendina. Tema vastuvõetavuse keelasid mõned aadlikud, kes pidasid Napoli kuningat Carlo III seaduslikuks troonipärijaks. Horvaatias tõusis esimesena Elizabeta vastu Vrana prior Ivan Paližna. Ta oli peamiselt vastu tsentraliseerimispoliitikale, mida Elizabeta abikaasa ellu viis. Temaga liitus Bosnia Tvrtko I, kes krooniti aastal 1371 Bosnia kuningaks. Ivan alistati lõpuks Elizabeta armee poolt, mis hõivas tema Vrana linna ja sundis ta Bosniasse põgenema. Pärast lühikest rahuperioodi tekkis aastal 1385 uus liikumine kuninganna Mária ja Elizabeta vastu, seda juhtisid Macsó baan Ivan Horvat ja tema vend, Zagrebi piiskop Pavao Horvat. Kahe vennaga ühines Ivan Paližna, kes nimetati aastal 1385 Carlo III poolt Horvaatia, Dalmaatsia ja Slavoonia baaniks. Nad aitasid Carlol kukutada kuninganna Máriat, kes loobus kroonist vastupanuta 1385. aasta lõpul, kuid Elizabeta mõrvas veebruaris 1386 Carlo. Horvati vennad tõusid mõrvatud kuninga poja, Ladislao I nimel üles avalikule mässule. 25. juulil 1386 ründasid nad kuninganna Máriat, Elizabetat ja nende saatjaskonda Gorjanis ning võtsid kuningannad kinni. Mária ja ta ema vangistati ja neid hoiti Zagrebi piiskopi Gomneci lossis. Elizabeta ja Mária saadeti varsti Novigradi lossi, kus nende uueks vangistajaks sai Ivan Paližna. Elizabeta üle peeti kohut ja ta leiti süüdi olevat Carlo mõrvale õhutamises. Jaanuaris 1387 marssis kuninganna Mária abikaasa Sigismund Novigradi peale kuningannasid päästma. Kui uudised Sigismundi lähenemisest jõudsid Novigradi, kägistati Elizabeta tema vangikongis Mária juuresolekul. Kuna troon ei saanud enam tühjaks jääda, krooniti Sigismund 31. märtsil 1387 Székesfehérváris kuningaks. Sigismundi liitlane Ivan V Frankopan piiras Novigradi lossi Veneetsia laevastiku abil. Nad vallutasid lossi 4. juunil 1387 ja vabastasid Mária vangistusest. Mária jäi Sigismundi kaasvalitsejaks oma elu lõpuni, kuid tema mõju oli vähene. Vahepeal tegi Horvati vendade liitlane, Bosnia kuningas Tvrtko I nad Usora kubernerideks. Horvati vendi aitas ka Bosnia suurhertsog Hrvoje Vukčić Hrvatinić. Tvrtko ja tema liitlased suutsid 1387. ja 1390. aasta vahel omastada enamuse Horvaatiast ja Dalmaatsiast ning kõik Sigismundi jõupingutused need tagasi võtta nurjusid. Aastal 1390 hakkas Tvrtko kutsuma end "Horvaatia ja Dalmaatsia kuningaks". Tvrtko suri märtsis 1391 ja Ivan Paližna suri mõni nädal hiljem. Hrvoje Vukčić Hrvatinić, tugevaim kohalik tegelane Bosnias pärast kuningas Tvrtko surma, nimetati aastal 1391 Ladislao I poolt Horvaatia ja Dalmaatsia baaniks. Olukord muutus aastal 1393, kui Tvrtko järglane Stjepan Dabiša tegi Sigismundiga rahu. Ta tagastas Tvrtko viimati omandatud maad, kuid võis säilitada territooriumid Lääne-Bosnias, mis vallutati aastal 1385. Hrvoje Vukčić alistati aastal 1393. Juulis 1394 võttis Sigismund Bosnias Dobori ja püüdis kinni Ivan Horvati, lõpetades seega Horvatite ülestõusu. Kuninganna Mária käsul, kättemaksuks ema surma eest, piinati Ivan Pécsis surnuks. Pärast Stjepan Dabiša surma valiti kuningannaks tema lesk Jelena Gruba. Hrvoje Vukčić oli jälle aktiivselt Sigismundi vastu ja kuulutas oma toetust Napoli Ladislaole. Püüdes lepitada mässumeelset aadlit, kutsus Sigismund 27. veebruaril 1397 Horvaatias Križevcis kokku nõukogu, kuhu pääsekirjaga kutsuti Stjepan Lacković, kelle Ladislao oli nimetanud oma asetäitjaks Horvaatias. Koosviibimisel Lacković, tema vennapoeg Andrija ja toetav aadel mõrvati, mis käivitas uue ülestõusu Ladislao nimel. Seda ülestõusu juhtis Hrvoje Vukčić, kes mängis väga aktiivset rolli ja suutis oma võimu laiendada. Križevci nõukogu sai hiljem tuntuks kui "Verine Križevci Sabor". Sigismund tegi aastal 1398 edutu kampaania Bosnia kuningriigi vastu, pärast mida asusid uus Bosnia kuningas Stjepan Ostoja ja Hrvoje rünnakule. Zadar alistus Hrvojele aastal 1401 ja Ivaniš Nelipčići abiga, kes kontrollis enamust Cetina krahvkonnast, saavutas Hrvoje aastal 1403 kontrolli Spliti üle. Nendel aastatel kaotas Sigismund Frankopanide toetuse, kuid säilis Kurjakovićite, Berislavićite ja Zrini vürstide ustavus. Kuid Ladislao passiivsus ja kõhklused liikuda Buda peale tegid tema pooldajad murelikuks, nii andis Sigismund amnestia kõigile neile, kes olid tema vastu. Paljud Ungari ja Horvaadi aadlikud, sealhulgas Frankopanid, nõustusid sellega ja asusid Sigismundi poolele. Vastuseisu tõttu Hrvoje Vukčićiga tagandas Bosnia aadel aastal 1404 Stjepan Ostoja ja pani troonile Tvrtko II, kes valitses kui Hrvoje nukukuningas. Ostoja põgenes Ungarisse ja asus Sigismundi poolele. Hrvoje suutis vastu panna mitmele Sigismundi sõjalisele sissetungile aastani 1408, kui Bosnia aadel sai Dobori lahingus tõsiselt lüüa. Jaanuaris 1409 teatati, et Hrvoje allub Sigismundile ja et Ostoja taastatakse Bosnia troonile. Sellega tegi Sigismund lõpu rahutustele Ungaris, Bosnias ja Horvaatias. Aastal 1409 müüs Ladislao oma õigused Dalmaatsias lõpuks 100 000 tukati eest Veneetsiale, püüdega saada liitlasi tulevases sõjas Firenze Vabariigi vastu.  Pikemalt artiklis Horvaatia–Osmanite saja-aastane sõda Pärast Bütsantsi vallutamist aastal 1453 laienesid Osmanid kiiresti lääne suunas ja ohustasid ka Horvaatia kuningriiki. Pärast Bosnia kuningriigi langemist aastal 1463 tugevdas Ungari-Horvaatia kuningas Mátyás I kaitsesüsteemi, rajades Jajce ja Srebrenica banaadid. Kuigi Osmanitel oli probleeme kaitseliinidest läbimurdmisel, viisid nad regulaarselt läbi rüüsteretki Horvaatiasse ja Lõuna-Ungarisse. Ühe sellise retke ajal aastal 1463 püüti Senjis kinni Horvaadi baan Pavao Špirančić. Pärast Böömi kuninga Jiří Poděbradyst surma 1471. aastal valiti Böömimaa troonile Ulászló II (Vladislav II), et aga Böömimaa trooni taotles ka Ungari kuningas Mátyás, siis puhkes Ungari ja Böömimaa vahel sõda ning Mátyás okupeeris enamuse Määrimaast. Osmanite riik laienes aga kiiresti lõunapoolsetes piirkondades, kus nad aastal 1482 vallutasid suuri osasid Hertsegoviinast ja Horvaadi linnuseid Neretva orus. Esimene suur Horvaadi võit Osmanite üle saavutati krahv Petar Zrinski poolt aastal 1478 Glina lähedal. Aastal 1483 võitis Horvaadi baani Matija Gerebi ja Frankopanide juhitud armee umbes 7000-mehelist Osmanite ratsaväge (akindžı) Una jõe lahingus, tänapäeva Novi Gradi lähedal. Samal aastal sõlmiti rahuleping, mis säästis Horvaatiat suurematest Osmanite reididest. Kohalikud konfliktid piiril jätkusid, kuid väiksema intensiivsusega. Rahu lõppes Mátyás I surmaga aastal 1490. 10 000 Osmanite kergeratsaväelast ületas aastal 1491 Una jõe ja edenes Krainini. Tagasiteel võideti neid Vrpile lahingus. 2 aastat hiljem algas sõda uue Horvaatia baani Emerik Derenčini ja Frankopani perekonna vahel. Frankopanid olid algul edukamad ja hakkasid piirama Senji linna, kuid piiramisest loobuti pärast seda, kui nende vastu saadeti armee baan Derenčini juhtimisel. Kuid lähenev Osmanite armee Hadim Yakup Paša (Bosnia sandžaki bei) juhtimisel, mis tuli retkelt Kraini tagasi läbi Horvaatia, sundis nad rahu tegema. Horvaadi aadlikud kogusid umbes 10 000 meest ja otsustasid neile avalikus lahingus vastu hakata, kuigi mõned nõudsid, et varitsus oleks parem valik. 9. septembril 1493 kohtus Horvaadi armee Osmanite vägedega Udbina lähedal Likas ja sai suure kaotuse Krbava väljal. Kuigi kaotus oli raske, ei saanud Osmanite riik selle tulemusena territooriumi kasvu. Horvaadi rahvastik hakkas sõjast mõjutatud aladelt järk-järgult liikuma riigi turvalisematesse osadesse, samas mõned põgenikud pagesid Horvaatiast Burgenlandi, Lõuna-Ungarisse ja Italian rannikule. 16. augustil 1513 võitis baan Petar Berislavić Osmanite 7000-mehelist armeed Dubica lahingus Una jõel. Veebruaris 1514 piirasid Osmanid 10 000 mehega Knini, põletasid äärelinna, kuid ei suutnud seda vallutada ja kaotasid 500 meest. Paavst Leo X kutsus Horvaatiat aastal 1519 kristluse esirinnaks (Antemurale Christianitatis), arvestades, et paljud Horvaadi sõdurid andsid märkimisväärse panuse võitluses Osmanite riigi vastu. Petar Berislavić kulutas 7 aastat pidevale võitlusele Osmanitega, seisis silmitsi pideva rahanappuse ja ebapiisava arvu sõduritega, kuni ta tapeti varitsusest Plješevica lahingus 20. mail 1520. Pärast kahte nurjunud katset aastatel 1513 ja 1514 piirasid Osmanite väed Gazi Husrev Begi juhtimisel viimast korda Knini ja vallutasid selle 29. mail 1522. Nad piirasid korduvalt ka Klisi, kuid Senji kapten ja Klisi vürst Petar Kružić kaitses Klisi kindlust peaaegu 25 aastat. 23. aprillil 1526 lahkus sultan Suleiman I Istanbulist 80 000 regulaarväelasega ja hulga abiväelastega, alustades oma sissetungi Ungarisse. Ta jõudis Savani 2. juulil, võttis Petrovaradini 27. juulil pärast kahenädalast piiramist ja Iloki 8. augustil. 23. augustil ületasid tema väed Osijeki juures vastupanu kohtamata Drava. Samal päeval saabus kuningas Lajos II ligikaudu 25 000 mehega Mohácsisse. Krahv Krsto Frankopani 5000-meheline armee jäi lahinguväljale hiljaks. Ungari armee ootas Osmaneid 29. augustil tasandikul Mohácsist lõunas ja hävitati vähem kui kahe tunniga. 1526. aasta Mohácsi lahing oli otsustav sündmus, millega Jagelloonide valitsemine seoses kuningas Lajos II surmaga purunes. Kaotus näitas kristliku feodaalse sõjaväe üleüldist võimetust peatada Osmaneid, kes jäid suureks ohuks sajanditeks.  Pikemalt artiklis Horvaatia kuningriik (Habsburgide) Lajos II kandis Horvaatia krooni teiste tiitlite hulgas, kuid tal ei olnud pärijat. Istungjärgul 10. novembril 1526 valis enamus Ungari parlamendist János I Zápolya kuningaks, samas eraldi Ungari esinduskogu Pozsonys valis 16. detsembril 1526 päraparlamendis ertshertsog Ferdinand I. Austria ertshertsog huvitus Horvaadi valimistest, et Zápolyale vastu seista, lubades samal ajal Osmanite läändelaienemise rahutul perioodil Horvaatiat kaitsta. Horvaadi aadlikud kohtusid 31. detsembril 1526, et arutada oma strateegiat ja valida uus juht. Koosolek toimus frantsiskaani kloostris Cetini lossi all Cetingradi asulas. Horvaadi parlament valis 1. jaanuaril 1527 oma koosolekul Cetinis Habsburgide Ferdinandi ühehäälselt Horvaatia kuningaks. Ferdinandi valimise harta kinnitati kuue Horvaadi aadliku ja nelja ertshertsogi esindaja pitseriga. 6. jaanuaril 1527 asus Slavoonia aadel János I Zápolya poolele. Horvaadi ajalooline narratiiv rõhutab, et otsus ühineda Habsburgide impeeriumiga oli Saboril tehtud vaba valiku tulemus. Austria ajaloolased pole kunagi väitnud, et nad vallutasid Horvaatia jõuga ja tundub olevat vähe põhjust kahelda Horvaadi väidetes 1526. aasta sündmuste kohta. Poliitiline olukord pärast Mohácsi lahingut – kuninga surm, kaks valitud valitsejat, Osmanite vallutused ja järelikult Ungari jagunemine kolme ossa – muutis kogu keskaegset suhete süsteemi. Ferdinandi ja Zapolya toetajate vahel puhkes kodusõda, mis lõppes varsti kokkuleppega Ferdinandi kasuks ja mõlemad kroonid ühendati taas Habsburgide kätte. Kuigi tehniliselt tähendas see Horvaadi-Ungari liidu taastamist, olid suhted kahe riigi vahel jäädavalt muutunud.  Pikemalt artiklis Horvaatia vapp Esimene teadaolev Horvaatiat kujutav vapp 12. sajandist oli kuldne kuueharuline täht hõbedase poolkuu kohal, mille võib leida András II frizatikul. 14. ja 15. sajandil kasutati Horvaatia kuningriigi kujutamiseks tänapäevast Dalmaatsia vappi (kolm kroonitud leopardi- või lõvipead sinisel või punasel kilbil), nagu on mainitud arvukates ajastu armoriaalides (Gelre armoriaal, Konstanzi kirikukogu armoriaal või Wernigerode armoriaal). See leidus ka kuningate müntidel ja pitsatitel, nagu Mátyás I suur pitsat ja kuningas Lajos I münt. Malelaud tuli kasutusele 15. sajandi lõpul, ja 16. sajandi algul oli see ametlik Horvaatia vapp. See koosnes enamasti viiest reast ja viiest tulbast vahelduvatest hõbedastest ja punastest ruutudest. See kujutas Horvaatiat ka Mohácsi lahingus sõjalipuna. Vanim teadaolev Horvaatia sümbol Horvaatia vapp in the 14. ja 15. sajandil Vapp 15. sajandi lõpul ja 16. sajandil Horvaatia kuningriik enne liitu Ungariga Horvaatia baanid