laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Rudolf Jaska

Rudolf Eduard Jaska (5. detsember 1891 Kaagvere – 22. aprill 1974) oli Eesti advokaat ja poliitik. Rudolf Jaska sündis 5. detsembril 1891 Kaagveres, Tartumaal piimarentnik Joosep Jaska (1863–1939) ja tema naise Anna Jaska (neiupõlvenimi Kesa; 1870–1943) pojana. Kõik ta esivanemad olid pärit Võnnu kihelkonna Haaslava vallast. Ta lõpetas Tartus Aleksandri gümnaasiumi ja 1915. aastal Tartu Ülikooli õigusteaduskonna. Ülikoolis astus ta üliõpilasseltsi „Ühendus" liikmeks. Lisaks advokaaditööle on Rudolf Jaska kaasa töötanud ka omavalitsuses. Ta oli 27. juuli - 25. oktoober 1917 Tartu esimese Maavalitsuse sekretäri I abi, hiljem maavolikogu esimees, Tartu linnavolinik ja Eesti Maapäeva liige. 1918. aasta detsembris määrati Jaska Tartu-Võru rahukogu ringkonna rahukohtunikuks. Hiljem nimetati ta juba Tartu-Võru rahukogu liikmeks ja lõpuks abiesimeheks. kellena ta juhatas tsiviilosakonda. Kohtuniku ametist lahkus R. Jaska 1. oktoobril 1924. aastal oma palvel. Sellest ajast alates töötas ta Tartus advokaadina, omades erapraksist. Selles ametis oli ta II maailmasõjani. Töö advokaadina lõppes poliitiliste muutuste tõttu 1940. aastal. Nõukogude okupatsiooni ajal 1941 oli Rudolf Jaska ametis Tallinnas ENSV prokuratuuris tsiviilasjade prokuröri abina. Saksa okupatsiooni ajal Rudolf Jaska arreteeriti ja viibis Tallinnas Patarei vanglas. Vanglast vabanedes saadeti ta Elvasse õiguseta elada Tartus. Sõja lõppedes töötas Rudolf Jaska Tartu ülikoolis tsiviilõiguse ja protsessi kateedris vanemõpetajana, kust vallandati 1949. aastal sobimatuse tõttu tulevaste nõukogude juristide koolitaja ametisse. 1949.-54 oli Rudolf Jaska ametis Veetranspordivalitsuses ja Tartu Kaubastus juriskonsuldina 1954. aastast  60. aastate lõpuni töötas ta Tartu õlletehases juristina. Rudolf Jaska suri 22. aprillil 1974 Tartus. 1915. aastal abiellus Rudolf Jaska Maria Riimiga (1892-1987). Peres kasvas kolm last: Konstantin-Lennart (1918 Tartu –1976 Oš), Hilja-Liivia (1922 Tartu - 2021 Tartu) (spordipedagoog, abielus Paris); ja Veera-Silvia (1925 Tartu - 2022 Viljandi) (proviisor, abielus Laos). "Uus Eesti 10 detsember 1938 — DIGAR Eesti artiklid". dea.digar.ee. Vaadatud 19. veebruaril 2023. "Valitud ja valitsenud : Eesti parlamentaarsete ja muude esinduskogude ning valitsuste isikkoosseis aastail 1917-1999 | DIGAR". www.digar.ee. Vaadatud 19. veebruaril 2023.
Rävala tänav

Rävala tänav on tänav Pärnus Raeküla linnaosas. Tänav saab alguse Ugandi tänavalt, suundub edelasse ja lõppeb Lehola tänaval. Tänava pikkus on ligikaudu 135 meetrit.
Ukraina Rahvusooper

Tarass Ševtšenko Ukraina Rahvuslik Akadeemiline Ooperi- ja Balletiteater, ka Ukraina Rahvusooper (ukraina keeles Національний академічний театр опери та балету України імені Т. Г. Шевченка) on Ukraina suurim muusikateater, asub Kiievis. Tegutseb alates 1867. aastast. Kiievi kesklinnas paiknev ooperiteatri hoone ehitati aastatel 1897–1901 arhitekt Viktor Schröteri projekti järgi. 1919–1926 Liebknechti-nimeline Riiklik Ooperiteater 1926–1934 Kiievi Riiklik Akadeemiline Ooper 1934–1939 Ukraina NSV Akadeemiline Ooperi- ja Balletiteater 1939–1991 Ševtšenko-nimeline Ukraina NSV Akadeemiline Ooperi- ja Balletiteater Koduleht
Brûleurs de Loups

Brûleurs de Loups on Prantsusmaa jäähokiklubi, mis tegutseb Grenobles. See mängib Prantsusmaa jäähoki kõrgliigas Ligue Magnus. Klubi on asutatud 1963. Ametlik koduleht
Herning Blue Fox

Herning Blue Fox on Taani jäähokiklubi, mis tegutseb Herningis. See mängib Taani jäähoki kõrgliigas Metal Ligaen. Klubi on asutatud 1947. aastal. Herning on tulnud Taani meistriks 16 korda, millega on see Taani edukaim jäähokiklubi. Taani kõrgliiga: Võitja (16): 1973, 1977, 1987, 1991, 1992, 1994, 1995, 1997, 1998, 2001, 2003, 2005, 2007, 2008, 2011, 2012 Teised kohad (9): 1975, 1985, 1990, 1993, 2000, 2009, 2016, 2018, 2023 Kolmandad kohad (7): 1974, 1981, 1989, 1996, 2002, 2006, 2010 Frederik Andersen Oliver Bjorkstrand Patrick Bjorkstrand Nicklas Jensen Frans Nielsen Peter Regin Toivo Suursoo Ametlik koduleht
Johannes V Palaiologos

Johannes V Palaiologos või ladinapäraselt Palaeologus (kreeka keeles Ἰωάννης Παλαιολόγος (Iōánnēs Palaiológos); 18. juuni 1332 – 16. veebruar 1391) oli Bütsantsi keiser ajavahemikel 15. juuni 1341 – 12. august 1376, 1. juuli 1379 – 14. aprill 1390 ja 17. september 1390 – 16. veebruar 1391. Bütsants Bütsantsi ajalugu Bütsantsi keisrite loend
1954. aasta NSV Liidu meistrivõistlused rahvusvahelises kabes

Esimesed NSV Liidu meistrivõistlused rahvusvahelises kabes peeti Leningradis M. Tšigorini nimelises maleklubis 1954. aasta septembris.
Johannes VI Kantakouzenos

Johannes VI Kantakouzenos või ladinapäraselt Cantacuzene (kreeka keeles Ἰωάννης Ἄγγελος Παλαιολόγος Καντακουζηνός (Iōánnēs Ángelos Palaiológos Kantakouzēnós); umbes 1292 – 15. juuni 1383) oli Bütsantsi aadlik, riigimees, väejuht, keiser Andronikos III ajal vägede ülemjuhataja, lapskeiser Johannes V regent ning aastatel 1347–1354 Bütsantsi keiser. Johannes V Palaiologose sundimisel taandus ta Joasaph Christodoulose nime all kloostrisse ning veetis oma ülejäänud elu munga ja ajaloolasena. Ta suri 90- või 91-aastaselt, olles kõige kõrgema eani elanud Rooma keiser. Bütsants Bütsantsi ajalugu Bütsantsi keisrite loend
Juhan Weidenstrauch

Juhan Weidenstrauch (13. mai (vkj)/ 25. mai 1880 Kloostri vald, Harju-Madise kihelkond, Harjumaa – 12. juuni 1930 Tallinn) oli eesti ajakirjanik ja fotograaf. Ta lõpetas Paldiski linnakooli, mille järel oli lühemat aega meremees. Ta alustas kutselise ajakirjanikuna "Postimehe" juures Tartus ja "Sõna" juures Tallinnas, pärast töötas ta "Päevalehes", „Virulases" ja „Meie Elus" ning tegutses ka pilkelehe „Kilk" toimetajana. Ta mobiliseeriti 1914. aastal Venemaa sõjaväkke Esimeses maailmasõjas, kus teenis suurtükiväelasena Vene läänerinnetel. Ta viibis kogu teenistuse jooksul ainult paar nädalat puhkusel ning tema tervis sai sõjas tugevasti kannatada. Tema auaste sõja lõpuks oli nooremallohvitser (nooremfeuerverker). Pärast sõda töötas „Tallinna Teatajas" ja „Kajas" ning tegi kaastööd mitmele ajakirjale („Kodu", "Tallinna Post" jt). Ta suri 12. juunil 1930 nakkushaiglas Tallinnas kopsu- ja neerutuberkuloosi ning maeti 15. juunil 1930 Paldiski luteri kalmistule. Ta lõi eesti keelde uue tehissõna "kahur". Ta oli tuntud följetonist, aga kirjutas ka novelle, mere- ja jahimehejutte. J. Strauch. "Pilke wälgud. Kogu pilkelookesi". Tallinn 1912 "Mere võit". Tallinn 1929 Eesti Ajakirjanike Liidu asutajaliige EELK Harju-Madise koguduse personaalraamat 1881–1900. Eesti Rahvusarhiiv, RA EAA.3160.1.14. Lk 108 Udo Uibo. "Kahur". Horisont nr 1, jaanuar 2019. Lk 9 "Ajakirjanik Juhan Weidenstrauch 50-aastane". Kaja nr 120, 24. mai 1930. Lk 4 "Juhan Weidenstrauch surnud". Päevaleht nr 157, 13. juuni 1930. Lk 5 Eesti biograafiline andmebaas ISIK
Viktor Schröter

Viktor Johann Gottlieb Schröter (vene keeles Виктор Александрович Шрётер Viktor Aleksandrovitš Šrjoter; 9. mai (vkj 27. aprill) 1839 Peterburi – 29. aprill (vkj 16. aprill) 1901 Peterburi) oli baltisaksa päritolu Venemaa arhitekt, Peterburi Kunstide Akadeemia akadeemik (1864). Viktor Schröter õppis St. Petri-Schules, seejärel Peterburi ja Preisi kunstiakadeemias. Varsti pärast naasmist Peterburi sai ta õppejõu koha Tsiviilinseneride Koolis. Alates 1867. aastast oli Schröter riigiteenistuses. Peaaegu kuni oma elu lõpuni töötas ta Peterburi tsiviilinseneride instituudis professorina. Lisaks oli ta Keiserlike teatrite direktsiooni peaarhitekt. 1886. aastal anti talle tõelise riiginõuniku teenistusaste. Hiljem tõsteti tõeliseks salanõunikuks. Schröter suri aprillis 1901 Peterburis. Ta maeti Smolenka luteri kalmistule.
Tallinna Töölisteater

"Väiketeater" suunab siia. Moskva teatri kohta vaata artiklit Väike Teater. Tallinna Töölisteater (1941–1944 Väiketeater) oli aastatel 1926–1944 Tallinnas tegutsenud teater. Teater asutati aastal 1926. Selle ideelise ja kunstilise suuna sõnastajateks olid Priit Põldroos ja Hugo Reiman: Teatri ülesandeks oli tööliste elu ja klassivõitluse kujutamine, kuid teater polnud parteistunud. Algul telliti lavastusi Draamastuudio Teatrilt, kuid 1929. aastal sõlmiti lepingud kutseliste näitlejatega. Lavastajatena tegutsesid Priit Põldroos, Hilda Gleser (suri 1932) ja Andres Särev. Kunstiline kujundaja oli Herbert Tamm. 1930. aastal kolis teater Estonia endisesse majja Sakala tänav 6. Teatri ülalpidaja oli Tallinna Töölisteatri Ühing. Töölisteater andis nädalas keskmiselt kaheksa etendust. Uue teatrihoone ehitamiseks omandas teater Maakri tänaval suure ehituskrundi, kuhu alustati 1939/1940. aastal uue hoone projekteerimist. Praegu kõrgub seal Radisson Blu Sky Hotel. Aastal 1941 panid Saksa okupatsioonivõimud teatrile nimeks Väiketeater. 1944. aasta sügisel sai teatrist Eesti NSV Riiklik Noorsooteater. Tuulte pöörises (1929), August Kitzberg. Lavastajad Gleser ja Põldroos. Aegunud kohti kärbiti ning mõned kirjeldatud sündmused esitati massistseenidena. Kriitika reageeris ühiskondlik-poliitiliste rõhkude esiletoomisele vastuoluliselt. Möirga, Hiina! (1932), Tretjakov. Lavastas Särev. Dokumentaaldraama, mille teksti täiendati päevauudistega Hiinast. Kosjasõit (1932), August Kitzberg. Lavastas Põldroos. Rekvisiidid olid kas olustikuliselt ehtsad või teatraalselt grotesksed ning tegevuskohti markeeriti fotoprojektsioonidega. Pani aluse sünteetilisele lavastusstiilile, st sõna, liikumine ja muusika moodustasid ühtse terviku. Lõhutud kruus (1932), Heinrich von Kleist. Lavastas Põldroos. Ühendas rahvaliku ja olustikulise temaatika ning mängulise ja operetliku laadi. Vaese mehe ututall (1932), August Mälk. Lavastaja Andres Särev. Teksti julgelt kärbitud ja pingestatud. Menu tulenes Ruts Baumani värvikast rollist. "Kahe kümnendi teater – Tallinna Töölisteater". Eesti Teatri- ja Muusikamuuseum. Originaali arhiivikoopia seisuga 13. november 2013. Vaadatud 5. aprillil 2013. Kahe kümnendi teater – Tallinna Töölisteater Tallinna töölisteatri unustatud põnev lugu
Fan Bingbing

Fan Bingbing (hiina keeles 范冰冰, sündinud 16. septembril 1981 Yantais) on Hiina näitleja. Aastatel 2013–2017 lisati ta Forbesi "China Celebrity" 100 edetabelis enim tasustatud kuulsuste hulka, olles alates 2006. aastast igal aastal esikümnes. Ta kuulus ajakirja Time 2017. aasta 100 kõige mõjukama inimese nimekirja. Fani varajane töö oli Ida-Aasia kinos ja televisioonis, eriti esinedes draamasarjas "My Fair Princess" (1998–1999). Tema läbimurre tuli filmiga "Mobiiltelefon" (2003), mis oli Hiina aasta kõige tulusam film. Ta mängis edaspidi mitmes Hiina filmis, sealhulgas "Lost in Peking" (2007), "Buddha Mountain" (2011) ja "Double Xposure" (2012). Filmi "I Am Not Madame Bovary" (2016) peaosatäitja eest pälvis Fan Kuldse Hobuse filmifestivali, Tokyo rahvusvahelise filmifestivali, San Sebastiani rahvusvahelise filmifestivali ja Golden Roosteri auhindade jagamise auhindu. Tema välismaiste filmirollide hulka kuuluvad osatäitmised Prantsuse filmis "Stretch" (2011), Korea filmis "My Way" (2011), Ameerika superkangelaste filmis "X-Men: Days of Future Past" (2014) ja Hongkongi-Hiina-Ameerika filmis "Skiptrace" (2015).
Baškiiri ooperi- ja balletiteater

Baškiiri Riiklik Ooperi- ja Balletiteater (baškiiri keeles Башҡорт дәүләт опера һәм балет театры) on muusikateater Baškortostani pealinnas Ufas. Tegutseb alates 1938. aastast. 1940. aastal lavastati esimene baškiiri ooper "Хакмар". 1941. aastal loodi teatris balletitrupp, mis tõi märtsis 1944 avalikkuse ette esimese baškiiri balleti "Kure laul" ("Сыңрау торна"; libreto kirjutas balletile Faizi Gaskarov baškiiri muinasjutu ainetel). Baškiiri riikliku ooperi- ja balletiteatri ajalooga on lahutamatult seotud 20. sajandi silmapaistev tantsija Rudolf Nurejev. Neli aastat õppis ta teatri balletistuudios. Jätkates õpinguid balletistuudios võeti Nurejev 1953. aastal vastu teatri balletitruppi (ballettmeister oli toona Viktor Päri). Just sellel laval astus Nurejev oma esimesed sammud maailma balletikarjääri poole. Džigiti osas balletis "Kure laul" äratas Nurejev tähelepanu Baškiiri kunsti ja kirjanduse dekaadil Moskvas 1955. aastal. Viimast korda külastas Nurejev teatrit 1987. aastal, saabudes Pariisist oma raskelt haige emaga hüvasti jätma. Alates 1993. aastast on teatris peetud Rudolf Nurejevi balletifestivale. Esimese festivali korralduse eestvedaja oli Juri Grigorovitš. Tatari ooperi- ja balletiteater Башкирский государственный театр оперы и балета. csdb.ufanet.ru История театра. bashopera.ru Koduleht
Tõnu Aav

Tõnu Aav (21. jaanuar 1939 Tallinn – 14. august 2019 Tallinn) oli eesti näitleja ja laulja. Ta lõpetas 1957. aastal Tallinna 7. Keskkooli ja 1961. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri I lennu (1957–1961). Selle lennu juhendaja oli Voldemar Panso. Alates 1961. aastast oli Tõnu Aav Eesti Draamateatri näitleja. Ta mängis 20 filmis ja kümnetes telelavastustes, oli osatäitja kuuldemängudes ja luges heliplaatidele kirjandusteoseid (sh "Onu Remuse jutud", "Alice Imedemaal"). Seriaalis "Õnne 13" kehastas ta Feliks Vissi. Samuti on ta laulnud ansamblites Bixio Trio ja Kukerpillid. Aav on maetud Tallinna Metsakalmistule teatritegelaste kvartalisse. 1964 I koht keskmises rühmas neljandal kutseliste sõnakunstnike konkursil 1964 Tallinna Linna TSN Täitevkomitee aukiri 1966 Tallinna Linna TSN Täitevkomitee aukiri (teatri 50. juubel) 1967 Eesti NSV Kultuuriministeeriumi aukiri 1968 Eesti NSV Teatriühingu I preemia ("Monoloogid", "Vilistlased", "Kallimast kallim", "Faust") 1968 ELKNÜ Keskkomitee aukiri 1969 Eesti NSV Teatriühingu aastapreemia ("Kihnu Jõnni" nimiosa, Anythos ja Ülemkohtunik näidendis "Kaks kuulsat kurjategijat") 1970 Eesti NSV Kultuuriministeeriumi diplom VII vabariikliku teatrikuu läbiviimise eest 1971 Eesti NSV teeneline kunstnik 1972 sõnakunstnike konkursi III preemia (Majakovski "Hästi" ja Smuuli "Mare" Tüürimees) 1972 aastapreemia ("Pikk päevatee kaob öösse", "Inimene ja inimene") 1976 Eesti NSV Teatriühingu aastapreemia (Potapov, "Ühe koosoleku protokoll") 1986 Eesti NSV Teatriühingu aukiri 1989 Kehtna NST laureaat 1989 EKP Rapla Rajoonikomitee ja Täitevkomitee aukiri 50. a juubeli puhul 1989 Teatriliidu aukiri 1989 Riikliku Kultuurikomitee aukiri 1989 EKP Lenini Rajoonikomitee ja Täitevkomitee aukiri 50. a juubeli puhul 1991 Eesti Teatriliidu meespeaosatäitja auhind 1992 huumoripreemia Meie Mats 2001 Valgetähe V klassi teenetemärk 2004 Eesti Teatriliidu meeskõrvalosatäitja auhind 2010 Oskar Lutsu huumoripreemia 2016 Eesti Rahvuskultuuri Fondi eristipendium Tõnu Aava esimene abikaasa oli näitleja Irja Aav, nende pojad on muusikaprodutsent ja koorijuht Lauri Aav ning Draamateatri butafoor Ardi Aav, teine abikaasa oli näitleja Murel Aav, poeg Kristo-Martin Aav töötab IKT vallas. Tõnu Aava õde on spordipedagoog Anne Metsis. Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). Vastab Tõnu Aav / küsinud Ülle Põlma – Teater. Muusika. Kino, 1999, nr 7, lk 3–15 Tõnu Aav, "Aplaus teile" (mälestusteraamat). Toimetanud Rein Põder. NyNorden, Tallinn 2010, 246 lk; ISBN 9789949909315 Eva Kübar. Tõnu Aav 70: tahan, et mul oleks teatris rohkem huvitavaid rolle. Postimees, 21. jaanuar 2009 Rainer Kerge. Tõnu Aav 70: Jänkuonu, mis sa nüüd teed? Õhtuleht, 21. jaanuar 2009 Maris Balbat. Tõnu Aav: Iga etendust peaks mängima kui elu viimast. Maaleht, 22. jaanuar 2009
Gina Viliūnė

Gina Viliūnė (sündinud 19. jaanuaril 1974 Vilniuses) on leedu kirjanik. Ta lõpetas aastal 1999 Vilniuse Pedagoogilise Ülikooli (aastani 2011 Lietuvos edukologijos universitetas, aastast 2018 Vytautas Suure Ülikooli haridusakadeemia) eetika ja psühholoogia erialal. Tema kireks on ajalugu. Ta lõpetas giidide kursused, misjärel hakkas tegema ekskursioone Vilniuses. Peagi hakkas ta ka kirjutama. Nii raamatuid turistidele kui ka ilukirjandust. Eesti keeles ilmus aastal 2022 tema raamatutest "Veretöö kingsepa töökojas: timuka õpipoisi esimene kohtuasi." (leedu keeles aastal 2020 pealkirja "Žmogžudystė batsiuvio dirbtuvėje." all), tõlkija Tiina Kattel. Ta on abielus ja kahe tütre ema.
Dorin Recean

Dorin Recean (sündinud 17. märtsil 1974 Dondușenis) on Moldova poliitik, 16. veebruarist 2023 Moldova peaminister. Ta on lõpetanud 1996. aastal Moldova Majandushariduse Akadeemia (rumeenia keeles Academia de Studii Economice a Moldovei) ja 2000. aastal Wyomingis asuva Newport International University magistrikraadiga. 29. jaanuarist 2010 kuni 24. juulini 2012 oli ta Moldova infotehnoloogia ja side aseminister, tema ülesandeks oli biomeetriliste passide kasutuselevõtt Moldova ja Euroopa Liidu vahelise viisarežiimi liberaliseerimiseks. 24. juulist 2012 kuni 18. veebruarini 2015 oli ta Moldova siseminister. Aastatel 2016–2022 töötas ta mitmetes rahvusvahelistes organisatsioonides konsultandina andmeanalüüsi alal. Alates 7. veebruarist 2022 oli ta Moldova Vabariigi presidendi nõunik kaitse ja riikliku julgeoleku alal, Moldova Vabariigi Julgeolekunõukogu sekretär. 10. veebruaril 2023 esitas Moldova president Maia Sandu ta Moldova peaministrikandidaadiks. 16. veebruaril 2023 kinnitas Moldova parlament Rechani peaministriks ja tema pakutud valitsuse koosseisus. Ta on abielus, tal on kaks last. Ta on õigeusklik.
Karl Ader

Karl Ader (varjunimi Kaarup; 20. märts 1903 Kavastu vald – 18. juuni 1993 Tallinn) oli eesti lavakõneõpetaja, lavastaja, näitleja ja lastekirjanik. 1924 lõpetas Tartus teatrikursused ja 1925 Tartu Õpetajate Seminari Õppis aastatel 1926–1935 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas (ei lõpetanud) Töötas aastatel 1934–1937 Tartus draamastuudio kõnetehnika ja näitlejameisterlikkuse õppejõuna Oli Eesti Ringhäälingu Tartu stuudio diktor 1937–1940 Lastelehe toimetaja 1941 kirjastuse Pedagoogiline Kirjandus peatoimetaja 1942–1944 Vanemuise näitejuht 1944–1963 Ugala näitejuht 1969–1986 oli Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri lavakõneõppejõud Tulus amet (1946), Ostrovski Mauruse kool (1955 ja 1961), A.H.Tammsaare Kummitused (1956), Ibsen Armuleivasööja (1958), Turgenev Lõpp-peatus (1962), Remarque Orpheus laskub põrgusse (1963), Williams Onu Tik-Taki seiklused (ETV 1981), Donald Bissett 1985 Priit Põldroosi nimeline auhind Aastal 2003 asutas Eesti Teatriliit näitleja Kalju Orro ettepanekul Karl Adra nimelise auhinna, mille pälvib Karl Adra sünniaastapäeval, 20. märtsil draamanäitleja, kelle korrektne eesti keel, kõnekultuur ja sõnumi selgus kõige paremini publikuni jõuab. "Kui mina olin veel väikene mees..." (mälestusteraamat lastele, 1986) "Kui mina sirgusin suuremaks" (eelmise järg, 1989) Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918–1944. II, lk 440. Karl Adra nimeline auhind. Eesti Teatriliidu veebisait. Karl Kelgu (Kalle Kurg). "Karl Ader 70" – Looming 1973, nr. 4, lk. 701 Eerik Teder, "Kaarup ja kirjandus" – Keel ja Kirjandus 1993, nr. 12, lk. 759 "Kaarup, nimi eesti kultuuris: Karl Ader (1903-1993)". Artikleid, intervjuusid mälestusi, bibliograafia. Koostaja Ivika Sillar, toimetanud Reet Neimar. Eesti Teatriliit, Eesti Muusikaakadeemia Kõrgem Lavakunstikool, Tallinn 2003, 286 lk. Toomas Lõhmuste, "Kaarup ja emotsionaalsed võluväljad (Teater. Muusika. Kino 2003, nr. 3, lk. 42–44) Karl Ader Eesti biograafilises andmebaasis ISIK Karl Ader portaalis "Tartu ilukirjanduses"
Stanislavski ja Nemirovitš-Dantšenko Moskva Muusikateater

Stanislavski ja Nemirovitš-Dantšenko Moskva Akadeemiline Muusikateater, akronüüm MAMT (vene keeles Московский академический Музыкальный театр имени К.С. Станиславского и Вл. И. Немировича-Данченко) on Moskva tsentrumis (Keskhaldusringkonnas) asuv muusikateater. 2023. aasta veebruari seisuga oli MAMT-i koosseisus umbes 430 artisti (sealhulgas ooperikoori ja orkestri liikmed). Muusikateatri loomise aastaks loetakse 1918. aastat. Alguses tegutses kui Suure Teatri ooperistuudio (Konstantin Stanislavski juhtimisel). 1919. aastal lõi Vladimir Nemirovitš-Dantšenko Moskva Kunstiteatri juurde omaenda muusikastuudio. 1920. aastal eraldus Stanislavski ooperistuudio Suurest Teatrist. 1926. aastal anti mõlemale stuudiole riikliku teatri staatus ja kahe peale ka ühine teatrimaja. Pärast Stanislavski surma 1938. aastal sai Stanislavski ooperistuudio pealavastajaks Vsevolod Meierhold, kes aga juunis 1939 arreteeriti NKVD poolt ja veebruaris 1940 hukati. 1939. aastal liitus Moskva Kunstiteatri muusikastuudioga Moskva Kunstibalett (kunstiline juht ja priimabaleriin Viktorina Kriger). Muusikateatri tegelik asutamisaasta on 1941. aasta, kui ühinesid Stanislavski ooperistuudio ja Moskva Kunstiteatri muusikastuudio. Kuni oma surmani 1943. aastal juhtis muusikateatrit Nemirovitš-Dantšenko. Teatri balletitrupi ajaloos oli omaette perioodiks nn "Burmeisteri epohh" – aastad 1941–1960 ja 1963–1970, mil Vladimir Burmeister (1904–1971) oli teatri peaballettmeister. Aastatel 2005–2008 juhtis muusikateatri balletitruppi Mihhail Lavrovski. Aastatel 2017–2022 oli balletitrupi kunstiline juht prantsuse ballettmeister Laurent Hilaire, kes aga 27. veebruaril 2022, pärast Venemaa sissetungi algust Ukrainasse, esitas lahkumisavalduse. Tema asemele valis teatri juhtkond trupi uueks kunstiliseks juhiks 24-aastase koreograafi Maksim Sevagini. 2023. aasta veebruari seisuga kuulus balletritruppi 124 inimest, sealhulgas 5 priimabaleriini, 4 premjeeri, 11 juhtivat solisti, 11 esimest solisti, 16 teist solisti, 8 karakterosa solisti, 47 kordeballeti liiget, 11 pedagoog-repetiitorit, 9 trupi kontsertmeistrit ja 2 lavastaja assistenti. MAMT-i trupp on Moskva suuruselt (Suure Teatri balletitrupi järel) teine balletitrupp. Создатели. stanmus.ru Музыкальный театр им. К.С. Станиславского. ptblgjed.xn Худрук балетной труппы театра Станиславского и Немировича-Данченко подал в отставку. gazeta.ru, 27. veebruar 2022 В Театре Станиславского определились с новым худруком. gazeta.ru, 24. märts 2022 Балет. stanmus.ru Koduleht