laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Jorgen Pettsch

Jorgen Pettsch (Jorgen Petz) oli Taaliku mõisnik 16. sajandil. 1532. aastal müüs Otto Vxkull Maasilinna foogti Rotger von Swansbelli nõusolekul talle Taaliku mõisa (hoff tho Talicken) seitsmesaja Riia marga eest, millest 300 olid makstud, 100 pidi ta maksma kahe aasta jooksul ja ülejäänud 300 olid arvatud Otto Vxkulli tütre Gertrudi kaasavara hulka. Samal aastal annetas ordumeister Wolter von Plettenberg talle ja tema pärijatele ühe tüki maad Taaliku mõisa juures Pöide kihelkonnas. Tema poeg oli Jürgen Pedtz. Ta oli Saaremaa Peetzide esiisa. Genealogisches Handbuch der Oeselschen Ritterschaft
Bernhard von Bartholomäi

Paul Bernhard Johann von Bartholomäi (28. veebruar/11. märts 1790 Kuressaare – 1/13. juuni 1871 Kuressaare) oli Oriküla mõisnik. Tema vanemad oli Metsküla mõisnik Johann Heinrich Bartholomäi (1749–1831) ja Dorothea Harmens (1750–1840). Ta õppis aastail 1807–1809 Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas. Ta oli Riia kreisifiskaal ja Oldenburgi printsi Augusti kantselei sekretär, titulaarnõunik. Ta asutas oma testamendiga Oriküla aadlidaamide varjupaiga (saksa k. Adelige Fräuleinstift in Orriküll). Genealogisches Handbuch der Oeselschen Ritterschaft Album academicum der Kaiserlichen Universität Dorpat
Nikola (Pozdnev)

Nikola (kuni 1923. aastani Nikolai, kodanikunimega Pjotr Aleksejevitš Pozdnev; 1853 Astrahani kubermang – 1. september 1934 Moskva) oli Venemaa vanausu Novozõbkovi hierarhia asutaja. 1923. aastast oli ta kirikupea, tiitliga Moskva, Saratovi ja kogu Venemaa peapiiskop. Ta kuulus kuni 1922. aastani Vene Õigeusu Kirikusse, seejärel Nõukogude-meelsesse Elavasse kirikusse, kuni läks 1923. aastal üle vanausu kirikusse. Ta lõpetas Saratovi vaimuliku seminari ja sai 1879. aastal usuteaduse kandidaadi kraadi Kaasani Vaimulikus Akadeemias, 1886. aastal usuteaduse magistri kraadi. Aastatel 1894–1906 oli ta Penza vaimuliku seminari rektor, 1906–1907 preester Balašovis, 1907–1910 preester ja 1910–1921 ülempreester Saratovis. 1921. aastal ta lesestus ja pühitseti Balašovi piiskopiks, Saratovi piiskopkonna vikaariks. 1922. aastal läks ta üle Nõukogude-meelsesse Elavasse kirikusse ja sai selle kiriku Saratovi peapiiskopiks. 1923. aastal, pettunud Elava kiriku ja vanausu ühendamise katses, ühines ta vanausulistega ja valiti 19. detsembril 1923 Moskva, Saratovi ja kogu Venemaa peapiiskopiks. 1929. aastal, pärast piiskop Stefani üleminekut vanausku, oli vanausulistel kaks piiskoppi, ja nad said ametisse pühitseda kolmanda piiskopi, Pansofi. Sellest algab vanausuliste teine, Belaja Krinitsa hierarhiast sõltumatu hierarhia. Peapiiskop Nikola suri 1. septembril 1934 Moskvas ja maeti Rogoža kalmistule.
Mihhail (Kotšetov)

Mihhail (ilmaliku nimega Mihhail Nesterovitš Kotšetov; 1860 Dubovka – 6. aprill 1944 Volgogradi oblast) oli Venemaa vanausu (Novozõbkovi hierarhia) vaimulik, 1938. aastast kuni surmani kirikupea (Moskva ja kogu Venemaa peapiiskop). Ta oli Malinovo kloostri munk, 1924. aastal pühitseti munkpreestriks, valiti kloostri eesseisjaks ja pühitseti arhimandriidiks. 6. juulil 1936 pühitseti ta Romanov-Borissoglebski piiskopiks. Pärast peapiiskop Stefani represseerimist 1937. aastal valiti ta Moskva ja kogu Venemaa peapiiskopiks ja seati ametisse mais 1938. Ta täitis oma ametikohuseid salaja, ilmalikes riietes ringi rännates.
Filaret (Harlamov)

Filaret (ilmaliku nimega Feodul Jegrafovitš Harlamov; 5. aprill 1890 – 1942 Tomski oblast) oli Venemaa vanausu (Novozõbkovi hierarhia) piiskop. Aastail 1904–1919 (kuni kloostri sulgemiseni) oli ta Malinovski kloostri munk. Alates 1924. aastast oli ta preester (pühitsetud peapiiskop Nikola poolt). 1930. aastal pühitsesid piiskopid Stefan ja Pansofi ta Buguruslanis Sverdlovski piiskopiks. Pärast ametisseseadmist ta arreteeriti OGPU poolt ja ta oli 17. veebruarist kuni 4. märtsini 1930 vangis. Alates augustist 1930 oli ta Semipalatinsk-Sverdlovski ja kogu Siberi piiskop. Osales piiskop Feodori pühitsemises. 10. mail 1935 arreteeriti ta uuesti ja temalt konfiskeeriti 25 rubla hõbe- ja nikkelmüntides. 31. augustil 1935 mõistis erinõupidamine talle kolm aastat vabadusekaotust. Pärast karistusaja lõppu teda ei vabastatud ja ta suri Siblagis. [1]
Jaan Veanes

Jaan Veanes (14. mai 1947 Haapsalu – 16. mai 1994 Linköping, Rootsi) oli Eesti, Nõukogude Liidu ja Rootsi epeevehkleja. Õppis Tallinna 7. Keskkoolis. Vehklemist hakkas harrastama 1960. aastal Kalevis Klavdi Jadlovski juhendamisel. Veanes tuli 1967. aastal individuaalselt ning 1964., 1966. ja 1967. aastal meeskondlikult Eesti NSV meistriks. Kuulus 1966–1971 Eesti NSV epeekoondisse. Ta võitis 1971. aastal nii individuaalselt kui ka meeskondlikult esimese Tallinna Mõõga turniiri. 1967. aastal sai ta juunioride maailmameistrivõistlustel individuaalselt 7. koha. Ta oli 1971. aastast Nõukogude Liidu täiskasvanute koondise kandidaat. Jäi 1971. aastal pärast turniiri Göteborgis Rootsi ja palus poliitilist varjupaika. Ta võitis 1973. aastal Rootsi meistrivõistlustel Djurgårdeni Spordiseltsi ridades epee individuaalvõistluses ühe kuldmedali ja aastatel 1972–1973 Djurgårdeni Spordiseltsi ridades epee meeskonnavõistluses kaks kuldmedalit. Võitis Rootsi sportlasena 1973. aastal Heidenheimi suurturniiril. Seejärel sai ta Nõukogude Liidu nõudel eluaegse võistluskeelu. Töötas Rootsis muuhulgas ka vehklemistreenerina. 1963 NSV Liidu meistersportlane Tema põrm maeti 28. oktoobril 1997 Tallinna Metsakalmistule. Rootsi meistrivõistlused vehklemises. Epee individuaalvõistlus. Rootsi keeles Rootsi meistrivõistlused vehklemises. Epee meeskonnavõistlus Rootsi keeles. Lembit Peegel. "Jaan Veanesest vaikiti 20 aastat". EPL, 14. märts 2011 Biograafia ESBL-is Jaan Veanese sporditulemused "Spordiaasta 1967. Teheranis toimusid noorte maailmameistrivõistlused vehklemises, millest võttis osa Jaan Veanes, küsitleja Albert Urb" Eesti kommunismiohvrid 1940–1991 Haud Tallinna Metsakalmistul
Purtse mõis

Purtse mõis (saksa keeles Alt-Isenhof) oli rüütlimõis Lüganuse kihelkonnas Virumaal. Tänapäeval jääb kunagine mõis Lüganuse valda Ida-Viru maakonnas. Purtse mõisa ja selle juurde kuuluvat veskit on esmamainitud 1421. aastal. 1497 on nimetatud omanikuna "Otto Lode von der Ysse". 16. sajandi alguses on Purtse pandiomanik Jakob Tuve Ediselt. 16. sajandi esimesel poolel lasi Johann von Taube rajada Purtse vasallilinnuse. Taubede suguvõsale kuulus mõis kuni 17. sajandi alguseni, mil Berend von Taube (maetud 1676) müüs mõisa 1621. aastal Eestimaa kubernerile Jakob De la Gardiele, kes selle 1622 omakorda 12 000 Rootsi taalri eest Ingerimaa kubernerile ooberst Henrik Klasson Flemingile müüs. Flemingite omanduses olnud mõisa andis vürst Aleksandr Menšikov keisri korraldusega 1715. aastal oberküchenmeister Johan von Feldtenile kümneks aastaks rendile. 1722. aastal restitueeriti mõis Holstein-Gottorfi hertsogi Karl Friedrichi (hilisema keiser Peeter III isa) kammernõunikule parun Claes Rålambile (1682–1751), kellele Ingeri kuberner Henrik Klasson Fleming oli emapoolne vanavanaisa. Parun Rålambilt ostis 1731. aastal 10 000 riigitaalri eest mõisa Eesti maanõunik, Holsteini kaardiväe kindralmajor Otto Magnus von Stackelberg (1704–1765). Kuna Stackelbergid elasid naabruses asuvas Püssi mõisas, jäi Purtse kõrvalmõisa staatusse. Samuti ei ehitatud seetõttu Purtsesse uut härrastemaja, endist vasallilinnust kasutati peamiselt viljalaona. 1876 asutas krahv Otto von Stackelberg (1808–1885) Stackelbergide mõisatest Püssi majoraatmõisa, kuhu lisaks Purtse ja Püssi mõisale kuulus veel 32 000 hektari suurune kinnistu Hirmuse, Voorepere, Kohtla ja Ereda mõisatest. 1887. aastal sai Püssi majoraadihärrana Purtse omanikuks krahv Ernst von Stackelberg (1840 Pagari – 1919 Tallinn), kes vanema elusoleva pojana päris fideikomissi oma Firenze surnud isalt. 25. oktoobril 1919 omandas maaseadusega mõisa Eesti Vabariik.  Pikemalt artiklis Purtse vasallilinnus 1530. aastatel rajati Purtse mõisa kolmekorruseline kindlustatud mõisahoone. Hoonet iseloomustasid renessanss-stiilis akna- ja ukseavad. Hoone sai tugevalt kannatada Põhjasõjas, ning seejärel kasutati teda peamiselt viljalaona. 1987–1990 restaureeriti juba varemeisse jäänud hoone. Eesti Ajalooarhiivi kinnistute register: Purtse mõis (Lüganuse khk) Eesti mõisaportaal Eesti Ajalooarhiivi kinnistute register: Purtse mõis (Lüganuse khk) 2006 Familienforschung und Genealogie der Adelsfamilie von Stackelberg (saksa k.) virtuaaltuur ja panoraamfoto
Maryla Rodowicz

Maryla Rodowicz, õieti Maria Antonina Rodowicz, (sündinud 8. detsembril 1945 Zielona Góras) on poola laulja, viljeleb estraadilaulu (poplaulu) ja rokkmuusikat (folkrokki). Ta on loonud laule Agnieszka Osiecka sõnadele. Näitlejana on ta kaasa teinud mõnes mängufilmis ja teleseriaalis "Rodzina zastępcza" ('Kasupere', 1999–2009). Lauljakarjääri alustas ta 1960. aastatel, karjääri tipp jäi 1970.–1980. aastatesse. Tal on ilmunud üle 20 albumi poola keeles, üks album inglise, saksa, vene ja tšehhi keeles. Kokku on müüdud albumeid rohkem kui 15 miljonit eksemplari, sealhulgas 10 miljonit Nõukogude Liidus ja Venemaal. 1969 – kolmas preemia lauluvõistlusel Punane Nelk. 1992: "Niech żyje bal". Kirjastus Dom Wydawniczy Szczepan Szymanski, 218 lk, ISBN 978-8385606017 (memuaarid) 2013: "Wariatka tańczy" 2014: "Maryla. Życie Marii Antoniny" 2015: "Maryla. Królowa jest tylko jedna" Марыля Родович. kino-teatr.ru Koduleht. marylarodowicz.pl Maryla Rodowicz Sopotis 1978. YouTube
Anna Bolšova

Anna Leonidovna Bolšova (vene keeles Анна Леонидовна Большова; sündinud 26. jaanuaril 1976 Moskvas) on vene näitleja (teatri- ja filminäitleja), Venemaa Föderatsiooni teeneline kunstnik. Pärast GITIS-e lõpetamist 1995. aastal hakkas ta mängima Gogoli-nimelises Moskva Draamateatris. 1998. aastal kutsuti ta mängima Lenkomi näidendisse "Müstifikatsioon", seejärel tegi ta seal kaasa veel mitmes lavatükis, sealhulgas kuulsas lavastuses "Junona ja Avoss" (Conchita rollis). Ta on mänginud rohkem kui kolmekümnes mängufilmis. 2014 – Moskva aukunstitegelane 2017 – Venemaa Föderatsiooni teeneline kunstnik Творческий вечер Анны Большовой в ProScience Театре. polit.ru, 12. märts 2015 Анна Большова. kinopoisk.ru
Alalispingemuundur

'Alalispingemuundur, ka alalisvoolumuundur (ingl DC-to-DC converter) on elektroonikalülitus, mis muundab tema sisendisse juhitava alalispinge kõrgemaks või madalamaks alalispingeks. Kui kõneldakse pingemuundurist, mõeldakse eelkõige alalispingemuundurit. Tüüpiline vahelduvpingemuundur on trafo. Alalispingemuunduri eriomane element on tüüritaval elektronlülitil põhinev vaheldi (inverter), mis perioodiliselt sisendpinget katkestades muudab alalisvoolu energia kõrge sagedusega (mõnikümmend kuni mõnisada kilohertsi) vahelduvvoolu energiaks. Elektronlülitis töötab lülitava seadisena CMOS-transistor, suure võimsuse korral IGBT-transistor või GTO-türistor. Nii saadud vahelduvvooluenergia elektrilaengutena läheb vahesalvestisse, mis võib olla mahtuvuslik (kondensaatorid) või induktiivne (induktiivpool, trafo). Mahtuvusliku pingemuunduri eeliseks on odavus ja kompaktsus, sest kondensaatorid on odavamad kui induktiivelemendid ja mahtuvusi saab hõlpsamalt teostada integraallülitusena. Niisugune muundur töötab laengupumbana (ingl charge pump). Suurema väljundvõimsuse vajadusel kasutatakse induktiivseid trafoga pingemuundureid, sest need tagavad ühtlasi galvaanilise eraldatuse. Niisugused muunduslülitused on kasutusel elektri- ja elektroonikaseadmete toiteplokkides ja võrgutoiteadapterides, kus muundavad alaldatud võrgupinget madalamaks väljund-alalispingeks. Madaldav pingemuundur Kõrgendav pingemuundur Galvaanilise eraldusega pingemuundur Ivo Müürsepp. Pingemuundur
Vastandpolaarne pingemuundur

Vastandpolaarne pingemuundur (ingl buck-boost converter) on induktiivse salvestiga (induktiivpooliga) alalispingemuundur, mis muundab positiivse polaarsusega sisend-alalispinge negatiivse polaarsusega väljund-alalispingeks. Skeemil kujutab avatud lüliti S MOSFET-transistoridel põhinevat transistorlülitit, mis saab tüürlülituselt (pole skeemil näidatud) perioodiliselt sisse- ja väljalülitavaid signaale (töötsükli sagedusega nt 100 kilohertsi). Sisselülitumise järel rakendub ajavahemikuks t s e e s {\displaystyle t_{sees}} poolile induktiivsusega L {\displaystyle L} sisendpinge U s i s e n d {\displaystyle U_{sisend}} ja kogu vool läbib pooli, sest diood sel ajavahemikul voolu läbi ei lase. Pooli läbiv vool tugevneb väärtuse Δ I {\displaystyle \Delta I} võrra: Δ I = U s i s e n d ⋅ t s e e s L , {\displaystyle \Delta I={\frac {U_{sisend}\cdot t_{sees}}{L}},} Selle voolu salvestab induktiivpool magnetvälja energiana. Kui lüliti pooli toiteahela katkestab, püüab pool voolu alal hoida, genereerides vastassuunalise induktsioonpinge, nii et pooli alumisel otsal kasvab positiivne pinge kiiresti. See pinge rakendub kondensaatori kaudu dioodi anoodile ja diood muutub juhtivaks, nii et pooli salvestunud magnetvälja energia kandub vooluna läbi kondensaatori, kusjuures pinge tema dioodipoolsel otsal kasvab kiiresti; kui see ületab sisendpinge ja ka pinge kondensaatoril, siis diood muutub juhtivaks ja teda läbiva vooluga kandub pooli energia kondensaatorisse ja seega ka koormusele. Vastavalt voolu suunale osutubki pinge polaarsus kondensaatoril ja ühtlasi koormusel sisendpinge suhtes vastupidiseks. Vastandpolaarne muundur võib töötada katkendlikus režiimis, kui induktiivpooli vool langeb igas töötsüklis nullini, või pidevas režiimis, kui teatav vool läbib pooli kogu tsükli jooksul. Soovitud suurusega negatiivse väljundpinge saamiseks muudetakse tüürlülituses pulsilaiusmodulatsiooni (PWM) abil töötsüklites lüliti avatud oleku ja tsükli kestuse suhet, nn täitetegurit. Mida pikemat aega on kommutatsiooniperioodi kestel lüliti avatud, seda rohkem energiat (suurem laeng) kandub väljundisse ja vastavalt suureneb väljundpinge (absoluutväärtuselt). Kui sisendpinge on näiteks 12 V, siis saab väljundpinget niiviisi muuta vahemikus 0 V kuni –12 V. Madaldav pingemuundur
Tõstamaa mõis

Tõstamaa mõis (saksa keeles Testama) oli rüütlimõis (fideikomiss) Tõstamaa kihelkonnas Pärnumaal. Nüüdisajal jääb mõisasüda Pärnu maakonna Pärnu linna maadele. Tõstamaa mõisa on esmamainitud 1553. aastal, mil see kuulus Saare-Lääne piiskopile. Liivi sõja järel said mõisa omanikeks Kursellid. 17. sajandil läks mõis Helmersenide omandusse, kelle kätte see jäi rohkem kui kahesajaks aastaks. Helmersenide ajal ehitati ka mõisa peahoone. 1831. aastal omandasid mõisa Staël von Holsteinid. Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta võõrandamist oli maailmakuulus orientalist ja sanskriti keele tundja Alexander Wilhelm Staël von Holstein. Alates 1921. aastast tegutseb mõisahoones kool – tänapäeval Tõstamaa Keskkool. Lisaks koolile asub peahoones alates 2016. aastast ka Tõstamaa muuseum. Hoones asub ka maailmakuulsa kunstniku ja filosoofi Nikolai Roerichi maalireproduktsioonide püsinäitus. Mõisahoonet remonditi põhjalikumalt esimest korda 1970. aastate teisel poolel, sest 1979. aastal toimusid seal filmi "Jõulud Vigalas" (režissöör Mark Soosaar) mõisa sisevõtted. Suuremad restaureerimistööd toimusid aga aastatel 1996–2004. Kahekorruseline varaklassitsistlik peahoone valmis 1804. aastal Helmersenide ajal. 1860. ja 1870. aastatel lasi tollane mõisaomanik Wilhelm Fromhold Staël von Holstein selle põhjalikult historitsistlikus stiilis ümber ehitada: hoone sai lameda plekk-katuse, keskosa kaunistavad kuus joonia kapiteeliga sammast ja kaaraknad. Sellest ajast pärinevad ka hiljuti restaureeritud laemaalingud. Tõstamaa mõisahoone Mõisahäärber Mõisahäärberi kelder Tõstamaa mõis varakevadel Peahoone küljelt Kokku oli mõisakompleksis üle 60 hoone ja ehitise (sealhulgas sisehooviga tall-tõllakuur). Häärberit ümbritseb Tõstamaa mõisa park. Mõisa tall Mõisa kutsarimaja Lõvid Leo ja Lui Mõisa park Tõstamaa mõisa park Tõstamaa mõisa kalmistu Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Zweiter Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1837. Lk 151 [1]. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Erster Teil. Der ehstnische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1877. Lk 332–333 [2]. Tõstamaa mõis Eesti mõisaportaalis Eesti Mõisakoolide Ühendus Panoraampildid Tõstamaa mõisast
Oleg Tinkov

Oleg Tinkov (vene keeles Олег Юрьевич Тиньков; väljaspool Venemaad on ta tuntud ka kui Oleg Tinkoff; sündinud 25. detsembril 1967 Leninsk-Kuznetskis Kemerovo oblastis) on vene suurettevõtja, miljardär. Ta on rajanud organisatsiooni Tinkoff Credit Systems. Alates 24. märtsist 2022 on ta seoses Venemaa sissetungiga Ukrainasse Ühendkuningriigi sanktsioonide nimekirjas. Oleg Tinkov on välja andnud kaks raamatut, kus ta jutustab oma eluteest: Тиньков О. Ю. «Я такой как все». — М.: Эксмо, 2010. — 260 с. — ISBN 978-5-9902155-1-1. Олег Тиньков. «Как стать бизнесменом». — М.: ЭКСМО, «Альпина Паблишер», 2011. — 256 с. — ISBN 978-5-699-51390-1. Tema abikaasa on Kohtla-Järvel sündinud eestlane Rina Vosman. Neil on kolm last: Daria, Pavel ja Roman. Suvel sõidab Oleg Tinkov Rolls Royce'iga, talvel Range Roveriga. Tal on ka eralennuk Dassault Falcon 7X. "ТКС". Originaali arhiivikoopia seisuga 23. august 2017. Vaadatud 24. augustil 2017. Tsäro-Mirme, Kairit (6. september 2019). "Vene miljardäri kolmepäevane pidu Eestis maksis 2 miljonit eurot: nad olid väga viisakad ajaloohuvilised". Delfi.ee. Vaadatud 12. oktoober 2019. Тофанюк, Елена (17. detsember 2013). "Скромность миллиардера: сколько и на что тратит Олег Тиньков". ТКС Банк (vene). Forbes. Vaadatud 14. oktoober 2019. Вержбицкий, Антон (25. veebruar 2019). "Тиньков расстается с мечтой: миллиардер выставил на продажу свой частный самолет". Олег Тиньков (vene). Forbes. Vaadatud 14. oktoober 2019. Ametlik koduleht Michael Race. Russian oligarch lambasts country's 'massacre'. BBC News, 20. aprill 2022 Tycoon Oleg Tinkov Renounces Russian Citizenship To Distance Himself From 'Fascist' Country. RFE/RL, 31. oktoober 2022
Helen Lausma-Saar

Helen Lausma-Saar (sündinud 14. aprillil 1988 Tallinnas) on ajaloolane. Alghariduse omandas Katleri Põhikoolis. 2007. aastal lõpetas Pirita Majandusgümnaasiumi. 2012. aastal lõpetas magistriõpingud cum laude Tallinna Ülikoolis, magistritöö teemaks oli "Ajalooteadus Nõukogude Eestis 1944–1952" (juhendaja Priit Raudkivi). Jätkab õpinguid doktorantuuris, uurimisteemadeks on taasiseseisvumisperiood ja ajalooteadus Nõukogude Eestis. On kirjutanud nendel teemadel artikleid. 2013–2014 töötas Rahvarinde Muuseumi ekspositsiooni koostava kuraatorina. 2014–2020 Rahvarinde Muuseumi juhataja 2021-... Lauluväljaku külastuskeskuse juht Koostanud populaarteadusliku toimetise "Olid alles ajad" (2016). Toimetanud ajaloosaateid "Olid alles ajad" (2015, Tallinna Televisioon) ja "Jaan Poska 150. Mõtteid ja meenutusi" (2016, Tallinna Televisioon). Mitme näituse kuraator (Balti keti 25. aastapäeva rändnäitus "Kes on Su kõrval?", "Rahuwürst. Jaan Poska 1866-1920"). Eesti Teadusinfosüsteem
Ljubov Kazarnovskaja

Ljubov Jurjevna Kazarnovskaja (vene keeles Любовь Юрьевна Казарновская; sündinud 18. juulil 1956 Moskvas) on vene ooperilaulja ja muusikapedagoog, muusikateaduste doktor, professor. Väljaspool kodumaad äratas ta tähelepanu võiduga 1984. aastal UNESCO egiidi all peetud noorte artistide konkursil Bratislavas. 1988. aastal laulis ta Covent Gardeni laval, 1989. aastal kutsus Herbert von Karajan ta esinema Salzburgi muusikafestivalile. Hiljem on ta laulnud Metropolitan Opera, San Francisco Opera, Viini Riigiooperi, Teatro Coloni ja Houston Grand Opera laval. Esialgu kavatses ta õppida Gnessinite-nimelise Muusikapedagoogika Instituudi muusikateatri teaduskonnas, kuid mõtles ümber ja astus Tšaikovski-nimelisse Moskva Riiklikku Konservatooriumi. Ta lõpetas konservatooriumi 1982. aastal ja 1985. aastal samas ka aspirantuuri. Venemaa Föderatsiooni teeneline kunstnik Venemaa Föderatsiooni teeneline kunstitegelane Ta abiellus 1989. aastal Austria muusikaprodutsent Robert Roszykiga. Nende poeg Andrei (sündinud 1993) on muusik. Любовь Казарновская: биография. 24smi.org Любовь Казарновская: "Добиваться звания "Народная артистка" не стану". focusgoroda.ru Foto. Ooperifestivalil Kaasani Sügis Kaasanis Põllumeeste palee ees väljakul (2011). Laval on Ljubov Kazarnovskaja koos itaalia tenorist partneriga. art16.ru
Mart Sõrg

Mart Sõrg (sündinud 17. mail 1943) on eesti majandusteadlane, Tartu Hoiu-laenuühistu juhatuse nõunik, Tartu Ülikooli majandusteaduskonna emeriitprofessor. Ta lõpetas 1967. aastal Tartu Riikliku Ülikooli majandusteadlasena rahanduse ja krediidi erialal kaugõppes. 1973. aastal kaitses ta sealsamas majanduskandidaadi kraadi rajanduse, raharingluse ja krediidi erialal. 1989. aastal kaitses ta majandusdoktori kraadi Leningradi Finantsinstituudis. Aastail 1962–1967 oli ta NSVL Riigipanga krediidiinspektor ja vanemkrediidiinspektor, aastail 1967–1969 Rapla Rajooni Põllumajandusvalitsuse plaani-finantsosakonna juhataja asetäitja, 1970–1975 juhataja. 1975. aastal asus ta tööle Tartu Ülikooli, 1975–1980 oli ta rahanduse ja krediidi kateedri vanemõpetaja, 1980–1990 dotsent, alates 1990. aastast professor. Ta oli 1988–1990 ja 1996–1999 Tartu Ülikooli majandusteaduskonna teadusprodekaan, 1990–1993 dekaan. Ta on olnud ka rahanduse ja arvestuse instituudi juhataja. Aastail 1990–1993 ja 1995–2001 oli ta Tartu Ülikooli nõukogu liige, 1997–2001 Tartu Ülikooli akadeemilise komisjoni liige. Sõrg on olnud ka Eesti Panga Nõukogu liige aastatel 1990–1998 ning esimees aastatel 1998–2008. 2003 Tartu Ülikooli aumärk 2006 Riigivapi III klassi teenetemärk 2008 Tartu Ülikooli medal 2010 Tartu Ülikooli suur medal Mart Sõrg: Tallinna ühistupank jätaks raha Eestisse Mart Sõrg: Ühistupanga loomise idee on hea Mart Sõrg:"Swedbanki sammu võib tõlgendada mitmeti" Mart Sõrg:"Riik võidakse maksete lõpetamise tõttu kohtusse anda." Märt Sõrg:"Pangad kiskusid või nööbid eest, et fondiga liituksin." Mart Sõrg:"Eesti Panga juhtimine on kontrolli all." Mart Sõrg ERIS-es "Tartu Ülikooli aumärgi kavalerid". Tartu Ülikool. Vaadatud 8.12.2022. Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). "Tartu Ülikooli medali kavalerid". Tartu Ülikool. Vaadatud 5.12.2022. "Tartu Ülikooli suure medali kavalerid". Vaadatud 3.12.2022.
Valter Haamer

Valter Haamer (sündinud 1. aprillil 1929 Räpinas) on pedagoogikategelane ja kirjastaja, aktiivne kultuuritegelane, Tartu Ülikooli prorektor aastatel 1969–1990. Valter Haamer on ka Tartu Hoiu-laenuühistu nõukogu esimees ning Vanemuise Seltsi ja Tartu Kivisilla Taastamise Seltsi juhatuse liige. 1997. aastal asutas ta Eesti Kultuuriseltside Ühenduse, kuhu kuuluvad kodumaal ja välisriikides tegutsevad Eesti kultuuri hoidvad seltsid. 2019. aasta veebruariks on ühendusse koondunud 49 seltsi. Valter Haamer kuulub Eesti Kultuuriseltside Ühendusse, Vanemuise Seltsi, Eesti Rukki Seltsi ja Eesti Klubisse. Materjale õppe-kasvatustöö planeerimiseks. / II / Tartu Riiklik Ülikool ; [vastutav toimetaja V. Haamer] Tartu : Tartu Riiklik Ülikool, 1973 Tartu Ülikooli ajalugu / 1. [köide], 1632-1798 / koostaja [ja eessõna:] H. Piirimäe ; [toimetuse kolleegium: V. Haamer... jt.], Tallinn : Valgus, 1982 (toimetaja) Репертуар объединенного хора / [Noot] / [toimetaja V. Haamer], Таллин : Министерство высшего и среднего специального образования Эстонской ССР : Хоровое общество ЭССР, 1983 ([Tartu] : TRÜ) (toimetaja) Rektoraadist nähtuna : Meenutusi Tartu Riiklikust Ülikoolist viimse kolmandiksajandi jooksul / Kogunud ja vormistanud H. Palamets, Tartu, 1994 (üks mälestuste autoreid) Vanemuise Selts 1865-2010 : sissevaateid seltsi ajalukku / kogunud ja kirjutanud Valter Haamer; [kujundanud Anna Lauk], [Tartu] : Vanemuise Seltsi Kirjastus, 2010 1978 Eesti NSV teeneline õpetaja 2006 kodanikupäeva aumärk (Eesti Kultuuriseltside Ühenduse ja teiste kodanikuühenduste esimehele ning aktiivsele liikmele) 2010 Jakob Hurda rahvuskultuuri auhind Kalender. Sirp 02.04.2004 Kadri Masing. "Kodanikupäeva aumärgi pälvis 17 kodanikku". Eesti Päevaleht 24. november 2006 Valter Haamer: "Meie suured pangad on rohkem raha, mitte inimeste teenrid!" Valter Haamer Tallinna TV saates "Ühistegevuse pooltund"