Biokultuuriline mitmekesisus

Biokultuurilist mitmekesisust defineeritakse kui "elu mitmekesisust kõigis selle ilmingutes: bioloogilises, kultuurilises ja keelelises, mis on omavahel seotud (ja võib-olla ka koosarenenud) keerulises sotsiaal-ökoloogilises kohanemissüsteemis." Mõiste defineeris 1996. aastal Luisa Maffi. “Elu mitmekesisus ei koosne ainult planeedil leiduvate taimede ja loomaliikide, elupaikade ja ökosüsteemide mitmekesisusest, vaid ka inimkultuuride ja keelte mitmekesisusest.” Teadusuuringud on seostanud biokultuurilist mitmekesisust sotsiaal-ökoloogiliste süsteemide vastupidavusega. Teatud geograafilised piirkonnad on olnud positiivses korrelatsioonis kõrge biokultuurilise mitmekesisuse tasemega, sealhulgas väiksemate laiuskraadide, suurema hulga sademete, kõrgemate temperatuuride, rannajoonte ja kõrgustega piirkonnad. Negatiivne korrelatsioon on leitud suurtemate laiuskraadidega, tasandike ja kuivema kliimaga piirkondades. Positiivseid korrelatsioone võib leida ka bioloogilise mitmekesisuse ja keelelise mitmekesisuse vahel, mida illustreerib kattuvus taimede mitmekesisuse tsoonide ja keelelise mitmekesisuse tsoonide vahel. Samuti on leitud, et sotsiaalsed tegurid, nagu elatusviis, mõjutavad biokultuurilist mitmekesisust. Biokultuuriline mitmekesisus on tihedalt seotud traditsioonilise ökoloogilise teadmisega ja kultuurilise mitmekesisusega. Biokultuurilist mitmekesisust saab kvantifitseerida QCU-de (quantum co-evolution units) abil ja seda saab aja jooksul jälgida, et kvantifitseerida biokultuurilist evolutsiooni (koevolutsiooni vorm). Seda metoodikat saab kasutada biokultuurilise mitmekesisuse rolli uurimiseks sotsiaal-ökoloogiliste süsteemide vastupidavusvõimes. Seda saab rakendada ka maastiku skaalal põlisrahvastele kriitilise kultuurilise elupaiga tuvastamiseks. Kultuuritraditsioonid antakse edasi keele kaudu, muutes keele oluliseks teguriks biokultuurilise mitmekesisuse olemasolus. Keelte arv on ülemaailmselt vähenenud. Keelelise mitmekesisuse indeks on dokumeteerinud, et aastatel 1970–2005 on kogu maailmas räägitavate keelte arv vähenenud 20%. Seda langust on eriti täheldatud põlisrahvaste keeltes: Ameerikas on langus 60%, Vaikse ookeani piirkonnas 30% ja Aafrikas 20%. Praegu räägitakse ülemaailmselt 7000 keelt. Pool elanikkonnast räägib neist ainult 25 keelt, millest 5 suurimat on mandariini, hispaania, inglise, hindi ja bengali keel. Ülejäänud 6975 keelt jagunevad teise poole elanikkonna vahel. Kuna keeled arenevad teatud kõnelejate kogukonnas, kui ühiskond kohandub oma keskkonnaga, peegeldavad ja väljendavad keeled selle piirkonna bioloogilist mitmekesisust. Suure bioloogilise mitmekesisusega piirkondades on ka keeleline mitmekesisus suurem, mis viitab sellele, et nendes piirkondades võib leida suuremat kultuurilist mitmekesisust. Tegelikult on paljud väiksemate isoleeritud kooslustega asustatud piirkonnad ka koduks suurele hulgale endeemsetele taime- ja loomaliikidele. Kuna neid inimesi peetakse sageli oma keskkonna "hooldajateks", tähendab keelelise mitmekesisuse kadumine traditsiooniliste ökoloogiliste teadmiste (TEK) kadumist, mis on oluline tegur bioloogilise mitmekesisuse säilitamisel. Teadlikkus bioloogilise ja kultuurilise mitmekesisuse tasakaalust on mõne aastakümne jooksul kasvanud. Esimesel rahvusvahelisel etnobioloogia kongressil 1988. aastal kohtusid teadlased põlisrahvastega, et arutada viise, kuidas paremini hallata loodusvarade kasutamist ja kaitsta haavatavaid kogukondi kogu maailmas. Nad töötasid välja Belemi deklaratsiooni, mis sai nime linna järgi, kus kongress toimus ja milles kirjeldati kaheksa sammu, et tagada kaitsemeetmete tõhus rakendamine. Biokultuurilise mitmekesisuse levialadeks on kolm piirkonda: Amazonase jõgikond, Kesk-Aafrika ja Indomalaisia/Melaneesia. Biokultuurilise mitmekesisuse kuumad kohad saab arvutada riigi bioloogilise mitmekesisuse ja kultuurilise mitmekesisuse keskmistamisega. Kultuurilist mitmekesisust hinnatakse "riigi keelelise mitmekesisuse, religioonide mitmekesisuse ja etniliste rühmade mitmekesisuse" alusel. Ida-Himaalaja hiljutised programmid on seda kontseptsiooni kasutanud ka kaitse edendamiseks. 2000. aastal võttis Ricardo Rozzi kasutusele termini biokultuuriline säilitamine, et rõhutada, et "1) looduskaitse bioloogia küsimused hõlmavad [ontoloogiliselt, epistemoloogiliselt ja eetiliselt] nii inimesi kui ka teisi elusolendeid, 2) bioloogiline ja kultuuriline mitmekesisus on lahutamatult integreeritud ja 3) sotsiaalne heaolu ja biokultuuriline säilitamine käivad koos” (lk 10). Seejärel pakkusid Rozzi ja koostööpartnerid välja osaluspõhised lähenemisviisid biokultuuri säilitamiseks, tuues välja kümme põhimõtet: (1) institutsioonidevaheline koostöö, (2) osaluspõhine lähenemine, (3) interdistsiplinaarne lähenemine, (4) võrgustike loomine ja rahvusvaheline koostöö, (5) meedia kaudu suhtlemine, (6) lipuliikide tuvastamine, (7) formaalne ja informaalne õpe vabas õhus, (8) majanduslik jätkusuutlikkus ja ökoturism, (9) haldussäästlikkus ning (10) teadusuuringud ja kontseptuaalne jätkusuutlikkus looduskaitse eesmärgil. Need põhimõtted olid tõhusad Tšiilis asuva Hoorni neeme biosfäärikaitseala rajamisel Ameerika lõunaosas. Biokultuuri taastamine püüab taaselustada paljusid seoseid kultuuride ja nende aluseks oleva bioloogilise mitmekesisuse vahel. Seda saab teha suurema jõupingutusega, et taastada sotsiaal-ökoloogiliste süsteemide vastupidavus. Kuigi mõned on seadnud kahtluse alla biokultuuri taastamise kaitseväärtuse, on hiljutised uuringud näidanud, et sellised lähenemisviisid võivad olla kooskõlas põhiliste kaitse-eesmärkidega. Hawaii renessanssi Hawaiil peetakse selleteemalises teaduskirjanduses biokultuuri taastamise ülemaailmseks mudeliks. Loodushoid Kultuurmaastik Ökoloogia Ökosüsteem Keskkonnakaitse Maffi, Luisa (2007). Jules Pretty; et al. (eds.). The SAGE Handbook of Environment and Society. p. 269 Maffi, Luisa (2012). Biocultural Diversity Conservation. UK: Earthscan. p. 5. Winter, Kawika B.; McClatchey, Will (2008). "Quantifying Evolution of Cultural Interactions with Plants: Implications for Managing Diversity for Resilience in Social-Ecological Systems" (PDF). Functional Ecosystems and Communities. 2: 1–10.