Ühenduse õiguse rikkumine. Liikmesriigi vastutus direktiivi õigeaegselt üle võtmata jätmisel.

Euroopa Liidu aluslepingutes sätestatud eesmärkide saavutamiseks võtavad Euroopa Liidu institutsioonid vastu direktiive. Direktiivid on õigusaktid, mis tuleb liikmesriikidel ise riigisisesesse õigusesse üle võtta. Nende üle võtmine on riikidele kohustuslik direktiivis määratud tähtaja jooksul pidades silmas direktiiviga määratud eesmärkide saavutamist. Kui liikmesriik on direktiivi üle võtnud, peab liikmesriik direktiivis märgitud eesmärkide saavutamiseks vastu võetud meetmete kohta teavitama Euroopa Komisjoni. Kui liikmesriik direktiivi üle ei võta ning vastu võetud meetmetest komisjoni ei teata, siis on komisjonil õigus saata liikmesriigile märgukiri, milles palub sellekohast lisateavet. Sellele märgukirjale peab liikmesriik vastama. Kui liikmesriik vastab ammendavalt ning probleeme enam ei esine, võib komisjon menetluse lõpetada. Kui vastus märgukirjale pole komisjoni hinnangul piisav, võib komisjon omakorda esitada põhjendatud arvamuse, milles palutakse liikmesriigilt direktiivi õigesti ülevõtmist ning selle kohta teabe esitamist .Kui liikmesriik ka seda ei tee, on komisjonil õigus anda asi Euroopa Liidu Kohtusse (Euroopa Liidu toimimise leping (ELTL) artikkel 258). Kohus võib liikmesriigile anda korralduse teatavate meetmete kasutusele võtmiseks. Kui liikmesriik ka nüüd meetmeid kasutusele ei võta, on komisjonil õigus anda asi uuesti kohtusse koos rahalise nõudega (põhisumma või karistusmakse). Kui kohus sellega nõustub võib kohus määrata liikmesriigile tasumiseks põhisumma või karistusmakse (ETLT artikkel 260). Käesolevas kohtuasjas pidi Euroopa Kohus käsitlema Euroopa Komisjoni poolt esitatud hagi Rootsi Kuningriigi vastu, kuna viimane ei täitnud Euroopa Liidu direktiivi 2017/853 artiklist 2 tulenevaid kohustusi, nimelt tagada vajalike õigusmeetmete kehtestamise ja muudatuse läbiviimise direktiivi ülevõtmiseks ja sellest tulenevate nõuete järgimiseks. Euroopa Komisjon leidis, et Rootsi ei olnud õigeaegselt vastu võtnud kõiki vajalikke siseriiklikke meetmeid, et direktiiv üle võtta ega pole sellest Komisjoni teavitanud. Kohtueelne menetlus algas, kui Rootsi ei jõudnud täita direktiivi 2017/853 ülevõtmise tähtaega 14. septembriks 2018, siis saatis Euroopa Komisjon 22. novembril 2018 Rootsi Kuningriigile märgukirja. Rootsi vastas, et ülevõtmismeetmed olid ettevalmistamisel ja pidid jõustuma hiljemalt 2019. aastal. Komisjon leidis siiski, et pakutud ülevõtmismeetmed direktiivi ülevõtmiseks ei olnud täielikud ja saatis 26. juulil 2019 põhjendatud arvamuse, andes Rootsile kaks kuud vajalike meetmete võtmiseks. Vaatamata Rootsi hilisematele vastustele, sealhulgas teavitusele   Riksdagi poolt seaduseelnõu tagasi lükkamisest 2021. aastal, ei olnud ühtegi meedet vastu võetud. Seetõttu otsustas Euroopa Komisjon esitada Euroopa Kohtusse hagi Rootsi vastu. Hiljem teatas Rootsi lõpuks direktiivi ülevõtmisest alates 1. juulist 2023, mistõttu Euroopa Komisjon loobus päevase karistusmakse nõudest, kuid jättis nõude ühekordse trahvi osas. Euroopa Komisjon väitis, et kuna Rootsi Kuningriik ei võtnud vastu põhjendatud arvamuses ette nähtud vajalikke õigus- ja haldusnorme, palus ta tuvastada kõnealuse direktiivi 2017/853 kohustuse rikkumise. Rootsi Kuningriik tunnistas rikkumist, milles teda süüdistatakse, ja nõustus kulude maksustamise taotlusega, kuid leidis, et hageja nõutud rahaliste karistuste summa tundub ebaproportsionaalne ja seda tuleks seetõttu vähendada. Euroopa Komisjoni sõnul kõnealune rikkumine kuulub ELTL artikli 260 lõike 3 kohaldamisalasse, kuna see seisneb liikmesriikide kohustuse rikkumises teatada vastuvõetud direktiivide ülevõtmise meetmetest. Lisaks see säte hõlmab nii direktiivi ülevõtmise meetmete üle võtmata jätmist kui ka nende meetmete osalist ülevõtmist. Trahvi määramisel komisjon lähtus kolmest põhikriteeriumist: tuvastatud rikkumise raskusastmest, selle kestusest ja rahatrahvi hoiatavast mõjust, mille eesmärk on vältida korduvaid rikkumisi liikmesriigi poolt. Euroopa Komisjon määras rikkumise raskusastme teguriks 7 (skaalal 1 kuni 20), lähtudes tulirelvade direktiivi olulisusest. Rootsi puhul rõhutas komisjon, et tulirelvadega seotud vägivald on riigis eriti suur, mistõttu direktiivi täielik ülevõtmine oli oluline avaliku julgeoleku tagamiseks. Komisjon leidis, et Rootsi rikkus direktiivi ülevõtmise tähtaega 40 kuu võrra, mistõttu arvutati rikkumise kestuse teguriks 3 skaalal 1 kuni 3.  Rahatrahvi summa arvutamisel tahtis komisjon tagada, et karistusel oleks hoiatav mõju tuginedes selleks varasemale kohtupraktikale (C-51/20: komisjon vs. Kreeka (riigiabi tagasinõudmine - Ferronickel) (EL: C:2022:36)) ja Rootsi majanduslikule võimekusele rakendades maksevõime teguriks 0,86. Seega tegi komisjon ettepaneku, et Rootsi Kuningriigi poolt makstav summa võis olla  9 428 825 eurot. Rootsi seisukohalt oli aga nõutud rahalise karistuse summa liiga suur ning ebaproportsionaalne, mistõttu taotles ta selle vähendamist. Raskusastme teguri määramisele Rootsi vastuväiteks oli see, et komisjon ei tõendanud nii tõsiste asjaolude olemasolu, mis võisid nii suurt koefitsienti õigustada. Ülevõtmata õiguse normide tähtsuse osas, väitis Rootsi, et kuigi direktiivi rakendamine oli tema valitsuse jaoks esmatähtis, mõjutas selle vastuvõtmist nii Riksdagis esindatud erakondade kui ka teatud sidusrühmade tegevus. Need ebatavalised asjaolud olid võõrad selle liikmesriigi tavapärasest suhtumisest direktiivide ülevõtmisesse, kes aga ebatavaliste asjaolude tõttu ei saanud komisjoni nõudeid täita. Kuigi tõesti direktiivi ülevõtmine võttis tavalisest rohkem aega, aga tol ajal kehtivad siseriiklikud õigusaktid pakkusid tulirelvade ja laskemoona kohta kõrgetasemelist kaitset ning vastasid teatud ulatuses direktiivi nõuetele.  Neid asjaolusid oleks pidanud raskusastme hindamisel arvesse võtma. Oma seisukohta põhjendamiseks tugines Rootsi  C-279/11: komisjon vs. Iirimaa (EU:C:2012:834, punktid 27 ja 29) ja C-51/20: komisjon vs. Kreeka (Riigiabi tagasinõudmine - Ferronickel) (EU:C:2022: 36, punktid 103, 104 ja 133) kohtuasjadele, millest tulenev järeldus oli järgmine: “korduvate rikkumiste puudumine asjaomases sektoris üldhinnangu andmisel peab olema võimeline suuremal määral mõjutama raskuskoefitsienti”, mida komisjon ei teinud oma hinnangu andmisel. Seega ei olnud Rootsi komisjoni poolt etteantud raskusastme hinnanguga nõus. Karistuse hoiatava mõju suuruse vaidlustamisel Rootsi juhtis tähelepanu sellele, et komisjon oli teda direktiivide ülevõtmata jätmise eest vastutusele võtnud vaid harvadel juhtudel ja et Euroopa Kohus oli teda süüdi mõistnud veelgi harvemini, lisaks sellele ei olnud kõnealuses valdkonnas varem esinenud rikkumisi või hilinenud rakendamist ning asjaolud, mis viisid käesoleva juhtumi puhul rikkumiseni, olid erakordsed. Ülaltoodul põhinedes arvas Rootsi, et komisjoni karistuse hoiatav mõju mõõtmine ja määramine oli antud asjaoludes üleliigne. Euroopa Kohus jõudis arvamusele, et Rootsile siiski saab karistust määrata ELTL artikli 260 lõike 3-st tulenevate kohustuste rikkumise tagajärjel. Euroopa Kohus on omalt poolt varem juba rahuldanud komisjoni taotlused kindlasummalise hüvitise määramiseks ELTL artikli 260 lõike 3 alusel esitatud hagi raames, mille esemeks oli rikkumine, mis oli lõpetatud selleks hetkeks, kui Euroopa Kohus uuris asjaolusid. Käesolevas kohtuasjas pidi rahalise karistuse summa määramiseks Euroopa Kohus arvestama tuvastatud rikkumise raskusega, selle kestusega ja liikmesriigi maksevõimega (C-549/18, komisjon vs. Rumeenia (rahapesu vastu võitlemine)), EKL 2020, lk I-0000, punktid 62 ja 73, C:2020:563, punkt 72, C-658/19, komisjon vs. Hispaania (Isikuandmete direktiiv - kriminaalasjad), EU:C:2021:138, punkt 73). Rikkumise raskuse hindamisel otsustas Euroopa Kohus, et liikmesriikide kohustus võtta direktiivid siseriiklikesse õigusaktidesse ja sellest teatada on oluline Euroopa Liidu õiguse tõhususe tagamiseks. Rootsi direktiivi ülevõtmata jätmine oli eriti tõsine, kuna see reguleerib tulirelvade liikumist ja avalikku turvalisust. Kuigi Rootsi püüdis direktiivi üle võtta, oli rikkumine endiselt olemas ja see ohustas EL-i õiguse tõhusust. Siseriiklikud poliitilised protsessid ei või õigustada direktiivi hilinenud või puudulikku ülevõtmist. Seega Euroopa Komisjoni poolt ette pakutud rikkumise raskuse hindamine oli põhjendatud. Kestuse osas leidis Euroopa Kohus, et rikkumine kestis kokku neli aastat ja üks kuu alates 14. septembrist 2018, mil lõppes direktiivi ülevõtmise tähtaeg. Ülevõtmismeetmed jõustusid 1. juulil 2023. Summa arvutamisel leidis Euroopa Kohus, et asjakohane tugineda selle liikmesriigi maksevõime hindamisel Rootsi Kuningriigi SKP-le ja arvesse võtta selle SKP hiljutist arengut nagu C-549/18: komisjon vs. Rumeenia kohtulahendis (rahapesu vastu võitlemine), EKL 2020, lk I-0000, punkt 563). Kõike eelnevat arvesse võttes määrati Rootsi Kuningriigi poolt makstavaks ühekordseks summaks 8 500 000 eurot. Direktiiv 91/477 ülesandeks oli relvade omandamise ja valduse kontrolli reguleerimine, et liikmesriikide regulatsioonid oleksid omavahel ühtlasemad, mis omakorda hõlbustab liikmesriikidevahelist piiri ületust. Nõukogu möönabki direktiivi preambulas, et kui sisepiiridel tahta kaotada kontrollid ja formaalsused (kaasaarvatud relvade valduse kontroll), siis peavad olema ühtlustatud relvi käsitlevad õigusaktid, sest see suurendab liikmesriikidevahelist usaldust inimeste turvalisuse kaitsel. Eeskirjade vastuvõtmiseks, mis võimaldavad liikmesriikides kontrollida tulirelvade omandamist ja valdust ning nende teise liikmesriiki viimist, oli vaja kindlaks määrata tulirelvaliigid, mille omandamine ja valdus on eraisikutele keelatud või lubatud ainult loa või deklaratsiooniga. Direktiiv ei piiranud siseriiklike õigusnormide kohaldamist, mis käsitlevad relvade kandmist, küttimist või sportlaskmist, sest nõukogu kohaselt oleks see isikute vaba liikumist liigselt takistanud. Direktiiv jaotab tulirelvad nelja klassi: A-klass ehk keelatud tulirelvad, B-klass ehk loaga lubatud tulirelvad, C-klass ehk deklareeritavad tulirelvad ja D-klass ehk muud tulirelvad. Suurimad erinevused klasside vahel seisnevadki nende relvaliikide omandamise ja valdamise raskuses. Direktiivi kohaselt peab liikmesriik A-klassi tulirelvade puhul võtma piisavad meetmed, et nende omandamine ja valdamine keelata ning et A-klassi tulirelvasid ja laskemoonasid võivad omandada ja vallata ainult pädevad asutused. Direktiiv lubab B-klassi tulirelva omandada ja vallata üksnes isikutel, kellel on selleks mõjuv põhjus ning kes on vähemalt 18-aastased ja ei ohusta ennast, avalikku korda ega avalikku julgeolekut. C- ja D-klassi tulirelvade valdamise osas näeb direktiiv ette, et isik peab olema vähemalt 18-aastane ning C-klassi tulirelvade puhul peab isik selle valdamisest teavitama vastavat tulirelva ametiasutust. Direktiivi kohaselt on A- ja B-klasside puhul võimalik relvakaupmehena tegutseda ainult vastava loaga, mille andmise aluseks on relvakaupmehe isikliku ja erialase usaldusväärsuse kontroll. C- ja D-klassi puhul võib liikmesriik nõuda loa olemasolu, kuid see ei ole kohustuslik. Samuti on relvakaupmehel kohustus pidada registrit kõikide A-, B- ja C-klassi tulirelvade kohta, mis ta on vastu võtnud või võõrandanud. Relvakaupmees peab registrisse märkima kõik olulisemad andmed, mis võimaldavad relva ära tunda. Oluline on veel, et direktiivi kohaselt võib liikmesriik ise ette näha rangemaid piiranguid tulirelvade omandamise ja valdamise osas ning antud direktiiv ei mõjuta liikmesriikide õigust võtta meetmeid ebaseadusliku relvakaubanduse ärahoidmiseks. 17. mail 2017 vastuvõetud direktiiviga 2017/853 muudeti nõukogu direktiivi 91/477. Nõukogu sõnul oli vaja teatavaid direktiivi aspekte parandada, et see käsitleks paremini tulirelvade väärkasutamist kuritegelikel eesmärkidel, võttes arvesse aset võtnud tihedaid terrorirünnakuid. Esmalt taheti parandada tulirelvade ja nende oluliste osade jälgitavust ehk leiti, et kõik tulirelvad ja nende olulised osad peavad olema selgelt ja ainulaadselt märgistatud ning olema registreeritud liikmesriikide andmekogumissüsteemides. Märgistuse puhul oli oluline, et märgistust ei oleks kerge eemalda ning andmekogumissüsteemid peavad sisaldama kogu teavet tulirelva või selle olulise osa kohta (tootja nimi, mudel, seerianumber jne). A-klassi ehk kõige ohtlikumate tulirelvade suhtes tuli kehtestada rangemad normid, mis tagavad, et nende omandamine, valdamine ja nendega kauplemine oleks lubatud ainult erandlikult. Samuti klassifitseeriti mõned relvad ja relvaliigid ümber A-klassi ning D-klass jäeti direktiivist välja. Suurenenud oli ka oht, et akustilisi relvi ja muid paukpadruneid laskvaid tulirelvi ehitatakse ümber tegelikeks tulirelvadeks. Selle vältimiseks sätestati tehnilised nõuded, et neid relvi ei oleks selliselt võimalik ümber ehitada. Direktiiv 2021/555 võeti vastu 24. märtsil 2021 ning sellega kodifitseeriti ja tunnistati kehtetuks direktiiv 91/477 (ja selle hilisemad muudatused). Selle eesmärk oli liidu õigust lihtsustada ja selgemaks muuta, nii et see oleks kodanikele loetavam ja kättesaadavam. See annab kodanikele parema võimaluse neile antud õigusi kasutada. Arvukad sätted, mida korduvalt ja sageli oluliselt muudeti, asusid erinevates õigusaktides laiali (osad esialgses ja osad muutvates õigusaktides). Sellest tulenevalt tuli kehtiva õiguse kindlakstegemiseks uurida ja võrrelda mitmeid erinevaid õigusakte. Komisjon pidas oluliseks õigusaktide kodifitseerimist õiguse selguse ja loetavuse saavutamiseks. Direktiivi eesmärk on kehtestada EL-i liikmesriikides ühised miinimumnõuded tulirelvade ja nende oluliste osade, samuti laskemoona omandamise, valduse, müügi ja edasitoimetamise kohta. Ühised nõuded on olulised selleks, et tulirelvad ja nende olulised osad ei satuks ebaseaduslikku või ohtlikku kasutusse. Direktiivi kohaselt peaks liikmesriikidel olema võimalik lubada A-klassi tulirelvade, tulirelva oluliste osade ja laskemoona omandamist ja valdamist, kui see on vajalik hariduslikel, kultuurilistel, teaduslikel või ajaloolistel põhjustel, samuti riigikaitse eesmärgil, näiteks vabatahtliku sõjalise väljaõppe raames, mis on sätestatud liikmesriigi õiguses. Direktiiv ei piira liikmesriikide õigusnormide kohaldamist, mis käsitlevad relvade kandmist, küttimist ja sportlaskmist, kui kasutatakse kooskõlas direktiiviga seaduslikult omandatud ja vallatavat relva. Direktiivi ei kohaldata nende relvade ja laskemoona omandamise ja valduse suhtes, mille on omandanud või mida valdavad kooskõlas liikmesriigi õigusega relvajõud, politsei või ametiasutused. Eestis puudub kohtupraktika artiklis analüüsitud kohtuotsuse kohta. Relvade omandamise ja valduse kontrolli direktiiv (EL) 2021/555 võeti Eesti õigusesse üle 2020. aastal, millega muudeti relvaseadust (RelvS). Selle tulemusel jagunevad relvad A, B ja C klassi, mis mõjutab relvade piiriületust. A-klassi kuuluvad keelatud tulirelvad, B-klassi relvad vajavad luba ja C-klassi relvad tuleb deklareerida (Nõukogu direktiiv (EL) 2021/555, 2021, Lisa 1). A-klassi relvadesse kuuluvad automaattulirelvad, mis suudavad ühe päästiku vajutusega tulistada mitu lasku, ning poolautomaatsed relvad, millel on piirangud salve mahutavuse osas (RelvS § 121 lg 1). B-klassi kuuluvad näiteks poolautomaatsed ja käsitsi ümberlaetavad mitmelasulised püstolid, revolvrid ja poolautomaatsed püssid, mille relvaraua pikkus ei ületa 600 mm (RelvS § 121 lg 2). C-klassi relvad on näiteks poolautomaatne või käsitsi ümberlaetav püss, mille relvaraua pikkus ületab 600 mm, ning seaduses täpsustatud tingimustel ühelasulised relvad (RelvS § 121 lg 3). Muudatustega piirati suurte padrunimahutavustega poolautomaatsete relvade omamist. Spordiga tegelemiseks on võimalik soetada püstol, mille salve mahutavus on üle 20 padruni, või püss, mille salve mahutavus on üle 10 padruni, kui isik on spordiklubi liige vähemalt 12 kuud ja osaleb aktiivselt võistlustel (RelvS § 201 lg 7). Enesekaitseks soetatud relvadel ei ole lubatud suure mahutavusega salved. Muutusid ka kollektsioneerimisload, mis kehtivad nüüd viis aastat, ning täpsustati lubatud relvade ja padrunite arvu (RelvS § 26 lg 7, § 261 lg 6). Direktiiv (EL) 2021/555 sätestab, et kõik relvad ja nende osad peavad olema märgistatud jälgitavuse tagamiseks. Eestis reguleerib relvade märgistamist RelvS § 33, mis nõuab kõigi tulirelvade registreerimist ja andmete säilitamist. Relvakaupmehed ja vahendajad peavad relvadega seotud tehingud registrisse kandma, et ennetada ebaseaduslikku relvade käivet. Direktiiv hõlmab ka relvade omamise ja valdamise kohta teabevahetust EL liikmesriikide vahel. Eestis toimub teabevahetus Politsei- ja Piirivalveameti kaudu siseturu infosüsteemi vahendusel (RelvS § 21), mis aitab ennetada relvade sattumist ohtlikku kasutusse. Lisaks kehtestati ranged tehnilised nõuded relvade modifitseerimise vältimiseks, mida reguleerivad relvaseaduse § 12 ja § 23, eesmärgiga vähendada relvade väärkasutuse riski. "Euroopa Liidu direktiivid". EUR-Lex. Vaadatud 11.10.2024. "ELi õiguse rikkumine". EUR-Lex. Vaadatud 11.10.2024. "Euroopa Liidu toimimise lepingu konsolideeritud versioon". Vaadatud 11.10.2024. Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv (EL) 2017/853, 17. mai 2017, millega muudetakse nõukogu direktiivi 91/477/EMÜ relvade omandamise ja valduse kontrolli kohta (EMPs kohaldatav tekst ), kd 137, 17. mai 2017, vaadatud 13. oktoobril 2024 Euroopa Liit. (2012). "Euroopa Liidu lepingu ja Euroopa Liidu toimimise lepingu konsolideeritud versioon. EUR-Lex". Euroopa Liidu Kohus. (2022). "Kohtuasi C-333/20, Bayerische Motoren Werke AG versus Acacia Srl. EUR-Lex". Euroopa Liidu Kohus. (2012). "Kohtuasi C-370/12, Thomas Pringle versus Iirimaa valitsus. EUR-Lex". Euroopa Liidu Kohus. (2020). "Kohtuasi C-62/19, Euroopa Keskpank versus Itaalia Vabariik. EUR-Lex". Euroopa Liidu Kohus. (2021). "Kohtuasi C-824/18, A.B. ja teised versus Krajowa Rada Sądownictwa ja teised. EUR-Lex". Euroopa Liidu Kohus. (2020). "Kohtuasi C-62/19, Euroopa Keskpank versus Itaalia Vabariik. EUR-Lex". Euroopa Liit. (1991). "Nõukogu direktiiv 91/477/EMÜ, 18. juuni 1991, relvade omandamise ja valduse kontrolli kohta. EUR-Lex". Euroopa Liit. (2017). "Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv (EL) 2017/853, 17. mai 2017, millega muudetakse nõukogu direktiivi 91/477/EMÜ relvade omandamise ja valduse kontrolli kohta. EUR-Lex". Euroopa Liit. (2021). "Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv (EL) 2021/555, 24. märts 2021, relvade omandamise ja valduse kontrolli kohta. EUR-Lex". Euroopa Komisjon. (2020). "Ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv relvade omandamise ja valduse kontrolli kohta (kodifitseeritud tekst). EUR-Lex". Vaadatud 11.10.2024. Eesti Vabariigi Valitsus. (2024). "Relvaseadus. Riigi Teataja". "Nõukogu direktiiv (EL) 2021/555, 24. märts 2021, relvade omandamise ja valdamise kontrolli kohta. (2021). Lisa 1. EUR-Lex". Tartu: Siseministeerium, kommunikatsiooniosakond (2020). "Eesti võttis lõplikult üle relvaseaduse direktiivi". Vaadatud 05.10.2024.