laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Harry Lessel

Harry Lessel (ka Harri Lessel; 10/23. aprill 1911 Tallinn – 31. märts 1986 Tallinn) oli Eesti (leitnant, 193) ja Nõukogude Liidu (polkovnik) sõjaväelane, ratsasportlane ja sporditegelane. Ta lõpetas aastal 1929 Tallinna Reaalkooli ja 1933 Tondi sõjakooli ning õppis aastatel 1936–1938 Kõrgema Sõjakooli Juhtimise ja staabiteenistuse ala VIII lennus. 1932. aastal ülendati ta nooremleitnandiks ja 1936. aastal leitnandiks. 1941. aastal mobiliseeriti ta Punaarmeesse, kus ta võttis eesti laskurkorpuses 7. diviisi staabiülemana osa teisest maailmasõjast, sõjaväeteenistuse lõpetas ta 1951. aastal polkovnikuna. Aastatel 1946–1951 oli ta Ratsaspordisektsiooni presiidiumi aseesimees (hiljem juhatuse liige ja esimees), 1951–1962 Tallinna Taksopargi direktor ja 1963–1977 Autotranspordi ja Maanteetööliste Ametiühingu Vabariikliku Komitee esimees. Ta oli ka Tallinna Polütehnilise Instituudi sõjalise õpetuse vanemõpetaja. 1968. aastal sai temast Kalevi auliige. "Eesti Sõjamuuseum - kindral Laidoneri Muuseum. Eesti ohvitserid 1918-1940". prosopos.esm.ee. Vaadatud 23. juulil 2023. "Lessel, Harry - Eesti Entsüklopeedia". entsyklopeedia.ee. Vaadatud 23. juulil 2023. Teenistuslehele kandmata ridu. Kirjutamata memuaare [III], lk. 102–111. Tallinn 1989.
Kõrbete loend

Kõrbete loend loetleb maailma kõrbeid. # A B C D E F G H I J K L M N O P Q R S Š Z Ž T U V W Õ Ä Ö Ü X Y Aktala Araabia kõrb Araali Karakum Atacama Badain Jaran Baršakum Bestas Betbakdala Dasht-e Kavīr Dasht-e Lūt Dra‘a Hamada Gibsoni kõrb Gobi Ḩaḑramawt Al-Hijārah’ kõrb Juuda kõrb Kalahari kõrb Karakum (Balkaš) Karakum (Türkmenistan) Kõzõlkum Liibüa kõrb Lökkum Mojave kõrb Mojõnkumi kõrb (Lõuna-Kasahstan) Mõngtöbe kõrb An-Nafūd Namibi kõrb Narõnkum Negev Nuubia kõrb Näljastepp Ogaden Patagoonia kõrb Qaidam Ar-Rub‘ al-Khālī Sahara Sami kõrb Sarõjesikatõrau kõrb Ash-Shāmīyah’ kõrb Sonora kõrb Suur Idaerg Suur Liivakõrb Suur Lääneerg Suur nõgu Suur Victoria kõrb Süüria kõrb Ẕin Žalkum Tajsojgani kõrb Taklimakan Tanami kõrb Taukum Thar Ülken Borsõki kõrb
Eesti ohvitseride ülendamised

Siin on loetletud Eesti ohvitseride ülendamised: Eesti ohvitseride ülendamine 24. veebruaril 1929 Eesti ohvitseride ülendamine 24. veebruaril 1932 Eesti ohvitseride ülendamine 24. veebruaril 1933 Eesti ohvitseride ülendamine 24. veebruaril 1934 Eesti ohvitseride ülendamine 24. veebruaril 1935 Eesti ohvitseride ülendamine 24. veebruaril 1936 Eesti ohvitseride ülendamine 24. veebruaril 1937 Eesti ohvitseride ülendamine 24. veebruaril 1938 Eesti ohvitseride ülendamine 24. veebruaril 1939 Eesti ohvitseride ülendamine 24. veebruaril 1940 Vabadussõja veteranide ülendamine 28. novembril 1978 Heinrich Marga poolt ülendatud ohvitseride loend
Lewisi happed ja alused

Lewisi hape (kasutatud on ka vorme Lewis'i hape ja Lewise hape) on keemiline ühend A, mis võib vastu võtta elektronpaari Lewisi aluselt B (see on elektronpaari doonoriks) moodustades adukti AB. A + :B → A–B Gilbert N. Lewis esitas selle definitsiooni 1923. aastal. Kaasaegse definitsiooni kohaselt on Lewisi hape atomaarne või molekulaarne osake, millel on vaba orbitaal (LUMO), mis võib vastu võtta elektronpaari. Seega Lewisi hape on määratletud kui elektronpaari aktseptor. Brønstedi hape on määratletud kui prootoni doonor, kuid mitte elektronpaari aktseptorina. Orgaanilises sünteesis kasutatakse Lewisi happeid (AlCl3, TiCl4, ZnCl2, BF3, EtAlCl2 jt) mitmete elektrofiilse liitumise reaktsioonide katalüsaatoritena, näiteks halogeenimine, hüdrohalogeenimine, alküülimisreaktsioonid nagu Friedeli-Craftsi reaktsioon, katioonne telomerisatsioon ja polümerisatsioon jt. RCl + AlCl3 → R+ + AlCl4− H+ + :NH3 → NH4+ B2H6 + 2H− → 2BH4− BF3 + F− → BF4− Al2Cl6 + 2Cl− → 2AlCl4− AlF3 + 3F− → AlF63− SiF4 + 2F− → SiF62− PCl5 + Cl− → PCl6− SF4 + F− → SF5− Hüdrateeritud metalliioonid [Mg(H2O)6]2+, [Al(H2O)6]3+. Lewisi alus on atomaarne või molekulaarne osake, millel on vaba elektronpaar (HOMO). Tüüpilisi näiteid: N, P, As, Sb ja Bi ühendid oksüdatsiooniastmega 3 O, S, Se ja Te oksüdatsiooniastmega 2, näiteks vesi, eetrid, ketoonid, sulfoksiidid molekulid nagu süsinik monooksiid Happed Alused
Ralph Bunche

Ralph Johnson Bunche (7. august 1903 – 9. detsember 1971) oli Ameerika Ühendriikide politoloog ja diplomaat. Bunche oli seotud Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni loomise ja juhtimisega ning tegeles üle 20 aasta rahutagamisega maailma eri osades. Ralph Johnson Bunch pälvis 1950. aastal Nobeli rahuauhinna Palestiina konflikti lepitamise eest 1940. aastate lõpus. Ta oli esimene mustanahaline Nobeli auhinna saanud isik. Samal aastal (1950) valiti ta Ameerika Filosoofiaseltsi liikmeks. Ralph Bunche, PBS.
Amarula

Amarula Cream on Lõuna-Aafrikas valmistatud naturaalne kooreliköör, mille tähtsaim tooraine on maruula-elevandiõunapuu vili maruula. Selle tootja on Lõuna-Aafrika Vabariigi firma Distell Ltd. Amarula Creamist on saanud Baileys Irish Creami järel maailmas populaarsuselt teine kooreliköör. Suurimat edu on saavutatud Aafrika ida- ja läänerannikul ning Brasiilias. Maitseomadustelt on Amarula täidlane, puuviljane ja ühteaegu pehme. Amarula Cream sobib tarvitamiseks puhtalt, jääga ja kokteilides (kohvi, kakaoga, vanillijäätisega) ning toiduvalmistamiseks. Pärast viljade korjamist ja sorteerimist valmistatakse pressitud viljaliha ja mahla segu, mis transporditakse 8 °C temperatuuri hoides Stellenboschis asuvatesse destilleerimiskeldritesse. Fermentatsiooniprotsess leiab aset 18–20 °C juures, kui looduslik suhkur moodustab pärmi lisamisel 7 päeva jooksul väikese alkoholisisaldusega maruulaveini. Seejärel destilleeritakse vein esmalt kolonnmeetodil, seejärel pot-still-meetodil maruula puuviljale iseloomulikult magus-hapukaks ning puuviljamaitseliseks piirituseks. Seejärel hoitakse piiritust kaks aastat tammevaatides ning alles pärast seda segatakse maruula piirituslikööriks, lisades värske koore, ning villitakse Amarula Creami pudelisse. Koorelikööri Amarula Cream alkoholisisaldus on 17%. Amarula koostisosad on värske koor, maruula, piim ja soja. Gugulakhe Masango: "Amarula gunning for top spot" fin24.com, 5. aprill 2007 Amarula.com
Jean Henri Dunant

Jean Henri Dunant (ka Henry Dunant; Henri Dunant; 8. mai 1828 – 30. oktoober 1910) oli Šveitsi ettevõtja ja ühiskonnategelane. 1859. aastal ärireisil viibides oli ta tunnistajaks Solferino lahingu tagajärgedele Itaalias, Itaalia teises iseseisvussõjas. Ta kogus kokku haavatud ning organiseeris kohalikest inimestest grupi kannatanute abistamiseks. Ta avaldas oma mälestused ja kogemused raamatus "Un Souvenir de Solférino" ("Solferino mälestus" avaldati 2009. aastal ka eesti keeles), mille viimases peatükis teeb ta üleskutse luua vabatahtlikest koosnevaid erapooletuid abistamise gruppe ka teistes riikides. See inspireeris Rahvusvahelise Punase Risti komitee loomise 1863. aastal. 1864. aastal võeti Dunanti mõtetele tuginedes vastu I Genfi konventsioon – "Haavatute abistamine sõjaväljal". 1867. aastal läks ta pankrotti, kuna oli ühiskondliku tegevuse kõrval oma äri hooletusse jätnud. See tõi kaasa Genfi seltskonnast väljaheitmise ning Dunant oli sunnitud kodulinnast lahkuma. 1901. aastal anti Dunantile ja Frédéric Passyle esimene Nobeli rahuauhind.
Korallimere saared

Korallimere saarte territoorium on grupp väikeseid ja enamasti asustamata troopilisi saari ja korallrahusid Korallimeres, Austraalia Queenslandist kirdes. Territoorium kuulub Austraaliale. Kogu territooriumi pindala on 780 000 km², piirnedes idast ja lõunast Suure Vallrahu välise servaga ja sisaldades Heralds Beacon saart, Osprey korallrahu, Willise saarte gruppi ja viitteist muud korallriffi/saartegruppi. Ainus inimestega asustatud saar on Willise saar Korallimere saared kaardistati aastal 1803. 1870. ja 1880. aastatel korjati saartel guaanot, kuid pideva värske vee varu puudumise tõttu ei olnud alaline asustus seal võimalik. Ala kui territoorium seadustati 1969. aastal Korallimere saarte seadusega (enne seda peeti piirkonda Queenslandi osaks) ning alaga liideti 1997. aastal ka Elizabethi korallrahu ja Middletoni korallrahu ligi 800 km kaugusel lõunas, Tasmani meres. Viimased kaks korallrahu on palju lähemal Lord Howe'i saarele Uus-Lõuna-Walesis (umbes 150 km), kui algse territooriumi kõige lõunapoolsele saarele (Cato saar). Suure Vallrahu saared ja korallrahud kuuluvad Queenslandile. Suure Vallrahu kaugem serv on Queenslandi ja Korallimere saarte territooriumi vaheliseks piiriks. Mitmele saarele on Austraalia paigutanud automaatsed ilmajaamad. Majandustegevus praktiliselt puudub (välja arvatud tellimus-kalastamise- ja sukeldumisettevõtted). 2004. aasta juunis purjetasid LGBT-aktivistid Austraaliale kuuluvatele Korallimere saartele. Protesteerides sellele, et Austraalia valitsus keeldus tunnustamast samasooliste abielu, kuulutasid nad territooriumi Austraaliast iseseisvaks Korallimere saarte Gei ja Lesbi Kuningriigiks. Kuningriigi ametlikuks lipuks kuulutati vikerkaarelipp. 17. novembril 2017 kuulutati kuningriik laialisaadetuks, kuna Austraalia otsustas seadustada samasooliste abielu. Alal on umbes 30 omaette korallrahu ja atolli, kaksteist neist on täielikult vee all või paljastuvad vaid väga suure mõõna ajal. Atolle on väga erineva suurusega (mõnekilomeetrisest läbimõõdust kuni suuruselt võimalik et teise atollini maailmas (koos laguuniga): Lihou korallrahu, mille laguuni suurus on 100 x 30 km ja pindala 2500 km². Saared on kõik väga madalad. Territooriumi FIPS 10-4 kood on CR, samas kui ISO 3166 järgi on see osa Austraaliast (AU). Willise laiud on tähtsaks pesitsuspaigaks lindudele ja kilpkonnadele. Maismaa pinda on vähem kui kolm ruutkilomeetrit. "Coral Sea Islands". Originaali arhiivikoopia seisuga 21. august 2006. Vaadatud 11. märtsil 2009. "Introduction". Gay and Lesbian Kingdom of the Coral Sea Islands. Originaali arhiivikoopia seisuga 10. juuli 2007. Vaadatud 12. august 2018. Hans Hafkamp (13. jaanuar 2005). "Gay Kingdom Declares War On Australia". Gay-News. Originaali arhiivikoopia seisuga 23. juuli 2011. Vaadatud 12. august 2018. Gay and Lesbian Kingdom of the Coral Sea Islands, Facebook, 17. november 2017, vaadatud 17. november 2017
Giórgos Seféris

Giórgos Seféris (ka Yiórgos Sepherēs, Jorgos Seferis; kreeka keeles Γιώργος Σεφέρης; tegelikult Seferiádis; kreeka keeles Σεφεριάδης; 13. märts 1900 Smyrna – 20. september 1971 Ateena) oli Kreeka luuletaja ja diplomaat, Nobeli kirjandusauhinna laureaat 1963. 1918–1925 õppis Seferis Pariisis Sorbonne'i ülikoolis õigusteadust. Vahepealse aja jooksul, 1922 sõdisid Kreeka ja Türgi omavahel, Kreeka sai lüüa ja kaotas Smyrna. Paljud kreeklased, sealhulgas Seferise pere, põgenesid Väike-Aasiast ja Seferis ei külastanud oma sünnilinna enne 1950. aastat. 1925 tuli Seferis Ateenasse ja võeti juba järgmisel aastal tööle välisministeeriumi. Nii algas tema pikk ja edukas diplomaadikarjäär. Ta töötas 1931–1934 Suurbritannias Kreeka saatkonnas ja 1936–1938 Albaanias konsulina. Teise maailmasõja ajal okupeeris Saksamaa Kreeka ning sel ajal tegutses Seferis Kreeka eksiilvalitsuses Kreetal, Egiptuses, Lõuna-Aafrikas ja Itaalias. Ateenasse tuli ta tagasi alles 1944. Ta jätkas tööd välisministeeriumis, töötades diplomaadina Ankaras 1948–1950 ja Londonis 1951–53. 1953–1956 oli ta Kreeka saadik Liibanonis, Süürias, Jordaanias ja Iraagis ja 1957–1961 suursaadik Suurbritannias. Seejärel läks ta erru. Seferis sai palju tiitleid ja autasusid. Ta oli nelja ülikooli audoktor: 1960 Cambridge'i ülikooli, 1964 Oxfordi ülikooli ja Saloniki ülikooli ning 1965 Princetoni ülikooli audoktor. 1967 tuli Kreekas võimule natsionalistlik ja paremäärmuslik kolonelide diktatuur. Pärast seda, kui kahe aasta jooksul oli režiim lõpetanud poliitilised vabadused, sealhulgas sõna- ja trükivabaduse, kehtestanud tsensuuri ning hakanud poliitilistel põhjustel inimesi vangistama ja piinama, astus Seferis selle vastu. 28. märtsil 1969 tegi ta BBC-le avalduse, mille koopiad saatis igale ajalehele Ateenas. Ta kutsus üles valitsevat režiimi lõpetama. Seferis ei elanud 1974. aastani, et näha kolonelide diktatuuri langust. Ta suri juba 1971. Tema matused kujunesid suureks meeleavalduseks: tema sarga järel käisid Ateena tänavail tohutud rahvamassid, kes laulsid Mikis Teodorakise laulu Seferise luuletusele "Lahtiütlemine", mis tollal oli keelatud nagu paljud teisedki Seferise teosed. Seferis oli saanud vastupanu sümboliks. Kui Ateenas toimusid 2004. aasta suveolümpiamängud, siis tsiteerisid mitmed esitajad olümpiamängude avatseremoonial tema luulet. "Hr. Stratis Thalassinos kirjeldab inimest" (poeem). Tõlge ja järelsõna: Kerttu Veldi – Akadeemia 1995, nr. 6, lk. 1263–1271 "Astyanax", "J. S.-i laadis", "Asine kuningas", "Helena". Tõlge ja järelsõna: Kaarina Rein – Vikerkaar 2012, nr. 10–11, lk. 46–57 "Lahtiütlemine". Tõlkinud Indrek Hirv ja Kaarina Rein – Vikerkaar 2017, nr. 9, lk. 69 "Müütiline jutustus". "Logiraamat III". Tõlge ja järelsõna: Kaarina Rein – Loomingu Raamatukogu 2019, nr. 19.–20. Astrid Kurismaa, "Seferise elutee" – Looming 1971, nr. 11, lk. 1753
Artur Rinne

Artur Rinne (25. september 1910 Narva – 31. jaanuar 1984 Tallinn) oli eesti laulja, lavastaja ja telerežissöör. Artur Rinne oli aastatel 1929–1934 Estonia ooperikoori laulja, 1934–1938 ja 1941–1944 sama teatri solist. Pärast Estoniast lahkumist 1938. aastal oli ta Esto-Muusika muusikariistade ja -tarvete äri müüja ("Kas soovite kuulda minu plaati, või laulan teile ise ette?"). Teise maailmasõja lõpus 1944. aastal Artur Rinne mobiliseeriti, ta läbis Eesti SS-leegioni Kindralinspektuuri sõjakirjasaatjate kursused ja teenis 20. Eesti SS-vabatahtlike diviisi Sõjakirjasaatjate rühmas, koos Jüri Remmelgase, Agu Kase, Avo Keerendi ja Karl Gailitiga. Sõjajärgsetel aastatel 1945–1949 oli Artur Rinne Vanemuise teatri lavastaja. Aastatel 1950–1956 viibis ta represseerituna Jertsevo vangilaagris Arhangelski oblastis Põhja-Venemaal. Aastatel 1956–1970 töötas Artur Rinne Eesti Televisioonis ja Eesti Telefilmis režissöörina, 1947–1950 ja 1971–1980 oli Eesti NSV Riikliku Filharmoonia solist. Maetud Tallinna Metsakalmistule, teatritegelaste kvartalisse. 1960 – Eesti NSV teeneline kunstnik Artur Rinne (bariton), Melodija 1984 Artur Rinne tütar on arst ja rahvatantsujuht Mallika Koel. Kui ma olin väiksekene, 1969; 2. trükk 1973 Laulud ja aastad, 1972; 2. trükk 1973 Ja kägu kukub ra'al, 1980 Kui ma olin väiksekene. Laulud ja aastad. Ja kägu kukub raal. Järelsõna: Arne Mikk. Eesti Päevalehe ja Akadeemia raamatusari Eesti Mälu, Tallinn 2010, 320 lk; ISBN 9789949452576 "Meie Artur" "Tädi Anna" Artur Rinne müüb oma häält. Esmaspäev, 10.09.1938, nr 37, lk 1 Mart Laar, Sõjakirjasaatjad Saksa armees II maailmasõjas : ajakirjanduses avaldatud eesti ja saksa rindereporterite artiklid ja luuletused. Tallinn : Grenader, 2007 366 lk. ISBN 9789949422500 Alo Lõhmus. Artur Rinne tütar: Ütlesin isale aastaid "onu". Maaleht/Delfi, 24.09.2010. Laulab Artur Rinne (23 lauluteksti nootidega). Eesti Raamat, Tallinn 1973, 48 lk "Artur Rinne mälestused Estonia Teatrist" (lühendatud intervjuu Eesti Raadiole) – Muusikaleht 1998, nr 1 ja 2 Artur Rinne 100. 166 laulu. Koostas ja kirjastas Inda Kõiva, 2009, 240 lk Artur Rinne, "Pääsukestest. Meenutus Arhangelski oblastist". Järelsõna: M. O. (= Mart Orav) – Akadeemia 2010, nr 9, lk 1593–1603 Mu armas Väike! Artur Rinne kirjad Arhangelski vangilaagrist. Koostaja: Risto Lehiste, eessõna: Mati Põldre. Sari Elavik, nr 12. Eesti Teatri- ja Muusikamuuseum, Tallinn 2010, 144 lk; ISBN 9789949907120 EE 14. köide, lk 429 Portreefilm "Meie Artur" (autorid Grigori Kromanov ja Mati Põldre, Eesti Telefilm 1968) ETV2 arhiivis Meie Artur, ERR, Digihoidla Tiit Merisalu, "Rinne laulis end rahva südamesse" (filmist "Meie Artur") – Postimees 8. juuni 1999 Rein Veidemann. Taas üks kild Eesti saatuseloost – Artur Rinne Postimees.ee, 3. aprill 2009 Kaire Kenk. Artur Rinne 100 – legend juba eluajal. Õhtuleht, 25. september 2010 Artur Rinne. "Kolm lille". YouTube.com
Jan Arlazorov

Jan Arlazorov (vene Ян Майорович Арлазоров) (26. august 1947 Moskva – 7. märts 2009 Moskva) oli vene teatri- ja estraadinäitleja. Ta sündis juudi advokaadi peres. Lõpetas Štšukini-nimelise teatrikooli, töötas algul Laste Keskteatris, 1970. aastate lõpust alates Mossoveti-nimelises teatris. Estraadil tegutses alates 1990. aastate algusest. Arlazorov suri pärast pikka ja rasket haigust 7. märtsil 2009 ja maeti 11. märtsil Moskva Vostrjakovo kalmistule. Ta oli Vene Föderatsiooni teeneline kunstnik ja VI üleliidulise estraadiartistide konkursi laureaat.
Veronika Dudarova

Veronika Dudarova (osseedi keeles Дудараты Вероникæ (Dudaratõ Veronikä); vene keeles Вероника Борисовна Дударова; 5. detsember 1916 Bakuu – 15. jaanuar 2009 Moskva) oli Venemaa dirigent, rahvuselt osseet. 1933–1937 õppis ta klaverimängu Leningradi konservatooriumis, 1947 lõpetas Moskva konservatooriumi. Debüteeris dirigendina 1944. Oli 1947–1960 Moskva Riikliku Akadeemilise Sümfooniaorkestri dirigent ja 1960–1989 peadirigent. 1991–2009 juhatas Venemaa Sümfooniaorkestrit. Dudarova nimi on kantud Guinnessi rekordite raamatusse kui naine, kes on üle 50 aasta juhatanud suuri orkestreid. Vene NFSV teeneline kunstnik (1958) Vene NFSV rahvakunstnik (1960) Оrden "Austuse märk" (Nõukogude Liit; 1967) NSV Liidu rahvakunstnik (1977) Vene NFSV riiklik preemia (1980) Oktoobrirevolutsiooni orden (Nõukogude Liit; 1986) Оrden "Teenete eest Isamaa ees", 3. järk (Venemaa; 1996) Оrden "Teenete eest Isamaa ees", 2. järk (Venemaa; 2006) Buenos Airese ja Vladikavkazi linna aukodanik.
Ants Mölder

Ants Mölder (27. detsember 1939 Lõetsa, Muhu vald – 4. jaanuar 2009) oli eesti skulptor. Ta õppis aastatel 1948–1955 Hellamaa algkoolis ja 1955–1959 Orissaare Keskkoolis. 1959/1960. õppeaastal õppis ta Tartu Kunstikoolis puitehistöö erialal ning astus 1960. aastal Eesti NSV Riiklikku Kunstiinstituuti, mille lõpetas 1966. aastal skulptuuri erialal. Seejärel töötas ta samas skulptuurikateedris õppeala meistri ja laborandina. Alates 1969. aastast osales näitustel, ta on esindanud Eesti skulptuuri Riia skulptuurikvadriennaalidel ning korraldanud isiku- ja grupinäitusi. Alates 1973. aastast tegutses ta vabakutselise kunstnikuna. Alates 1974. aastast oli Eesti Kunstnike Liidu liige. Ta on Tartus Raadi pargis asuva II maailmasõjas hukkunute memoriaalkompleksi autor (koos arhitekt Rein Luubiga). 1982. aastal valmis tal arhitekt Karl Burmani 100. sünniaastapäeva mälestustahvel Raua tänav 39 elamule, 1986. aastal Tuglase 100. sünniaastapäevaks mälestuskivi Friedebert Tuglase majamuuseumi aias Nõmmel. Kudjape memoriaal sõjaväekalmistu (arhitekt Hans Kõll). 1974. aastal II maailmasõja memoriaalkompleks Pärnu-Jaagupis. 1998. aastal taastas ta Juhan Raudsepa loodud (ning hiljem vandaalide lõhutud) Koeru Vabadussõja mälestussamba. Olulise osa tema loomingust moodustasid mälestusmedalid. Neist tuntuimad on loodud Johann Köleri ja Rudolf Tobiase mälestuseks. Tema loodud on ka 1975. aastast pärinev Ants Lauteri nimeline teatriauhind. Viimastel eluaastatel viljeles Ants Mölder vahakujude žanri, tuntuim tema modelleeritud vahakuju on Lennart Meri täisfiguur. Ta valmistas üle 45 vahast büsti. Ants Mölder oli abielus skulptor Aime Kuulbusch-Mölderiga. Raadi pargis asuva II maailmasõjas hukkunute memoriaalkompleks, autorid Ants Mölder ja arhitekt Rein Luup Nõukogude sõdurite mälestusmärk Kudjape sõjaväekalmistul, autorid Ants Mölder ja arhitekt Hans Kõll Arhitekt Karl Burmani 100. sünniaastapäeva mälestustahvel asub Raua tänav 39 elamul Berit-Helena Lamp (06.01.2009). "Suri skulptor Ants Mölder". Postimees. Vaadatud 13.04.2022. "Tartu linn palub riigil punamonument Raadilt ära viia". Delfi. 9. mai 2022. "Foto andmed". Fotis - Rahvusarhiivi fotoinfosüsteem. "Kolmkümmend aastat Friedebert Tuglase maja". Sirp. 5. oktoober 2001. "Kudjape kalmistu". militaryheritagetourism.info. "Raadi memoriaali kujunemise ülevaade aastast 2010". Sirp. 6. mai 2022. "ANTS MÖLDER 27. XII 1939 – 4. I. 2009". Sirp. 9. jaanuar 2009. "Skulptor Ants Mölder 1939-2009". Õhtuleht. 6. jaanuar 2009. Juta Kivimäe (14. jaanuar 2010). "Väike tagasivaade skulptor Ants Möldrile". Sirp.
Eduard Sõrmus

Julius Eduard Sõrmus (9. juuli 1878 Kure talu, Kõivu küla, Luunja vald, Tartumaa – 16. august 1940 Moskva) oli eesti päritolu viiuldaja ja revolutsionäär. Esimese viiuli sai ta kuueaastaselt kingituseks ning esimese viiulimänguõpetuse külarätsepalt ja kohaliku keelpilliansambli juhilt Gustav Puksilt. 1902. aastal asus ta viiulimängu õppima Peterburi konservatooriumis viiulipedagoog Leopold Aueri klassis, kuid oli sunnitud revolutsioonilise tegevuse tõttu Peterburist lahkuma. Hiljem täiendas ta end 1910. aastal Berliinis ja 1913. aastal Pariisis. Ta õppis aastatel 1900–1902 Tartu Ülikoolis õigusteadust ning 1904–1905 Peterburi Ülikoolis ajalugu ja filosoofiat. Sõrmus osales 1905–1907 revolutsioonides, toimetas Peterburi eesti bolševistlikku ajalehte Edasi. Esines kontsertidega Põhjamaades, Eestis, Venemaal, Saksamaal ja Inglismaal, ühendas viiulimängu poliitilise agitatsiooniga. Muuhulgas väitis ta Saksamaal "Tuljakut" esitades, et see on vene töölislaul. Alates 1936. aastast elas Moskvas. Suri valgeveresusse (verevähki). Maeti Moskvas Novodevitšje kalmistule. 1966 ehitati Mõkolajivis (Ukraina NSV) laev (suur külmutustraaler nr 441), mis ristiti "Eduard Sõrmuseks". Laeva kodusadam oli alates 1968. aastast Tallinn. Lammutati 1987. 1971 "Muusikaline tund: Eduard Sõrmus". Saate autor Harri Kõrvits, toimetaja Priit Raik. Salvestatud 02.04.1971, esmaeeter 05.04.1971. 1974 mängufilm "Punane viiul" (Tallinnfilm ja DEFA) Eduard Sõrmusest. 1978 andis NSV Liidu Sideministeerium välja eriümbriku Sõrmuse pildiga (kunstnik Pjotr Bendel). Viiulil on pildil nelja asemel kuus keerpulka. "Luunjas algab revolutsionäärile ja viiuldajale Julius Eduard Sõrmusele pühendatud nädal". Portaal kultuur.err.ee, 2. juuli 2014, vaadatud 11. oktoobril 2016. "Tuljak – punaste hümn?" Esmaspäev nr 45, 9. november 1925. Lk 2 Harri Kõrvits. "Eduard Sõrmus". Monograafia. Eesti Raamat. Tallinn 1968.
Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskus

Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskus (lühendatult ITK) oli aastatel 1989-2010 tegutsenud valdavalt Eestiga seotud keskkonnateavet koguv, haldav, analüüsiv ja seda üldsusele jagav riigiasutus, mis kuulus Keskkonnaministeeriumi haldusalasse. ITK sai alguse 1989. aastal Looduskasutuse Infokeskusest. Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskuse nime kandis aastast 1993. ITK-s oli hulk eri ülesandega büroosid. Näiteks loodusbüroo tegeles bioloogilise mitmekesisuse ja ökosüsteemide temaatikat puudutavate probleemidega, arendas ja haldas loodusteabe andmevõrku, avaldas biodiversiteedi ülevaateid, osales ja korraldas loodusobjektide kaitset jne. Loodusbüroo andis suure panuse ka Eesti looduse infosüsteemi (EELIS-e) väljaarendamisele. Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskuse tegevus lõpetati 1. aprillil 2010, kui Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskuse ning Metsakaitse- ja Metsauuenduskeskuse liitmise teel loodi Keskkonnateabe Keskus. Keskkonnateabe Keskuse koduleht Keskkonnateabe Keskuse põhimäärus