laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Ninasi postijaam

Ninasi postijaam (saksa keeles Poststation Nennal; vene keeles Нинасиская (конно-)почтовая станция) oli aastail 1772–1877 Peterburi–Narva–Tartu–Riia postimaanteel tegutsenud postijaam Torma kihelkonnas Tartumaal), tänapäevase haldusjaotuse järgi Ninasi külas Mustvee vallas Ida-Viru maakonnas. Kuna Ninasi kohta on varem kasutatud ka nime Nina, on postijaama nimetatud ka Nina postijaamaks. Postijaamas peatumist on oma reisimärkmetes maininud prantsuse kirjanik Honoré de Balzac (1843). On mainitud veel ka Katariina II (1764), Robert Schumanni, Elias Lönnroti, Ferenc Liszti jt peatumist selles postijaamas. Postijaam on seotud dekabristide tegevusega 1825. aastal. Vürst Mihhaili ülesanne oli Ninasil kinni pidada kogu Peterburist tulev kirjavahetus, kuni Varssavis paikneva Liivimaa valitseja suurvürst Konstantin võimust loobumise manifesti saabumiseni. 1881. aasta märtsis sai tulevane Venemaa keiser Aleksander III Ninasil teate oma isale, keiser Aleksander II korraldatud atentaadist. Ninasi postijaama kivist peahoone ehitati 1824. aastal. Aastatel 1892–1916 tegutses postijaama hoonetes leeprahaigete ravimiseks kohandatud Ninasi leprosoorium. Aastal 1919 avati peahoones Kalmaküla algkool, mis tegutses 1966. aastani. Peahoonel asuval tahvlil on kirjas, et algkool tegutses seal aastail 1913–1966. Aastatel 1992–2007 asus samas hoones Eesti Piirivalve Ninasi kordoni peahoone. Alates 2011. aastast tegutseb Ninasi postijaama peahoones MTÜ Virumaa Koolituskeskus. Juhatuse esimehe Ivo Okase sõnul planeeritakse hoone välisilme taastada kujul, nagu see nägi välja 1834. aastal – kavatsetakse taastada ka majaesised kaaristud. Ninasi hobupostijaam Ninasi hobupostijaam Tahvel Ninasi hobupostijaamahoonel "Ninasi" Eesti Kohanimede Andmebaasis Leonid Mihhailov. Peipsimaa asulad. Absurdum Art. Tallinn 2008, lk 77, ISBN 9789949159406 "Почтовая станция Нинаси". // hot.ee. Originaali arhiivikoopia seisuga 9. november 2014. Vaadatud 16. jaanuar 2012. {{cite web}}: tundmatu tühi parameeter: |datepublished= (juhend) "Воспоминания Михаила Павловича". // www.hrono.ru. Vaadatud 16. jaanuar 2012. {{cite web}}: tundmatu tühi parameeter: |datepublished= (juhend) "Здание кордона в Нинаси может превратиться в музей". // uudised.err.ee. Vaadatud 16. jaanuar 2012. {{cite web}}: tundmatu tühi parameeter: |datepublished= (juhend) "Hobupostijaama koduleht". Originaali arhiivikoopia seisuga 15. oktoober 2013. Vaadatud 17. jaanuaril 2014. "Ниназиская конная почтовая станция обрела деятельного хозяина". // Северное побережье, Кюлли КРИЙС. Vaadatud 17. jaanuar 2011. {{cite web}}: tundmatu tühi parameeter: |datepublished= (juhend) Ninasi (hobu)postijaam Eesti Rahvusarhiivi Ajalooarhiivis
Christian I

Christian I (1426 – 21. mai 1481) oli Taani kuningas alates 1448, Norra kuningas alates 1450 kuni surmani ja Rootsi kuningas 1457–1464. 1460–1481 oli ta ka Schleswigi hertsog, 1460–1471 Holsteini krahv ning 1471–1481 Holsteini hertsog. Ta oli esimene Oldenburgi dünastia esindaja Taani troonil. Christiani isa oli Oldenburgi ja Delmenhorsti krahv Dietrich Oldenburgist, ema aga Helwig Schleswig-Holsteinist. Et ta ema oli Taani kuninga Erik V, Rootsi kuninga Magnus I ja Norra kuninga Håkon V sugulane, siis tekkis Christianil võimalus Kalmari uniooni valitsejaks saamiseks. 1448 suri unioonikuningas Christoffer III pärijateta ning uueks monarhiks otsustati kutsuda Christian. Norra ei tunnustanud Christianit aga kohe, kuna Rootsis trooni haaranud Karl Knutsson Bonde kuulutas end ka Norra kuningaks. Kuid kuna ta polnud seal kuigi populaarne ning ei omanud pärimisõigust troonile, siis otsustasid norralased 1450 samuti Christiani kasuks. 1457. aastal oli Bonde muutunud ebapopulaarseks ka Rootsis ning ta pidi maalt lahkuma. Nii sai Christian ka Rootsi kuningaks ning Kalmari unioon oli taastatud. 1460 päris ta Schleswigi hertsogkonna ning Holsteini krahvkonna, viimane muudeti 1471 samuti hertsogkonnaks. 1464 kukutati Christian aga Rootsis ning kuningaks kutsuti tagasi Karl Knutsson Bonde. Seal algasid sisevõitlused unioonimeelsete ja -vastaste vahel, mille käigus Christian püüdis oma võimu taastada, kuid see ebaõnnestus. Rootsi valitsejaks sai regendina Sten Sture Vanem ning Christian pidi leppima vaid edutute troonitaotluste esitamisega. 1469. aastal laulatati Christiani tütar Taani Margaret Šotimaa kuninga James III-ga. Abielust sündis kolm poega. Vanimast pojast sai Šotimaa kuningas James IV. Margaret oli populaarne kuninganna, teda peeti ilusaks, leebeks ja mõistlikuks ning paljude ajaloolaste arvates oleks ta olnud valitsemises oma abikaasast võimekam. 1481 Christian suri ning Taani ja Norra troon läksid tema pojale Hansule. Taani ajalugu
Rahvahääletus põhiseaduse muutmiseks (juuni 1933)

Rahvahääletus põhiseaduse muutmiseks toimus 10., 11. ja 12. juunil 1933. Hääletamisele oli pandud V Riigikogu ettepanek. Hääletamine ei olnud kohustuslik ja osalus oli 66,4 protsenti. Muutmise poolt hääletas 161 338 ja vastu 331 000 inimest. Tallinnas hääletas vastu 74,6 protsenti ja tühje ümbrikke oli 261 ja juurdekirjutuste pärast tühistati 343 sedelit. Sellesse hääletusse suhtus rahvas kui valitsusele vastuseisu näitamisse. Valitsusjuht Jaan Tõnisson oli hääletuste teada saamisest äärmiselt löödud ja soovis välja kuulutada uued Riigikogu valimised, aga kuna sügisel pidi tulema uus rahvahääletus vapside esitatud põhiseaduse muutmise üle ja juhul kui rahvas on selle poolt, tulevad uued valimised, siis ei tundunud riigikogu valimiste välja kuulutamine rahaliselt mõistlik. (Kaja. 15, 16. juuni 1933) Erapooletu Komitee põhiseaduse muutmise ettevalmistamiseks andis rahvahääletuse puhul välja artiklikogumiku Pööre. Tundmatu hääletaja Tallinnast oli kirjutanud hääletussedelile: 1. Kogu Toompea bande ning ka vähemad riigivargad võlla tõmmata! 2. Kõik poliitilised erakonnad ning riigikogu tsirkus likvideerida! 3. Ausaid ning asjatundjaid isikuid etteotsa seada, kes oma tegude ja tagajärgede eest vastutaksid. Sedel tunnistati rikutuks. Pärast rahvahääletuse tulemuste teatavakssaamist ütles Konstantin Päts: Minu arvates on äsja möödunud rahvahääletus näidanud, et riigikogu autoriteet on rahva juures läbi. Artur Sirk teatas: See rusikahoop näkku, mida rahvas andis erakondadele möödunud rahvahääletamisega, peaks olema erakondi niivõrd kainestanud, et nad rahva tahtmisega ja kannatustega enam mängida ei julge. Kui erakondade järgmistest sammudest aga selgub, et see rusikahoop nõnda võimas on olnud, et ta erakonnamehed päris uimaseks on teinud – siis tuleb need rühmitused ja inimesed võimalikult kiiresti lülitada välja rahva saatuse juhtimisest, riigi rahuliku arengu nimel, rahvuse parema tuleviku nimel. Rootsi ajalehe Nya Dagligt Allehanda teatel valitses Eestis revolutsiooni meeleolu ja seisukord olevat äärmiselt kriitiline, iga päev olevat oodata riigipööret. Põhiseaduse muutmine lükati tagasi. Vaba Maa, 14. juuni 1933, nr. 136, lk. 1. Miks põhiseaduse parandamine nurjus? Vaba Maa, 14. juuni 1933, nr. 136, lk. 3. Artur Sirk. Austagem rahva otsust. Võitlus, 15. juuni 1933, nr. 42, lk. 2. "Kindral Laidoner diktaatoriks". Vaba Maa, 29. juuni 1933, nr. 149, lk. 1.
Rahvahääletus põhiseaduse muutmiseks (oktoober 1933)

Rahvahääletus põhiseaduse muutmiseks toimus 14., 15. ja 16. oktoobril ja korraldati uue põhiseaduse poolt või vastu hääletamiseks. Läbisaamiseks oli vajalik 50 protsenti ehk 381 537 poolthäält. Rahvahääletuse ajal kehtis kogu riigi maa-alal 11. augustil 1933 kehtestatud kaitseseisukord, ajalehed seisid tsensuuri all ja sõnavabadus koosolekutel oli piiratud. Rahvahääletusel said suure ülekaalu poolthääled. Samuti oli suur rahva aktiivsus, kui juba Tallinnas käis hääletamas 78,3 protsenti hääleõiguslikest kodanikest. Artur Sirk ütles 19. novembril 1933: "Meie ei tohi mitte sattude võidujoovastusse ning kirjutada seda suurt võitu eneste arvele." Johannes Maide kirjutas: "Tõepoolest, nimetatagu meile riik maailmas, kus riigivõim neli korda järgemööda on sattunud vastollu rahva tahtega ja kus rahvas siiski pole haaranud temale kuuluva loomuliku õiguse – revolutsiooni – järele, vaid kannatlikult on käinud temale jäetud raskelt teostatavat rahvahääletuse teed!" Seoses rahvahääletusel saadud poolthäälte enamusega, astus 17. oktoober 1933 tagasi Jaan Tõnissoni neljas valitsus. Valitsuse tagasiastumise üle rõõmustasid eriti põllumehed. Avalikes kõrtsides kogunesid rahulolevad inimesed, kes laulsid isamaaliseid laule ja valitses sotside ja juutide vaenulik meeleolu. Põhiseaduse muutmise vastu oli sotsialistid. Enne rahvahääletust, olid poolthääletamise otsuse vastu võtnud 13. oktoobril Tartu üliõpilased, ja loomulikult vabadussõjalased. (Ajaleht "Kaja" 18. ja 19. oktoober 1933) Vabsõjalased valimiste eel. Rahvaleht, 21. november 1933, nr. 106, lk. 4. Johannes Maide. Päevakohaseid mõttekilde. Vaba Sõna, 24. oktoober 1933, nr. 3, lk. 2. RT 1933, 86, 627. Riigikogu juhatus 25. oktoobril 1933, arvestades: 1) et rahvaalgatamise korras algatatud põhiseaduse muutmise eelnõu "Eesti Vabariigi Põhiseaduse muutmise seaduse" rashvahääletamise ajal, 14., 15. ja 16. oktoobril 1933, oli hääleõiguslikke kodanikke 739.416 ja et samal rahvahääletamisel anti ära 576.317 häält, millest eelnõu poolt 416.878 häält, vastu 156.894 häält ja erapooletuid 1.076 häält, kuna maksvusetuks tunnustati 1.469 häält. 2) et Riigikogu valimise, rahvahääletamise ja rahvaalgatamise seaduse § 37 (RT 81 — 1933) esimese lõike alusel loetakse põhiseaduse muutmise eelnõu rahva poolt vastuvõetuks, kui eelnõu poolt on hääletanud vähemalt viiskümmend protsenti kõigi hääleõiguslike kodanike arvust, ning kuna rahvaalgatamise korras algatatud põhiseaduse muutmise eelnõu "Eesti Vabariigi Põhiseaduse muutmise seadus" rahvahääletamisel 14., 15. ja 16. oktoobril 1933 sai 739.416 hääleõiguslike kodanike arvust poolt 416.878 häält, seega üle viiekümne protsendi, mistõttu "Eesti Vabariigi Põhiseaduse muutmise seadus" rahva poolt on võetud vastu, — otsustas kuulutada välja rahvaalgatamise korras algatatud ning rahva poolt rahvahääletamisel 14., 15. ja 16. oktoobril 1933 vastuvõetud "Eesti Vabariigi Põhiseaduse muutmise seaduse". Algkirjale alla kirjutanud: Riigikogu Esimees K. Einbund. Sekretär J. Loosalu. Asjadevalitseja E. Maddison.
Rahvahääletused põhiseaduse muutmiseks

Rahvahääletused põhiseaduse muutmiseks toimusid aastail 1932–1933 1920. aasta Eesti vabariigi põhiseaduse muutmise eesmärgil. 1923. aastal peetud rahvahääletusel usuõpetuse üle (Rahvahääletus avalike algkoolide seaduse muutmiseks) ilmnes, et rahva kui formaalselt riigivõimu kõrgem teostaja (§ 27) ei jaga Riigikogu seisukohta ja I Riigikogu pidi seetõttu laiali minema. Seetõttu järgneva üheksa aasta jooksul enam rahvahääletusi ei korraldatud. 1926. aastal üritasid sotsialistid tühistada võõrandatud mõisate eest tasu määramist rahvahääletuse korras ja 1932. aastal üritasid vapsid maaomavalitsuste kaotamist rahvahääletuse korras. Mõlemal juhul oli tõenäoline, et rahvas ei jaga Riigikogu seisukohta ja Riigikogu keeldus küsimuse rahvahääletamisele panemisest. Erakonnad ei usaldanud oma valijaskonda. Mõlemal juhul oli vaieldamatu, et Riigikogu talitusviis ei olnud kooskõlas Põhiseadusega, märgib Artur Mägi. 29. septembril 1926 esitas Põllumeestekogude rühm Riigikogule esimese korrapärase põhiseaduse muutmise kava. Esimesel rahvahääletusel põhiseaduse muutmiseks (13., 14. ja 15. augustil 1932) lükati tagasi V Riigikogu ettepanek. Teisel rahvahääletusel põhiseaduse muutmiseks (10., 11. ja 12. juunil 1933) lükati tagasi V Riigikogu ettepanek. Kolmandal rahvahääletusel põhiseaduse muutmiseks (14., 15. ja 16. oktoobril 1933) võeti vastu 1934. aasta Eesti Vabariigi põhiseadus. Laskmata end häirida rahvahääletuste tulemustest, jäi V Riigikogu ka pärast rahvahääletusi edasi ametisse. Kuna 1934. aastal lükati uue põhiseaduse järgse VI Riigikogu valimised edasi, jäi V Riigikogu ka selle põhiseaduse kehtivusajal ametisse kuni 1937. aasta lõpuni, kuni 1. jaanuaril 1938 jõustus Rahvuskogu poolt vastuvõetud kolmas põhiseadus. Artur Mägi. Kuidas valitseti Eestis. Tõrvik, Stockholm, 1951, lk. 79–81. Artur Mägi. Kuidas valitseti Eestis. Tõrvik, Stockholm, 1951, lk. 81. A. Tooms. Rahvahääletused Põhiseaduse muutmiseks. Eesti Statistika 1933, nr. 145 (12), lk. 605 - 617.
Ebakilptäilased

Ebakilptäilased (Coccidae) on sugukond putukaid nokaliste seltsist, kilptäiliste (Coccoidea) ülemsugukonnast. Sugukonda kuuluvad näiteks põõsa-ebakilptäi (Parthenolecanium corni), elupuu-ebakilptäi (Parthenolecanium fletcheri); rips-ebakilptäi (Eulecanium ciliatum), mustika-ebakilptäi (Eulecanium franconicum) ja pärna-ebakilptäi (Eulecanium tiliae).
Kilptäilised

Kilptäilised (Coccoidae) on ülemsugukond putukaid nokaliste seltsist. Aclerdidae Aleyrodidae – karilased Asterolecaniidae Beesoniidae Calophyidae Cerococcidae Coccidae – ebakilptäilased Dactylopiidae Diaspididae – kilptäilased Eriococcidae – vilttäilased Homotomidae Kermesidae Lecanodiaspididae Margarodidae Micrococcidae Ortheziidae – plaattäilised Phoenicococcidae – puudertäilased Pseudococcidae Psyllidae – lehekirbulised Triozidae
Pīlādžbirzsi mõis

Pīlādžbirzi mõis (Pīlādžbirzs muižiņa, vanasti ka Ashgrowe) oli suvemõis Lätis Riia linnas Zasulauksi asumis peahoone aadressiga Kandavas ielā 4/6. Pīlādžbirzi mõis tekkis endisest Karleja karjamõisast. Karleja peahoone ehitati ümber kahekorruseliseks kivimajaks. Aastast 1920 asus majas lastekodu, mis tegutses aastani 1975. Hoone on ümber ehitatud ja praegu asub seal erakliinik. Suvemõisa klassitsistlik peahoone valmis aastal 1877, hoone rekonstrueeriti aastal 1902. Aastast 1920 asus majas juudi lasteaed. Hiljem kuulus lasteaed linnale. Aastal 2009 koostati projekt hoone restaureerimiseks. Sissekanne Riia mõisate veebisaidil; fotod (läti keeles)
Wolfschmidti mõis

Wolfschmidti mõis (läti keeles Volfšmita muiža) oli suvemõis Lätis Riia linnas Zasulauksi asumis aadressil Kandavas ielā 2. Wolfschmidti mõis sai alguse XVIII sajandi lõpus. Toona oli Zasa mõisa omanik Jānis Šteinhauers. Ta rajas mõisa juurde tööstuskompleksi ja andis rahvasuu kohaselt vana mõisasüdame oma lilledega kaubitsevale vennale Jānusele. Toona sai alguse mõisa ümber kujunenud park. Mõis on saanud nime Hollandi sõjaväeatašee A. Wolfschmidti järgi, kellele suvemõis XX sajandi alguses kuulus. Pärast Läti iseseisvumist sai mõisa pargist botaanikaaed, aga Wolfschmidtidele ja nendega seotud Strickidele jäid selle territooriumil mitmed kasvuhooned. Mõisa juurde kuulus kolm maja. Neist vanim pärineb XVIII sajandi teisest poolest, olles baroki sugemetega puidust klassitsistlik maja. 1920. aastal hoone rekonstrueeriti ja sealjuures kaotas ta palju oma vanast välimusest, sealjuures ka kõik baroksed elemendid. Teist maja hakati rajama ajal, mil Wolfschmidti mõis Zasa mõisast eraldus. Klassitsistlik hoone valmis aastal 1824 ja on muutumatul kujul tänini säilinud. Kolmas hoone valmis samuti XIX sajandi alguses ja seda on vaid vähesel määral muudetud. Sissekanne Riia mõisate veebisaidil nr. 1; fotod (läti keeles) Sissekanne Riia mõisate veebisaidil nr. 2; fotod (läti keeles) Sissekanne Riia mõisate veebisaidil nr. 3; fotod (läti keeles) Sissekanne Läti mõisate veebisaidil; fotod (läti keeles)
Zasa mõis (Riia)

Zasa mõis (Zasumuiža, saksa keeles Zassenhof, Saßenhof, Sassenhof) oli mõis Lätis Riia linnas Zasulauksi ja Dzirciemsi asumis. Viimane peahoone asus Daugavgrīvas iela majade 70–74 piirkonnas. Zasa mõis pärineb XVII sajandist ja on nime saanud von Sasside suguvõsalt, kellele see algul kuulus. Mõisa ostis 1759. aastal lätlasest ettevõtja Jānis Šteinhauers. Ta rajas mõisa juurde tööstuskompleksi ja rahvasuu räägib, et vana mõisasüdame olevat ta kinkinud oma lilledega kaubitsevale vennale Jānusele. Sellest sai Wolfschmidti mõis. Jānis Šteinhauers jättis mõisa maad endale ja nii kujunes uueks mõisa keskuseks Dzirciemsi aladele tekkinud tööstuskompleks. Mees rajas sinna Hollandi tuuliku, kasutades ära Dzegužkalnsi ümbruse kõrgeid maid, ja pani seal voolanud ojal käima esimese paberivabriku Riia territooriumil. Steinhauserite järel sai mõisa omanikuks K. Jannau ja 1801. aastast pankur ja ärimees A. Klein. 1806. aastal viidi paberivabrik üle Ulbrokasse. Mõisa maad linnastusid XIX sajandil kiiresti. 1913. aastal müüs toonane mõisa omanik Schnakenburg mõisa Riia linnale ja nii sai Zasa mõisast ametlikult linnamõis, kuigi linn ehitas saadud maad lihtsalt maju täis. Toona oli mõisa pindala 270 hektarit. Sissekanne Riia mõisate veebisaidil; fotod (läti keeles)
Imanta (Riia)

Imanta on asum Lätis, Riia linna Kurzeme rajooni osa pindalaga 9,003 km². Asub Riia läänepiiril Tukumsisse viivast raudteest põhjas ja Kleistist lõunas. Asumi idapiiriks on Bolderājasse viiv raudtee. Asumis on 49 867 elanikku (2010). Valdav osa asumist asub madalal alal (4–6 meetrit üle merepinna). Asulat läbib aga luidete ahelik, kus absoluutkõrgused ulatuvad 16–20 meetrit üle merepinna. Suurim haljasala on Anniņmuiža park. Asumi aladele jagati juba XV sajandil suvemõisate jaoks maad. Tähtsamad mõisad asumi aladel olid Anniņmuiža mõis ja Zolitūde mõis. 1877. aastal valmis Tukumsisse viiv raudtee, selle äärde aga Zolitūde raudteejaam. Anniņmuiža elanike protestide tõttu aga nihutati jaama asukohta. 1928. aastal sai jaama nimeks Imanta. Zolitūde raudteejaama vanasse asukohta rajati 1989. aastal aga Zolitūde peatus. Asumi aladel algas aktiivsem ehitustegevus 1920. aastatel, mil rajati nn Imanta liinid, kaheksa tänavat raudtee ääres. Neid maju haldas elamukooperatiiv Imanta, selle järgi sai piirkond ka nime – Imantciems, millest sai hiljem Imanta. Sel ajal (1924. aastal) liideti ka Imanta maad Riia linnaga. Teine piirkond, kus toona maju ehitati, oli ala Bolderāja raudtee ääres. Imanta asumis algasid aktiivsemad ehitustööd aga 1960. aastatel. Sel ajal planeeriti paneelidest korruselamud ümber asumi keskse haljasala – Anniņmuiža pargi. Valmis ka asumi suurim ettevõte – Riia Raadioelektroonika Tehas. Kultuuriloolise väärtusega paigad on Imanta asumis Anniņmuiža mõisa mõisakompleks ja Sudrabkalniņš – bermondtiaadi ajal Bolderājas ja Anniņmuiža all langenud Läti sõdurite mälestusmärk. Lāčupīte Jūrmalas gatve Kurzemes prospekts Tāšu iela Zolitūdes iela Imanta koduleht (läti keeles)
Zolitūde mõis

Zolitūde mõis (Zolitūde muiža, ka Bērzu muiža) oli linnamõis Lätis Riia linnas Imanta asumis peahoone aadressiga Tālavas gatve 13. Saksa keeles Solitude, Birkenruh, Birkenhof, Helmutshof või ka Swanenborgshoff. Mõisa nimi tuleb prantsuse keelest, kus sõna solitude tähendab üksindust. Nimi pärineb XIX sajandi algusest, enne seda oli mõisa nimi Swaneborgshoff. XVII sajandil rajatud mõisa sai XVIII sajandi algul endale Otto Hermann von Vietinghoff-Scheel. Aastast 1795 said Vietinghoffide asemel mõisa omanikuks Igelströmid. Aastast 1877 läks mõis Riia linna valdusse. Mõisas hakati tootma turvast, mõisa maadele hakkasid kerkima elamud, millest sai hilisem Zolitūde asum. Mõisa hooned on tänapäeval hävinud, mõisakompleksist on säilinud vaid jupp mõisa pargis olnud alleest. Sissekanne Riia mõisate veebisaidil; fotod (läti keeles) Sissekanne Läti mõisate veebisaidil (läti keeles)
Pederastia (kuritegu)

Pederastia on kuriteoliik. Kristlikus Euroopas oli pederastia kuni hiljutise ajani kriminaalkuritegu.[viide?] See oli keelatud Vene seadustes ja 1935. aastal jõustunud kriminaalseadustikus, mis nägi pederastliku teo eest raskendavatel asjaoludel ette isegi sunnitöö mitte üle kaheksa aasta (§ 479). Selleaegses kohtumeditsiinis mõisteti pederastiat anaalse seksuaalaktina kahe mehe vahel, kus üks pool etendab aktiivset (pedikaator), teine aga passiivset osa (patikus). Aktiivsel poolel võib sellise käsitluse puhul harva täheldada objektiivseid leide, mis tõestaks sugulist vahekorda: enamasti võib leida ainult nahamarrastusi sugutil või ka rooja eesnaha ja sugutiluki vahelt; patikusel võib leiduda erosiooni märke päraku limaskestal, mõnikord ka spermat pärakus. Eesti NSV Kriminaalkoodeksi § 118 oli kaudne tõlge Vene NFSV kriminaalkoodeksist, kus see oli tähistatud venekeelse sõnaga "мужеложство" (VNFSV KrK §121); karistusena oli vastavates paragrahvides ette nähtud 2 kuni 10 aasta pikkune vabadusekaotus. Eesti NSV viljeldud kriminaalõigus käsitas pederastia terminit samuti ainult anaalseksi ehk suguühet päraku kaudu, mitte meestevahelise sugulise vahekorra üldises tähenduses. Eestis oli pederastia kuritegu kuni maini 1992. Gerhard Rooks. "Kohtuarstiteadus". Tartu 1938 Gerhard Rooks. "Kohtuarstiteadus". Tartu 1938. Lk 305 Ilmar Rebane (koostaja), Eesti NSV Kriminaalkoodeks: kommenteeritud väljaanne. Tallinn 1980. Lk 387
Anniņmuiža mõis

Anniņmuiža mõis (läti keeles Anniņmuiža, vanasti ka Mariannas muiža ja Meinerts muiža, saksa keeles Annenhof, vanasti ka Meinershoff või Meinhartshoff) oli linnamõis Lätis Riia linnas Imanta asumis peahoone aadressiga Jūrmalas gatve 74/76. Mõisa mainitakse esimest korda aastal 1595. Aastal 1768 müüs Kleisti mõisa omanik Gotthard von Vegesack mõisa Otto Hermann von Vietinghoff-Scheelile, kellele kuulus ka lähedal asuv Zolitūde mõis. Mõis ise läks tema armastatu Anna Ulrika von Münnichi kätte, seal hakati korraldama teatrietendusi ja balle. Rahvasuus kutsuti mõisa "lustlikuks mõisaks", mõisas elanud daami järgi sai mõis aga Anniņmuiža nime. Aastast 1795 said Vietinghoffide asemel mõisa omanikuks Igelströmid, aastast 1817 aga pagar Georgs Losbergs. Edasi vahetusid omanikud kiiresti – aastal 1842 sai omanikuks J. E. Schmidt, aastal 1843 N. Hill, aastal 1849 J. K. Villemson, aastal 1851 K. F. Miller. Aastal 1889 omandas mõisa maakler K. Jensen, kelle kätte mõis jäi kuni võõrandamiseni. Mõisa peahoone on tänapäeval hävinud, mõisakompleksist on säilinud laut, tallid ja üks XIX sajandi lõpus ehitatud elumaja, mida teati kui Anniņmuiža metsalossi. Mõisa hoonetes asub Läti Ülikooli pedagoogikaosakond, varem asus seal sama ülikooli geograafiafakulteet. XIX sajandi alguses rajati mõisa ümber suur regulaarse planeeringuga park. Pargis kasvab pärnade vahel iidne Anniņmuiža tamm, lisaks kasvab pargis veel teisi, ehkki väiksemaid põlispuid. Sissekanne Riia mõisate veebisaidil; fotod (läti keeles) Teine sissekanne Riia mõisate veebisaidil; fotod (läti keeles) Sissekanne Läti mõisate veebisaidil (läti keeles)
Tallinna Mustamäe Gümnaasiumi Algkool

Tallinna Mustamäe Gümnaasiumi Algkool oli Tallinna Mustamäe Gümnaasiumi allasutus asukohaga Akadeemia tee 30, milles toimus Mustamäe Gümnaasiumi algklasside õpe. Õppetöö lõpetati seal 2010. aastal. Hoones asus varem vene õppekeelega Tallinna Mustamäe Üldhariduskool, endise nimega Tallinna 50. Keskkool, mis kokku tegutses aastatel 1963–2004.
Eesti Jahimees

Eesti Jahimees on Tallinnas alates 2001. aastast ilmuv jahindus- ja loodusajakiri, mida annab välja Eesti Jahimeeste Selts. Ajakiri ilmub 6 korda aastas. Ajakirja eelkäijaks oli aastatel 1988–2000 ilmunud ajaleht Jahimees. Aastatel 1988–1989 ilmus mitu numbrit ajalehte Jahimees. Siis tuli kolm aastat pausi ja märtsis 1992 ilmus Jahimehe number, mida võib pidada järjepideva ajalehe ja ajakirja ilmumahakkamise alguseks. Ajalehe esimeseks peatoimetajaks oli Ülo Kraan, kes vedas lehte ja hiljem ajakirja kokku 16 aastat (1992–2008). 2001–2008 Ülo Kraan 2009–2010 Leho Männiksoo 2010–2011 Indrek Silver Einberg 2011–2012 Jaanus Vaiksoo 2012–2015 Kaarel Roht 2015–... Jaanus Vaiksoo Ajakirja koduleht
Dzõgivka

Dzõgivka (ukraina keeles Дзигівка) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Jampili rajoonis. Elanike arv on 4132. Pindala on 8,196 km².