laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Veregrupid

  Teksti allikas: https://valisveeb.kliinikum.ee/verekeskus/doonorile/huvitavat-verest/veregrupid Veregruppide eristamise aluseks on veres esinevad ained: antigeenid ja antikehad. Veregruppide antigeenid on punastes verelibledes, antikehad aga vereplasmas. Siiani on teada rohkem kui 17 veregrupisüsteemi, millest igaühes on palju erinevaid antigeene. Veregrupp on pärilik ja elu jooksul see ei muutu. Võib julgesti väita, et ei ole maailmas kaht inimest täiesti kokkulangeva veregruppide pildiga. Seepärast peab enne iga vereülekannet sooritama seroloogilised sobivusproovid doonori ja patsiendi verega. Sel puhul segatakse omavahel kokku haige seerum ja doonori punased verelibled. Kui tekib punaste vereliblede kokkukleepumine, on doonori veri haigele ülekandeks sobimatu.  Pikemalt artiklis AB0-süsteem Vereülekande seisukohalt kõige tähtsam on AB0-süsteem. AB0-süsteemi antigeene on kaks – antigeen A ja antigeen B. Veregrupp AB0-süsteemis sõltub sellest, milline antigeen on punastel verelibledel. On neli võimalust: punastel verelibledel on antigeen A, siis on veregrupp A; punastel verelibledel on antigeen B, siis on veregrupp B; punastel verelibledel on antigeen A ja B, siis on veregrupp AB; punastel verelibledel pole antigeeni A ega B, siis on veregrupp 0- Esimese eluaasta jooksul moodustuvad veres AB0-antikehad puuduva antigeeni vastu. Inimesel veregrupiga A on antikehad antigeen B vastu, neid nimetatakse anti-B antikehadeks. Inimesel veregrupiga B on antikehad antigeen A vastu, neid nimetatakse anti-A antikehadeks. Inimesel veregrupiga AB antikehad puuduvad. Inimesel veregrupiga 0 on antikehad antigeenide A ja B vastu, neid nimetatakse anti-A ja anti-B antikehadeks. Vereülekande puhul peab jälgima, et patsient saaks sellist verd, mille vastu tal antikehi ei ole. Vastasel juhul tekib antigeen-antikeha reaktsioon, mis viib ülekantud punaliblede lõhustumisele. Reesussüsteem ehk Rh-süsteem on teine vereülekande seisukohalt väga oluline süsteem. Tänapäeval tuntakse üle 40 erineva Rh-süsteemi antigeeni. Olulisemad nendest on D-, C-, E-, c- ja e-antigeen. D-antigeen on Rh-süsteemi kõige tähtsam antigeen, mille esinemise järgi punastes verelibledes jagunevad inimesed: Rh-positiivsed (punastes verelibledes on D-antigeen); Rh-negatiivsed (punastes verelibledes puudub D-antigeen)- Eestis on elanikkonnast umbes 83% Rh-positiivsed, ülejäänud 17% on Rh-negatiivsed. Vereülekande puhul tuleb alati jälgida, et D-negatiivne haige saaks D-negatiivse doonori vere, sest muidu võivad tekkida haigel D-antigeeni vastased antikehad, mis järgnevate vereülekannete puhul tekitavad vereülekandejärgseid tüsistusi. D-antigeeni vastased antikehad on ka kõige sagedasemad vastsündinu hemolüütilise tõve põhjustajad kui Rh-negatiivsel emal sünnib Rh-positiivne laps. Tartu Ülikooli Kliinikum Põhja-Eesti Regionaalhaigla verekeskus "Kuidas tekkisid erinevad veregrupid?" Novaator, 21. detsember 2012 AB0-süsteemi kõrval on olemas enam kui kolmsada teist veregruppi, novaator.err.ee, 9. jaanuar 2018
Richard Tõnnus

Richard Tõnnus (1. september 1918 Tallinn – 19. jaanuar 1997 Tallinn) oli eesti rahvatantsupedagoog ja skaudijuht. Juba noorena tuli tal toime tulla raskete katsumustega. Kuid 1930. aasta sügisel, saanud 12-aastaseks, astus Riksa – nii oli teda kogu skaudielus kõikjal kutsutud – Tallinna Skautide Maleva XII suguharu vastloodud skaudirühma. Hiljem kujunes osast rühmast tema enda juhtimisel kaugele piiridele tuntud skautide-võimlejate eliitüksus Terassammurid. Edukalt läbis ta kõik skaudikatsed, jõudes esimese viie seas ainsa eesti skaudina METSASKAUDI kõrge järgukatse sooritamiseni. Ta on pidanud kõiki skaudijuhiameteid, alates salgajuhiabist kuni Tallinna vanemskautide juhi ja Eesti Skautide Maleva Peastaabi vanemskaudi-alajuhini. Tubli ja energilise tegevuse eest anti talle 1936. aasta juulis peavanema käskkirjaga nooremskautmasteri nimetus. Eesti Skautide Malevas on teda autasustatud Teenete diplomiga, Noorte Punase Risti hoolsusmärgiga, väliseesti skautide Tammetähega ja ainsa alaealisena Eesti riigile ja rahvale osutatud teenete tunnustusena 1939. aasta Vabariigi Presidendi poolt punase Risti teenetemedaliga. Ta on kirjutanud kolm raamatut ja avaldanud ajakirjanduses üle 75 kirjutise, eeskätt skautluse ja kasvatusküsimuste kohta. Võimlemis- ja rahvatantsujuhina ning -uurijana anti talle 1992. aastal Ullo Toomi nimeline aastapreemia. Skautijuhtide kõrge kogu ees 1939. aastal esitatud väitekiri "Vanemskautlus" võeti Eesti omanäolise vanemskautluse kujundamise juhendiks ja Skaudijuhtide XIII Aastakoosolek valis 1940. aasta jaanuaris, siis vaid 21-aastase nooremskautmasteri Richard Tõnnuse Eesti vanemskautide üldjuhiks. Ja siis tulid hävitavad rasked ajad – sõda ja rindelolek. Kaheksa aastat noormehe elust neelasid Siberi vangilaagrid, kuhu ta n-ö vabatahtlikult oli saadetud. Neid pikki aastaid aitasid taluda skaudina omandatud mitmesugused teadmised ja oskused, mis kergendasid neid näljapajukil elatud päevi. Eesti Skautide Maleva tegevuse taaselustamisel 1989. aasta kevad-suvel ning energilisel kaasaaitamisel ülendati Skautmasterite kogu esitamisel peavanema käskkirjaga 12. augustil 1989 Richard Tõnnus skautmasteriks. Skaudijuhtide XIV aastakoosolekul 1989. aasta hilissügisel valiti kogemustega skautmaster juba ESKM-i peaskaudiks. Allikas: Tõusurajal, Tallinn 1997, Richard Tõnnus "Tõusurajal" "Esimesed sammud meheks saamisel" "Anna Raudkats omas ajas" 1993 Ullo Toomi nimeline rahvatantsustipendium
La Caricature

La Caricature oli illustreeritud ajaleht, mida anti välja Pariisis ajavahemikus 4. november 1830 – 27. august 1835. Ajalehe asutas Charles Philipon (1800–1862). Kokku ilmus 251 ajalehenumbrit, millest igaühe trükiarv oli vahemikus 750–2000 eksemplari. Ajalehes ilmus kokku 524 karikatuuri paljudelt autoritelt. Honoré Daumier' Louis-Philippe'i kujutav karikatuur (1831) Honoré Daumier, Louis-Philippe (1834) Auguste Bouquet, Prantsuse poliitikut Jean-Charles Persilit kujutav karikatuur (1832) Honoré Daumier, André Marie Jean Jacques Dupin (1832) La Silhouette Le Charivari La Caricature (inglise keeles)
Siegfried von Vegesack

Siegfried Reinhold Benedikt Theophil von Vegesack (20. märts 1888 Läti, Lobērģi – 26. jaanuar 1974 Regen, Weißensteini linnus) oli baltisaksa päritolu saksa kirjanik ja tõlkija. Siegfried von Vegesack sündis sillakohtuniku Otto Gotthard von Vegesacki ja tema naise Janet Constance Clementine (snd paruness von Campenhausen) üheksanda lapsena Valmiera lähedal Lobērģi (Blumbergshofi) mõisas. Tema tädimees oli kuulus õhulaevaleiutaja krahv Ferdinand von Zeppelin. Alates 1907. aastast õppis Siegfried von Vegesack ajalugu Tartu, Heidelbergi, Berliini ja Müncheni ülikoolis. Tartus vigastas ta mõõgaduellil silma ning kandis selle varjamiseks eluaeg elegantset mo­noklit; seetõttu oli tema hüüdnimi „mees monokliga”. 1912. aastal lõpetas ta Tartu Ülikooli ajalookandidaadina. Tema juhendaja oli tuntud ajaloolane Theodor Schiemann ning tema uurimus käsitles Wolter von Plettenbergi aegsete Liivimaa saatkondade Venemaa-missioone aastatel 1494–1497. Ajaloolast temast siiski ei saanud. Esimese maailmasõja alguses (1916) abiellus ta esimese abikaasa, rootsi kirjaniku Clara Nordströmiga ning asus elama Rootsi. 1916. aastal kolisid nad Berliini, kus Siegfried von Vegesack töötas lühikest aega Balti Asjade Komisjonis, ent 1917. aastal ostis endale eluasemeks Baieris Weißensteini lossi viljahoidja ehk kunagisest linnusest säilinud torni. Sellest sai tema põhiline elukoht kuni surmani. Ta karjatas loomi ja haris maad, tegutses kirjaniku ja tõlkijana. Hiljem kolis torni ka üks tema vendi. Peamiselt tõlkis ta vene kirjanikke, sealhulgas oli ta Vladimir Nabokovi esmatutvustaja sakslastele. Ta avaldas oma eluajal koos tõlgetega vene kirjandusest (Gogol, Leskov, Turgenev) kokku ligi 60 raamatut, sealhulgas luulet. Aastatel 1941–1944 oli ta sõjaväetõlk Ukrainas, Gruusias, Krimmis ja Baltikumis. "Die Gesandtschaften Wolters von Plettenbergs an den Grossfürsten von Moskau in 1494–1497". Baltische Monatsschrift. Kd 75 (1913). lk 315–340. "Balti tragöödia". Tallinn: Eesti Päevalehe Kirjastus, 2009, tõlkinud Tiiu Relve. Kordustrükk 2022 "Jaschka ja Janne". − Loomingu Raamatukogu. 2023. Nr 26. Tõlkinud Silva Lilleorg. "Tõlgina idas: jutustus aastatest 1942–1943", saksa keelest tõlkinud Agur Benno, EKSA 2023.
Okastraat

Okastraat on traadist punutud ogadega toode, mida kasutatakse peamiselt piirete ja kaitserajatiste ehitamisel. 1867. aastal tegi Lucien Smith USA-s Ohios okastraadi, mille kidad ulatusid välja piki traati lükitud puuklotsidest. Seda polnud aga võimalik kuigi pikana toota. Okastraadi enam-vähem tänapäevasel kujul leiutas aga 1868. aastal ameeriklane Michael Kelly. See oli kahest keerust kokku põimitud traat, millest ulatusid välja rombikujulised kidad. Seda tunti kui “Kelly rombi”. Farwell Gilden New Hampshire'ist taipas aga esimesena, et USA lääneosas tuli tohutuid karjarantšosid tarastada, ja tavaliste tarade jaoks polnud piisavalt puitu. Ta alustas okastraadi tootmist 1873. aastal. Et tema vabrikud suutsid seda toota miilide kaupa, teenis ta oma tootega arvestatava varanduse. Vaenlase eemal hoidmiseks hakati okastraati kasutama 1898. aastal, kui USA sõjavägi kasutas Hispaania-Ameerika sõja ajal Kuubal okastraattõkkeid. Okastraadi kasutamine on levinud ka vanglamüüride puhul.
Surnud 5. juulil

Siin loetletakse 5. juulil surnud tuntud isikuid. 1080 – Ísleifr Gizurarson, Islandi esimene piiskop 1296 – Konrad von Feuchtwangen, Liivi ordu maameister ja Saksa ordu kõrgmeister 1676 – Carl Gustaf Wrangel, Rootsi väejuht ja riigitegelane 1795 – Alexander Mebane, USA poliitik 1833 – Manuel António Marreiros, Portugali mereväelane 1833 – Joseph Nicéphore Niépce, prantsuse füüsik ja fotograafia leiutaja 1884 – Victor Massé, prantsuse helilooja 1912 – Ādolfs Alunāns, läti näitleja, lavastaja ja näitekirjanik 1929 – Alfredo Trombetti, itaalia keeleteadlane 1931 – Richard Kullerkupp, eesti kirjanik 1935 – Karl von Sievers, karistussalga pealik 1939 – Jaan Soo, eesti mesinik 1939 – Olaf Luiga, eesti tõstja ja maadleja 1941 – Johannes Aps, eesti poksija 1943 – Vassili Mölder, eesti luuletaja 1943 – Jaan Leppik, eesti luuletaja ja tõlkija 1945 – Julius Dorpmüller, Saksa poliitik 1965 – Jaan Roos, eesti kirjandusloolane ja bibliofiil 1969 – Walter Gropius, saksa arhitekt 1969 – Valentina Ossejeva, vene lastekirjanik 1975 – Gerhard Gottfried Rooks, Eesti kohtuarstiteadlane 1978 – Richard Kaljo, eesti graafik 1981 – Pedro Henrique, Brasiilia keiserliku perekonna pea 1981 – Katrin Välbe, eesti näitleja 1981 – Jaak Kitsing, Vabadussõja veteran 1982 – Juhan Tammistu, Eesti sõjaväelane 1983 – Väino Kaldma, eesti vaimulik 1986 – Jaroslav Stetsko, Ukraina poliitik 1988 – Marta Rungi, eesti laulja 1988 – Pentti Niinivuori, soome poksija 1993 – Harrison Salisbury, Ameerika Ühendriikide ajakirjanik ja ajaloolane 1994 – Toomas Sutt, eesti teadusfilosoof ja bioloog-geneetik 1995 – Jüri Järvet, eesti teatri- ja filminäitleja 1997 – Peeter Perens, eesti koorijuht ja pedagoog 1999 – Salme Vooremaa, eesti silmaarst 2000 – Alfred Oja, eesti rahvusest Vene kunstnik 2001 – Hannelore Kohl, Helmut Kohli abikaasa 2006 – Juta Ojamaa, Eesti kergejõustiklane ja kehalise kasvatuse õpetaja 2007 – George Melly, inglise džässi- ja bluusilaulja 2008 – René Harris, Nauru poliitik, mitmekordne president 2008 – Frigyes Puja, Ungari riigitegelane ja diplomaat 2009 – Oscar Murton, Briti poliitik 2009 – Bob Titchenal, USA jalgpallur ja treener 2009 – Takeo Doi, jaapani psühhoanalüütik 2009 – Peter Blaker, Briti diplomaat ja poliitik 2009 – Lou Creekmur, USA jalgpallur 2009 – Khan Mohammad, Pakistani kriketimängija 2009 – Waldo Von Erich, Kanada maadleja 2009 – John Orman, USA poliitik 2009 – John Bachar, USA kaljuronija 2010 – Cesare Siepi, itaalia ooperilaulja, bass 2011 – Gordon Tootoosis, indiaani päritolu Kanada näitleja 2011 – Mika Myllylä, soome suusataja 2011 – Cy Twombly, Ameerika Ühendriikide kunstnik 2012 – Kalev Kalkun, eesti tõlkija ja tõlk 2015 – Lembit Jaanits, eesti arheoloog 2017 – Pierre Henry, prantsuse helilooja 2020 – Cleveland Eaton, Ameerika Ühendriikide džässmuusik ja kontrabassimängija 2021 – Richard Donner, Ameerika Ühendriikide filmitegija 2021 – Vladimir Menšov, vene filmilavastaja ja näitleja 2022 – Hannes Varblane, eesti luuletaja 2022 – Arne Åhman, rootsi kergejõustiklane, kolmikhüppaja
Leskovac

Leskovac (serbia kirillitsas Лесковац) on linn Serbia lõunaosas, Jablanica ringkonna ja Leskovaci valla keskus. Leskovac on elanike arvult Serbia viies linn. Linn asub Južna Morava kaldal. http://pop-stat.mashke.org/serbia-cities.htm  Leskovac – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Rogosi mõis

Rogosi mõis ehk Ruusmäe mõis (saksa keeles Rogosinsky) oli rüütlimõis Rõuge kihelkonnas Võrumaal, nüüdisajal asub mõisasüda Ruusmäe külas Rõuge vallas Võru maakonnas. Mõis asub Haanja kõrgustikul nelja järve vahelisel alal. Rogosi mõisat on esmamainitud 1597. ja 1603. aastal. Rogosi kastell-tüüpi kindlusmõisa ja ümbruskonna nimi tuleneb Poola päritoluga vürsti Stanislaus Rogosinsky (poola Stanisław Rogoziński) nimest, kes oli mõisa omanik aastatel 1603–1625 ja ehitas ilmselt soodsa asendi tõttu endise linnuse või keskaegse asula kohale puidust kaitseehitise. Rogosi nimi püsis ümbruskonnal kuni 1. aprillini 1939, kui nimi eestistati Ruusmäeks. Rootsi kuningas Gustav Adolf II läänistas 1629. aastal Rogosi ja Pindi mõisa Berliini Gümnaasiumi rektorile magister Clas Hermann Liebsdorffile, kes oli 1595. aastal saanud keiser Rudolf II-lt aadlitiitli. Clas Hermannilt päris mõisad tema poeg fiskaalkomissar Joachim von Liebsdorff. Liebsdorffide kätte jäi mõis üle 130 aastaks. 1701. aastal toimusid Rõuge kihelkonnas Põhjasõja lahingud. 13. septembril toimunud Rõuge lahingut on nimetatud ka Rogosi lahinguks (soome keeles Rogosinskin taistelu), kus Rootsi võidetud lahingus hukkus teiste hulgas Kurisoo ja Imastu mõisniku poeg, ratsameister, vabahärra Henrik Johan Rehbinder (~1670–1701). 1744 abiellus leitnant Joachim von Liebsdorffi (surnud 1744) ja Anna Louise Jacobine von Glasenappi (surnud 1724) tütar Renata von Liebsdorff (1721–1807) Gustav Berend von Glasenappiga (surnud 1775). 12. augustil 1776 omandas mõisa pärimise teel nende poeg, vene major Christer Johann von Glasenapp ja mõis jäi Glasenappidega seotuks kuni riigistamiseni 1919. aastal. 1816. aastal lahutas Otto Reinhold von Glasenapp Ruusmäe mõisast Luutsniku karjamõisa (saksa keeles Lutznik) ja 1860. aastal pärandas selle iseseisva rüütlimõisana poeg Nikolaile. Glasenappide poolt rajati omapärase arhitektuuriga suletud siseõuega mõisakompleks. 1934. aastal alustas härrastemajas tegevust Ruusmäe kool. 1999. aastal taastati ka väravatorni historitsistlik tornikiiver. Alates 2021. aastast haldab mõisa Haanja valla sihtasutus. Mõisas asuvad Ruusmäe rahvamaja ja raamatukogu, külaliskorter ja Haanja Kooli üks lasteaiarühm.  Pikemalt artiklis Ruusmäe mõisa kalmistu Kalmistu jääb mõisa südamest linnulennult umbes 350 meetrit põhjakirdesse. Hagemeister, Heinrich von; F. von Buxhovden (1836/1837). Materialien zu einer Geschichte der Landgüter Livlands T. 1–2. Riga: E. Frantzen, lk 58. Ladva, Asso. Ööbimine Rogosis: vald võttis tugevama õigusega majutusasutuse enda kätte. Õhtuleht, 17. november 2020. Haanja Kooli arengukava aastateks 2021-2026. Haanja Kooli veebisait. Koduleht Rogosi-Ruusmäe mõisast Eesti Ajalooarhiivi lehel Rogosi mõisnikud Glasenappid Liivimaa Rüütelkonna genealoogilises käsiraamatus Arved Breidaks: Rogosi vana mõisapark äratatakse uuele elule Lõunaeestlane.ee 17. aprill 2017
Juhan Õunapuu

Juhan Õunapuu (kuni 1935 Johannes Eduard Õunapuu, 4. november 1897 Roela vald, Tartumaa – 12. veebruar 1980 Saginaw, Michigan) oli Eesti kohtunik. Õppis 1920–1923 (lõpetas 1923) Tartu Ülikoolis õigusteadust, EYS Veljesto liige. Osales Vabadussõjas, 1924–1927 Tartu-Võru rahukogu kohtuameti kandidaat, 1927–1938 Tartu 4. jaoskonna kohtunik, alates 1938 Tallinna Ringkonnakohtu liige. 1944 põgenes Saksamaale, 1949 siirdus USA-sse.
Postimpressionism

Postimpressionism on 19. sajandi lõpu maalikunstivool, mis kasvas välja impressionismist. Terminit "postimpressionism" kasutas esimesena briti kunstnik ja kriitik Roger Fry selleks, et kirjeldada prantsuse kunsti arengut pärast Édouard Manet'd. Fry kasutas seda terminit siis, kui ta 1910. aastal organiseeris näituse "Manet ja postimpressionism". Postimpressionistid arendasid impressionismi: nad jätkasid eredate ja paksude värvide ning eristuvate pintslitõmmete kasutamist ning maalisid samamoodi realistlikke teemasid. Kuid postimpressionistid kaldusid rohkem geomeetrilisi vorme rõhutama, samuti väljendusliku mõju saavutamiseks vorme moonutama ning ebaloomulikke ja meelevaldseid värve kasutama. Postimpressionistid ei olnud rahul impressionistlike maalide teemade triviaalsusega ja struktuuri kadumisega, aga neil ei olnud ühist meelt selles, missuguses suunas edasi minna. Georges Seurat ja tema järgijad töötasid välja puäntillismi, väikeste värvitäppide süsteemse kasutamise. Selles stiilis tehtud maale ei saanud lähedalt vaadata, sest siis paistsid üksnes värvilised täpid. Neid maale tuli vaadata kaugelt, sest siis sulasid täpid optiliselt üksteisega kokku. Puäntillismiga katsetas ka Camille Pissarro, kuid pöördus hiljem impressionismi juurde tagasi. Paul Cézanne soovis taastada maalikunstis korda ja struktuuri, et muuta impressionistlik kunst kestvaks ja püsivaks, nagu seda on muuseumides säilitatav kunst. Ta püüdis seda saavutada objektide välimuse taandamisega põhiliste geomeetriliste kehade suunas, säilitades impressionismi eredad ja värsked värvid. Hiljem tekkis selle suundumuse süvenemise tulemusena kubism. Vincent van Gogh kasutas oma meeleolude ja hingelise seisundi edasiandmiseks värve ning värisevaid ja keerlevaid pintslilööke. Kuigi postimpressionistid korraldasid tihti ühisnäitusi, ei moodustanud nad siiski ühtset liikumist ega olnud paljus ühistel seisukohtadel. Nooremad kunstnikud töötasid sajandivahetusel maailma eri piirkondades ja kasutasid mitmesuguseid stiile. Näiteks arenesid postimpressionismist välja fovism ja kubism. Postimpressionismi tuntumad esindajad on teiste seas Paul Gauguin, Vincent van Gogh, Henri Rousseau, Henri de Toulouse-Lautrec ja Paul Cézanne. Postimpressionism
Juri Vladimirovitš Dolgorukov

Vürst Juri Vladimirovitš Dolgorukov (vene keeles Юрий Владимирович Долгоруков) (2. (ukj 13. november) 1740 – 8. (ukj 20. november) 1830) oli Venemaa Keisririigi sõjaväelane ja kuberner. Põlvnes nimekast Dolgorukovite vürstisuguvõsast. Ta sündis vürst [[Vladimir Dolgorukov (1708−1761)|Vladimir Petrovitš Dolgorukovi] (1699−1761) ja tema abikaasa vürstinna Jelena Vassiljevna Hilkova (suri 1761) pojana. 1749. aastal kirjutati ta lapsena sõjaväeteenistusse. Osales Seitsmeaastases sõjas, kus sai kahel korral haavata. Samuti võttis osa sõdadest Türgiga aastail 1773–1774 ja 1787–1791. 1773. aastaks oli ta tõusnud kindralporutšiku aukraadini. Aastal 1787 sai temast Preobraženski kaardiväepolgu alampolkovnik. 1790−1793 oli erus, seejärel astus taas teenistusse ja oli 1794−1795 Moskvas diviisikomandör. Vastuolude tõttu krahv Zuboviga oli sunnitud taas erustuma, kuid Paul I ajal 1796. aastal nimetati Moskva sõjakindralkuberneriks ja Astrahani grenaderipolgu šeffiks. 1799. aastal lahkus ta lõplikult teenistusest ning elas edaspidi oma Moskva palees ja linnalähedases Petrovskoje-Razumovskoje mõisas. 1752 praporštšik 1756 kapten 1767 kaardiväemajor 1773 kindralporutšik 1774 kindral en chef 1787 kaardiväe alampolkovnik Püha Georgi ordeni III klass (1770) Püha Aleksander Nevski orden (1770) Püha Anna orden (1770) Püha Andreas Esmakutsutu orden (1789) Püha Vladimiri ordeni I klass (1793) Püha Jeruusalemma Joanni orden (1798) Vürst naitus 1774. aastal krahvinna Jekaterina Aleksandrovna Buturlinaga (1750−1811). Sellest abielust sündis kolm last. Ainus poeg vürst Vassili Jurjevitš Dolgorukov (1776−1810) oli kindralmajor ja diviisikomandör. Dolgorukov
Otto Wilhelm von Fersen

Vabahärra Otto Wilhelm von Fersen (25. juuli 1623 Tallinn – 23. aprill 1703 Kurna) oli Eestimaa maanõunik, Rootsi kuninglik kammerhärra, Ingerimaa kindralkuberner. Tema isa oli Hermann von Fersen vanem. 4. novembril 1674 sai ta koos venna Hermann von Fersen nooremaga ning onupoegade Fabian von Ferseni ja Hans von Ferseniga Cronendahli (Skabersjö, Skåne maakonnas) vabahärra tiitli. Ta oli 1691–1698 Ingerimaa ja Käkisalmi lääni kindralkuberner. 1693 ülendati ta feldmarssaliks . Ta oli Raikküla, Kurna ja Joala mõisa omanik Eestis ning Kymenkartano (Kymmenegård) mõisa pärushärra Soomes. Tema hauamonument asub Tallinna Toomkirikus. Otto Wilhelm von Fersen abiellus 23. märtsil 1669 Gertrud von Uexkülliga, kes oli Ulvi ja Angerja mõisniku, meeskohtunik Georg von Uexkülli ja Elistvere mõisast pärit Elisabeth Magdalena von Wrangelli tütar, ning lesestunud abielust Valgamaa Lugaži (Ludenhof) vabahärra (1664, nr. 55), Alu ja Kymenkartano pärushärra, ooberst Hans von Wrangelliga (surnud 1667 Tallinnas). Abielust sündisid: Margarethe Elisabeth von Fersen (1669–1710), Alu mõisa pärijanna, abiellus 1691 Bengt Heinrich von Bistramiga (1667–1724). Wilhelmine Gertrude von Fersen (1670–1727), Kymenkartano mõisa pärijanna, abiellus ooberstleitnant Johann Gustav von der Osten-Sackeniga (1667–1717), kes oli Saaremaa kuberneri Jürgen von der Osten-Sackeni (1617–1690) poeg. Juliane Helene von Fersen (1673–1755), Raikküla mõisa pärijanna, abiellus 1691 Jürgen Johan von Wrangelliga (1657–1709). Pärast Wrangelli hukkumist 1709 Poltaava lahingus abiellus 1719. aastal Tallinnas ooberstleitnant Heinrich Johann von Schlippenbachiga (1679–1748), kes oli Rootsi väejuhi Wolmar Anton von Schlippenbachi (1653–1721) poeg. Christina Eleonore von Fersen (1679–1704), Kurna mõisa pärijanna, abiellus 1702 Tallinnas Otto Fabian von Wrangelliga. Fersen Biographiskt Lexicon öfver namnkunnige Svenska Män, 1837, lk.336-338 "(1754) Matrikel öfwer Swea rikes ridderskap och adel ... lk. 110-111". Genealogisches Handbuch der Oeselschen Ritterschaft, 1935, lk. 254 Fabian von Fersen; die Stammtafel - Pilt Johann Christoph Brotze kogust Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften, Teil 2, 1: Estland, Görlitz, 1930, lk.85 Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften, Teil 2, 1: Estland, Görlitz, 1930, lk.494 Väljavõte Eestimaa Rüütelkonna genealoogilisest käsiraamatust, 1930 Otto Vilhelm von Fersen Nordisk familjebok (rootsi keeles) Otto Vilhelm von Fersen Svenskt biografiskt handlexikonis (rootsi keeles) Eesti Ajalooarhiiv: Otto Wilhelm von Ferseni korralduste plakatid O. W. v. Ferseni hauamonument, 18. saj. algus (paas)
Toivo Laitamm

Toivo-Jüri Laitamm (3. aprill 1938 Tallinn – 26. veebruar 1999 Tallinn) oli eesti poksija. Ta poksis aastatel 1953–1968, tema treener oli Evald Seepere, hiljem Roman Kariste. Ta pidas kokku 227 kohtumist ja võitis neist 176. Ta oli kokku neljakordne Eesti NSV meister – sulgkaalus (kuni 57 kg) aastatel 1958 ja 1960, kergekaalus (kuni 60 kg) 1963. aastal ja I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) 1964. aastal. Ta osales aastatel 1959–1963 viis korda Eesti NSV – Soome sõpruskohtumistel ning kaotas kõik oma kohtumised. Laitamm sai spordiühing Spartaki 1958. aasta üleliidulistelt meistrivõistlustelt sulgkaalus (kuni 57 kg) 3. koha. 1961 – NSV Liidu meistersportlane Henn Saarmann, Erlend Teemägi. "Eesti spordi biograafiline leksikon". Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 2001 Rein Pajur. "Poksi lugu". Tallinn 2009. Lk 376–377 Biograafia ESBL-is Haud Tallinna Metsakalmistul
Paleozooloogia

Paleozooloogia on paleontoloogia haru, mis keskendub fossiilsete loomade uurimisele. Paleozooloogilised uuringud (eriti koos paleobotaanikaga) aitavad kindlaks teha eelajaloolisi keskkonnatingimusi ja rekonstrueerida vastavaid ökosüsteeme. Tuntumad uurimisobjektid on näiteks trilobiidid, dinosaurused. Paleobotaanika