laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Märt Müür

Märt Müür (12. juuli 1942 – 10. aprill 2021) oli Eesti ajakirjanik ning dokumentaalfilmide režissöör ja stsenarist. Ta sündis Viljandimaal Suislepa vallas Kivilõppe külas. Lapsepõlve veetis ta küüditatuna Siberis. Märt Müür oli kuueaastane, kui 25. märtsil 1949 tuldi talle ning tema vennale ja õele, vanaisale ja emale järele ning viidi nad Novosibirski oblasti Tšanõ rajooni Baraba steppi. Tema isa oli tol ajal metsavend. Seitsmenda klassi lõpetas Märt Müür Viljandi Vene koolis, kuna ta ei osanud eesti keelt. Aastatel 1957–1961 õppis Märt Müür Olustvere Põllumajandustehnikumis, aastatel Eesti Põllumajanduse Akadeemias ja 1980–1984 kaugõppes stsenaristikat Üleliidulises Riiklikus Kinematograafiainstituudis. 1962–1965 oli ta Nõukogude armees Kaliningradis. Märt Müür töötas aastatel 1965–1971 Tänassilma kolhoosis brigadirina ja peaagronoomina, 1972–1974 Eesti NSV Põllumajandusministeeriumi informatsiooni valitsuses toimetajana ning 1974–1989 Eesti Televisioonis toimetaja ja kommentaatorina. Müür töötas ka Tallinnfilmis ja Eesti Telefilmis. Aastatel 1989–1995 oli Müür Eesti Ajakirjanike Liidu ja 1990–1995 ühtlasi Eesti Ajakirjandustöötajate Liidu esimees. 1996. aastast tegeles filmidokumentalistikaga. 2001. aastast kuulus ta Keskerakonda. 1998–1989 "Läbi müüri" (autor ja saatejuht) 1985–1991 "Vaatevinkel" (üks saatejuhte) 1982–1992 "Viljaveski" (üks saatejuhte) 1981–1993 "Kodukandilood" (üks autoreid ja saatejuhte) 1976 "Adra järel" 1982 "Ring – suur, keeruline, huvitav" 1987 "Miks kukuvad tähed" 1988 "Aidake meil elada" 1990 "Ka Siber on mu kodumaa" 1994 "XXI sajandi presidendid" 2009 "Elumeri" 2016 „Meie, Laia tänava ministrid“ (Eesti põllumajandusministritest aastatel 1981–2014) Tema onupoeg oli Jüri Müür. 1978 – VII üleliiduline põllumajandusfilmide festival (Novosibirsk, NSV Liit) – aukiri põllutöömasinate ekspluatatsiooni ja remondi teema parima käsitluse eest filmis „Adra järel“ 1977 – Eesti dokumentaalfilmide festival (Rakvere filmiklubi) – kolmandat-neljandat kohta jagasid Märt Müüri „Adra järel“ ja Peeter Toominga "Hetked" 1976 – Eesti dokumentaalfilmide festival (Rakvere filmiklubi) – teine koht filmile "Võõras higi"
Olivier Véran

Olivier Véran (sündinud 22. aprillis 1980 Isère'i departemangus) on Prantsusmaa arst (neuroloog). Ta on lõpetanud neuroloogina Grenoble'i I ülikooli. Hiljem lõpetas ta Pariisi Poliitikauuringute Instituudi tervishoiu juhtimise alal. Ta on 16. veebruarist 2020 Prantsusmaa tervishoiuminister. Tal on esimesest abielust kaks last. Aastast 2020 on ta suhtes poliitiku ja juristi Coralie Dubost'ga. Olivier Vérani koduleht (prantsuse keeles)
Tristan Koskor

Tristan Koskor (sündinud 28. novembril 1995 Tartus) on Eesti jalgpallur (ründaja). Ta mängib Eesti Premium liiga klubis Fc Flora. A-koondise debüüdi tegi Koskor 11. jaanuaril 2019 sõpruskohtumises Soome vastu. Samas mängus tegid oma debüüdi veel Henrik Pürg, Rasmus Peetson, Robert Kirss ja Markus Poom. Uuendatud seisuga 11. aprill 2021 Eesti karikas Eesti Superkarikas, Esiliiga üleminekumängud Kõik mängud Esiliiga üleminekumängud Uuendatud seisuga 11. aprill 2021 Eesti jalgpallikoondislaste loend http://jalgpall.ee/koondis/1/mangud/protocol/2164 Soome-Eesti mängu protokoll Tristan Koskor Eesti Jalgpalli Liidu kodulehel Transfermarkti profiil Koondise mängud
Edinburghi hertsoginna

Edinburghi hertsoginna on Ühendkuningriigi aadli viisakustiitel, mida kannab Edinburghi hertsogi naine. Tiitlit on kandnud viis naist. Praegune Ediburghi hertsoginna on prints Edwardi abikaasa Sophie. Aastatel 1736–1751 kandis seda tiitlit Saksi-Gotha-Altenburgi dünastiast pärit printsess Augusta, kelle abikaasa Edinburghi hertsog ja Walesi prints Frederick oli troonipärija kuni oma surmani. Seejärel päris Edinburghi hertsogi tiitli nende poeg prints George, kellest sai 1760. aastal kuningas George III. Kuningaks saades liideti tema senised tiitlid krooniga, mis sisuliselt tähendas Edinburghi hertsogi tiitli likvideerimist. 1874. aastal taasloodi see tiitel Edingburghi hertsogi prints Alfrediga abiellunud Venemaa suurhertsoginna Maria Aleksandrovna jaoks. Maria oli esimene Briti kuninglikku perekonda abiellunud Romanovite dünastia liige, Venemaa keisri Aleksander III noorem õde ja viimase keisri Nikolai II isapoolne tädi. Tiitel kaotati prints Alfredi surmaga 1900. aastal, sest paari ainus poeg oli surnud juba varem. 1947. aastal loodi see tiitel uuesti Elizabeth II jaoks. Et enne temaga abiellumist pidi Philip loobuma oma Kreeka ja Taani aadlitiitlitest, anti talle asemele Edinburghi hertsogi tiitel koos kõnetusviisiga "Tema Kuninglik Kõrgus". Alates nende abiellumisest 20. novembril 1947 kuni troonile saamiseni 1952. aastal oli Elizabethi tiitel "Tema Kuninglik Kõrgus printsess Elizabeth, Edinburghi hertsoginna". Prints Philipi surma järel 9. aprillil 2021 päris hertsogkonna tema poeg prints Charles ning hertsoginnatiitel läks tema abikaasale Camillale. Elizabeth II surma järel 8. septembril 2022 sai Charlesist Suurbritannia kuningas ning sellega seoses kaotati Edinburghi hertsogi ja hertsoginna tiitel. Tiitel loodi uuesti 10. märtsil 2023, kui kuningas Charles III andis Edinburghi hertsogi tiitli prints Edwardile. Tolle abikaasast Sophiest sai seejärel uus hertsoginna. "King Charles gives Prince Edward 'Duke of Edinburgh' title". The Guardian. 10. märts 2023. Vaadatud 10. märtsil 2023. "The King confers The Dukedom of Edinburgh upon The Prince Edward". The Royal Family. 10. märts 2023. Originaali arhiivikoopia seisuga 10. märts 2023. Vaadatud 10. märtsil 2023.
Phạm Minh Chính

Phạm Minh Chính (sündinud 20. juulil 1958 Thanh Hoai provintsis) on Vietnami poliitik. Ta on alates 5. aprillist 2021 Vietnami peaminister. "Tóm tắt tiểu sử Thủ tướng Chính phủ Phạm Minh Chính". VTV. 5. aprill 2021.{{cite news}}: CS1 hooldus: url-olek (link) "Phạm Minh Chính elected Prime Minister of Việt Nam". Vietnam News. 5. aprill 2021.{{cite news}}: CS1 hooldus: url-olek (link)
Guillermo Lasso

Guillermo Alberto Santiago Lasso Mendoza (sündinud 16. märtsil 1955 Guayaquils) on Ecuadori pankur ja poliitik, kes oli 24. maist 2021 kuni 23. novembrini 2023 Ecuadori president. Ta sündis aastal 1955 Guayaquils Orellana provintsis keskklassi perekonnas. Ta on abielus ja tal on viis last.
Negative Dialektik

"Negative Dialektik" ("Negatiivne dialektika") on Theodor Adorno filosoofiline teos. See ilmus tervikuna esimest korda 1966. aastal. Sõnastus "negatiivne dialektika" on traditsioonivastane. Juba Platonil tahab dialektika, et negatiivse kaudu sugeneks positiivne. Hiljem hakati seda nimetama eituse eituseks. See raamat tahab vabastada dialektika jaatavast olemusest, jättes alles kogu selle määratletuse, ja pealkirja lahti seletada. Selleni, mis valitseva ettekujutuse järgi filosoofiast on alus, jõuab autor alles palju põhjal, mida arvatakse sel alusel põhinevat. Kriitika alla satuvad nii aluse mõiste kui ka sisulise mõtlemise primaat. Sisuline mõtlemine jõuab eneseteadvuseni alles siis, kui see lõpuni jõuab. Ta vajab seda, mis vaimu seniste mängureeglite järgi on sekundaarne. Ei anta ainult autori materiaalsete tööde metodoloogiat. Negatiivse dialektika järgi ei ole materiaalsete tööde ja negatiivse dialektika vahel pidevust. Küll aga tuleb käsitluse alla nendevaheline katkelisus ning sellest tulenev juhatus mõtlemisele. Meetodit ei põhjendata, vaid õigustatakse. Autor paneb võimeid mööda kaardid lauale, aga see pole veel mäng. Kui Walter Benjamin luges raamatu "Metakritik der Erkenntnistheorie" viimast peatükki, arvas ta, et selleks et veenvalt jõuda konkreetse filosofeerimiseni, tuleb läbida abstraktsuse jääkõrb. Negatiivne dialektika näitab seda teekonda retrospektiivselt. Konkreetsuseni jõuti kaasaegses filosoofias enamasti ainult pettusega. See suuresti abstraktne tekst aitab selgitada autori konkreetset meetodit ning aitab ka kaasa autentsusele. Esteetikas räägitakse viimasel ajal antidraamast ja antikangelasest, negatiivset dialektikat võiks nimetada antisüsteemiks.
Klara Zamenhof

Klara Zamenhof, sündinud Klara Silbernik (6. oktoober 1863 Kovno – 6. detsember 1924 Varssavi), oli Poola juudi päritolu esperantist. Ta sündis Venemaa aladel Kovnos (tänapäeval Leedu Kaunas). Tema isa oli Aleksander Silbernik. 1887. aastal abiellus ta Ludwik Zamenhofiga. Neil sündis kolm last: poeg Adam (1888–1940), Zofia (1889–1942) ja Lidia Zamenhof (1904–1942), kes surmati Hitleri natsistliku režiimi koonduslaagrites. Ta toetas oma abikaasa tegevust esperanto keele loomisel ja andis oma kaasavara (10 000 rubla), toetamaks tema esimese esperantoteemalise raamatu "Unua Libro" ("Esimene raamat") väljaandmist. Hiljem oli ta oma abikaasa assistent ja sekretär. Kui Ludwik suri, pühendus ta esperantistide kogukonna kooshoidmisele ja toetas oma tütre Lidia reise, kui see Euroopas esperanto keelt õpetas. Ta suri Varssavis ja on maetud sealsele juudi kalmistule. Nekrolog Klary Zamenhof – Germana Esperantisto nr 1(347), styczeń 1925, lk. 1 Christer Kiselman. "ESPERANTO: ITS ORIGINS AND EARLY HISTORY" Zamenhofi pärand. (en: The Zamenhof Legacy), Providentia, 30. september 2016. Bridge of Words: Esperanto and the Dream of a Universal Language, Esther Sohor. Varssavi juudi kalmistu andmebaas
Kaunase kindluse VI fort

Kaunase kindluse VI fort on endine fort Tsaari-Venemaa Kaunase kindluse koosseisus. Tänapäeval jääb see Kaunasesse Gričiupise linnaossa, asudes aadressil K. Baršausko g. 101. Fort valmis aastail 1883–1888. See on säilinud peaaegu muutumatuna, ainult esimese maailmasõja eel rajati selle vasakule tiivale kaks betoonist varjendit, mis olid mõeldud tulejuhtimiseks. See rajati Nemunase paremkaldale, Kaunase tunneli idapoolse otsa lähedusse. Fort oli kavandatud mitte üksnes tulepunktina, see oli mõeldud ka lähedal asuva raudtee laoalaks. Fort on sümmeetriline viisnurkse põhiplaaniga rajatis. Seda ümbritseb kontreskarpse tugimüüriga vallikraav, mille kaitseks ehitati keskne kaponiir ja kaks külgmist poolkaponiiri. Üks kaponiir rajati ka fordi värava kaitseks. Ehitustööde ajal rajati fordini ka puust sild, mida mööda toimetati suurtükid nende alustele; hiljem lammutati see maha. Fordis paiknes kaks kahekorruselist ja kolm ühekorruselist moonaladu. Fordi eripäraks on suur hulk väikesekaliibriliste suurtükkide tulepesi. Esimese maailmasõja ajal jäi VI fort saksa vägede rünnakust kõrvale. Kui sakslased kaitseliinist läbi murdsid, lahkus kindluse komandant. Fordi kaitsjad ootasid tema naasmist, et ta organiseeriks edasist kaitset, aga kui sakslased ületasid Nemunase ja komandandiga ikka veel ühendust ei olnud, lahkusid kaitsjad. Fort jäi puutumatuks ja nii paiknes seal aastail 1915–1919 saksa vägede garnison. Sõja järel paiknes seal sõjaväekohus. Teise maailmasõja ajal asus seal sõjavangide laager (Stalag 336). Nõukogude sõjavangide enamik paiknes vallikraavis, osad ka valgustamata kasemattides. Algselt olid valvuriteks sakslased, hiljem aga vlassovlased. Kokku hukkus sealses laagris ligi 35 000 sõjavangi. Fort on aastast 1993 muinsuskaitse all. Aastast 2018 asub fordis Vytautas Suure sõjandusmuuseumi sõjatehnikanäitus. Üks VI fordi patareidest Mälestusmärk hukkunud sõjavangidele "Kauno tvirtovės 6-asis fortas". Vaadatud 12. aprillil 2021. "Kauno tvirtovės parkas". Originaali arhiivikoopia seisuga 12. aprill 2021. Vaadatud 12. aprillil 2021. Lietuva 1940–1990: okupuotos Lietuvos istorija. Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centras, Vilnius, 2007. – lk. 234
Palemonase fort

Palemonase fort (Raudteefort) on endine fort Tsaari-Venemaa Kaunase kindluse koosseisus. Tänapäeval jääb see Kaunases Palemonase linnaossa, Kaunase veehoidla regionaalparki. Fort kavandati piirkonda 1909. aastal. 1912. aastal koostati kindluse moderniseerimise kava, mis nägi ette teise fortide aheliku ehitamise. Forti ehitati aastail 1913–1915, kuid see ei saanud valmis. Ähvardav Saksa oht tõi kaasa selle, et Palemonase sektorile pöörati kindluse arendamisel kõige vähem tähelepanu. Tehtud said siiski mõõdistustööd, kohale toimetati ekskavaator ja ehituseks vajalik kruus, ka valmisid ehitustööliste barakid. Kui Vene väed Kaunase kindlusest taandusid, jäeti viimasena maha Palemonase fort. Kuna sakslased kartsid Vene vägede vastupealetungi, jätkasid nad sõjavangide abil fordi ehitamist, tööd kestsid aastani 1917. Kindlustiste lagede toetamiseks kasutati sealjuures kohati raudteerööpaid. Hiljem võtsid fordi üle Leedu väed, kes kartsid samuti idast tulevat pealetungi. Hiljem on suur osa rajatud kindlustistest lõhutud. Osa neist jäi ette kavandatavale teetrassile, osa aga jäi Kaunase veehoidla alla. Säilinud on osa kasemattidest, tulepesadest ja betoonist vaatluspunktidest. Kohati on säilinud ka kaevikuliinid. Fort on 2000. aastast muinsuskaitse all. Piirkond on valdavalt ka looduskaitseala, seal kasvab mitu Leedu punasesse raamatusse kuuluvat taimeliiki. "Forto liekanos". Vaadatud 12. aprillil 2021.
Juhan Teder

Juhan Teder (sündinud 18. juunil 1960 Tallinnas) on eesti majandusteadlane ja professor. Lõpetas Tallinna 2. Keskkooli 1978, Tallinna Polütehnilise Instituudi (TPI) majandusteaduskonna masinaehituse ökonoomika ja organiseerimise eriala cum laude 1983; TPI mittestatsionaarne aspirant 1985–1989. Doktorikraad ("Majandusspetsialistide kasutamine, vajadus ja ettevalmistamine Eesti NSV rahvamajanduses", juhendaja Väino Rajangu), Eesti Teaduste Akadeemia 1989; dotsent 1992; professor 1998. Eesti NSV Riikliku Plaanikomitee Majanduse ja Planeerimise Teadusliku Uurimise (TU) Instituudi ökonomist 1983–1984; nooremteadur 1984. TTÜs: tootmise ökonoomika ja organiseerimise/tööstusökonoomika kateedri tunnitasuline õppejõud 1984–1990; TU sektori kõrgkooliökonoomika uurimisgrupi/labori nooremteadur 1984–1986, vanemteadur 1986–1991; teenindusökonoomika kateedri vanemõpetaja (0,5 koormusega) 1990–1992, dotsendi kohusetäitja 1992; käitismajanduse instituudi väikeettevõtluse õppetooli dotsent 1992–1998, väikeettevõtluse õppetooli professor ja juhataja 1998–2000; ärikorralduse instituudi professor ja väikeettevõtluse õppetooli juhataja 2000–2008; ärikorralduse instituudi kinnisvara, logistika ja ettevõtluse õppetooli dotsent 2010–2013; ärikorralduse instituudi ettevõtluse õppetooli dotsent 2013–2016; ärikorralduse instituudi dotsent alates 2017. aastast. Ettevõtlusõppe OÜ juhatuse liige alates 2009. aastast. Ühiskonnateadused ja kultuur. Majandusteadus: ettevõtluse areng, ettevõtjad, ettevõtluspoliitika. Avaldanud üle 50 teaduspublikatsiooni, sh 3 monograafiat. Juhendanud 26 magistritööd. Organiseerimiskomitee liikmena osalenud mitmete teaduskonverentside ja -seminaride ettevalmistamisel ja läbiviimisel ning kogumike trükiks ettevalmistamisel; osalenud Noorte Majandusteadlaste Klubi töös, nõukogu liige 1980ndail; TPI noorte teadlaste ja spetsialistide nõukogu liige 1987; Euroopa Väikeettevõtete ja Ettevõtluse Nõukogu (ECSB, European Council for Small Business and Entrepreneurship) liige; Eesti Majandusteaduse Seltsi liige; Eesti Majandus- ja Kommunikatsiooniministeeriumi juures tegutseva Väikeettevõtluse nõukoja liige alates 2003; TTÜ ärikorralduse instituudi nõukogu liige 2012–2013. Aiandus, ajalugu, teater. Tallinna Tehnikaülikooli professorid läbi aegade. Tallinn: Tallinna Tehnikaülikool, 2008, lk. 434–435 Juhan Teder Eesti Teadusinfosüsteemis Juhan Teder Eesti Teadusinfosüsteemis
Makarios II

Makários II (kreeka Μακάριος Β΄, ilmaliku nimega Michaíl Charalámpous Papaïoánnou (kreeka Μιχαήλ Χαραλάμπους Παπαϊωάννου); 1870 Pródromos – 28. juuni 1950 Nikosia) oli aastatel 1947–1950 Küprose Õigeusu Kiriku peapiiskop. Ta sündis Küprose saarel Pródromose külas. Ta õppis usuteadust Istanbulis ja Chalki seminaris, lisaks õppis ta Genfis prantsuse keelt. Aastal 1912 liitus ta vabatahtlikuna Kreeka armeega, teenides seal kaplanina. Aastal 1917 sai temast Kyrenia piiskop. Oma piiskopkonnas seadis ta sisse tava, mille kohaselt vaimulikud iga kolmeteistkümnenda palga oma kihelkonna vaimuliku teenistuse heaks annetasid. Aastal 1931 aset leidnud rahutuste järel saadeti ta maalt välja, seejärel jäi ta teise maailmasõja lõpuni Ateenasse. Aastal 1946 pöördus ta kodumaale tagasi ja järgmisel aastal valiti ta Nova Justiniana ja kogu Küprose peapiiskopiks. Ametis olles asutas ta Nikosiasse vaimuliku seminari. Ta suri aastal 1950 ja maeti järgmisel päeval. Ta oli viimane Küprose peapiiskop, kes maeti saare kombe kohaselt istuvana. churchofcyprus.org О. В. Л. КИРИНИЙСКАЯ МИТРОПОЛИЯ // Православная энциклопедия. — М. : Церковно-научный центр «Православная энциклопедия», 2014. — Kd. XXXIV. — Lk. 716-720. ISBN 978-5-89572-039-4. ks. Bendza M., ks. Szymaniak A.: Starożytne patriarchaty prawosławne. Białystok: Wydawnictwo Uniwersytetu w Białymstoku, 2005, lk. 139. ISBN 83-7431-060-X. NOCTOC: Αρχιεπίσκοπος Κύπρου Μακάριος Β': Ένας Κύπριος Παπαφλέσσας
Džohhar Dudajev

Džohhar Dudajev (tšetšeeni ladina Dƶoxar Dudayev; vene Джохар Мусаевич Дудаев; 15. veebruar 1944 – 21. aprill 1996) oli Nõukogude Liidu sõjaväelane ning Tšetšeenia sõjaväelane ja riigitegelane, 1991–1996 Itškeeria Tšetšeeni Vabariigi esimene president. Dudajev pärines paljulapselisest perest: tal oli üheksa venda ja õde. Kaheksa päeva pärast tema sündi 1944. aastal küüditati ta pere Pavlogradi oblastisse Kasahstani, kust neil lubati tagasi pöörduda alles 1957. aastal. 1962–1966 õppis Dudajev Tambovi Kõrgemas Lennuväekoolis ja 1971–1974 Juri Gagarini nimelises Lennuväeakadeemias administratiivjuhtimist. 1966. aastast teenis Dudajev Nõukogude armees Kaluuga oblastis lennukikomandöri abina. 1967. aastal abiellus ta Alla Kulikovaga. 1986–1987 osales ta Nõukogude vägede tegevuses Afganistanis, sh vaippommitamises. Dudajev ise eitas hiljem oma osalust Afganistani okupeerimises. 1987–1990 oli Dudajev Tartus asuva Eestis asunud 326. Kutuzovi ordeniga Tarnopoli raskepommituslennuväe diviisi ülem. Seal õppis ära eesti keele. Tema suhtumine Eesti laulvasse revolutsiooni oli soosiv. Novembris 1990 sai Dudajevist Tšetšeeni Rahvakongressi esimees, mis taotles Tšetšeenia muutmist üheks Nõukogude liiduvabariigiks. Oktoobris 1991 valiti ta vast iseseisvaks kuulutatud Tšetšeenia esimeseks presidendiks. Riik kuulutati Venemaast täiesti sõltumatuks, mis tõi kaasa sõjategevuse aastail 1994–1996. 1996. aastani jäi Dudajevi naine Alla koos lastega siiski Eestisse. Esimese Tšetšeenia sõja lõpus hukkus Dudajev Vene sõjaväeluure korraldatud raketirünnakus. Et muud tagaotsimisviisid ei andnud tulemusi, selgitati Dudajevi asukoht välja tema kasutatud satelliittelefoni positsioneerimise teel. 1996. aastal nimetati tema järgi tänav Lätis Riias ja Ukrainas Lvivis. 1997. aastal avati Tartus praeguse Barclay hotelli, Dudajevi endise tööhoone ukse kõrval mälestustahvel. 2005. aastal nimetati tema järgi ringtee Poolas Varssavis. 2014. aastal loodi Ukrainas tšetšeeni vabatahtlikest Džohhar Dudajevi pataljon. 2022. aastal nimetati tema järgi tänav Ukrainas Kiievis. Itškeeria Tšetšeeni Vabariik Esimene Tšetšeenia sõda Teine Tšetšeenia sõda "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 5. märts 2016. Vaadatud 8. detsembril 2011.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) http://www.ohtuleht.ee/97323 Alla Dudajeva, "Miljoni esimene. Raamat Džohhar Dudajevist". Tõlkinud Peeter Villmann; eessõna "Tšetšeenia üksindus" ja kronoloogia: Andres Herkel. Ilmamaa, Tartu 2004, 480 lk Россия планировала ввести войска в Крым сразу после войны в Чечне, - Дудаев в 1995 году. ВИДЕО. Censor.NET. 6. august 2017 (vene keeles) 1995, pikk intervjuu Dudajeviga, räägib selles ka teenistusest Tartus Ajavaod. Dudajev Tartus. ETV 2011 Andres Herkel. "Kui Tšetšeenia iseseisvus oleks püsima jäänud, oleks maailm turvalisem paik" 8. september 2011 Ivari Vee. "Nädala juubilar Džohhar Dudajev 65" Kesknädal, 8. aprill 2009 "Dudajev, Džohhar – miljoni esimene" virumaa.ee, 14. aprill 2004 Ott Karulin. "Dudajevite võlg Tartus" Õhtuleht, 9. oktoober 2000
Euroopa Liidu suursaadik

Euroopa Liidu suursaadik (inglise keeles ambassador of the European Union; saksa keeles Botschafter der Europäischen Union; prantsuse keeles ambassadeur de l'Union européenne) on Euroopa Liidu suursaadik riikides, mis ei ole Euroopa Liidu liikmesriigid, või rahvusvaheliste organisatsioonide juures (ÜRO, UNESCO jt). Euroopa Liidu suursaadik on Euroopa Liidu diplomaatilise missiooni (delegatsiooni) juht. Euroopa Liidu suursaadik (nimetatakse ka "Euroopa Liidu delegatsiooni juhiks") on Euroopa Komisjoni ametlik esindaja selle riigi valitsuse või organisatsiooni juures, kuhu ta on lähetatud. Alates 2010. aastast akrediteeritakse Euroopa Liidu suursaadikuid kui erakorralisi ja täievolilisi suursaadikuid. Suursaadikute määramist reguleerib 2007. aastal vastu võetud Lissaboni leping. Suursaadikuid nimetavad ametisse Euroopa Liidu välisasjade ja julgeolekupoliitika kõrge esindaja esildisel Euroopa Ülemkogu eesistuja ja Euroopa Komisjoni president. 2013. aasta alguses oli Euroopa Liidul loodud 141 delegatsiooni (sealhulgas rahvusvaheliste organisatsioonide juures). Ukrainas: Hugues Mingarelli (2016–), Prantsusmaa diplomaat Venemaal: Markus Ederer (2017–), Saksamaa diplomaat Hiinas: Nicolas Chapuis (2018–), Prantsusmaa diplomaat Lõuna-Aafrika Vabariigis: Riina Kionka (2018–), Eesti diplomaat Ameerika Ühendriikides: Stáyros Lamprinídis (2019–), Kreeka diplomaat Suurbritannias: João Vale de Almeida (2020–), Portugali diplomaat Somaalia: Tiina Intelmann (2021–), Eesti diplomaat Venemaal: Vygaudas Ušackas (2013–2017), Leedu diplomaat Ameerika Ühendriikides: João Vale de Almeida (2010–2014), Portugali diplomaat Ameerika Ühendriikides: David O'Sullivan (2014–2019), Iirimaa diplomaat Ukrainas: Jan Tombiński (2012–2016), Poola diplomaat Põhja-Makedoonias: Aivo Orav (2012–2016), Eesti diplomaat Montenegros: Aivo Orav (2016–2020), Eesti diplomaat Türgis: Christian Berger (2016–2020), Austria diplomaat Euroopa Liidu diplomaatiline missioon Euroopa Liidu delegatsioon Ameerika Ühendriikides
Edward Bernays

Edward Louis Bernays (22. november 1891 – 9. märts 1995) oli Austria päritolu USA suhtekorraldaja; ingliskeelse mõiste public relations (PR) kasutuselevõtja. Edward Bernays oli ajakirja Life hinnangul üks sajast kõige mõjukamast ameeriklasest 20. sajandil. BBC dokumentaalseriaalis "The Century of the Self" oli Edward Bernays üks kesksemaid tegelasi. Osaledes Pariisi rahukonverentsil USA presidendi Woodrow Wilsoni kaaskonnas, hakkas Edward Bernays huvi tundma, kuidas saaks propaganda meetodeid kasutada ka rahu ajal. Kuna sõna "propaganda" oli omandanud halvustava tähenduse, siis võttis ta selle asemel kasutusele sõnaühendi public relations, lühend PR (eesti keeles 'suhtekorraldus'), ning avas Broadwayl esimese suhtekorralduse konsultatsioonifirma. 1923. aastal ilmus Edward Bernaysilt esimene raamat suhtekorraldusest "Avalikku arvamust kristalliseerides" ("Crystallizing Public Opinion"). Samal aastal pidas ta esimesed loengud suhtekorraldusest New Yorgi Ülikoolis. Edward Bernaysi esimene edukas kampaania oli ameerika tubakafirma tellimustöö, millega pandi naised suitsetama. Tol ajal oli naiste suitsetamine avalikes kohtades täielik tabu. Bernays aga korraldas kampaania, mille tagajärjel hakkasid naised oma sõltumatust, võimu ja vabadust demonstreerima just nimelt sigarettide, "vabaduse tõrvikute" suitsetamisega. Ehkki see seos oli täiesti meelevaldne ja irratsionaalne, pani see naised tundma ennast sõltumatutena ning sigarettide läbimüük tõusis järsult. Üks Edward Bernaysi juhitud suuremaid operatsioone oli koostöös CIA-ga Guatemalas võimule tulnud USA-vastase valitsuse kukutamine ja ameerikameelsuse taastamine. Selleks kasutati hirmutamist, valet jm manipulatsioone, kuna Bernays oli veendunud, et õiged ja ratsionaalsed argumendid ei toimi. Ta nimetas seda "nõusoleku tekitamiseks" (engineering of consent). Crystallizing Public Opinion (1923) Propaganda (1928) Public Relations (1945) The Engineering of Consent (1955) Suhtekorraldus The Century of the Self Edward Bernays, 'Father of Public Relations' And Leader in Opinion Making, Dies at 103