laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
İzniki järv

İzniki järv (türgi İznik Gölü) on järv Türgi loodeosas Bursa provintsis. Järve pindala on 298 km² ja see asub 85 m kõrgusel merepinnast. Järve laius on põhjast lõunasse 11 km ja idast läände 32 km. İzniki järv on suuruselt Türgi viies järv. Suurim sügavus on 65 m. Järve idakaldal asub İzniki linn.
Ernst Gottlieb Jaesche

Ernst Gottlob Jaesche (30. september 1867 Peterburi – 21. august 1945 Berliin) oli Eesti vaimulik ja imearst. Ernst Gottlob Jaesche sündis Peterburis sõjaväearsti pojana. Elas Peterburis ja Moskvas. Õppis 1888–1895 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas, külastades vabakuulajana ka arstiteaduse loenguid. Oli prooviaastal Põlva koguduses. Ordineeriti vaimulikuks 5. septembril 1899. Oli 1901–1904 Pärnu praostkonna vikaarõpetaja. 1905. aastal võttis välivaimulikuna osa Vene-Jaapani sõjast. Aastatel 1906–1909 tegutses Varbla ja Hanila koguduste õpetajana. 1909–1932 oli ta Häädemeeste, Treimani ja Tahkuranna koguduse õpetaja. 1932. aasta läks ta emerituuri ja asus elama Tartusse. Ühe versioonina avastas Jaesche endal imeravitseja võimed Vene-Jaapani sõjas. Häädemeestel olles oli sisuliselt tema põhitegevuseks inimeste ravitsemine, olles oma ülieduka tegevusega pinnuks silmas kohalikel arstidel. Ravitsemise eest Ernst Jaesche põhimõtteliselt raha ega kingitusi vastu ei võtnud. Ning kuna kogudus oli väike ja piirkond vaene, ei jõudnud kogudus talle palka korralikult välja maksta. Seetõttu oli Konsistooriumi arhiivis leiduvas Ernst Jaesche isiklikus toimikus mitu tema pöördumist ühekordse toetuse saamiseks. Ernst Gottlob Jaesche põgenes 1939. aastal Saksamaale. 1939. aasta sügisest kuni 1945. aasta suveni elas ta koos oma õetütre perega Poola alal Warthegaus. Ernst Jaesche suri 21. augustil 1945 Berliinis. Tema isa Emanuel Jaesche (1821–1907) oli sõjaväearst, onu Georg Emanuel Jaesche (1815–1876) oli arst paljudes kohtades Vene Impeeriumis. Vanaisa Gottlob Benjamin Jäsche (1762–1842) oli Tartu Ülikooli filosoofiaprofessor. Konrad Veem Eesti Vaba Rahvakirik Dokumentatsioon ja leksikon EVR Stockholm 1988 Die Arzte Livlands. von den ältesten Zeiten bis zur Gegenwart. Ein biographisches Lexikon. von Dr. med. J. Brennsohn. Mitau 1905. Verlag von E. Bruhns, Riga "Uus Messias" Häädemeestelt. Esmaspäev, 12. detsember 1932, nr. 50, lk. 4. Georg von Rauch. Ernst Jaesche (1867–1945). Der Pastor von Gudmannsbach in Livland. – Kirche im Osten. Studien zur osteuropäischen Kirchengeschichte und Kirchenkunde. Bd. 28. Göttingen, 1985. Erwin Liek. Das Wunder in der Heilkunde. München, 1930 Ursula Haava. Ernst Gottlob Jaesche – imearst Häädemeeste pastoraadis. Õpetatud Eesti Seltsi aastaraamat 2012. Tartu, 2013. Ernst Gottlob Jaesche – imearst Häädemeeste pastoraadis
Beyşehiri järv

Beyşehiri järv (türgi Beyşehir Gölü) on järv Türgis Tauruse lääneosas Isparta ja Konya provintsis. Järve pindala on 650 km² ja see asub 1123 m kõrgusel merepinnast. Veetaseme kõrgus ja pindala sõltuvad aastaajast ja sademetest. Järve laius on põhjast lõunasse 45 km ja idast läände 20 km. Beyşehiri järv on suuruselt Türgi kolmas järv ja suurim mageveejärv. Suurim sügavus on 10 m. Järves on palju saari, suuremad neist on İğdeli, Akburun, Kızkulesi, Mada, Yılanlı ja Külbent. Mõnel saarel on säilinud Bütsantsi-aegsete kloostrite varemed. Läheduses on mitmed üle 2000 m kõrgused mäetipud. Järve toidab 27 jõge ja oja. Beyşehiri järv on kalarikas. Järvel pesitseb ka mitmeid linnuliike, teiste seas käharpelikan, kääbuskormoran, hüüp ja koldhaigur. Järv ja selle ümbrus moodustavad rahvuspargi. Järve vett kasutatakse põldude niisutamiseks. Järve kagukaldal asub Beyşehiri linn. Idakalda lähedal asub hetiitide allikatempel Eflatun Pınar.
Robert Schuman

Robert Schuman (29. juuni 1886 – 4. september 1963) oli Prantsuse riigitegelane. 9. mail 1950 pani Robert Schuman aluse Euroopa Liidule, esitades solidaarsusel põhineva Euroopa ühendamise idee.[viide?] Schumani deklaratsioon nägi ette teise maailmasõja järgse Euroopa ühinemist. 1958 Karl Suure auhind 1959 Erasmuse preemia Euroopa ühtsuse lugu Schumani deklaratsioonist tänapäevani – Delfi, 7. mai 2010
Machu Picchu

Machu Picchu [m'atšu p'iktšu] (ketšua keeles Machu Pikchu [ˈmɑtʃu ˈpixtʃu], 'vana mägi' või 'vana tipp' tuntud ka inkade kadunud linnana) on hästi säilinud inkade kindlustatud asula Peruus, mis arvatavasti ehitati valitseja Pachacuteci juhtimisel 15. sajandil. Machu Picchus on säilinud enam kui 200 hoonet, see on inka kultuuri tuntuim mälestis ja oluline sümbol. Machu Picchu on 2430 meetri kõrgusel troopilise mägimetsade keskel Urubamba oru kohal. Lähedal voolab Urubamba jõgi. Machu Picchu kuulub alates 1983. aastast UNESCO maailmapärandi nimistusse. 2003. aastal külastas paika 400 000 inimest, mis oli UNESCO arvates liiga palju. Külastajate voo ohjeldamatu kasv ja nende mõju võib tingida Machu Picchu kandmise ohustatud objektide nimekirja. Machu Picchu ehitus algas umbes aastal 1440. Seni pole teada, kes on Machu Picchu ehitanud, arvatakse et ehituse algataja oli inkade valitseja Pachacutec. Machu Picchus ja selle ümbruses elas enam kui 1200 inimest, teiste seas preestrid. Linnas elati kuni 1532. aastani, kui inkade impeeriumi vallutasid Hispaania konkistadoorid. Machu Picchu mahajätmise põhjus pole täpselt teada. Esimene teadaolev Macchu Picchu välismaalasest külastaja oli 1911. aastal ameerika arheoloog Hiram Bingham III, kes võttis sealt kaasa hulga esemeid. Peruu valitsus on pidanud Yale'i Ülikooliga läbirääkimisi, et saada tagasi ligi 40 000 Machu Picchust pärit irdmuistist. Row erupts over Peru's tourist treasure. BBC News, 27. detsember 2003. Kasutatud 1. juunil 2010 Meghan A. Porter. Machu Picchu. Latin American Archaeological Sites and Cultures. Minnesota State University, 8. aprill 2008. (Kasutatud 1. juunil 2010.) Perú en reclamo por Machu Picchu. BBC Mundo, 14. aprill 2008. Mark Adams, "Machu Picchu juurest paremale. Kadunud linna taasavastamine". Tõlkinud Triin Olvet, Ivika Arumäe. ("Imeline ajalugu".) [Tallinn]: Äripäev, 2013. ISBN 978-9949-464-96-8
Vööttigu

Vööttigu (Cepaea) on tigude perekond vööttigulaste sugukonnast. Cepaea hortensis (O. F. Müller, 1774) – võsa-vööttigu. Cepaea nemoralis (Linnaeus, 1758) – salu-vööttigu. Cepaea sylvatica (Drapanaud, 1801). Esineb Alpides (Prantsusmaal ja Šveitsis). Cepaea vindobonensis (Férussac, 1821). Esineb lõunapoolses Ida-Euroopas (nt Karpaatides, Balkanil). Neist Eestis elavad C. hortensis ja C. nemoralis.
Võsa-vööttigu

Võsa-vööttigu (Cepaea hortensis) on vöötteo perekonda kuuluv tigu. Võsa-vööttigu esineb suuremas osas Eestist.[viide?] Täiskasvanud võsa-vöötteo koda on valge huulega (salu-vöötteol on kojahuul pruun). Eesti limused Võsa-vööttigu andmebaasis eElurikkus
Salu-vööttigu

Salu-vööttigu (Cepaea nemoralis) on vöötteo perekonda kuuluv tigu. Salu-vööttigu esineb Eestis, kuid on harvem kui võsa-vööttigu. Salu-vöötteo elupaigad on enam kultuurmaastikes, eriti parkides. Ta on arvukas Hiiumaal, Harjumaal (eriti Tallinnas ja selle ümbruses), ka Tartus ja Pärnus.[viide?] Täiskasvanud salu-vöötteo koda on pruuni huulega (võsa-vöötteol on kojahuul hele). Eesti limused Salu-vööttigu andmebaasis eElurikkus
Kiritigu

Harilik kiritigu (Arianta arbustorum) on vööttigulaste sugukonda kiriteo perekonda kuuluv maismaatigu. Ta on levinud Euroopa kesk- ja põhjaosas. Esineb ka Eestis pärismaisena (pole võõrliik), eriti sage on ta aedades. Alpides elab ta kuni 2700 m, Bulgaarias 1500 m, Šotimaal 1200 m kõrguseni. Kiriteo koda on 5½ keermega. Koda on 12–22 mm, enamasti 14–18 mm lai ja 10–25 mm, enamasti 18–22 mm kõrge. Koda on tumepruun, kaetud heledate kollakate tähnidega ja keerme keskel on tume vööt. Koja suue on ümar, suudme serv on tagasi keerdunud, huul on valge, naba on suletud. Tigu ise on pruun kuni mustjashall. Tänapäeva kiriteo koda on kumer, pisut poolkerakujuline. Usutakse, et tema eellased, kes elasid pleistotseenis, olid toori- või silindrikujulise kojaga. Kiritigu elab niisketes lopsaka taimestikuga leht- ja segametsades, parkides, aedades ja surnuaedades. Siseehituselt on kiritigu tüüpiline tigu. Tema jalg ja pea on väljasopistatavad, enamik siseelunditest mitte. Ta hingab kopsu abil, mis asub koja eesserva lähedal. Tema erituselundiks on südame kõrval asuv neer. Teo neelus on hõõrel, mille abil tigu toitu peenestab. Selle moodustavad arvukad kitiinist koosnevad hambakesed. Soolestikus lagundab allaneelatud toitu väävelhape ja selle poolest erineb tigu inimesest, kelle magu toodab soolhapet. Sooltoru on U-kujuline ja lõpeb pärakuga, mis asub koja eesserva lähedal. Kiritigu on kõigesööja, aga eelistab taimetoitu. Talle kõlbavad nii rohelised taimed, seened kui kõdunev taimne ollus. Meeleldi sööb ta mahlaseid vilju, aga ei põlga ka raibet. Ta suudab süüa väga erinevaid taimi, isegi nõgeseid, nii et nõgese kõrvekarvad ei paku kaitset tigude vastu. Teo vereringe on avatud. Veri on värvitu või sinakas. Kiritigu on mõlemasooline ehk hermafrodiit. Sellegipoolest astub ta teise teoga sugulisse vahekorda, kus kummagi teo isasosa viljastab teise teo emasosa. Enese viljastamine on samuti võimalik. Muna läbimõõt on 3,2 mm. Kiritigu saab täiskasvanuks 3 aasta vanuselt ja nende eluiga võib ulatuda 10 aastani. Kuid täiskasvanuikka jõuab äsjakoorunud tigudest vaevalt kahekümnendik ja pole ime, kui veelgi vähem. Neid söövad linnud, siilid, nirgid ja karihiired ning isegi kärbeste ja jaanimardikate vastsed. Võib kergesti juhtuda, et kevadel esimeste soojade ilmade ajal ronib tigu päevavalgele, aga järgneb külmalaine ja tigu külmub surnuks. Kiritigu võib levida inimeste abil koos mulla ja taimedega. Uue elupaigaga kohaneb ta tavaliselt kiiresti ja edukalt. Viimastel aastakümnetel on tema levila Eestis märgatavalt laienenud; 20. sajandi esimesel poolel leidus teda ainult saartel ja Põhja-Eestis. Tigu on muutunud levinud aiakahjuriks. Elu jooksul ei liigu tigu üle 25 meetri, nii et kui kaks tigu elavad teineteisest 50 m kaugusel, siis võib eeldada, et nad ei kohtu iialgi. Tavaliselt liiguvad nad aastas 7–12 m, kõige sagedamini piki vooluveekogu kallast. "Loomade elu", 2. kd, lk 59, 61 Arianta arbustorum AnimalBase, vaadatud 8. oktoobril 2010 Anneli Veegen. Suured teod Eesti Loodus august/september 1997 Teod – kõhtjalgsed limused Bioloogia õpik 8. klassile. "Avita" Kiritigu andmebaasis eElurikkus
Ida-Siberi–Vaikse ookeani naftajuhe

Ida-Siberi–Vaikse ookeani naftajuhe (Нефтепровод "Восточная Сибирь - Тихий океан" (ВСТО)) on ehitatav naftajuhe Venemaa toornafta toimetamiseks Vaikse ookeani äärsetele Aasia riikidele (Jaapan, Hiina, Korea). Naftajuhtme planeeritud kogupikkus on 4188 kilomeetrit. Naftajuhtme ehitaja ja käitaja on Transneft. Torujuhtme ehitus algas 2006. aastal.
Jens Böhrnsen

Jens Böhrnsen (sündinud 12. juunil 1949 Bremenis) on Saksamaa poliitik, Bremeni linnapea aastatel 2005–2015. Aastatel 2009–2010 oli ta Saksamaa parlamendi Bundesrati esimees. Pärast Horst Köhleri tagasiastumist oli ta 31. maist kuni 30. juunini 2010 Saksamaa liidupresidendi kohusetäitja.
Aleksander Hinno

Aleksander Hinno (3. aprill 1904 Põlva kihelkond – 24. veebruar 1992 Florida, USA) oli eesti vaimulik. Ta lõpetas 1926. aastal Tartu poeglaste gümnaasiumi. Õppis aastatel 1927–1931 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Aleksander Hinno oli korporatsiooni Ugala vilistlane. Oli prooviaastal Jüri (praost Jakob Aunveri) ja Tartu Ülikooli koguduses (professor Hugo Bernhard Rahamägi juures). Ordineeriti õpetajaametisse 1. mail 1932. Hinno oli 1932. aastal Hugo Bernhard Rahamägi isiklik adjunkt. Aastatel 1932–1933 oli ta Kaarma koguduse õpetaja ja 1934–1941 Petseri Peetri koguduse õpetaja. Kui Arnold Graf põgenes Saksamaale, sai Hinnost Võru Katariina koguduse õpetaja (Hinno teenis seda kogudust aastatel 1941–1944). Lisaks oli ta aastatel 1940–1944 Võru praostkonna abipraost. 1944. aastal põgenes ta Saksamaale. Piiskop Johan Kõpu määratuna oli ta Saksamaal USA ja Prantsuse tsoonides usuelu korraldaja. Ta asutas vaimuliku ajakirja Kirikuleht ning oli selle toimetaja. 1949. aastal saabus Aleksander Hinno Ameerika Ühendriikidesse. Tema tööpõlluks sai EELK New Yorgi Pauluse kogudus, kus ta teenis aastatel 1949–1981. New Yorgile lisandus hiljem ka Schenectady-Albany ja Syracuse'i eestlaste teenimine. Aastatel 1954–1981 on ta ka USA I praostkonna praost ja 1964–1976 EELK Konsistooriumi assessor.. Praostina oli ta 1970. aastatel tegutsenud väliseesti lauluraamatukomisjoni esimees. A. Hinno. Petseri Skautide Maleva: 1927-1937 Petseri: Petseri Skautide Maleva, 1937 A. Hinno. Võru praostkonnale jõuluks 1941. Võru: [Võru praostkond], 1941 A. Hinno. Koduvärav. (kaas, illustratsioonid ja raamatu kunstiline külg: Aino Kosk-Smitt) Geislingen: 1948 Palvusi noortele. Koostanud Aleksander Hinno ; (kaas: Aino Kosk-Smitt) [Geislingen: s.n., 1948] A. Hinno. Reorganization of the structure of the Lutheran Church. Holmiae: s.n., 1965 A. Hinno. Jumala riik. [Stockholm]: Eesti Vaimulik Raamat, 1966 A. Hinno. Mis meid ühendab? [Stockholm]: Eesti Vaimulik Raamat, 1966 The statutes (constitution) of the Estonian Evangelical Lutheran Church (E.E.L.C.) / [J. O. Lauri, G. Redi, J. Aunver... etc.] Stockholm: The Consistory of the E.E.L.C., 1978 A. Hinno. Vaimulikud laulud: [tekstid] New York: EELK, 1978 Eesti Kirik nr. 3. 1992 Konrad Veem Eesti Vaba Rahvakirik Dokumentatsioon ja leksikon EVR Stockholm 1988 Eesti Kirik nr.4 1974 "Kiriku laulu- ja palveraamat", 1991, ISBN 9519555935
Buraševo

Buraševo (vene keeles Бурашево) on küla Venemaal Tveri oblastis Kalinini rajoonis, Buraševo valla (külaasunduse) halduskeskus. Asub Tverist 16 km lõunas. Buraševos asuvad Litvinovi nimeline psühhoneuroloogiahaigla ja sõjaväeosa. Elanike arv oli 1200 (1992) ja 1783 (2002). Buraševos suri Konstantin Päts ja oli sinna maetud 1990. aastani. http://www.burashevo.ru/settlement.html
2004. aasta Laste Eurovisiooni lauluvõistlus

2004. aasta Laste Eurovisiooni lauluvõistlus oli teine Laste Eurovisiooni lauluvõistlus. See toimus 20. novembril 2004 Norras Lillehammeris. Lauluvõistluse korraldamisel tekkisid probleemid toimumiskohaga. Esialgu pidi võistlust korraldama Briti ringhääling ITV, kuid hiljem ITV teatas, et finantsprobleemide tõttu kontserti siiski Suurbritannias siiski ei toimu. On arvatud, et üheks otsuse põhjuseks võis olla ka vaadatavuse reiting, mis oli väiksem, kui ITV oli oodanud. Selle järel tegi EBU pakkumise korraldada lauluvõistlus Horvaatia ringhäälingule HRT, kes oli esimese võistluse võitnud. Lauluvõistlus pidi toimuma Zagrebis, kuid HRT teatas, et "unustas" broneerida saaliga hoone, kus lauluvõistlus võiks aset leida. Viis kuud enne lauluvõistlust pakkus Norra ringhääling NRK välja võimaluse korraldada lauluvõistlus Lillehammeris. Võistluse võitis Hispaania esindaja María Isabel lauluga "Antes Muerta que Sencilla".
4 Multimania

4 Multimania oli multifilme näitav telekanal, mis oli nähtav Eestis, Lätis ja Leedus. See tegutses aastatel 2005–2012.
2010. aasta Mehhiko lahe naftareostus

2010. aasta Mehhiko lahe naftareostuse põhjustas BP-le liisitud naftaplatvormil Deepwater Horizon 20. aprillil toimunud plahvatus ja järgnenud tulekahju Mehhiko lahel Macondo nafta- ja gaasileiukohas. Teadlaste andmetel on tegemist ajaloo suurima õnnetusest tingitud naftalekkega merekeskkonda. Õnnetuse ajal tegutses USA-s Mehhiko rannikul ligi 4000 naftaplatvormi. Deepwater Horizon asus loode-kagusuunalise Mississippi delta pikenduse kaguotsas kõige enam avamere pool. See oli suurem kui jalgpalliväljak: 121 m pikk ja 78 m lai. Plahvatuses hukkus 11 ja sai vigastada 17 inimest. Ta uppus 2 päeva hiljem, 22. aprillil. Torusse, mis ühendas merepinnal olevat ujuvplatvormi merepõhjas oleva naftaleiukohaga, tekkis kolm pragu, millest igaühe kaudu hakkas naftat merre lekkima. Pragusid püüti kinni toppida kummipallide, golfipallide, kummitükkide ja köiejuppide seguga, mis aga ebaõnnestus. Juba lekkinud naftat püüti nii kokku koguda kui ka ära põletada. Lekkinud naftasse lisati ka naftat lagundavaid mikroobe. Hinnanguliselt saadi kätte 3% ja põletati 5% lekkinud naftast, ülejäänu segunes pikapeale veega. Augusti alguseks oli teadlaste hinnangul lekkinud ligi viis miljonit barrelit naftat. Umbes 800 000 barrelit sellest oli BP-l õnnestunud kinni püüda. Corexit ka COREXIT Gulf Spill Is the Largest of Its Kind, Scientists Say, The New York Times, 2. august 2010. Erik Puura. Mehhiko lahe naftareostus 2010 – mis juhtus ja missugused on tagajärjed? 4. mai 2010. Vaadatud 19. aprillil 2020. Erik Puura. Naftaleket Mehhiko lahes pole senini suudetud peatada 29. mai 2010. Vaadatud 19. aprillil 2020. Nalco Europe: COREXIT® Oil Spill Dispersants. Erik Puura, Mehhiko lahe naftareostus 2010 – mis juhtus ja missugused on tagajärjed, 4. mai 2010 Erik Puura, Katastroof meie silme all, Eesti Päevaleht, 27. mai 2010 Erik Puura, Naftaleket Mehhiko lahes pole senini suudetud peatada, 29. mai 2010
Anton Budilovitš

Anton Semjonovitš Budilovitš (vene keeles Антон Семёнович Будилович, 5. juuni (vkj. 24. mai) 1846 Grodna kubermang – 25. detsember (vkj. 13. detsember) 1908 Peterburi) oli vene keeleteadlane, ajaloolane ja publitsist, Tartu Ülikooli rektor 1892–1901. Budilovitš sündis õigeusu vaimuliku pojana. Peres oli 5 poega ja 2 tütart. Vanim poeg Aleksandr Budilovitš oli IV Riigiduuma saadik, noorim poeg Vassili oli metropoliit. 1863. aasta ülestõusu ajal mõistsid ülestõusnud poolakad isa liigse venemeelsuse tõttu surma, kuid seda otsust ei viidud täide. Budilovitš õppis algul Žyrovičy vaimulikus koolis, seejärel Vilniuse vaimulikus seminaris. Ta tegi Vilniuse ülikooli juures küpsuseksami ja astus Peterburi ülikooli, mille lõpetas 1868 ülikoolikandidaadi kraadiga, kusjuures teda autasustati kuldmedaliga uurimuse eest Mihhail Lomonossovi kirjandusliku tegevuse kohta. Aastail 1881–92 töötas ta Varssavi ülikoolis vene ja kirikuslaavi keele korralise professorina, ühtlasi oli ta alates 1887 ajaloo-filoloogiateaduskonna dekaan ja alates 1890 rektor. 27. septembril 1892 määrati ta Tartu ülikooli rektoriks. Rektorina oli ta ühtlasi slaavi keelte võrdleva grammatika professor. Budilovitš oli Vene Geograafiaseltsi liige.. Alates 29. detsembrist 1882 oli ta Peterburi Teaduste Akadeemia kirjavahetajaliige. 18. mail 1901 nimetati ta Venemaa rahvavalgustusministeeriumi nõukogu liikmeks. 1905 nimetati ta mittevenelaste haridusküsimuste erinõupidamise esimeheks. Ta hindas väga kõrgelt Aleksandr Potebnja panust ajaloolisesse süntaktikasse, võrreldes seda Darwini panusega evolutsiooniõpetusse. Eesti teaduse biograafiline leksikon (2000). Kd. 1: 170.
Okinawa

Okinawa on samanimelise saarestiku suurim saar. Saar kuulub Jaapanile. Okinawa on suuruselt viies saar Jaapanis, saare pindala on 1201 km². 2009. aasta seisuga elab seal 1 384 762 inimest. Saare keskus Naha on ühtlasi Okinawa prefektuuri keskus.
Aleksandr Filippov

Aleksandr Nikititš Filippov (14. august/2. august 1853 Kozmodemjansk, Kaasani kubermang – 27. jaanuar 1927 Moskva) oli vene õigusteadlane ja ajaloolane. Ta oli aastail 1892–1903 Tartu Ülikooli riigiõiguse professor ning aastail 1901–1903 Tartu Ülikooli rektor.
Arthur Robert Hone

Arthur Robert Hone (18. veebruar 1915 London – 9. juuni 1972 Tartu) oli romaani filoloog, kirjandusteadlane, muusikapedagoog. Ta oli rahvuselt inglane, kuid töötas Tartu Riiklikus Ülikooli õppejõuna ning sulandus aastateks Eesti kultuuriellu. Ta lõpetas 1937. aastal Cambridge'i Ülikooli, kus oli õppinud romaani filoloogiat. Ta oli pärit töölisperekonnast ja astus üliõpilasena Suurbritannia Kommunistliku Partei liikmeks. Aastatel 1939–1941 oli ta Tartu Ülikoolis inglise keele ja prantsuse keele õppejõud. Saksa-Nõukogude sõja ajal viibis ta Nõukogude tagalas Tšeljabinskis, kus töötas algul vabrikutöölise, seejärel raamatukoguhoidjana. Pärast sõda õpetas ta Tartu Riiklikus Ülikoolis prantsuse, hispaania ja itaalia keelt ja kirjandust ning Tartu Muusikakoolis muusika ajalugu. Tema abikaasad olid Aira Kaal ja Laine Hone. Eesti teaduse biograafiline leksikon. 1. köide: A–Ki. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2000, lk. 393 Trivimi Velliste "Eestimaa inglane: Arthur Robert Hone meie kultuuris". Sirp ja Vasar 18. juuni 1982, lk 4 Trivimi Velliste "Arthur Robert Hone, Eestimaa inglane" Rmt: "Meie Tartu", Tln: Perioodika, 1987, lk 65-68 Arthur Robert Hone Eesti biograafilises andmebaasis ISIK
Laine Hone

Laine Hone (neiupõlves Laine Võsamäe, 21. august 1926 Tallinn – 11. august 2005) oli eesti tõlkija ja filoloog, Tartu Ülikooli inglise keele õppejõud. 1996–1997 Tartu Ülikooli medal 1997 Valgetähe medaliklassi teenetemärk 2001 Valgetähe V klassi teenetemärk Tema abikaasa oli Arthur Robert Hone. Laine Hone[alaline kõdulink] Universitas Tartuensis, 1. september 2005. Eesti teaduse biograafiline leksikon. 1. köide: A–Ki. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2000, lk. 393–394 "Tartu Ülikooli medali kavalerid". Tartu Ülikool. Vaadatud 5.12.2022.
Vabariiklik Rahvapartei

Vabariiklik Rahvapartei (türgi keeles Cumhuriyet Halk Partisi (CHP)) vasaktsentristlik kemalistlik Türgi partei, mis asutati 1923. aastal Rahvapartei nime all. Partei esimene juht oli Mustafa Kemal Atatürk. 1980. aastal suleti Türgis sõjaväelise riigipöörde järel kõik parteid ja Vabariikliku Partei nime kasutamine keelati. Partei taastati endise nime all 1992. aastal. Alates 2023. aasta novembrist juhib pidusid Özgür Özel. 2007. aasta parlamendivalimistel osales partei liidus Demokraatliku Vasakparteiga, tulemuseks pettumust valmistanud 20,88% häältest (ja 112 kohta parlamendis). 2011. aasta parlamendivalimistel sai partei 25,95% häältest (ja 135 kohta parlamendis). 2015. aasta parlamendivalimistel sai partei 24,95% (ja 132 kohta parlamendis).
Ain Kimber

Ain Kimber (12. detsember 1925 Pärnumaa – 26. mai 1989 Kose) oli eesti fotograaf, fotokunstnik, fotopedagoog, fototeoreetik, organisaator, fotoajaloolane. Ain Kimber sündis tolleaegses Pärnu maakonnas. Ta õppis aastatel 1951–1952 Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudis graafikat. Fotograafias oli ta autodidakt. 1954. aastal anti Kimberile fotograafias VI kategooria ja 1978. aastaks jõudis ta oma tehniliste ja loominguliste võimete poolest fotomeistri staatuseni. Kimber oli pärast Teist maailmasõda uuesti avatud Tallinna Fotoklubi asutajaliige (1960), aastatel 1963–1965 selle esimees. Aastatel 1960–1980 asutas ta mitmeid fotoklubisid ja toetas nende tegevust, sealhulgas Haapsalus, Lavassaares, Hiiumaal, Narvas, Paides, Pärnus, Rakveres, Raplas, Valgas, Vasalemmas ja Võrus, ja fotogrupi "Aspekt" kunstiline juht. Aastatel 1965–1968 oli ta Tallinna Kultuuriülikooli (uuema nimega Tallinna Rahvaülikooli) fotokunstikateedri juhataja ja lektor, 1969–1971 Tallinna 2. Tehnikakooli fotoosakonna asutaja ja erialaõpetaja. Ain Kimber osales paljudel fotonäitustel ja -võistlustel, sealhulgas IFO Scanbaltic Rostockil aastatel 1969 ja 1976. Ta oli Eesti NSV fotomeister 1978. Kimber avaldas ka fotoalaseid kirjutisi. Kimberi lemmikaladeks olid loodus- ja portreefoto. Lisaks viljeles ta aktifotot, mis oli Nõukogude Liidus tabuteema. Kimberi kompositsioonide naised ei ole nõukogudeaegsed ikoonilised kolhoositarid või lüpsjad, tema aktifotode naine on salapärane, mõistatuslik ja ilus. 1973. aastal avati Pärnu Koduloomuuseumis Kimberi esimene nõukogudeaegne aktinäitus „Akt ja loodus“, mida hiljem eksponeeriti mitmel pool Eestis. Ain Kimberil oli kokku kümme isikunäitust, kuid oma eluaja jooksul ei õnnestunud tal korraldada ühtegi sellist Tallinnas. 2002. aastal avati Kimberi autorinäitus „Igavene teema“ Tallinna Raevangla fotomuuseumi galeriis „Lee“, siis juba mälestusnäitusena. 2009. aastal oli näitus "Igavene teema" Viljandi Uue Kunsti Muuseumis. 10. detsembril 2015 avati Fotomuuseumis Kimberi näitus "Mees nagu orkester". Näitusega tähistatakse Ain Kimberi 90. sünniaastapäeva. Ain Kimber oli kuus korda abielus ja sai kaheteistkümne lapse isaks. Viimane abikaasa ja viie lapse ema Tiiu Kimber oli tema õpilane. Tallinna Kultuuriseltside Teabekeskus, Seltsid ja muud ühendused, „Tallinna Fotoklubi“ Tallinna Rahvaülikool, ajalugu „Tallinna Kultuuriülikool“ Ain Kimberi fotonäitus "Mees nagu orkester" Fotomuuseumi galeriis „Lee“, 10.12.2015–05.01.2016 – Tallinna Linnamuuseumi pressiteade 8.12.2015 Ain Kimber Fotohaus.ee (arhiveeritud) Diskreetsed ja kaunid naisekehad meelitavad näitusele 14. detsember 2002, Sakala