laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Venemaa keisririigi 1897. aasta rahvaloendus

Venemaa keisririigi 1897. aasta rahvaloendus oli Venemaa keisririigis 1897 läbi viidud rahvaloendus. See oli esimene ülevenemaaline rahvaloendus. Rahvaloendus algas 9. veebruaril (vkj 28. jaanuaril) 1897. Rahvaloendus hõlmas ka Eestimaa ja Liivimaa kubermangu, ent ei hõlmanud Soome suurvürstiriiki. Rahvaloenduse tulemuse järgi elas keisririigis 125 640 021 inimest, kellest linnades elas 16 828 395 inimest (13,4%). Eesti alal elas rahvaloenduse järgi 868 000 inimest ja neist eestlasi oli 91%. Tallinnas elas rahvaloenduse järgi 64 600 inimest ja elanike arvu järgi oli Tallinn keisririigi linnadest 37. kohal.
Ӑ

Ӑ (ӑ) on kirillitsa täht, mida kasutatakse tšuvaši keeles. See on moodustatud kirillitsa tähest А kaarega. Tšuvaši tähestikus on Ӑ 2. täht ning märgib redutseeritud vokaali, mis sageli hääldub ka švaana.
Pieve Tesino

Pieve Tesino (saksa keeles Tesin) on vald (comune) Trento provintsis Põhja-Itaalias, umbes 40 km Trentost idas. Pieve Tesino külgneb järgmiste valdadega: Tesero, Panchià, Ziano di Fiemme, Cavalese, Castello-Molina di Fiemme, Canal San Bovo, Castello Tesino, Telve, Scurelle, Cinte Tesino, Bieno, Castel Ivano ja Ospedaletto.
Pieve di Bono-Prezzo

Pieve di Bono-Prezzo on vald (comune) Trento provintsis Põhja-Itaalias, umbes 20 km Trentost lõunas. See moodustati 1. jaanuaril 2016 endiste valdade Pieve di Bono ja Prezzo liitmisel. Ametlik veebileht
Pinzolo

Pinzolo (saksa keeles Pinzol) on väikelinn ja vald (comune) Val Rendenas Trento provintsis Põhja-Itaalias Alpides 800 m kõrgusel. Linnas on San Vigilio kirik. Pinzolo on tuntud suusakuurort talvekuudel ja populaarne turismisihtkoht suvel. Sarca Ametlik veebileht
Belarusfilm

Belarusfilm (ka Belarussfilm; valgevene keeles Беларусьфільм) on Valgevene riiklik filmistuudio. Stuudio peakontor asub Minskis. Stuudio asutati 1924 Leningradis. 1939 viidi stuudio Minskisse. 1984 "Dokument "R"" 2014 "Ma ei tule tagasi" Stuudio koduleht
Hallrebane

Hallrebane (Urocyon) on koerlaste perekond, kuhu kuuluvad tava-hallrebane (Urocyon cinereoargenteus) ja ranna-hallrebane (Urocyon littoralis). Välimuselt on hallrebased lähedased rebastele. Nad on pisut lühemate kõrvade ja koonuga. Nende keha ülaosa, pea ja saba on kaetud hallika kirmega, mis selgroo kohal ja sabal läheb üle mustaks jutiks. Pea, kaela ja keha külg on roostekarva, kõht valge. Tava-hallrebane on suurem kui rannarebane. Tema tüvepikkus on 53–69 cm, sabapikkus 28–45 cm ja mass kuni 7 kg. Hallrebaste levila ulatub USA ja Kanada piirist kuni Panamani. Nad elavad ainult seal, kus kasvab puid. Ranna-hallrebane elab mõnel California saarel. Eluviisilt ei sarnane nad eriti rebase perekonna liikidega. Nad on ainsad koerlased, kes puu otsa ronivad. Selles on nad nii osavad, et neid kutsutakse puisrebasteks. Nad rüüstavad orava- ja linnupesi ning varjuvad puu otsas vaenlaste eest. Vahel nad puhkavad puu otsas. Sagedamini elavad nad siiski urgudes, kaljulõhedes, kivivaredes, koobastes ja langenud puude õõnsustes. Hallrebaste toiduks on kõik elukad, kellest jõud üle käib, kuid ajuti on nende toidus ülekaalus puuviljad ja rohelised taimeosad. Vahel varastavad nad tibusid. Pärast 63-päevast tiinust sünnitab emane kevadel kuni 7 mustakarvalist poega. Juba poolteise kuu pärast hakkavad pojad sööma tavalist toitu ja hilissuvel või varasügisel alustavad iseseisvat elu. Vanemad aga jätkavad kooselu.
Jukka Viikilä

Jukka Viikilä (sündinud aastal 1973) on soome kirjanik ja dramaturg. Ta pälvis 2016. ja 2021. aastal Finlandia kirjandusauhinna. Ta on lõpetanud Helsingi Teatriakadeemia. Ta sai teose "Akvarelleja Engelin kaupungista" eest 2016. aastal Finlandia kirjandusauhinna ja 2017. aastal Kaarle auhinna. Romaan on pealkirja "Akvarellid Engeli linnast" all ka eesti keeles ilmunud (Post Factum 2017, tõlkija Kai Aareleid). Runoja (Gummerus 2008) Runoja II (Gummerus 2010) Ensyklopedia (koos Janne Nummela ja Tommi Nuopponeniga, Poesia 2011) Kuullut kaupungit (ntamo 2014) Akvarelleja Engelin kaupungista (Gummerus 2016) Antoloogiad Lyhyesti sanomisen taide, Avain 2014 Lava­-Antologia, Poesia 2013 Lapsettoman paikka, Simpukka­yhdistys 2013 Elämäni peli — Suomen tenniksen ensimmäiset 100 vuotta, 2011 Suomalaisia nykyrunoilijoita 2, BTJ­Avain 2011 Pää auki! — Säkeitä nuorille, Lasten Keskus 2010 Runot 2007, Gummerus 2007
Lepalehine toompihlakas

Lepalehine toompihlakas (Amelanchier alnifolia) on toompihlaka perekonda kuuluv taimeliik. Kasvab on 2–4 m kõrguse põõsana. Esialgu on võrsed karvased, kuid mõne aja pärast paljad. Lehekuju on ovaalne kuni ümar. Õiekobarad on püstised ja koosnevad 5–15 õiest. Isetolmleja. Õitseb maikuus, meeldiva lõhnaga. Viljade valmimiseni kulub pärast õitsemist 45–60 päeva. Viljad on purpurset või musta värvi, läbimõõdus kuni 1,5 cm, söödavad, maitselt magusad ja mahlakad. Viljas on 1–10 seemet. Tuppelehed on viljadel tagasikäändunud. Viljakanne algab marjapõõsal 2–3 aastat pärast istutamist ning suurema saagi saamiseni kulub 3–4 aastat. Taime eluiga on 30–50 aastat. Kanadalaste andmetel on suurim saak olnud 13,5 t/ha. On pärit Põhja-Ameerika lääne- ja keskosast, kasvab kõrgendike nõlvadel. Eestis on külmakindel, aga esinemine on pigem erand. Lepalehine toompihlakas pole mulla suhtes väga valiv, on põuakindel, kuid ei talu seisvat vett. Kanada preeriaaladel kasutatakse niisutussüsteeme. Lepalehist toompihlakat hakati istandikes kasvatama 1970. aastatel. Indiaanlased kasutasid lepalehise toompihlaka vilju söömiseks värskena, kuivatatult, keedetult supiks või pirukate valmistamiseks. Samuti kasutati toompihlaka vilju koostisosana "pemmikanis", mis oli kohalike liharoog. Veel kuivatati toompihlaka lehti tee tegemiseks. Rahvameditsiinis kasutati ka toompihlaka koort ja juuri, mis aitasid kõhulahtisuse, sünnitusaegsete valude ja verejooksu korral. Perspektiivne puuviljanduses, seda on kasvatatud Kanada istandikes alates 1918. aastast ning samuti pärineb suurem osa sortidest lepalehise toompihlaka liigist. Endel Laas (1987). Dendroloogia. Tallinn: Valgus. Lk 358. Richard St-Pierre. (1997). Saskatoon: A Manual for Orchardists. Lk 1. Olev Henno (1995). Puude ja põõsaste välimääraja. Tallinn: Forest. Lk 152. Robert Piir (2008). Vähetuntud marjad aias. Tallinn: Maalehe Raamat. Lk 94–95. Kask, K. Uus marjakultuur Kanadas – kas sobiks ka Eestisse? Põllumajandus. (2000). Nr 2, lk 5.
Mikko Lagerspetz

Mikko Kari Lagerspetz (sündinud 23. veebruaril 1963 Turus) on soome sotsioloog, sotsioloogiadoktor (1996, Turu Ülikool). Ta oli aastatel 1990–2008 Eesti Humanitaarinstituudi (aastast 2006 Tallinna Ülikooli) õppejõud, aastast 1997 professor ja aastatel 1998–2001 instituudi rektor. Aastatel 2005–2008 ta juhtis TLÜ Kodanikeühiskonna Uurimis- ja Arenduskeskust. Aastast 2006 ta on sotsioloogia professor Åbo Akademis, Soome rootsikeelses ülikoolis Turus. Lagerspetz oli Eesti Sotsioloogide Liidu president 1998–2001. Lisaks sotsioloogiale on ta õppinud muusikat, mh. heliloomingut Tallinna Konservatooriumis 1989–1992. Ta on tegutsenud ka puhkpilliorkestri dirigendina. Turu Ülikooli puhkpilliorkestri (Sohon Torwet) auliige 1991, ühingu Svenska Bildningens Vänner (Rootsi hariduse sõprad) auliige 2014. Mikko Lagerspetz on zooloog Kari Lagerspetzi ja psühholoog Kirsti Lagerspetzi poeg, pianist Juhani Lagerspetzi ja filosoof Eerik Lagerspetzi vend ning filosoof Olli Lagerspetzi kaksikvend. Riigi teaduspreemia 2004 Maarjamaa Risti IV klassi teenetemärk 2005 "Constructing post-communism: A study in the Estonian social problems discourse" (doktoriväitekiri, Turu Ülikool, 1996. ISBN 951-29-0767-4) "Kodanikuühiskonna lühisõnastik" (2004) "Ühiskonna uurimise meetodid: sissejuhatus ja väljajuhatus" (2017)
Herman Bang

Herman Joachim Bang (20. aprill 1857 Asserballe, praegu Sønderborgi vald – 29. jaanuar 1912 Ogden, Utah) oli taani kirjanik, kirjanduskriitik, ajakirjanik ja teatritegelane.
Pomarolo

Pomarolo (saksa keeles Pommaröl) on vald (comune) Trento provintsis Põhja-Itaalias, umbes 15 km Trentost edelas. Pomarolo vallas on frazioni (alljaotused) Chiusole ja Savignano. Pomarolo külgneb järgmiste valdadega: Cimone, Aldeno, Villa Lagarina, Nomi, Volano ja Rovereto. Pomarolo asub Adige jõe ääres ja Cimana mäe jalamil. Cabernet', Merlot', Sauvignon Blanci ja Schiava viinamarja istandused on ümbruskonnas ülekaalus, samuti puuviljaaiad. Külast idas on vanad Castel Barco varemed, mis ikka veel domineerivad Vallagarina kohal. Linn uhkustab põllumajandusega, mis ulatub tagasi antiikaega, olles Vana-Rooma päritolu "fundus". Nii nagu antiikajal annavad ka tänapäeval viljapuud ja viinapuud peamise põllumajandustoodangu. 15. sajandil, Veneetsia võimu all kasvatati Pomarolos ja mujal Vallagarinas mooruspuid ja seda kuni 1950. aastate keskpaigani. Pomarolo ümbruskond on hästi tuntud oma trühvlite poolest, eriti Savignano. Nimi tuleb vulgaarladinakeelsest sõnast "pomarium", mis tähendab viljapuuaeda. Adige jõest paremal kulgev tee, mis lõikab läbi vana küla, on alati olnud peamine läbisõidutee. Pomarolo oli Vallagarina keskus nii Rooma ajal kui ka kõrgkeskajal. Saksa kuningas ja Saksa-Rooma keiser Lothar III hävitas selle 1136. aastal. Rooma võimu ajal oli Pomarolo "Comun Comunale", mis juhtis haldust, eeskirju, avalikku korda, põllumajandust, taristu hooldamist ja Pomarolot ümbritsevate linnade haldust. Castel Barco pakkus garnisoni majutades piirkonnas sõjalist kohalolekut. Pomarolo on ka samanimelise aadliperekonna sünnipaik, kellel oli suur tähtsus kohalikus ja Trento provintsi ajaloos. 15. sajandil võeti kindlus üle ja purustati keiser Maximilian I poolt Veneetsia sissetungi ajal 1508. aastal. 1330. aastal lisandus San Antonio kirikule palverändurite külalismaja, kuid muudeti hiljem hospitaliks ja seejärel munkade pelgupaigaks. Felice Fontana Gregorio Fontana
Pozza di Fassa

Pozza di Fassa (ladiini keeles Poza (de Fascia), saksa keeles Potzach im Fasstal) on vald (comune) Trento provintsis Põhja-Itaalias, umbes 60 km Trentost kirdes. Valla pindala on 73,2 km². 2004. aasta 31. detsembri seisuga elas seal 1867 inimest. Pozza di Fassa vallas on frazione-d (alljaotused, peamiselt külad ja asundused) Pera di Fassa ja Monzon. Pozza di Fassa külgneb järgmiste valdadega: Canazei, Tiers, Mazzin, Welschnofen, Rocca Pietore, Vigo di Fassa, Moena ja Soraga. 2001. aasta rahvaloenduse järgi kuulutas 1587 elanikku 1787-st (88,8%) oma emakeeleks ladiini keele.
HBO

Home Box Office (HBO) on Ameerika Ühendriikide kaabeltelevisioonivõrk. HBO alustas tegevust 8. novembril 1972. HBO telesarjad
Jieznase vald

Jieznase vald (leedu keeles Jiezno seniūnija) on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Prienai rajooni territooriumil. Valla pindala on 100 km². 2011. aasta seisuga elas seal 3081 inimest. Valla keskus on Jieznase linn, kus aastal 2011 oli 1230 elanikku. Vallamaja asub aadressil J.Basanavičiaus g. 1. Vallavanem on Algis Bartusevičius. Vald loodi aastal 1995. Jiezno seniūnija. Prienų rajono savivaldybė, vaadatud 28.12.2017. 2011 m. surašymas. Lietuvos statistikos departamentas, vaadatud 28.12.2017.
Hiidkaruslane

Hiidkaruslane (Pericallia matronula) on karuslaste (Arctiidae) sugukonda kuuluv liik liblikalisi. Eestis haruldane, leidub Saaremaal ja Kagu-Eestis. Aastal 2015 oli ta valitud Eesti aasta liblikaks. Hiidkaruslane andmebaasis eElurikkus
Veiniturism

Veiniturism on viinamarjaistanduste, veinitootjate, veinifestivalide ja veini demonstratsioonide külastamine veinide maitsmise või veinipiirkonnale omapärase kultuuripärandi kogemise eesmärgiga. Veiniturismi põhielementideks loetakse veini, veiniregiooni ja veinitootjaid. Veiniturismil on seos toiduturismi, põllumajandusturismi, ökoturismi ja jätkusuutliku turismiga. Veiniturismiga tegelevat inimest nimetatakse veinituristiks. Kümme suurima veinitoodanguga riiki on Prantsusmaa, Itaalia, Hispaania, USA, Argentina, Saksamaa, Austraalia, Lõuna-Aafrika, Tšiili ja Hiina. Itaalia, Hispaania ja Prantsusmaa on neist peamised veiniturismi sihtkohad, kuna nendes riikides on mitmeid viinamarjaistandusi ja veinitootjaid ning korraldatakse pidevalt veinifestivale. Eestis arendavad veiniturismi Tiina Kuuler, Peke Eloranta ja Ingrid Eloranta. Välismaal tegelevad veiniturismiga UNWTO ja Wine Tourism Association. Veinituristi peaeesmärk on maa kultuuri tundmaõppimine ja meeleliste elamuste saamine. Veiniturism pakub selleks erinevaid võimalusi – veinide degusteerimine, ekskursioon istandustes jne. Samuti on võimalik tooteid kaasa osta. Veinituriste kirjeldatakse tihti kui intelligentseid ja teadlikke ning neile ei ole hind alati esmatähtis. Hall ja Macionis on soovitanud veinituristid liigitada kolmeks alagrupiks. Esiteks on olemas nn veiniarmastajad, kelle jaoks on veinimõisate külastamine prioriteet. Teiseks on nad välja toonud "veinist huvitujad", kelle jaoks on veini tarbimine pigem hea ajaviide kui suur huvi ja kirg. Veinist huvitujad pigem külastavad veinimõisasid jms osana reisist, aga see pole reisi peamine eesmärk. Viimaseks on "uudishimulikud turistid", kes veinidest või veini tarbimisest eriti midagi ei tea ning veinimõisa külastamine on lihtsalt tore uus kogemus. Veinituristid on inimesed, kes naudivad veini ja toitu ning on huvitatud erinevatest tootmisviisidest. Samuti võivad need olla ka inimesed, kes peavad end haritud inimesteks või on vähemasti huvitatud uutest teadmistest või inimesed, kes on avatud uutele kogemustele ning näevad toitu ja veini kui meeldivat viisi midagi uut kogeda ja nautida. Eestis tegelevad ametlikult veiniturismiga viis ettevõtet, milleks on Valgejõe Veinivilla, Luscher & Matiesen Muhu Veinitalu ja Toompea muuseum, Tori Jõesuu siidri- ja veinitalu, Jaanihanso siidrivabrik ja Allikukivi veinimõis. Veiniturismi valdkond on Eestis veel väga noor ja pole jõutud luua tihedat koostöövõrgustikku. Kõik ettevõtjad on huvitatud koostööst, aga puudub algataja. Hall, C. M., Johnson, G., Cambourne, B., Macionis, N., Mitchell, R., & Sharples, L. (2000). Wine tourism: an introduction. Alant, K., & Bruwer, J. (2010). Winery visitation sets: Intra-regional spatial movements of wine tourists in branded regions. International Journal of Wine Business Research. Aidama, K. (2015). Veiniturism kogub populaarsust. Loetud aadressil: https://www.aripaev.ee/vabalt/2015/08/15/veiniturism-kogub-populaarsust Angelika Aava (2017). "Veiniturismi toodete ja -teenuste arendamise võimalused Eestis. Lõputöö" (PDF). Pärnu kolledž. Vaadatud 31.12.2017.
Stakliškėse vald

Stakliškėse vald (leedu keeles Stakliškių seniūnija) on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Prienai rajooni territooriumil. Valla pindala on 170 km². 2011. aasta seisuga elas seal 2608 inimest. Valla keskus on Stakliškėse küla, vallamaja asub aadressil Vilniaus g. 2. Vallavanem on Gintautas Kaminskas. Lisaks küladele on vallas ka paar huutoritː Stakliškių seniūnija[alaline kõdulink]. Prienų rajono savivaldybė, vaadatud 28.12.2017. 2011 m. surašymas. Lietuvos statistikos departamentas, vaadatud 28.12.2017.
Mai Kangro

Mai Kangro (sünninimi Leemet; vahepeal Palling; sündinud 10. jaanuaril 1987) on eesti laulja ja ajakirjanik. Ta on olnud Eesti Televisiooni saate "Ringvaade" reporter ning juhtinud 2019. aastal ETV2 noortesaadet "Nova". Tema artikleid on ilmunud ajalehes Sakala. On osalenud ETV "Laulukarussellis" 2002. aastal ja laulnud solistina ansamblis Külalised. 2007. aastal osales ta TV3 saatesarjas "Eesti otsib superstaari", kus ta finaali ei pääsenud. Abiellus 7. juulil 2012 poliitik Kalle Pallinguga. Neil on 2011. aastal sündinud poeg Paul. 31. juulil 2019 andis Palling sotsiaalmeedia vahendusel teada, et abielu Maiga on lõppenud. 2020. aasta suvel abiellus Mai õlitöösturist multimiljonäri Margus Kangroga ja neil on 2020. aastal sündinud tütar. Nende kooselu kestis vaid aasta ning lahutus jõustus 7. septembril 2021. "Muusik Mai Leemet ja riigikogulane Kalle Palling abiellusid". elu24.postimees.ee. 10. juuli 2012. Palju õnne! Mai Palling abiellus Eesti ühe rikkaima mehega Kroonika, 24.08.2020.
Sile toompihlakas

Sile toompihlakas (Amelanchier laevis) on toompihlaka perekonda kuuluv taimeliik. See liik kasvab oma kodumaal kuni 12 m kõrguseks puuks või puukujuliseks põõsaks. Lehed on ilma karvadeta, kujult elliptilised, munajad või piklikmunajad, serv on saagjas ning tipp teritunud. Valged õied asetsevad rippuvates paljuõielistes kobarates, õitseb mais. Viljad on purpurset kuni musta tooni, söödavad, magusad ja lihakad. Suureviljaline ja saagikas liik. Sügisel muudab sileda toompihlaka dekoratiivseks oranž kuni punane lehevärvus. On levinud Põhja-Ameerika idaosas. Leviala sarnaneb tähk-toompihlaka omaga. Kuigi liik on Eestis talvekindel, on see siin vähe levinud. Olev Henno (1995). Puude ja põõsaste välimääraja. Tallinn: Forest. Lk 153. Endel Laas (1987). Dendroloogia. Tallinn: Valgus. Lk 359. Robert Piir (2008). Vähetuntud marjad aias. Tallinn: Maalehe Raamat. Lk 97–98.
Põhja-Ruhja kihelkond

Põhja-Ruhja kihelkond ehk Ziemeļrūjiena kihelkond (saksa keeles Kirchspiel Nord-Rujen, läti keeles Ziemeļrūjienas draudzes novads) oli haldusüksus Liivimaal Volmari kreisis. Põhja-Ruhja kihelkond moodustati 1889. aastal Ruhja kihelkonna jagunemisel Põhja-Ruhja ja Lõuna-Ruhja kihelkonnaks. Mõlema haldusüksuse keskuseks oli Ruhja kirik, kuid kogudustel olid erinevad pastorid. Patronaadiõigus kuulus riigile, pastori valis ametisse kirikukonvent ja kindralkuberner kinnitas selle. Araksti (Arras, varem Herimoise) rüütlimõis Dīķeri (Puderküll) rüütlimõis Jaunmuiža (Radenhof-Neuhof, varem Neuhof) riigimõis Ķoņi (Königshof, varem Nauküll) rüütlimõis Kürble ehk Ķirbeņi (Kürbelshof, ka Kirbel) rüütlimõis, hiljem Laatre kõrvalmõis Laatre ehk Plātere (Moiseküll) rüütlimõis Lode (Metzküll) rüütlimõis Põhja-Ruhja ehk Ziemeļrūjiena (Pastorat Nord-Rujen) kirikumõis Ternēja (Rujen-Torney) riigimõis Ööbiku ehk Ipiķi (Ippik) rüütlimõis Ruhja kihelkond Lõuna-Ruhja kihelkond Baltisches historisches Ortslexikon. Teil II. Lettland (Südlivland und Kurland). − Quellen und Studien zur baltischen Geschichte. Köln-Wien: Böhlau Verlag, 1990, lk 528. Baltisches historisches Ortslexikon. Teil II. Lettland (Südlivland und Kurland). − Quellen und Studien zur baltischen Geschichte. Köln-Wien: Böhlau Verlag, 1990. Lk 528. Richter, Adolf. Baltische Verkehrs- und Adressbücher. Bd I. Livland. Riga, 1909. Veerg 367-372.
Georg Liiv

Georg Liiv (9. mai 1933 – 9. detsember 1982) oli eesti keeleteadlane, foneetik. Ta oli eksperimentaalse foneetika rajajaid Eestis. Hint, Mati 2010. On niisugune aeg. Toomas Liivi mälestades. Õpetajate Leht 2, 15. jaanuar, lk. 13. Teadustööde nimekiri
Ööbiku mõis

Ööbiku mõis ehk Ipiķi mõis (saksa keeles Ippik, läti keeles Ipiķu muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Põhja-Ruhja kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub see Lätis Valmiera piirkonnas Ipiku vallas Ipikul. Aastal 1816 oli see Uue-Kariste mõisa kõrvalmõis. Maareformi ajal kuulus mõisale 603 hektarit maad. Häärber jäi vallale ja sinna rajati vallamaja. Bienestamm, H. von. Geographischer Abriss der drei deutschen Ostsee-Provinzen Russlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: Deubner, 1826, lk 243. Latvijas pagasti. Enciklopēdija. Rīga : A/S Preses nams. 2001. ISBN 9984-00-412-0. 360 lk.
Lode mõis (Põhja-Ruhja kihelkond)

Lode mõis (saksa keeles Metzküll, läti keeles Lodes muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Põhja-Ruhja kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub see Lätis Valmiera piirkonnas Lode vallas Lodes. Mõisa puidust peahoone on hävinud, säilinud on park ja mitu kõrvalhoonet. Aastal 1562 läänistas Mikołaj Radziwiłł Must sealsed maad vendadele Breitenbachidele. Vennad jagasid saadud maad omavahel ära: Albrechtile kuulunud aladest moodustus hiljem Araksti mõis, Johannile kuuluvatest aladest aga Lode mõis. Johannil oli kavatsus jätta mõis oma kasupoja Thiess Schmöllingi tütrele, et see aga varakult suri, päris mõisa hoopis tolle ema, kes abiellus seejärel Otto Lodega. Seejärel omandas mõisa poolakas Sollenbowsky, ent aastal 1601 andisKarl IX mõisa Otto Lodele. Lodede valdusse jäi mõis aastani 1753, mil Gustav Reinhold Lode selle oma õetütrele paruness Mannteuffelile andis. Aastal 1878 müüs tolle poeg mõisa 35 000 taalri eest Hans Fersenile. Edasi pärisid mõisa tolle tütar Eleonora Margaretha ja selle abikaasa Otto Johann von Anrep. Aastal 1817 pantisid nad mõisa 55 000 rubla eest Wilhelm von Engelhardtile. Aastaks 1849 oli Wilhelmist saanud mõisa omanik. Sel aastal pantis ta mõisa Eduard Krüdenerile, aastal 1853 müüs ta selle aga talle maha, teenides kokku 76 000 rubla. Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 6 ja 5/8 adramaad, sellele allus 229 mees- ja 250 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus 3 ja 1/2 adramaad, aastal 1688 aga kuus adramaad. Aastal 1734 oli adramaid (koos Araksti mõisaga) 10 ja 5/8, aastal 1757 aga 6 ja 5/8. Aastal 1823 oli mõisa suurus 8 ja 3/6 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 9 ja 19/20, aastal 1881 aga 4 ja 74/80, lisaks allus mõisale 12 ja 26/80 adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses. Aastal 1816 kuulus mõisale kaks karjamõisa: Annenhof ja Julenhof. Materialien zu einer Geschichte der Landgüter Livlands, Heinrich von Hagemeister; lk. 127-128. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 198. Bienestamm, H. von. Geographischer Abriss der drei deutschen Ostsee-Provinzen Russlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: Deubner, 1826, lk 242. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 122. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 191. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 127-128 [1]. Vana foto mõisa peahoonest
Jurata mõis

Jurata mõis (saksa keeles Rujen-Radenhof, läti keeles Juratas muiža) oli riigimõis Liivimaal Volmari kreisis Lõuna-Ruhja kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub see Lätis Valmiera piirkonnas Ķoņi vallas. Jürgen Rade ostis Peter Torneylt 600 marga eest 3/4 adramaad ja kõrtsi, eraldades need Ternēja mõisast. Aastal 1623 omandas ta ka ülejäänud Ternēja mõisa maad, hiljem läksid need valdused aga reduktsiooni käigus riigile. Bienenstammi andmetel allus mõisale 1816. aastal koos Ternēja mõisaga 454 mees- ja 529 naishinge, nende mõisade suurus koos Ruhja mõisaga oli 40 ja 3/4 adramaad. Aastal 1641 oli nende mõisade suurus (koos Ķoņi mõisaga) 50 ja 3/8 adramaad. Aastal 1688 oli mõisa suurus koos Ruhja ja Ternēja mõisaga 38 ja 1/4 adramaad, aastal 1734 aga adramaid 31 ja 1/4. Aastal 1757 oli mõisa suurus 13 ja 7/12 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 22 ja 13/20, aastal 1881 aga allus mõisale neliteist adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses. Aastal 1816 kuulus mõisale üks karjamõis: Jaunmuiža (Neuhof), millest hiljem kujunes Jaunmuiža mõis. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 192. Bienestamm, H. von. Geographischer Abriss der drei deutschen Ostsee-Provinzen Russlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: Deubner, 1826, lk 242. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 122. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 190. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 123 [1].