laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Eugen Juštšuk

Eugen Juštšuk (ka Jevgeni Juszuk ja Eugen Jushtshuk; 24. aprill 1921 Tartu – 11. november 2003 Stockholm) oli eesti tehnikateadlane ja puiduspetsialist. Ta sündis aastal 1921 Tartus, tema isa oli tuntud kui puidukeemia ja ehitusmaterjalide spetsialist, tal oli Poola kodakondsus, kuid 1936. aastal sai ta Eesti kodakondsuse, ema oli eestlane. Ta on õppinud Tartu Poeglaste Gümnaasiumis, kuid lõpetas aastal 1939 Tallinna Linna Poeglaste Reaalgümnaasiumi. Seejärel õppis ta aastatel 1940–1943 Tallinna Tehnikaülikoolis ning oli aastatel 1943–1944 soomepoisiks. Sõja lõpus põgenes ta Soomest Rootsi, kus lõpetas aastal 1947 puidutehnoloogia insenerina Stockholmi Kuningliku Tehnikaülikooli, spetsialiseerudes edaspidi puidutööstuse ökonoomikale. Ta oli korporatsiooni Rotalia liige. Aastatel 1949–1952 oli ta Puidusaaduste Uurimise Laboris (Svenska Träforskningsinstitutet'is) osakonnajuhatajaks; aastatel 1952–1955 töötas ta Växjö Puidutöötlemisfirmas asedirektorina. Aastatel 1955–1957 oli ta juhtival kohal Rootsi Vineeritööstuse Assotsiatsioonis. Ta oli aastatel 1967–1976 ÜRO Toitlus- ja Põllumajandusorganisatsiooni (FAO) teenistuses. Aastast 1976 oli ta Saksamaal asuva konsultatsioonifirma (Lignitechnik) kaasosanik. Ta on olnud eksperdiks nii Soome kui Rootsi firmades. Puidutööstuse spetsialist Eugen Juštšuk 24.04.1921–11.11.2003 http://isik.tlulib.ee/index.php?id=1461
Gioia del Colle lennujaam

Gioia del Colle lennujaam on sõjaväelennuväli Itaalias Apuulia maakonnas Bari provintsis Gioia del Colle omavalitsusüksuse territooriumil. Lennujaamale on antud Antonio Ramireze nimi. "World Aero Data". Originaali arhiivikoopia seisuga 19. veebruar 2014. Vaadatud 1. veebruaril 2014.  Gioia del Colle lennujaam – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Molytinae

Molytinae on kärsaklaste sugukonda kuuluv mardikaliste alamsugukond. Alamsugukonda Molytinae liigitatakse järgmised perekonnad, keda võib Euroopas kohata: Adexius Schoenherr 1834 Alloplinthus Solari 1941 Anchonidium Bedel 1884 Anisorhynchus Schoenherr 1842 Aparopion Hampe 1861 Baezia Alonso-Zarazaga & García 1999 Demyrsus Pascoe 1872 Echinosomidia Schenkling 1932 Hoplopteridius K. Daniel 1908 Hylobius Germar 1817 Hyperomorphus Perris 1869 Iberoplinthus Meregalli 1986 Ita Tournier 1878 Leiosoma Stephens 1829 Lepyrus Germar 1817 Liparus Olivier 1807 Minyops Schoenherr 1823 Mitoplinthus Reitter 1897 Neoplinthus Bedel 1884 Oromia Alonso-Zarazaga 1987 Palaeocorynus Faust 1894 Pissodes Germar 1817 – pihklane Plinthus Germar 1817 Pseudechinosoma Hustache 1936 Styphloderes Wollaston 1873 Trachodes Germar 1824 Sissekanne andmebaasis Fauna Europaea- Sissekanne andmebaasis NCBI
Männikärsakas

Männikärsakas (Hylobius) on putukate perekond. Männikärsakate perekonda liigitatakse järgmised putukaliigid: Hylobius (Callirus) abietis Linnaeus 1758 – harilik männikärsakas Hylobius aliradicis Warner, 1966 Hylobius (Callirus) alpheus Reiche 1857 Hylobius congener Dalla Torre et al., 1943 Hylobius excavatus Laicharting, 1781 -- sünonüüm : Hylobius piceus (De Geer, 1775) -- – suur-männikärsakas Hylobius (Hylobius) excavatus Laicharting, 1781 Hylobius (Callirus) graecus Pic, 1902 Hylobius (Callirus) huguenini Reitter, 1891 Hylobius pales Herbst, 1797 Hylobius (Callirus) pinastri Gyllenhaal, 1813 – väike-männikärsakas Hylobius pinicola Couper, 1864 Hylobius radicis Buchanan, 1935 Hylobius rhizophagus Benjamin & Walker, 1963 Hylobius (Callirus) transversovittatus, Goeze, 1777 Hylobius warreni Wood, 1957. Männikärsakas andmebaasis eElurikkus Sissekanne Fauna Europaea-s Ivar Sibul, Männikärsaka tõrje tulevik – biopreparaadid Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Hylobe seisuga 01.02.2014.
Genova Sestri lennujaam

Genova Sestri lennujaam, ärinimega Christoph Kolumbuse rahvusvaheline lennujaam, on lennujaam Itaalias Liguuria maakonnas Genova provintsis, umbes 9 km kaugusel Genova keskusest läänes, Sestri Ponente linnaosas. Lennujaamale on antud Christoph Kolumbuse nimi. Liguuria suurim lennujaam oli 2013. aastal Itaalias reisijate arvult 23. kohal. Vladimir Putini lennuk 2001. aasta 20. juulil "World Aero Data". Originaali arhiivikoopia seisuga 19. veebruar 2014. Vaadatud 1. veebruaril 2014.  Genova Sestri lennujaam – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Koduleht
Miklós Jancsó

Miklós Jancsó (27. september 1921 Vác, Ungari – 31. jaanuar 2014 Budapest) oli ungari režissöör ja stsenarist. Jancsó saavutas rahvusvahelise kuulsuse selliste filmidega nagu "Szegénylegények" (1965), "Csillagosok, katonák" (1967) ja "Még kér a nép" (1971). 1972. aastal pälvis ta Cannes'i filmifestivalil filmi "Red Psalm" eest parima režissööri auhinna. 1973. aastal sai Ungari prestiižika Kossuthi auhinna. 1979. aastal pälvis ta elutööauhinna Cannes'i filmifestivalil ja 1990. aastal Veneetsia filmifestivalil.
Harilik männikärsakas

Harilik männikärsakas (Hylobius abietis) on putukaliik. Neid võib kohata terves Euroopas ja Aasias. Täiskasvanud mardikas on 10–12 mm pikkune ja võib elada kuni 4 aasta vanuseks. Hariliku männikärsaka pea eesosa on veninud pikaks kärsakuks, mis on varustatud haukamissuistega. Pea külge on kinnitunud ka põlvjad tundlad. Keha on kaetud pruunide ja kollakate soomustega. Männikärsaka mardikad toituvad enne ja pärast munemist noorte okaspuutaimede koorest, ka suuremate puude võrsetest ja pungadest. Männikärsaka mardikad teevad noortel okaspuutaimedel koort närides metsakultuuridele olulist kahju. Tõugusööm kändude juurtel on aga kahjutu või isegi kasulik, kuna aitab kaasa kändude kõdunemisele. Mardikad toituvad nii elusatest taimekudedest okaspuumetsades, eelistades noori mände, kui ka surnud taimekudedest puidu ladustamisplatsidel jm, seetõttu loetakse neid taimekahjuriteks. Ühe Eestis läbi viidud projekti käigus püüti laboratoorsetes tingimustes uurida, kas harilik männikärsakas on võimeline seeneeoseid elujõulisena edasi kandma ehk kui oluline võib olla putuka roll näiteks istutatud taimede nakatamisel erinevate haigusetekitajatega. Sellega seoses vaadeldi patogeensete seente, juurepessu ja Diplodia sapinea, ning antagonistliku hiidkooriku eoste elujõulisust pärast hariliku männikärsaka seedetrakti läbimist. Juurepess (Heterobasidion annosum) on seenpatogeen, mis tekitab okaspuudel juure- ja tüvemädanikku ja Diplodia sapinea on laialt levinud männi patogeen. Saprotroofsel puitulagundaval hiidkoorikul (Phlebiopsis gigantea) põhineb biopreparaat Rotstop, mida valmistatakse Soomes ja kasutatakse juurepessu biotõrjel. Uurimise tulemused näitasid, et uuringus kasutatud seeneliigid on pärast hariliku männikärsaka seedetrakti läbimist elujõulised. Seega võib uurijate arvates, hariliku männikärsaka roll haiguste levitajana metsas ning mõju praktilisele metsamajandusele arvatust ulatuslikumgi olla. Loomade elu 3:269. Kaljo Voolmaa. "Okaspuukultuure ähvardab männikärsakas". Stefan Buczacki ja Keith Harris, "Taimekahjurite ja - haiguste käsiraamat", lk 241, 2011, Kirjastus Varrak, ISBN 978 9985 3 2089 1 Marju Himma, Metsik teadusvideo: teadlased uurivad seente suhteid kurja metsakahjuriga ERR Novaator (vaadatud 6.01.2016) Märt Hanso ja Tiia Drenkhan, "Seenega seene vastu" EL 2005/1, veebiversioon (vaadatud 6.01.2016) Harilik männikärsakas andmebaasis eElurikkus Sissekanne Catalogue of Life'is Sissekanne Fauna Europaeas Sissekanne NCBI-s "Metsik teadusvideo: teadlased uurivad seente suhteid kurja metsakahjuriga" ERR Novaator, 5. jaanuar 2015
Trieste Ronchi dei Legionari lennujaam

Trieste Ronchi dei Legionari lennujaam, ärinimega Friuli Venezia Giulia lennujaam (Aeroporto del Friuli Venezia Giulia), on lennujaam Itaalias Friuli-Venezia Giulia maakonnas Gorizia provintsis, 21 km kaugusel provintsi keskusest edelas, Ronchi dei Legionari omavalitsusüksuse territooriumil. Lennujaam kannab alates 2007. aastast Pietro Savorgnan di Brazzà nime. Trieste Ronchi dei Legionari rahvusvaheline lennujaam oli 2013. aastal Itaalias reisijate arvult 24. kohal. "World Aero Data". Originaali arhiivikoopia seisuga 19. veebruar 2014. Vaadatud 1. veebruaril 2014. "AIP ITALIA - parte GEN2-4" (PDF). www.enav.it. Vaadatud 1. veebruar 2014. "Aeroporto Friuli Venezia Giulia - Intitolazione aeroporto". Originaali arhiivikoopia seisuga 9. jaanuar 2012. Vaadatud 1. veebruar 2014.  Aeroporto di Trieste-Ronchi dei Legionari – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis www.aeroporto.fvg.it www.lipqvirtual.com
Panakeia

Panakeia (Πανάκεια) oli vanakreeka mütoloogias jumalanna, kelle võimuses oli ravida mis tahes haigust ja häda. Tema järgi nimetati utoopiline imeravim panatsea. Ta oli tervisejumal Asklepiose ja valu leevendaja Epione tütar.
Scaphiodontophis

Scaphiodontophis on maoperekond. Perekonda Scaphiodontophis klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised maoliigid: Scaphiodontophis annulatus (Duméril, Bibron & Duméril, 1854) Scaphiodontophis venustissimus (Günther, 1893). Neid võib kohata Lõuna-Mehhikos, Kesk-Ameerikas ja Colombias. Peter Uetz & Jakob Hallermann,Scaphiodontophis Roomajate andmebaas veebiversioon (vaadatud 01.02.2014) (inglise keeles) Sissekanne ADW-s Sissekanne Catalogue of Life-s Sissekanne NCBI-s Sissekanne ReptileDB-s Sissekanne SITI-s Sissekanne saidil Wikispecies Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Scaphiodontophis seisuga 01.02.2014.
Mikulov

Mikulov (saksa keeles Nikolsburg) on linn Tšehhis Lõuna-Morava maakonnas Břeclavi ringkonnas. Linn asub Austria piiri ääres. Mikulovil on kuus sõpruslinna: Bardejov (Slovakkia) Katzrin (Iisrael) Šumperk (Tšehhi) Galanta (Slovakkia) Tuchów (Poola) Laa an der Thaya (Austria) Q125984191, vaadatud 19.05.2024.  Mikulov – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Pseudoxenodon

Pseudoxenodon on maoperekond. Perekonda Pseudoxenodon klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised maoliigid: Pseudoxenodon bambusicola Vogt, 1922 Pseudoxenodon baramensis Smith, 1921 Pseudoxenodon inornatus Boie, 1827 Pseudoxenodon karlschmidti Pope, 1928 Pseudoxenodon macrops (Blyth, 1855) Pseudoxenodon stejnegeri Barbour, 1908. Peter Uetz & Jakob Hallermann,PseudoxenodonRoomajate andmebaas veebiversioon (vaadatud 01.02.2014) (inglise keeles) Boulenger:The Fauna of British India, Including Ceylon and Burma. Reptilia and Batrachia., p. 340, 1890, Biodiversity Heritage Library raamat veebiversioon (vaadatud 01.02.2014) (inglise keeles) Boulenger:Catalogue of the Snakes in the British Museum (Natural History), vol.1, lk 270, 1893, Biodiversity Heritage Library raamat veebiversioon (vaadatud 01.02.2014) (inglise keeles) Sissekanne IUCN-is Sissekanne NCBI-s Sissekanne ReptileDB-s Sissekanne saidil Wikispecies Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Pseudoxenodon seisuga 01.02.2014.
Reggio Calabria lennujaam

Reggio Calabria lennujaam, tuntud ka kui Stretto lennujaam (Aeroporto dello Stretto), on lennujaam Itaalias Calabria maakonnas Reggio Calabria provintsis, 5 km kaugusel provintsi keskusest keskusest lõunas, Ravagnese kvartalis. Lennujaamale on antud Tito Minniti nimi. Stretto lennujaam oli 2013. aastal reisijate arvult Calabrias Lamezia Terme järel teisel kohal, Itaalias 25. kohal. "World Aero Data". Originaali arhiivikoopia seisuga 19. veebruar 2014. Vaadatud 1. veebruaril 2014.  Reggio Calabria lennujaam – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis aeroportodellostretto.it - Sito ufficiale dell'aeroporto sogas.it - - Sito ufficiale della SoGAS S.p.A. worldaerodata.com - pagina sull'aeroporto Airport, Chart Terrain e Approach map PDF www.aeroportorc.com - Il portale non ufficiale dell'Aeroporto dello Stretto di Reggio di Calabria www.trasportisullostretto.it - Il portale della mobilità sullo Stretto di Messina
Hypnale

Hypnale on maoperekond. Perekonda Hypnale klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised maoliigid: Hypnale hypnale (Merrem, 1820), Hypnale nepa (Laurenti, 1768), Hypnale zara (Gray, 1849). Peter Uetz & Jakob Hallermann,HypnaleRoomajate andmebaas veebiversioon (vaadatud 01.02.2014) (inglise keeles) Sissekanne AWD-s Sissekanne IUCN-is Sissekanne NCBI-s Sissekanne ReptileDB-s Sissekanne SITI-s Sissekanne veebisaidil Wikispecies Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Hypnale seisuga 01.02.2014.
Garthius

Garthius on maoperekond. Perekonda Garthius klassifitseeritakse roomajate andmebaasis üksainus maoliik: Garthius chaseni (Smith, 1931). Need maod on endeemsed Kalimantanil. Neid võib kohata ka Indoneesias ja Malaisias. Maoperekond on nimetatud Briti herpetoloogi Garth Underwoodi (1919–2002) auks. Peter Uetz & Jakob Hallermann,GarthiusRoomajate andmebaas veebiversioon (vaadatud 01.02.2014) (inglise keeles) Malhotra & Thorpe: A phylogeny of four mitochondrial gene regions suggests a revised taxonomy for Asian pitvipers (Trimeresurus and Ovophis)., Molecular Phylogenetics and Evolution, vol. 32, n. 1, p. 83–100, 2004, Veebiversioon (vaadatud 01.02.2014) (inglise keeles) Sissekanne NCBI-s Sissekanne ReptileDB-s Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Garthius chaseni seisuga 01.02.2014.
Rimini Miramare lennujaam

Rimini Miramare lennujaam, tuntud ka kui Federico Fellini rahvusvaheline lennujaam (Aeroporto internazionale "Federico Fellini"), on lennujaam Itaalias Emilia-Romagna maakonnas Rimini provintsis, 8 km kaugusel Riminist kagus, Miramare fraktsioonis. Lennujaamale on antud Itaalia filmirežissööri Federico Fellini nimi. Federico Fellini rahvusvaheline lennujaam oli 2013. aastal Itaalias reisijate arvult 26. kohal. 15 km kaugusel San Marino Vabariigi piirist ja 16 km kaugusel San Marino linnast asuv lennujaam on ühtlasi ka San Marino lennujaam. "World Aero Data". Originaali arhiivikoopia seisuga 21. oktoober 2007. Vaadatud 1. veebruaril 2014. "www.assaeroporti.it". Originaali arhiivikoopia seisuga 28. juuni 2012. Vaadatud 1. veebruaril 2014.  Rimini Miramare lennujaam – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Koduleht
Slantsõ

Slantsõ (vene keeles Сланцы, 'põlevkivi') on linn Venemaal Leningradi oblastis, Slantsõ rajooni ja Slantsõ linnaasunduse keskus. Asub Pljussa jõe ääres, 30 km Narvast lõunas. Slantsõ on moodustatud 1934. aastal tööliskülade liitmise teel. 1949. aastal sai linnaõigused. Linna majandus põhineb põlevkivi kaevandamisel ja töötlemisel. Osa kaevandatud põlevkivist on eksporditud Eestisse, kus seda põletati Narva elektrijaamas. Kui ettevõte Narva Elektrijaamad lõpetas Slantsõ põlevkivi sisseostu 2005. aastal lepingutingimuste rikkumise tõttu, tekitas see Slantsõs tõsise sotsiaalmajandusliku kriisi. Elanike arv oli 36 400 (2005), 35 800 (2006), 33 587 (2010) ja 33 037 (2016). Linna haldusalas (Slantsõ linnaasunduses) asub peale Slantsõ linna veel 8 küla, näiteks Šahta Nomer 3. Linnal on maanteeühendus Pihkva, Kingissepa ja Jaanilinnaga, linna läbib Oudova–Veimarni raudtee. Kuni 1991. aastani oli laevaühendus Narvaga. Gdovlag
Nikolai Nossov

Nikolai Nossov (vene Николай Николаевич Носов; 23. november (10. november vkj) 1908 Kiiev – 26. juuli 1976 Moskva) oli vene lastekirjanik. Nikolai Nossov sündis Kiievis estraadiartisti perekonnas. Ta lapsepõlv möödus Kiievi lähedal Irpinis. 1927. aastal astus Nikolai Nossov Kiievi Kunstiinstituuti. 1929. aastal läks ta üle Moskva Kinematograafia Instituuti, mille ta lõpetas 1932. aastal. Seejärel töötas ta kuni 1951. aastani multifilmide, teadusfilmide ja õppefilmide režissööri ja lavastajana. Lastejutte hakkas Nikolai Nossov kirjutama juba 1938. aastal, esimene lastejuttude kogumik ilmus 1947. aastal. Jutustuse "Vitja Malejev koolis ja kodus" (1951) eest sai ta 1952. aastal Stalini preemia. Kõige suurema populaarsuse saavutas Nossov Totu–raamatutega ("Totu ja ta sõprade seiklused" (1953–1954), "Totu Päikeselinnas" (1958), "Totu Kuul" (1964–1965)). Nikolai Nossov ei kirjutanud ainult lastele. 1969. aastal ilmus tal satiiriliste juttude kogumik "Iroonilised humoreskid". Samuti kirjutas ta mitu mälestusteraamatut. Nikolai Nossov suri 26. juulil 1976 Moskvas. Ta on maetud Kuntsevo kalmistule. "Lõbus pere" (1952) "Vitja Malejev koolis ja kodus" (1952) "Elav kaabu" (1958) "Totu ja ta sõprade seiklused" (sisaldab ka "Totu Päikeselinnas") (1966) "Totu Kuul" (1969)
Soomaa rahvuspark

Soomaa rahvuspark on asutatud 8. detsembril 1993 Vahe-Eesti edelaosa soode, lamminiitude ja metsade kaitseks. Rahvuspark (pindalaga 398 km²) koosneb viiest soost. Soomaa jääb Madal-Eestisse, kuid asub Madal- ja Kõrg-Eesti piiril – Sakala kõrgustiku läänenõlval ja Pärnu madalikul – Navesti, Halliste ja Raudna jõe vesikonnas,. Nimi Soomaa pärineb akadeemik Teodor Lippmaalt, kes kasutas seda nime Edela- ja Kesk-Eesti piiril asuvate soode kohta. Soomaa rahvuspargis on viis raba: Valgeraba, Öördi raba, Riisa raba, Kikepera raba ja Kuresoo raba. Soomaa põhiosa moodustab Kuresoo, mis on ühtlasi Eesti suurim raba. Kuresoo koosneb kolmest osast: Suitsna, Leetva ja Toonoja rabast.  Pikemalt artiklis Soomaa suurvesi Soomaa tuntumaid vaatamisväärsusi on nn viies aastaaeg. Üleujutused tekkivad enamasti kevaditi kiire lumesulamise ja jäämineku ajal. Sakala kõrgustiku lumeveed, mis valguvad Soomaale suuremate jõgede kaudu, ei mahu jõesängidesse ning ujutavad üle madalad tasandikud. Üksnes Halliste jõe kaudu pääseb vesi liikvele. Soomaal on peaaegu 540 liiki soontaimi, üle 200 liigi sammaltaimi ja üle 360 liigi seeni. Kaitsealuseid liike on vähemalt 29. Soomaal elavad Eesti suurulukeist põdrad, metssead, kitsed, karud, hundid ja ilvesed. Soomaal on ka esindatud Eesti väiksemate metsloomade enamik, sh kobras, kes paisutab üles kraave ja ojasid. Lindudest kohtab Soomaal muu hulgas metsiseid ja tetresid, samuti haruldasi kotkaid, musti toonekurgi ja kakke. Soomaal on elupaiga leidnud üle 40 liigi imetajaid, umbes 150 linnuliiki, 20 kalaliiki, 4 liiki roomajaid ja 6 liiki kahepaikseid ning 35 liiki kiile. Soomaa rahvuspargi külastuskeskus asub Tipu külas. Rahvuspargi tasakaalustatud arengu toetamiseks tegutseb 1997. aastast MTÜ Soomaa Sõprade Selts. Tõramaa puisniit Läti luht Laugas Kuresoos Raudna jõgi Kuusekäära kohal Lemmjõe keelemetsa õpperada Hüpassaare õpperada Ingatsi õpperada Kaldur, Marko (2016). Avasta Soomaa. Tänapäev. "Valminud on Soomaa rahvuspargi metsade majandamise hea tava." Postimees 6. september 2018. Soomaa rahvuspargi koduleht MTÜ Soomaa Sõprade Selts Soomaa rahvuspark pälvis kõrge tiitli ERR.ee, 27. mai 2009
Vatikani lipp

Vatikani lipp on Vatikani ametlik lipp. Vatikani vapp Vatikani lipp andmebaasis Flags of the World (inglise keeles)
Vecmīlgrāvis

Vecmīlgrāvis on asum Lätis, Riia linna Põhjarajooni osa pindalaga 6,073 km². Asub Ķīšezersist välja voolava Mīlgrāvise kanali kaldal. Asum piirneb põhjas Vecdaugava ja Trīsciemsiga, lõunas aga Mīlgrāvisega. 24 949 elanikku (2010). Asumi aladel eristatakse veel väiksemaid piirkondi. Nii asub läänes sadama ümber Rīnūži ja asumi keskosa kannab nime Ziemeļblāzma. Vecmīlgrāvis asub üldiselt madalal ja tasasel alal, mis ulatub 2–5 meetrit üle merepinna. Asumi keskosas Ziemeļblāzmas asuvad aga rannaluited. Neist kõrgeim ulatub 21 meetrit üle merepinna. Vecmīlgrāvis kujunes Ķīšezersi järvest välja voolava Mīlgrāvise kanali põhjakaldale. Kanal tekkis aastal 1266, mil Dünamünde klooster kaevas oma vesiveski tarvis Ķīšezersi järvele uue väljavoolu, kuigi kanal jälgis seal varem voolanud Dūņupe oja sängi. Kanal sai nimeks Mühlen Graben (tõlkes Veskikraav), millest aja jooksul kujunes lätipärane Mīlgrāvis. XVII sajandil oli asumi territooriumil tõenäoliselt veski juurde kujunenud Mīlgrāvise mõis, lisaks asusid kanali ääres veel kaks kaluriküla, Rīnūži ja Ziemeļblāzma. Toona asutati Rīnūžisse vanim teadaolev Riia kalmistu – Vecmīlgrāvise kalmistu. XVIII sajandil (1788. aastal) ehitati kalmistu juurde ka kirik, mille torni kasutati ühtlasi majakana. Aastal 1876 hakati kirikut remontima, ühtlasi asutati Krišjānis Valdemārsi ettevõtmisel selle juurde ka merekool, mis tegutses Esimese maailmasõjani. XIX sajandi teisel poolel algas asumi alal intensiivsem ehitustegevus. Aastal 1887 ehitas lätlasest ettevõtja ja metseen Augusts Dombrovskis sinna saekoja. Aastal 1900 ehitas ta tööliste lastele kooli ja Riia esimese lasteaia. Aastal 1913 rajas ta veel kultuurimaja. XX sajandi alguses lasi ta ehitada oma tütre järgi nime saanud Emmas iela, mis on kultuurimälestisena kaitse all. Aastal 1907 rajati asumisse Burtnieku namas – kultuuritegelaste pansion. Idee autor oli Krišjānis Barons. Lisaks temale elasid ja puhkasid seal veel näiteks Kārlis Skalbe ja Jānis Jaunsudrabiņš. Seal peeti kirjandusõhtuid, toimus ka kontserte. Tänapäeval asub majas muusikakool. Aastal 1922 liideti asum Riia linnaga, aga reaalse sisu omandas see alles aastal 1934, mil avati üle Mīlgrāvise kanali viiv sild. Aastal 1933 avati Riia–Ruhja raudteel Rīnūži peatus, ühtlasi rajati ka harutee Rīnūži sadamasse. Aastast 1939 kannab see nime Ziemeļblāzma. 1950. aastatel hakati seniste puitmajade vahele püstitama paneelidest korterelamuid. Teine suurem ehitusperiood oli 1970. aastatel. Aastail 1952–1955 oli Vecmīlgrāvis halduslikult Riia linnale alluv alev. Tänapäeval asub Vecmīlgrāvises Riia kalasadam, mis on traallaevade ja külmutuslaevade baasiks. Lisaks asub sadamas veel laevaremonditehas. Teine sadam asumi aladel on naftaterminal. Christian Heinrich Pander – paleontoloog Kārlis Skalbe – läti kirjanik Krišjānis Barons – läti rahvusliku liikumise tegelane Vilis Lācis – Läti kirjanik ja poliitik Augusts Dombrovskis – läti ettevõtja ja metseen Vecmīlgrāvise koduleht (läti keeles) Vecmīlgrāvis portaalis CitaRiga (läti keeles)
Mīlgrāvise mõis

Mīlgrāvise mõis (Mīlgrāvja muiža) oli mõis Lätis Riia linnas Vecmīlgrāvise asumis. Peahoone asus Mīlgrāvise kanali kaldal. Saksa keeles oli nimi Mühlgraben, varem tõenäoliselt Rodenbergs Hof. Vana haldusjaotuse järgi asus mõis Riia kreisi Daugavgrīva kihelkonnas. Mīlgrāvise kanal tekkis aastal 1266, mil Dünamünde klooster kaevas oma vesiveski tarvis Ķīšezersi järvele uue väljavoolu, kuigi kanal jälgis seal varem voolanud Dūņupe oja sängi. Kanal sai nimeks Mühlen Graben ('veskikraav'), millest aja jooksul kujunes lätipärane Mīlgrāvis. Veski valmimise aeg ei ole teada, ka pole selle kohta teateid pärast seda, mil Liivi ordu selle üle võttis. Tõenäoliselt XVII sajandil kujunes veski juurde mõis. Johann Christoph Brotze kaardil on selle asukohas kujutatud mõisa nimega Rodenbergs Hof. Tänapäevaks on peaaegu kõik jäljed mõisast hävinud. Säilinud on mõisa vakuraamat, mille põhjal teame, et mõisale kuulus ka Dünamünde ordulinnuse ala. Aastal 1760 sai mõisa omanikuks Wilhelm von Fermor, tema suguvõsa valduses oli mõis ka XIX sajandil. Aastal 1922, mil mõis maareformi käigus võõrandati, kuulus sellele 314 hektarit maad. Heinrich Hagemeister. Materialien zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Band 1. Riga, 1836 - Lk. 41. Latviešu konversācijas vārdnīcas 13. sējuma 25 630 sleja Sissekanne Riia mõisate veebisaidil (läti keeles)