laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Tallinna vanalinna päevad

Tallinna vanalinna päevad on suve alguses toimuvad pidustused Tallinna vanalinnas, mida korraldatakse alates 1982. aastast. See on suurim vanalinna kultuuripärandit ja kogukonda käsitlev ja tähtsustav festival. Viie päeva jooksul toimub linnarahvale ja külalistele mitmesuguseid tasuta muusika-, teatri-, kunsti- ja spordiüritusi. Osalejad saavad pidustuste käigus tutvuda Tallinna ajalooga. Festivaliga tähistatakse ka suve algust. Alpinistide demonstratsioonronimine Hirvepargis 1982. aasta vanalinna päevadel Jüri Druus ja Sergei Fatkin esinemas 1984. aasta vanalinna päevadel Ansambel Hampelmann 1984. aasta vanalinna päevadel Siiri Oviir ja Peeter Lepp vanalinna päevadel 1999. aastal Jüri Kuuskemaa vanalinna päevadel 1999. aastal Koduleht
Alateadvusreklaam

Alateadvusreklaam on teadvuslävest sügavamale suunatud reklaam, mis peab mõjuma inimesele, ilma et ta seda ise märkaks. Alateadvus U. Mereste, 2003. Majandusleksikon. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Köide I (A–M).
Mati Tolmoff

Mati Tolmoff (sündinud 19. jaanuaril 1957) on Eesti sporditegelane ja poliitik, endine Eesti Spordimuuseumi direktor. Tolmoff on lõpetanud Tartu Ülikooli kehakultuuriteaduskonna 1979. aastal. Ta on töötanud Tartu linnavalitsuse spordiosakonna juhataja asetäitjana, linna spordiameti direktorina, linnavalitsuse kultuuri- ja spordiosakonna juhina ning Aura Keskuse projektijuhina. Spordimuuseumi direktoriks sai ta 2001. aastal teisel direktori ametikoha konkursil. Esimesel konkursil valis komisjon välja Ants Veetõusme, keda kultuuriminister Signe Kivi ei pidanud aga sobilikuks. 2009. aastal lahkus ta ametist omal soovil. Mati Tolmoff on Tartu Linnavolikogu kultuuri-, haridus- ja sotsiaalkomisjoni liige, klubi Tartu Maraton asutajaliige, sihtasutuse Tartu Sport nõukogu aseesimees, Tartu Ülikooli spordinõukogu liige ning Eesti spordiajaloo seltsi liige. Tolmoff kuulub Eesti Reformierakonda. 2000 Eesti Vabariigi spordipreemia (spordijuhtimise uuenduste eest Tartu linnas) Mati Tolmoffil on kolm tütart. Tema keskmine tütar on sulgpallur Kati Tolmoff. Tolmoff kuulub Kaitseliidu Tartu maleva akadeemilisse malevkonda. "Spordikoolid taastaks ebaõigluse" Postimees, 02.10.2009 "Noortespordi tulevik sõltub tarkadest valikutest" Postimees, 30.03.2012 Mati Tolmoff[alaline kõdulink] Reformierakonna kodulehel "Eesti Spordimuuseumi direktorina jätkab Mati Tolmoff" EPL, 15. mai 2008 "Spordimuuseumi direktoriks saab Mati Tolmoff"[alaline kõdulink] Delfi, 26. juuni 2001 "Kultuuriministeerium otsib Eesti Spordimuuseumile direktorit" Kultuuriministeeriumi pressiteade, 2009-11-20 Paavo Kangur, "Kurb Mati ja rõõmus Kati"[alaline kõdulink]. Kroonika, 16. veebruar 2005 "Spordimuuseumi direktoriks saab Mati Tolmoff" Delfi, 26. juuni 2001
John Gower

John Gower (u 1330 – oktoober 1408) oli inglise luuletaja. Ta oli William Langlandi kaasaegne ja Geoffrey Chauceri hea sõber. Tema teostest on populaarseimad "Mirroir de l'Omme", "Vox Clamantis" ja "Confessio Amantis". Need on pikad moraali- ja poliitikateemalised luuletused, kirjutatud vastavalt prantsuse, ladina ja inglise keeles.
Alluvuse ühesus

Alluvuse ühesus on põhimõte, et iga alluv annab aru ainult ühele ülemusele. Põhimõtte rakendamine vähendab probleemide hulka, mis võivad tekkida vastuolulistest käskudest. Samuti suurendab see alluva isiklikku vastutust oma töö tulemuste eest. Ajaloos on alluvuse põhimõtet süsteemselt ja teadlikult rikutud NSV Liidu juhtimispoliitikas, kui domineeris kaksikalluvuse süsteem, s.t, et mingi ettevõte allus korraga oma vabariigi ja üleliidulisele ministeeriumile. Alluvus U. Mereste, 2003. Majandusleksikon. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Köide I (A–M).
Karl Ristikivi Selts

Karl Ristikivi Selts on 2001. aastal rajatud mittetulundusühing, mis edendab väliseesti kirjaniku Karl Ristikivi loomingu tutvustamist ja uurimist, laiemalt aga eesti pagulaskirjanduse populariseerimist. Seltsi asutasid 12. mail 2001 Tartus kirjandusteadlased Rutt Hinrikus ja Janika Kronberg. Igal aastal korraldab Selts Karl Ristikivi sünniaastapäeva puhul ettekandekoosoleku. Selts on produtseerinud filmi Henrik Visnapuu pagulasaastaist "Henrik Visnapuu üheteistkümnes kiri. Lugu poeedi viimasest kümnest eluaastast 1941-1951" (2009), samuti toetanud väliseesti kirjanike Bernard Kangro ja Arno Vihalemma 100. sünniaastapäeva tähistamist. Karl Ristikivi testamendijärgse pärija, Stockholmis tegutseva Eesti Eksiilkirjanduse Fondiga (Stiftelsen för främjande av estnisk exillitteratur) sõlmitud kokkuleppe alusel kontrollib selts Karl Ristikivi teoste autoriõigust. Tartu Linnavalitsus andis Karl Ristikivi Seltsi hallata kunagise Karl Ristikivi Muuseumi ruumid Tartus, aadressil Hermanni 18. 2023. aastal loobus selts ruumide kasutamisest kuhjuva üürivõla tõttu. Karl Ristikivi Seltsil on ligi 60 liiget. 2014. aastal oli seltsi esimees Janika Kronberg.[viide?] 2023. aasta veebruaris valiti Kronbergi asemel esimeheks Kadri Tüür. "Karl Ristikivi Selts sai ruumid tasuta kasutada" Postimees 1. juuni 2007 (vaadatud 29.06.2014) Egeli Raudmäe, "Karl Ristikivi selts jäi kuhjunud võlgade pärast lageda taeva alla", Postimees, 31. mai 2023 (vaadatud 02.06.2023) Karl Ristikivi Seltsi koduleht "Karl Ristikivi Selts sai ruumid tasuta kasutada" Postimees 1. juuni 2007 Rutt Hinrikus "Kes kolib Ristikivi tudengikorterisse?" Postimees, 31.08.2001
1934. aasta Euroopa meistrivõistlused Kreeka-Rooma maadluses

Euroopa meistrivõistlused Kreeka-Rooma maadluses 1934 peeti Itaalias Roomas. Eestit esindasid August Neo ja Voldemar Väli.
Meissneri efekt

Meissneri efekt ehk Meißneri efekt on Saksamaa füüsiku Walther Meissneri järgi nimetuse saadud nähtus, mis seisneb selles, et ülijuhist tõrjutakse magnetväli täielikult välja tema üleminekul ülijuhtivasse olekusse. Efekti avastasid 1933. aastal Saksamaa füüsikud Walther Meissner ja Robert Ochsenfeld, mõõtes magnetvälja ülijuhtivate tinast ja pliist detailide lähedal. Neid detaile jahutati nende ülijuhiks muutumise temperatuurist allapoole ja mõõdeti magnetvälja muutusi. Ülijuhiks muutumise järel kadus kehades magnetväli. Teadlased avastasid selle efekti kaudselt, selle järgi, et väljaspool katsekehi magnetväli tugevnes. Selle katsega näidati esimest korda, et ülijuhid on midagi enamat kui täiuslikud juhid. Meissneri efekt on ülijuhtide unikaalne omadus, mille järgi saab ülijuhte ära tunda. Meissneri efekti avastamise järel lõid vennad Fritz ja Heinz London ülijuhtivuse fenomenoloogilise teooria. Sinna juurde kuulus efekti matemaatiline selgitus ehk Londoni võrrandid. See selgitas takistuse puudumist ülijuhis ja Meissneri efekti ning võimaldas ülijuhtivuse kohta teha teoreetilisi ennustusi. Kuid see teooria selgitas üksnes eksperimentaalseid tulemusi ega selgitanud seda, mil moel elementaarosakesed ülijuhtivaid omadusi aines põhjustavad. Seda viimast suutis alles 1957. aastal loodud BCS-teooria, mis sai nimetuse oma autorite John Bardeeni, Leon Cooperi ja John Robert Schriefferi järgi.
Charles VI

Charles VI Nõdrameelne (3. detsember 1368 Pariis – 21. oktoober 1422 Pariis) oli Valois' dünastiast Prantsusmaa kuningas aastatel 1380–1422. Charles VI oli Prantsusmaa kuninga (1364–1380) Charles V poeg ning krooniti pärast isa surma 11-aastaselt kuningaks. 1385. aastal ta abiellus Baieri-Ingolstadti hertsogi (1375–1413) Stephan III tütre Elisabeth von Wittelsbachiga. Elisabeth kandis pärast abiellumist Prantsusmaal nime Isabeau (Baieri Isabeau). Kuni 1388. aastani valitses riiki peamiselt Charles VI onu, Valois-Burgundia dünastia Burgundia hertsog Philippe Südi. 1390. aastate alguses, kui Charles oli 20. eluaastates, algasid tal hootised psüühikahäired, mis jätkusid kogu ta ülejäänud elu. Saja-aastases sõjas võitis Inglismaa kuningas (1413–1422) Henry V 1415. aastal Agincourti lahingu ning neli aastat hiljem vallutasid inglased tema juhtimisel kogu Põhja-Prantsusmaa. Henry V võttis 1420. aastal naiseks Charlesi tütre Prantsusmaa Catherine'i. Henry sundis 1420. aastal Prantsusmaa kuningat Charles VI-t sõlmima Troyes' lepingut, et tolle surma järel saab temast kogu Inglise ja Prantsusmaa monarh. Kuid sõjaleeris olles tabas Henryt surmav haigus ning ta suri mõni nädal enne Charles VI-t.  Pikemalt artiklis Inglise ja Prantsuse kaksikmonarhia, Saja-aastane sõda Catherine'i ja Henry V alaealine poeg Henry VI päris ametlikult küll Inglise ja Prantsusmaa troonid, kuigi teda tunnustasid Prantsuse kuningana vaid inglased ja burgunnid. Ta krooniti Henri II nime all Prantsuse kuningaks 16. detsembril 1431. Praktikas oli Henry vaid seaduse järgi kuningas ja teda tunnustasid kuningana ainult need Prantsuse territooriumid, mis olid inglaste kontrolli all. Ülejäänud Prantsusmaad juhtis Charles VII, kes krooniti Reimsis 17. juulil 1429. Pärast Henry V surma ei suutnud inglased Prantsusmaa tähtsamaid linnu enam kuigi kaua enda kontrolli all hoida. Charles VI ja Isabeau (1370–1435) järglased: Charles, (1386) Vienne'i dofään Jeanne, (1388–1390) Isabella (1389–1409), abielus (1396–1400) (1) Richard II. (2) Orléansi hertsog Charles Jeanne, (1391–1433), abielus (1396) Bretagne'i hertsog Yann V-ga Charles, (1392–1401) Vienne'i dofään Marie, (1393–1438) Poissy abtiss Michelle (1395–1422), abielus (1409) Burgundia hertsogi Philippe Heaga Louis, (1397–1415) Guyenne'i hertsog ja Prantsuse dofään Jean, (1398–1417) Touraine hertsog ja Prantsuse dofään, abielus (1415) Hainaut', Hollandi, Zeelandi krahvinna Jacobaga Catherine (1401–1438), abielus (1420) (1) Inglismaa kuninga (1413–1422) Henry V ja (2) Owen Tudoriga Charles (1403–1461) Vienne'i dofään, Prantsusmaa kuningas (1422(1429)–1461) Charles VII. Abielus (1422) Anjou Mariega Philip (1407) Burgundia hertsogkond Prantsusmaa kuningriik Saja-aastane sõda (1337–1453)
Johannes Heil

Johannes Heil (15. september 1895 Jäärja vald – 24. juuli 1991 Tallinn) oli eesti elektrotehnikateadlane, tehnikakandidaat ja Eesti Teaduste Akadeemia liige (1954). Ta lõpetas 1924. aastal Leningradis sõjaväe elektrotehnikaakadeemia. Töötas aastatel 1925–1944 Moskvas, olles 1938–1944 NSV Liidu Elektritööstuse Ministeeriumi kesklaboratooriumi juhataja. Aastatel 1944–1951 töötas ta tehases Volta algul peainsenerina, hiljem direktorina. Ta kaitses 1952. aastal tehnikakandidaadi väitekirja. 1951. aastal valiti Johannes Heil Eesti NSV Teaduste Akadeemia korrespondentliikmeks tehnika alal, 1954. aastal akadeemikuks. Aastatel 1951–1954 oli ta Eesti NSV Teaduste Akadeemia Füüsika-, Matemaatika- ja Tehnikateaduste Osakonna akadeemik-sekretär, 1954–1968 Eesti NSV Teaduste Akadeemia Presiidiumi teaduslik peasekretär. NLKP ridadesse kuulus ta 1919. aastast. Tema uurimused käsitlevad elektrienergiavarustust ja elektrimootoreid. Tema onupoeg oli kirjandusteadlane, kirjandus- ja teatrikriitik, kultuuriloolane ja tõlkija Oskar Kuningas. 1948 Nõukogude Eesti preemia 1951 NSV Liidu riiklik preemia 1965 Eesti NSV teeneline teadlane 1985 Eesti Teaduste Akadeemia medal Eesti entsüklopeedia. 14. köide: Eesti elulood. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2000, lk 83.
Star Treki tähelaevaklasside loend

See artikkel loetleb Star Treki universumi tähelaevaklassid. Akira Ambassador Andromeda Antares Apollo Challenger Cheyenne Chimere Constellation Constitution Constitution-klassi ristlejad hakkasid teenistusse tulema umbes aastast 2240. Sel ajal olid nad kõige kiiremad ja võimsamad laevad Tähelaevastikus. Aastaks 2267 ehitati 12 seda tüüpi laeva. Alustades Enterprise NCC-1701-ga, on alates 2271-st aastast paljud Constitution-klassi laevad täielikult ümber ehitatud. Ilmselt arvati laevad teenistusest välja 23. sajandi lõpul, üks neist asub Tähelaevastiku muuseumis. Daedalus Defiant Deneva Enterprise USS Enterprise (XCV 330) Enterprise (NX-01) USS Enterprise (NCC-1701) USS Enterprise (NCC-1701-A) USS Enterprise (NCC-1701-B) USS Enterprise (NCC-1701-C) USS Enterprise (NCC-1701-D) USS Enterprise (NCC-1701-E) USS Enterprise (NCC-1701-J) Erewhon Excelsior Freedom Galaxy Hokule'a Hope Intrepid Istanbul Korolev Luna Mediterranean Merced Miranda Nebula New Orleans Niagara Norway Nova NX Oberth Olympic Peregrine Prometheus Renaissance Rigel Saber Saladin Sequoia Sovereign Soyuz Springfield Steamrunner Surak Sydney Voyager Wambundu Wells Yorkshire Yellowstone Zodiac Pilt Constitution-klassi tähelaevast
Halofiil

Halofiil on organism, kes eelistab elada suure soolsuse ehk soolasisaldusega keskkonnas. Taimseid halofiile nimetatakse halofüütideks. halobiont halofüüt halobakterid
Heidi Soosalu

Heidi Elisabet Soosalu (sündinud 30. aprillil 1967 Soomes Joroises) on Eesti seismoloog ja vulkanoloog. Ta on üles kasvanud Soomes ja lõpetanud Helsingi Ülikooli. Teadustööd on ta teinud Soomes, Islandil ja Suurbritannias. Alates aastast 2008 töötab ta Eesti Geoloogiakeskuses juhtivteadurina ning Tallinna Tehnikaülikoolis dotsendina. 1985–2004 õppis Soosalu Helsingi Ülikoolis. 1990–1993 Seismoloogia instituut, Helsingi ülikool, abiline 1998–1999 Seismoloogia instituut, Helsingi ülikool, seismoloog 2001–2004 Põhjamaade vulkanoloogia instituut, Island, teadur 2004–2007 Department of Earth Sciences, Cambridge'i Ülikool, assistent 2008–2009 Tallinna Tehnikaülikool, Energeetikateaduskond, mäeinstituut, rakendusgeoloogia õppetool, erakorraline dotsent (0.25) 2008–... Eesti Geoloogiakeskus, juhtivteadur (0.75) 2009–... Tallinna Tehnikaülikool, Energeetikateaduskond, mäeinstituut, dotsent (0.25) Heidi Soosalu Eesti Teadusinfosüsteemis Helen Arusoo: "Eesti sai seismoloogi Soomest!" Loodusesõber, nr. 2 2008 Toomas Jüriado: "Eesti nimega Soome tüdruku Islandi armulugu" Eesti Loodus, veebruar 2012 "Püramiidi tipus", ETV, 10. jaanuar 2013
Reed Morn

Reed Morn (kodanikunimega Frieda Johanna Drewerk; 19. august 1898 Tallinn – 17. oktoober 1978 Los Angeles) oli eesti kirjanik. Ta õppis aastatel 1908–1912 Tallinnas algkoolis, aastatel 1912–1916 Tallinna tütarlaste kaubanduskoolis, aastatel 1916–1918 Elfriede Lenderi Tütarlaste Eragümnaasiumis, aastal 1918 Tallinna vene gümnaasiumis, lõpetas aastal 1919 Tallinna 5. tütarlaste gümnaasiumi. Aastatel 1919–1924 õppis ta Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonnas, huvitudes kirjandusest, romaani keeltest ja filosoofiast, sai aastal 1924 mag. phil. kraadi väitekirjaga ""Candide" kunstiteosena". Ta töötas aastatel 1924–1926 õpetajana Järva Maakonna Paide Ühisgümnaasiumis, aastal 1928 Tallinna 1. tütarlaste gümnaasiumis, aastal 1929 Tallinna Kaarli Koguduse Eragümnaasiumis ja mõnda aega ka õpetajana vanglas. Aastatel 1932–1933 täiendas ennast (kuna sai Tartu Prantsuse teadusliku instituudi stipendiumi) Sorbonne'i ülikoolis ning viibis mõned kuud Hispaanias hispaania keele õppimiseks. Peaaegu kümme aastat elas Tallinnas vabakutselise kirjanikuna. Aastal 1944 põgenes Saksamaale, kus esines sakslasena ning jäi Teise maailmasõja lõpupäevil Sudeetides vangi tšehhi partisanide kätte. Ta viibis kümme kuud interneeritute laagris, kust saadeti aastal 1946 (kuna ta oli nimetanud Düsseldorfi oma kodulinnaks) Düsseldorfi. Ta töötas Saksamaal raamatukogudes, siirdus 1950. aasta lõpul Rootsi, elades pool aastat Göteborgis, kuid kuna ei kohanenud sealse elulaadiga, siis läks ta tagasi Saksamaale. Aastal 1952 asus ta elama USA-sse, kus valis elupaigaks Los Angelese. Seal ta ka aastal 1978 suri. Andekas parasiit: romaan. Tartu: Loodus, 1927 Kastreerit elu: romaan. Tartu: Loodus, 1929 Tee ja tõde: romaan. Toronto: Orto, 1956 Jeanne d'Arc: Prantsusmaa rahvuskangelane. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1935 Nõia koobas. Prantsuse keelest F. Drewerk. Tallinna: Rahvaülikool, 1920 Alphonse Daudet, Sappho: romaan. Prantsuse keelest tõlkinud Friida Dreverk. Tartu: Loodus, 1936
Maailmaaeg

Maailmaaeg (inglise keeles Universal Time, lühend UT) on rahvusvaheliste lepetega kehtestatud ühtne aeg ehk ühtlusaeg, mis põhineb ööpäeva tegelikul pikkusel. Maailmaaja aluseks oli 1925. aastast alates Greenwichi kohalik keskmine päikeseaeg GMT (inglise keeles Greenwich Mean Time), s.o päikeseaeg Greenwichi observatooriumi läbival nullmeridiaanil. Maa pöörlemine (ümber oma telje) ja tiirlemine (ümber Päikese) allub pidevalt teatavatele väikestele muutustele, mis pole vajaliku täpsusega mõõdetavad ja ennustatavad. Maakera pöörlemine aeglustub (peamiselt loodeliste jõudude mõjul) ja järelikult ööpäev vähehaaval pikeneb. See aeglustumine toimub ebaühtlaselt; neid ebaühtlusi arvestava maailmaaja tähis on UT1 (Universal Time No. 1). Maa tiirlemisperioodi (aasta pikkuse) kõikumisi kajastab UT2. Järelikult ööpäeva või aasta pikkusel põhineva astronoomilise aja skaalal pole võimalik mõõta aega niisuguse täpsusega, mis on vajalik loodusteadustes ja tehnikas. Seepärast võeti 1972. aastal kasutusele rahvusvahelise aatomiaja (TAI) sekundil põhinev maailmaaeg. Maakera pöörlemise ebaühtluse tõttu aga ei kulge aatomikellaga mõõdetav aeg ja ööpäeva tegelikku pikkust väljendav päikeseaeg sünkroonselt. Nende aegade kooskõlastamiseks (koordineerimiseks) kasutatakse nn liigsekundit, mis lisatakse vajadust mööda ‒ et aatomiaja ja päikeseaja UT1 erinevus ei ületaks 0,9 s ‒ aasta või poolaasta lõpul UTC-ajale. Sekundi lisamise korral on detsembri või juuni viimase minuti pikkus 61 s; seega Eestis võib sekund juurde tulla talvel kell 1.59.60 ja suvel 2.59.60. Seda lisasekunditega maailmaaega nimetatakse koordineeritud maailmaajaks ehk UTC-ajaks (lühend inglise keele sõnadest Universal Time Coordinated), mille puhul on ööpäeva pikkus täpselt 60 × 60 × 24 = 86 400 sekundit. Seega põhineb UTC-aeg nagu aatomiaegki SI sekundil. Maailmaaega hoiab ja levitab Bureau International de l'Heure (Rahvusvaheline Ajabüroo), samuti teeb see ajateenistus otsuse lisasekundi kohta, teatades sellest vähemalt 8 nädalat enne lisamist. Maailmaajast ja Greenwichi nullmeridiaanist lähtuvalt on määratud vööndiajad maailma 24 ajavööndis. Olgu märgitud, et Suurbritannias ja veel mõnes riigis kasutatakse endiselt kellaajaga seoses ajaskaala lühendit GMT, kuigi tegelikult on mõeldud koordineeritud maailmaaega. GPS-aeg põhineb koordineeritud maailmaajal, ent ilma liigsekunditeta. GPS-aeg ja UTC-aeg ühtlustati 1980. aasta 6. jaanuaril; sel ajal oli vahe TAI – UTC = 19 sekundit. Liigsekundite lisandumise tõttu on see erinevus järk-järgult muutunud. GPS-vastuvõtja arvutab jooksvalt GPS-aja ümber UTC-ajaks, kusjuures viga ei ületa 1 mikrosekundit. Rahvusvaheline aatomiaeg Kohalik aeg Vööndiaeg IMCCE: Institut de mécanique céleste et de calcul des éphémérides La période moderne
Nicolas Grenon

Nicolas Grenon (u 1375 – 17. oktoober 1456) oli prantsuse helilooja, kelle muusikalooming kuulub vararenessanssi. Esimesed teated tema kohta pärinevad Pariisist, kus ta töötas Notre-Dame'i katedraalis. 1403. aastal läks ta Laoni ja 1408. aastal Cambraisse. 1409. aastal asus ta tööle Bourges'is kooripoiste õpetajana ning 1412. aastal liitus Burgundia hertsogi Jean Kartmatu õukonnaga. 1419 naasis ta Cambraisse. Aastatel 1425–1427 töötas ta Roomas kooripoiste juhina. Pärast seda elas ta Cambrais, kus 1440. aastatel revideeris koos Guillaume Dufayga katedraali liturgilise muusika kogu. Ta lõi muusikat kõikides tolle aja tähtsamates žanrites. Ta oli üks vähestest pikaealistest heliloojatest, kes kujunes heliloojaks juba 14. sajandi lõpus, kuid kelle peamine tegutsemisaeg jäi perioodi, mil arenes välja uus renessanssmuusika stiil. Tema muusikas võib seetöttu märgata nii keskaja kui vararenessansi iseloomulikke jooni. Tema ballaadid, rondeaud ja virelaid on kolmehäälsed ning kõigis neis on meloodia ülemises hääles. Ta kirjutas ka motette ja missasid.
Hangzhou lahe sild

Hangzhou lahe sild on Hiina Zhejiangi provintsis asuv maanteesild. See on 35,673 km pikk.. Kohe pärast valmimist oli see maailma pikim üle ookeani osa ehitatud sild, kuni üle Jiaozhou lahe avati 2011. aastal 36,48 km pikk sild. Sild avati liikluseks 2008. aastal. Silla keskkohas on merre loodud ja sillaga ühendatud kunstlik saar (10 000 m2), kus asub hotell, restoran, tankla ja vaatetorniga teenindusala. Silla geograafilised koordinaadid on 30° 27′ N, 121° 8′ E. TEA entsüklopeedia 4. köide, 2009. "VIDEO: Hiinlased said maha maailma pikima sillaga" Delfi Forte, 30. juuni 2011 "Maailma pikim üle mere viiv sild on Hiinas 36-kilomeetriline" Eesti Päevaleht, 3. mai 2008
Alexander Goette

Alexander Wilhelm Goette (31. detsember 1840 Peterburi – 5. veebruar 1922 Handschuhsheim) oli saksa zooloog, embrüoloog ja arengubioloog. 1877. aastal pälvis ta Karl Ernst von Baeri medali töö "Die Entwickelungsgeschichte der Unke: (Bombinator igneus) als Grundlage einer vergleichenden Morphologie der Wirbelthiere" eest.
1990. aasta Kuldgloobuse auhinnad

1990. aasta Kuldgloobuse auhinnad on 47. Kuldgloobuse auhinnad, mis jagati välja 20. jaanuaril 1990. Cecil B. DeMille'i nimelise elutööauhinna sai Audrey Hepburn. Parim draamafilm: "Sündinud neljandal juulil" (Born On The Fourth Of July) Parim draamafilmi naisnäitleja: Michelle Pfeiffer – "The Fabulous Baker Boys" Parim draamafilmi meesnäitleja: Tom Cruise – "Sündinud neljandal juulil" Parim muusika- või komöödiafilm: "Sõidutades miss Daisyt" (Driving Miss Daisy) Parim muusika- või komöödiafilmi naisnäitleja: Jessica Tandy – "Sõidutades miss Daisyt" Parim muusika- või komöödiafilmi meesnäitleja: Morgan Freeman – "Sõidutades miss Daisyt" Parim naiskõrvalosatäitja: Julia Roberts – "Terasmagnooliad" (Steel Magnolias) Parim meeskõrvalosatäitja: Denzel Washington – "Au ja hiilgus" (Glory) Parim võõrkeelne film: "Kino "Paradiso" (Nuovo cinema Paradiso), Itaalia Parim lavastaja: Oliver Stone – "Sündinud neljandal juulil" Parim stsenaarium: Oliver Stone – "Sündinud neljandal juulil" Parim muusika: Alan Menken – "Väike merineitsi" (The Little Mermaid) Parim laul: "Under the Sea" filmist "Väike merineitsi" Parim draamasari: "China Beach" Parim draamasarja naisnäitleja: Angela Lansbury – "Mõrv sai teoks" (Murder, She Wrote) Parim draamasarja meesnäitleja: Ken Wahl – "Wiseguy" Parim muusika- või komöödiasari: "Murphy Brown" Parim muusika- või komöödiasarja naisnäitleja: Jamie Lee Curtis – "Anything but Love" Parim muusika- või komöödiasarja meesnäitleja: Ted Danson – "Cheers" Parim lühisari või telefilm: "Lonesome Dove" Parim lühisarja või telefilmi naisnäitleja: Christine Lahti – "No Place Like Home" Parim lühisarja või telefilmi meesnäitleja: Robert Duvall – "Lonesome Dove" Parim telefilmi, tele- või lühisarja naiskõrvalosatäitja: Amy Madigan – "Roe Vs. Wade" Parim telefilmi, tele- või lühisarja meeskõrvalosatäitja: Dean Stockwell – "Ajahüpe" (Quantum Leap) The 47th Annual Golden Globe Awards. HFPA
1933. aasta Euroopa meistrivõistlused Kreeka-Rooma maadluses

1933. aasta Euroopa meistrivõistlused Kreeka-Rooma maadluses toimusid Soomes Helsingis. Eestit esindasid Olaf Luiga ja Albert Kusnets, Kristjan Palusalu, Voldemar Väli, Karl Kullisaar.
Libe junkurkala

Libe junkurkala on liik huulkalalaste sugukonnast, kes elab Atlandi ookeani troopilistes vetes. Libe junkurkala läbib elu jooksul kolm värvifaasi. Täiskasvanud isased on rohelised kahe musta triibuga, üks peast läbi silma sabani ja teine, vähem märgatav, keha alumisel poolel. Nooremad isendid on emased ja neil on samuti kaks tumedat triipu heleroosal kehal. Juveniilses faasis on kala hele või peaaegu valge kahe tumeda triibuga. Libe junkurkala võib kasvada 30 cm pikkuseks. Libe junkurkala elab enamasti madalates riffides. Libe junkurkala toitub selgrootutest, krabidest, merisiilikutest, tigudest ja peajalgsetest, aga ka väiksematest kaladest. See liik on protogüünne hermafrodiit, sündides emasena ja vahetades kasvamise käigus sugu. Rocha, L., Francini, R. & Craig, M. (2010). "Halichoeres bivittatus". IUCNi punase nimestiku ohustatud liigid. Vaadatud 02.02.2020.{{netiviide}}: CS1 hooldus: mitu nime: autorite loend (link) "Slippery dick (Halichoeres bivittatus)". Marine Species Identification Portal. Originaali arhiivikoopia seisuga 19.09.2020. Vaadatud 02.02.2020.