laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Niyazi Kızılyürek

Niyazi Kızılyürek (sündinud 19. veebruaril 1959 Potamias) on Küprose türklasest politoloog ja poliitik, ta on Töörahva Progressiivse Partei liige. Ta on aastast 2016 Küprose ülikooli poliitilise ajaloo professor ja spetsialiseerunud Türgi ja Küprose poliitilisele ajaloole. Ta on aastast 2019 Euroopa Parlamendi liige. Europarlamendis kuulub ta Euroopa Ühendatud Vasakpoolsete ja Põhjala Vasak-Roheliste fraktsiooni. Ta sündis aastal 1959 Potamias, kuid põgenes aastal 1964 koos perega kogukondadevahelise vägivalla tõttu Louroujinasse. Pärast keskkooli lõpetamist Põhja-Küprosel asus ta õppima Bremeni ülikooli, kus omandas aastal 1983 bakalaureusekraadi ja magistrikraadi sotsioloogias, poliitikas ja majanduses. Samas ülikoolis kaitses ta ka PhD kraadi väitekirjaga Küprose vaidlusest. Ta produtseeris koos Panicos Chrysanthouga dokumentaalfilmi "Meie müür", hiljem võitis selle dokumentaalfilmi eest 1997. aastal Apdi İpekçi rahuauhinna. 1995. aastal asus ta tööle Küprose ülikooli õppejõuna. Sisseastumisel langes ta fašistide, natsionalistlike poliitikute ja meedia sihikule, silmitsi aastapikkuse kampaaniaga tema ülikoolist väljaheitmiseks. Ta osutas töökaaslaste ja ülikooli toel vastupanu ning jäi oma töökohale. Ta rääkis, et aastatega muutus töökeskkond palju vähem vaenulikuks. 2013. aastal valiti ta humanitaarteaduste kooli dekaaniks. 2014. aastal sai tast geostrateegilises nõuandekomisjonis üks president Nicos Anastasiadese nõunikke Türgi küsimustes. Aastast 2019 on ta Euroopa Parlamendi liige. Europarlamendis kuulub ta Euroopa Ühendatud Vasakpoolsete ja Põhjala Vasak-Roheliste fraktsiooni. Ta on kirjutanud umbes 20 raamatut, sealhulgas "Glafkos Clerides: The Path of a Country". Ta on kolumnist vasakpoolses Küprose türgi ajalehes Yeni Düzen ja parempoolses Küprose kreeka ajalehes Simerini. Ta valdab türgi, kreeka, inglise, saksa ja prantsuse keelt.
Gustav Seen

Gustav Seen (30. märts 1871 – 11. aprill 1943) oli eesti jurist ja ühiskonnategelane. Seen oli Urvaste kihelkonna Mälle taluperemehe Kusta (Gustav) Seene ja Ann Seene poeg. Ta lõpetas Tartu Aleksandri Gümnaasiumi 1890. aastal ja Tartu Ülikooli õigusteaduskonna cand. jur. astmega 1894. aastal. Ta oli Riia Ringkonnakohtu kohtuameti kandidaat aastatel 1895–1896, notar Viljandis kuni 1918. aastani, Viljandi-Pärnu Rahukogu esimene esimees, Petseri ja Narvataguste maade kinnistuskomisjoni esimees 1927–1928 ning vandeadvokaat Viljandis alates 1928. aastast kuni surmani. Ta oli Asutava Kogu liige. Üliõpilaspõlves oli ta agar vanavara ja rahvaluule koguja Jakob Hurdale. Viljandis elades aktiivne ja juhtiv liige haridus-kultuurilistes ühingutes ja ettevõtteis. Oli Viljandi Tuletõrje Seltsi esimees ja kauaaegne linnavolinik. Viljandi Haridusseltsi asutaja ja juhatuse liige. Eriliseks huviks oli aiandus, kus ta aretas võõramaa taimesorte. Gustav Seene vend Arthur Albert Seen oli raudteeinsener, kes rändas 1917. aasta segastel aegadel Galápagose saarestikku San Cristobali saarele ja elas seal üksiku eestlasena elu lõpuni. "Artur Seen — eestlasest erak Galápagose saartel" Sakala, 17. jaanuar 2004 "Vandeadvokaat Gustav Seen. Mees süsteemiga ja raudse loogikaga" Esmaspäev: piltidega nädalleht, nr. 36, 3. september 1938
Geta (täpsustus)

Geta võib tähendada järgmist: Geta, Vana-Rooma keiser (211) Geta '​d, traditsioonilised Jaapani jalanõud Geta vald, vald Soomes Ahvenamaa maakonnas
Taishō ajastu

Taishō ajastu oli periood Jaapani ajaloos aastatel 1912–1926 keiser Taishō valitsemisajal. Taishō ajastule oli iseloomulik avatus läänemaadele ja riigis leviv demokraatia, mille mõjud tugevasti kujundasid Jaapani riideid ja selle aja moodi. Jaapani rõivad hakkasid vastavalt läänestumise trendidele muutuma. Üha tavalisemaks muutus lääne rõivaste kandmine. Lääne rõivaste kandmine oli modernsuse sümboliks ja väljendas liberaalset mõttemaailma. Just tänu lääne mõjule Taishō ajastul ilmnesid julged moetrendid, mis tänu keemilistele värvidele, sünteetilistele kiududele ja mehaanilise protsessi levikule tegid uudsed esemed paremini kättesaadavaks laiemale elanikkonnale. Esimesena kandsid lääne riideid ainult kõrgklassi mehed ja ärimehed, kuid järk-järgult levisid need ka teistesse klassidesse. Ilmusid "moodsad tüdrukud" keda kutsuti moga '​deks. Nad järgisid läänelikku moodi ja liberaalset läänemaalist elustiili ning neid tihti kutsuti ka Jaapani flapper '​iteks. Nad sümboliseerisid seksuaalselt vabanenud linnatarbijat, vabadust ja vabanemist minevikust. Nende eesmärgiks oli vabaneda vanadest traditsioonidest ja tavadest. Noored generatsioonid kandsid segamini nii traditsioonilisi riideid kui ka lääneriideid. Vanem generatsioon aga kandis ainult traditsioonilisi riideid. Tänavatel võis nähe mõlemat stiili segamini. Populaarne oli kanda flapper-stiilis kleite pikkade pärlikettidega ja mütse. Kanti aksessuaare nagu kindaid, kotte ja päevavarje. Koolitüdrukud kandsid hakama '​sid koos hakamashita '​dega. Mehed kandsid tavaliselt kas ülikonda või kimonot. Võis ka näha nende kahe segu. Näiteks kanti hakama '​t koos kimono ja läänemaa pärase särgi ja kaabuga. Populaarne oli ka kanda haori '​t koos himo lipsudega. Jalas kanti läänepäraseid nahast jalanõusid või traditsioonilisi geta '​sid . Koolivormiks oli alguses hakamad, aga Taishō ajastu lõpus hakkasid poisid kandma gakuran '​e koos geta '​dega. Koolitüdrukute seas oli populaarne kanda nahksaapaid ja juustes suuri lipsukesi. Taishō ajastul arenes materjal nimega meisen, mis tõi esmakordselt paljudele naistele kättesaadava kaasaegse kimonomoe. Jõukamad jaapanlannad ja kaasaegsed töötavad naised kandsid neid igapäevaseks linnariietuseks. Maatüdrukutel oli võib-olla ainult üks, mida erilistel puhkudel kanda. Meisen '​i siidi kujundused ja mustrid olid algstaadiumis üsna lihtsad nagu triibud, rist, noolesuled ja väikesed korduvad mustrid. Hiljem muutusid traditsioonilised mustrid stiliseeritud ja suurte lillede ja maastike vastu ning Taishō ajastuks tulid erksad, suured ja dünaamilised kujundused, mis olid inspireeritud Euroopa kunstiliikumisest, nagu art deco ja art nouveau, ekspressionism ja konstruktivism.
Centralia

Centralia on kummituslinn ja endine kaevanduslinn Ameerika Ühendriikides Pennsylvania osariigis Columbia maakonnas. 18. sajandi lõpus avastati, et selles piirkonnas on antratsiidi lade. Söe kaevandamist alustati ja asula tekkis 19. sajandi keskel, kui valmis piirkonda läbiv raudtee. Asula nimetati Centraliaks 1865. aastal. Esimene söekaevandus alustas tööd 1856. aastal. 1890. aastaks oli linna elanike arv kasvanud 2760-ni, linnas oli seitse kirikut, viis hotelli, kaks teatrit, pank ja postkontor. Kivisöe kaevandamise tipp saavutati Esimese maailmasõja ajal. Must neljapäev 24. oktoobril 1929 tabas ka Centralia kaevandusi ja osa kaevandusi suleti. 25. märtsil 1947 plahvatas kaevanduses söetolm. Kaevanduses oli sel ajal 142 meest, hukkus 111. Kaevandus jätkas tööd ka pärast õnnetust, aga söe kaevandamine jätkus vähenenud mahus. 1950. aastaks oli linna elanike arv vähenenud kahele tuhandele. 1962. aasta mais kaevandus süttis. Tuli levis kuni 90 meetri sügavustes kaevanduskäikudes, mille kogupikkus on üle 13 km umbes 15 km² suurusel alal Centralia linna all. Tulekahju põhjust pole suudetud kindlaks teha. Arvatakse, et tuli levis allmaakaevandusse, kui põletati mahajäetud karjääri veetud prügi. 1962. aasta augustiks oli vingugaasi tase kaevanduse piirkonnas kasvanud nii suureks, et kaevandus suleti. Tulekahju kustutamise katsed ei õnnestunud ning lõpetati 1963. aastal. Järgneva kahe aastakümne jooksul tehti veel mitmeid ebaõnnestunud katseid põleng kustutada, aga siis loobuti. Kasvava maapinna temperatuuri ja õhusaaste tõttu hakkasid elanikud linnast lahkuma. 1992. aastal tunnistati kõik Centralia majad elamiskõlbmatuks ja 2009. aastal sundis omavalitsus kõiki elanikke linnast lahkuma ning enamik maju lammutati. 2020. aasta rahvaloenduse andmetel elas endises linnas veel 5 inimest. Centralia kaevanduse tulekahju on levinud ka naaberasula alla, kust niisamuti elanikud lahkusid. Hinnatakse, et põleng võib kesta veel 250 aastat. David DeKok. Fire Underground: The Ongoing Tragedy of the Centralia Mine Fire. Rowman & Littlefield, 2009 Eoin O'Carroll. "Centralia, Pa.: How an underground coal fire erased a town". Bright Green blog. The Christian Science Monitor, February 5, 2010.
Louis Vuitton

Louis Vuitton (4. august 1821 Anchay – 27. veebruar 1892) oli prantsuse ärimees, kes 19. sajandi teisel poolel alustas reisikohvrite disainimist ja tootmist Pariisis. Louis sündis puusepa peres. Ta lahkus oma kodulinnast Anchayst 14-aastaselt 1835. aastal. Kaks aastat hiljem saabus ta Pariisi ning sai monsieur Marechali õpipoisiks. Ta hakkas õppima pagasi ning kohvrite tegemist. 1854. aastal avas ta oma esimese poe Pariisis Rue Nueve des Capucines. 1880. aastal andis Louis Vuitton firma juhtimise üle poeg Georgele.  Pikemalt artiklis Louis Vuitton (firma) Vuittoni maine toetub eelkõige kasutatavatele materjalidele ja mustritele (näiteks malelauaruuduline Damier (1888) ja Vuittoni nimetähtedega monogramm – "Monogram Canvas"). Tänapäeval on Louis Vuittonist saanud staatusesümbol ja maailma juhtiv luksuskaupade bränd ning tema kotte, rõivaid, vöösid ja muud võib osta Louis Vuittoni poodidest üle maailma. Ametlik Louis Vuittoni koduleht
Biljana Borzan

Biljana Borzan (neiuna Biljana Čupurdija; sündinud 29. novembril 1971 Osijekis) on Horvaatia poliitik ja arst. Ta on aastast 2019 Euroopa Parlamendi liige. Ta oli ka Horvaatia parlamendi liige aastatel 2007–2014. Ta esindab Horvaatia Sotsiaaldemokraatlikku Parteid. Europarlamendis kuulub ta Sotsiaaldemokraatide ja demokraatide fraktsiooni. Ta lõpetas aastal 1997 Zagrebi ülikooli arstiteaduskonna. Ta oli spetsialiseerunud töötervishoiule ja spordimeditsiinile. Ta töötas aastani 2007 Osijekis tervisekeskuse arstina. Ta osales Osijeki kohalikus poliitikas aastatel 2001–2013. Ta oli aastatel 2004–2005 Osijeki linnavolikogu esimees ja 2008–2009 abilinnapea. Ta valiti Horvaatia parlamenti aastatel 2007 ja 2011. Viimasel ametiajal juhtis ta tervishoiu- ja sotsiaalpoliitika komisjoni. Ta oli üks Horvaatia vaatlejatest Euroopa Parlamendis, aastast 2012 (riigi Euroopa Liiduga ühinemise ajal ja enne riigi esimesi Euroopa Parlamendi valimisi). Ta valiti Euroopa Parlamenti aastal 2013, misjärel astus ta Horvaatia parlamendist tagasi. Uuesti valiti ta Euroopa Parlamenti aastatel 2014 ja 2019. Lisaks valiti ta aastal 2019 Euroopa Parlamendi Sotsialistide ja Demokraatide fraktsiooni üheks aseesimeheks. Ta käivitas ja rahastas aastal 2017 avaldatud uuringut, millest selgus, et osa Horvaatias müüdavaid tooteid on madalama kvaliteediga kui Lääne-Euroopas müüdavad, samade kaubamärkide tooted. Ta on eriti kriitiline imikutoidu ja imikutoitude oomega-3 taseme erinevuste suhtes, mis uuringus leiti. Tema sõnul on see ka võrdsuse küsimus, kuna tema sõnul ei taha idaeurooplased Euroopa Liidus kohelda neid teise klassi kodanikena. Aastal 2017 oli ta Euroopa Parlamendi raporti raportöör, mille kohaselt Euroopa Liit peab seadma eesmärgid toidujäätmete vähendamiseks. Tema sõnul on toidu raiskamisel oluline, negatiivne mõju majandusele ja keskkonnale ning selle vähendamine eeldab valdkonnaülest koordineerimist Euroopa Liidu ja liikmesriikide vahel. Pärast seda, kui Euroopa Liidu Nõukogu keeldus raporti eesmärke täitmast, väljendas ta oma pettumust ja ütles, et Euroopa Liit on lõhestunud: "üks viskab toitu minema" ajal, mil "inimesed nälgivad". Ta on kutsunud üles tegema muudatusi toidu toitumisalase teabega märgistuses. Tema sõnul ei ole toitumisalane teave piisavalt selgelt märgistatud ning seadusandjate kohus on survestada toiduainetööstust, et see oleks tervislik. Tema sõnul on suur osa vähijuhtudest tingitud valest toitumisest. Tema sõnul võiks tubakaseadus olla eeskujuks muu hulgas alkoholi, suhkru ja soola reguleerimisel. Ta sündis Horvaatia serblaste perekonnas. Tema isa Jovo oli Horvaatia Kommunistide Liiga liige ja ema Rosa töötas riiklikus julgeolekuteenistuses. Ta on abielus gastroenteroloog Vladimir Borzaniga, neil on kaks poega. Perekond elab Osijekis. Vabal ajal armastab ta maalida, laulda, lugeda ja õmmelda endale riideid. Peale emakeele räägib ta inglise, saksa ja vene keelt.
Antonio Fuoco

Antonio Fuoco (sündinud 20. mail 1996 Cariatis) on Itaalia võidusõitja. Fuoco debüteeris kardis nelja-aastaselt ja sõitis erinevatel Euroopa meistrivõistlustel, tõustes 2012. aastal juunioride kategooriast KF2-sse, saavutades WSK eurosarjas 3. ja CIK-FIA KF2 Euroopa meistrivõistlustel 4. koha. 2013. aastal, pärast Enrico Zanarini juhtimise ülevõtmist ja Ferrari Driver Academy programmidesse sisenemist, tegi ta debüüdi üheistmelistel, sõites koos Luca Ghiotto ja Bruno Bonifacioga Prema Junior meeskonna uues Vormel Renault 2.0 Alps sarjas. Ta võidab Vallelungas, Imolas, Monzas ja Mugellos, kogudes veel kolm poodiumit. Samuti osaleb ta Vormel Renault Eurocup 2.0 testidel ja Spa-Francorchampsi võidusõidul. 2014. aastal osales ta FIA Euroopa Vormel 3 Meistrivõistlustel, taas Prema Powerteamiga koos Nicholas Latifi, Esteban Oconi ja Dennis van de Laariga. 2015. aastal sõitis ta GP3 Series Carlini meeskonnas koos Jann Mardenboroughi ja Mitchell Gilbertiga. Hooaja esimesel poolel õnnestub tal saada Austria Grand Prix’l teine ​​koht. 15. juunil 2015 valis Ferrari Fuoco, kes jooksis Ferrari SF15-T pardal esimesel Austria Grand Prix'le järgnenud hooajasisestel katsetel. 2016. aastal püsib ta samas kategoorias, kuid läheb koos Artur Janoszi, Giuliano Alesi ja Sandy Stuvikuga edasi Tridenti meeskonda. 18. mail sõidab ta Hispaania GP-le järgnenud katsetel Ferrari SF16-H-ga. 2017. aastal siirdus ta Prema meeskonnaga Vormel 2-sse, kuid Austrias Red Bull Ringil vaid ühe poodiumi võitnud Antonio jaoks ei alanud hooaeg hästi. Hooaja esimest poolt iseloomustavad vead ja ebaõnned, mis viivad ta meeskonnakaaslasest Charles Leclercist järjekindlale vahele. Asjad paranevad hooaja teisel poolel, kus ta võidab Spa ja Monza sõitude vahel võidu ja kolm poodiumit. Ta lõpetab hooaja kaheksandal positsioonil. Järgmisel hooajal jääb ta kategooriasse, siirdudes koos Louis Delétraziga uude meeskonda Charouz. Hooaja jooksul saavutas ta kokku kaks võitu ja kuus poodiumit, parandades eelmise hooaja tulemust ja saavutades üldarvestuses seitsmenda koha. 2018. aastal tegi Dragoni tiim ametlikuks itaallasest sõitja kaasamise proovisõitjana. 2019. aastal palkas ta Scuderia Ferrarisse kolmandaks sõitjaks ja seejärel kinnitati ta 2020. aastal uuesti. 15. detsembril 2020 osales ta Yas Marina ringrajal Ferrari SF1000-ga testidel, saavutades seitsmenda kiireima aja. Jaanuaris 2022 osales ta koos Cetilar Racingu meeskonnaga Daytona 24 tunni sõidul Ferrari 488 GTE EVO 2020 roolis koos Alessio Rovera, Roberto Lacorte ja Giorgio Sernagiottoga. 2022. aastal osaleb ta AF Corse meeskonnaga WEC-i LMGTE Pro klassis. Fuoco jagab Ferrari 488 GTE Evot Miguel Molina ja Davide Rigoniga. Koduleht (itaalia keeles) Antonio Fuoco, aadressil driverdb.com, DriverDB AB. (inglise keeles) Antonio Fuoco, saidil fda.ferrari.com, Ferrari Driver Academy. (itaalia keeles)
Henry Martín

Henry Josué Martín Mex (sündinud 18. novembril 1992 Méridas) on Mehhiko jalgpallur, kes mängib ründajana Mehhiko kõrgliigaklubis Club América ja Mehhiko jalgpallikoondises. Mehhiko kõrgliigas debüteeris ta 2014. aastal Club Tijuana meeskonnas. 2017. aasta detsembris liitus ta Club Américaga. 2018. aasta Apertura-hooajal tuli ta klubiga Mehhiko meistriks. Mehhiko jalgpallikoondises tegi Martín debüüdi 4. septembril 2015 sõprusmängus Trinidadi ja Tobago vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 11. oktoobril 2018 sõprusmängus Costa Rica vastu. 2020. aasta suveolümpiamängude jalgpalliturniiril võitis ta Mehhiko olümpiavõistkonnaga pronksmedali. América Liga MX: Apertura 2018 Copa MX: Clausura 2019 Campeón de Campeones: 2019
Kalamees (perekonnanimi)

Kalamees on eesti perekonnanimi. 2022. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Kalamees 325 inimesel: 158 mehel ja 167 naisel. Perekonnanimede levikult oli Kalamees meeste puhul 431. kohal ja naiste puhul 440. kohal. Kalamees oli levinumaks nimeks vanuserühmas 15–19 aastat, kus seda oli 10 000 elaniku kohta 2,92. Perekonnanimi Kalamees oli kõige sagedasem Lääne maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta keskmiselt 8,80 inimest. 19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus Karksi, Paistu, Helme, Palamuse, Tartu-Maarja, Viru-Nigula, Rakvere, Ambla, Kursi, Äksi, Valjala ja Jõelähtme kihelkonna 13 mõisavallas talupoegadele perenimeks Galomees, Kallamees ja Kalamees. 1930. aastate nimede muutmise kampaania käigus võeti Kalamees uueks nimeks kokku üheksal korral, kui loobuti nimedest Balanov, Druzinin, Fischer, Ivanov, Kallam, Kolomõtsev, Rõbakov, Visser, Zimm. Aleksander Kalamees, eesti spordipedagoog (1897–1987) Anna Kalamees, eesti kopsuarst (1900–1992) Henn Kalamees, eesti kopsuarst (1895–1972) Kuulo Kalamees, eesti mükoloog (1939–) Külli Kalamees-Pani, eesti õpetaja (1960–) Piia Kalamees, eesti õigusteadlane (1983–) Rein Kalamees, eesti taimeökoloog (1967–) Urve Kalamees, eesti mükoloog (1936–2016) Vallo Kalamees, eesti fotograaf, Tartu Kõrgema Kunstikooli õppejõud (1962–) Statistikaamet: Nimede statistika (vaadatud 31.05.2022) Onomastika andmebaas. Nimede panemine (algne nimekuju): Kalamees. Onomastika andmebaas. Nimede eestistamine:(uus nimekuju): Kalamees. Kalamees statistikaameti andmebaasis
Kristaps Eklons

Kristaps Eklons (sündinud 4. augustil 1971) on Läti tuletõrje- ja päästetöötaja ning poliitik. Kristaps Eklons lõpetas Jūrmalas asuva Lielupe keskkooli 1989. aastal. 1992. aastal lõpetas ta Lvivis tuleohutuse kooli ja 1997. aastal Moskva Tuleohutuse Akadeemia magistrikraadiga tehnikateaduste erialal. Alates 1995. aastast töötas ta Läti Tuletõrje- ja Päästeteenistuses. 2006. aasta märtsist kuni 19. detsembrini 2011 oli ta Läti Tuletõrje- ja Päästeteenistuse operatiivjuhatuse juhataja asetäitja. Alates 19. detsembrist 2011 oli ta Läti Tuletõrje- ja Päästeteenistuse juhataja asetäitja. Alates 26. maist kuni 14. detsembrini 2022 oli ta Läti siseminister. Minister for the Interior : Kristaps Eklons Iekšlietu ministrija Latvia. Ministries, etc. rulers.org
Oligosahhariidid

Oligosahhariidid on orgaanilised ühendid, mille molekul sisaldab suhteliselt väikese arvu (2–10) monosahhariididele (lihtsuhkrutele) vastavaid lülisid. Oligosahhariidid kuuluvad süsivesikute ehk karbohüdraatide klassi, s.t nende molekulis ühe süsinikuaatomi kohta tuleb üks molekul vett, üldvalem Cn(H2O)n. Teiselt poolt võib oligosahhariide vaadelda kui monosahhariidide liitumisel (kusjuures eraldunud on vee molekul) saadud ühendeid. Oligosahhariide iseloomustab asjaolu, et kindla ühendi molekulid on omavahel sarnased – igas molekulis on samas järjestuses samad monosahhariidi lülid ja neid on sama arv. Seega oligosahhariididele saab omistada kindla keemilise valemi. Näiteks tsüklodekstriinid. Oligosahhariidid on eluslooduses mitmesuguseid funktsioone täitvad ühendid. Tärklise ensümaatilisel hüdrolüüsil saadakse tsüklodekstriinid. Oligosahhariidid esinevad ka näiteks glükoproteiinide ja glükolipiidide koostisosana. Glükosiidid Süsivesikud
Rodolfo Cota

Rodolfo Cota Robles (sündinud 3. juulil 1987 Mazatlánis) on Mehhiko jalgpallur, kes mängib väravavahina Mehhiko kõrgliigaklubis Club León ja Mehhiko jalgpallikoondises. Ta alustas klubikarjääri Pachucas, debüteerides klubi põhimeeskonnas 2007. aastal. Aastatel 2014–2015 mängis ta Pachucast laenul Pueblas 2015–2018 Guadalajaras. 2017. aasta Clausura-hooajal tuli ta Guadalajaraga Mehhiko meistriks. 2018. aastal võitis ta Guadalajaraga CONCACAF-i Meistrite Liiga ja Cota valiti Meistrite Liiga hooaja parimaks väravavahiks. 2018. aasta mais liitus ta Leóniga. 2020. aastal tuli ta klubiga Mehhiko meistriks. 2007. aastal osales ta Mehhiko kuni 20-aastaste koondisega juunioride maailmameistrivõistlustel. Mehhiko jalgpallikoondises tegi Cota debüüdi 1. juunil 2017 sõprusmängus Iirimaa vastu. Ta on kuulunud Mehhiko koondisse 2017. aasta FIFA konföderatsioonide karikaturniiril ja 2021. aasta CONCACAF Gold Cupil. Puebla Copa MX: Clausura 2015 Guadalajara Liga MX: Clausura 2017 Copa MX: Apertura 2015, Clausura 2017 Supercopa MX: 2016 CONCACAF-i Meistrite Liiga: 2018 León Liga MX: Guardianes 2020 Leagues Cup: 2021
Rodolfo Pizarro

Rodolfo Gilbert Pizarro Thomas (sündinud 15. veebruaril 1994 Tampicos) on Mehhiko jalgpallur, kes mängib ründava poolkaitsjana Kreeka kõrgliigaklubis Ateena AEK ja Mehhiko jalgpallikoondises. Ta alustas klubikarjääri Pachucas, debüteerides Mehhiko kõrgliigas 2012. aastal. 2016. aasta Clausura-hooajal tuli ta klubiga Mehhiko meistriks. 2016. aasta detsembris siirdus ta Víctor Guzmáni vastu Guadalajarasse. Guadalajaraga tuli ta Mehhiko meistriks 2017. aasta Clausura -hooajal ja võitis 2018. aastal CONCACAF-i Meistrite Liiga. 2018. aasta juunis liitus ta Mehhiko kõrgliigaklubiga Monterrey. 2019. aasta Apertura-hooajal tuli Pizarro Monterreyga kolmandat korda oma karjääri jooksul Mehhiko meistriks. 2020. aasta veebruaris sõlmis ta lepingu Major League Socceri klubiga Inter Miami. 2022. aastal naasis ta laenule Monterreysse. 2023. aasta juulis sõlmis ta kaheaastase lepingu Ateena AEK-ga. Mehhiko jalgpallikoondises tegi Pizarro debüüdi 29. jaanuaril 2014 sõprusmängus Lõuna-Korea vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 10. veebruaril 2016 sõprusmängus Senegali vastu. Ta on kuulunud Mehhiko koondisse 2017., 2019. ja 2021. aasta CONCACAF Gold Cup'il. Lisaks kuulus ta 2016. aasta suveolümpiamängude jalgpalliturniiril Mehhiko olümpiavõistkonda. Pachuca Liga MX: Clausura 2016 Guadalajara Liga MX: Clausura 2017 Copa MX: Clausura 2017 CONCACAF-i Meistrite Liiga: 2018 Monterrey Liga MX: Apertura 2019 CONCACAF-i Meistrite Liiga: 2019 "Στην ΑΕΚ ο Ροντόλφο Πισάρο!" [Rodolfo Pizarro joins AEK FC!]. AEK FC. 17. juuli 2023.
Astilbe

Astilbe (Astilbe) on kivirikuliste sugukonda kuuluv perekond, kuhu kuulub 18 risoomiliste õistaimede liiki. Astilbed on madala juurestikuga ja puituva risoomiga. Astilbed pärinevad Aasia ja Põhja-Ameerika mägedest ja metsadest. Neid mitmeaastaseid ja vastupidavaid rohttaimi kasvatavad aednikud nende suure ja ilusa, tihti sõnajalakujulise lehestiku ning tihedate ja sulgjate õisikute pärast. Astilbed kohanevad hästi varjuliste ja niiskete tingimustega ning seepärast istutatakse neid tihti tiigikallastele. Nad taluvad hästi ka saviseid muldi. Neist on aretatud palju erinevaid hübriidsorte. Nii mõnedki astilbe liigid on meeldiva aroomiga. Mõndasid liike kasutatakse ka rahvameditsiinis, nt ojaastilbe (Astilbe rivularis). Perekonda kuuluvad järgmised liigid: Astilbe biternata (Vent.) Britton ex Kearney – kahelikolmetine astilbe Astilbe chinensis (Maxim.) Franch. & Sav. – hiina astilbe Astilbe crispa (Arends) Bergmans – kähar astilbe Astilbe glaberrima Nakai – sile astilbe Astilbe grandis Stapf ex E. H. Wilson – suur astilbe (korea astilbe) Astilbe japonica (C.Morren & Decne.) A.Gray – jaapani astilbe Astilbe longicarpa (Hayata) Hayata Astilbe macroflora Hayata Astilbe microphylla Knoll – väikeselehine astilbe Astilbe microphylla var. riparia Hatus. Astilbe platyphylla H. Boiss. Astilbe rivularis Buch.-Ham. ex D. Don – ojaastilbe Astilbe rivularis var. angustifoliolata H. Hara Astilbe rivularis var. myriantha (Diels) J. T. Pan Astilbe rubra Hook. f. & Thomson Astilbe sikokumontana Koidz. Astilbe simplicifolia Makino – lihtlehine astilbe Astilbe thunbergii (Siebold & Zucc.) Miq. – Thunbergi astilbe Astilbe thunbergii var. congesta H. Boissieu Astilbe thunbergii var. fujisanensis (Nakai) Ohwi Astilbe thunbergii var. hachijoensis (Nakai) Ohwi Astilbe thunbergii var. kiusiana Hara Astilbe thunbergii var. longipedicellata Hatus. Astilbe thunbergii var. okuyamae (Hara) Ohwi Astilbe thunbergii var. shikokiana (Nakai) Ohwi Astilbe thunbergii var. terrestris (Nakai) Ohwi Üldtunnustatud kultivaride rühmad on: Astilbe Arendsii grupp Astilbe Crispa grupp Astilbe Japonica grupp Astilbe Simplicifolia grupp Aiasõber toimetaja. "Astilbe". aiasober.ee. Vaadatud 31.05.2022. O'Neill, Alexander (2021). ""Integrating ethnobiological knowledge into biodiversity conservation in the Eastern Himalayas"". Journal of Ethnobiology and Ethnomedicine. Vaadatud 31.05.2022. Eesti Looduseuurijate Seltsi botaanika terminoloogia komisjon. "Eestikeelsete taimenimede andmebaas". Vaadatud 31.05.2022. "Astilbe Groups". Walters Gardens. 20.04.2017. Vaadatud 31.05.2022.