Bourbonide restauratsioon

Bourbonide restauratsioon on nimi, mis anti perioodile pärast Prantsuse revolutsioonile (1789–1799) järgnenud sündmusi, Esimese Vabariigi (1792–1804) lõppu ja siis Esimese keisririigi (1804–1814/1815) vägivaldset lõppu – kui Euroopa riikide koalitsioon taastas relva jõul monarhia Bourbonide pärijatele, kes taas kord said Prantsusmaa kuningriigi (Royaume de France) omanikeks. Bourbonide restauratsioon eksisteeris (umbes) 6. aprillist 1814 kuni 1830. aasta Juulirevolutsiooni rahvaülestõusuni, v.a "Sada päeva", vähem kui aasta restauratsioonist, kui Bourbonide monarhia oli ennast Prantsusmaa rahva hulgas jälle nii ebapopulaarseks teinud, et perekond pidi jälle Prantsusmaalt Pariisist Genti põgenema, eemale plahvatuslikest rahvarahutustest ja tsiviilvõimu kokkukukkumisest. Saja päeva alguses tuli kukutatud keiser Napoléon I Elbalt triumfaalselt Pariisi tagasi. Teda tervitati suure tunnustuse ja rõõmuga Prantsuse rahvahulkade poolt, kes palistasid maanteid. Kaugelt tulles levis uudis sellest kogu teel tema ees, rahvahulgad paisutasid tema armeed, mis kasvas iga sammuga, mitmel juhul isegi vägede arvelt, kes teda monarhia poolt arreteerima saadeti. Kuninga põgenemisega pärast Pariisi jõudmist kuulutas ta end taas keisriks. Euroopa suurriigid olid vähem lahked ja kiiresti mobiliseerisid nad taas armeed. See põhjustas Napoléoni otsustava kaotuse aastal 1815 Waterloo lahingus. Uus Bourbonide režiim oli konstitutsiooniline monarhia, mitte Ancien Régime, mis oli absoluutne, nii et sel olid mõned piirangud valitsemisele. Perioodi iseloomustas terav konservatiivne reaktsioon ja sellest väiksem, kuid järjekindel rahvarahutuste toimumine. Samuti toimus ka katoliku kiriku võimu taastamine Prantsuse poliitikas. Kuuenda koalitsiooni armeed taastasid Louis XVIII Prantsusmaa troonile aprillis 1814. Koostati põhiseadus, 1814. aasta harta, mis tegi kõik prantslased seaduse ees võrdseks, kuid säilitas kuningale ja aadlile märkimisväärse eesõiguse. Louis XVIII oli riigipea. Ta juhatas maa- ja mereväge, kuulutas sõda, tegi rahu-, liidu- ja kaubanduslepinguid, nimetas kõik avalikud teenistujad ning tegi vajalikud määrused ja korraldused seaduste täitmiseks ja riigi julgeolekuks. Louis oli palju liberaalsem kui tema järeltulija Charles X, valides valitsusse palju tsentriste. Louis XVIII suri septembris 1824. Tema järglane oli tema vend Charles. Charles X taotles palju konservatiivsemat valitsemisvormi kui Louis. Tema ülireaktsioonilised seadused sisaldasid pühaduseteotuse vastast akti (1825–1830), mis põhjustas tema populaarsuse languse. Kuningas ja tema ministrid püüdsid manipuleerida üldvalimiste tulemust aastal 1830 läbi Juuliordonnantside. Ordonnantsid tekitasid revolutsiooni Charlesi riigipöördekatse vastu; 2. augustil 1830 põgenes Charles Pariisist ja loobus troonist oma pojapoja Henri kasuks. Henri teoreetiline valitsemine lõppes 9. augustil, kui Saadikutekoda kuulutas Louis Philippe d'Orléansi, kes kehtivalt valitses Prantsusmaa regendina, Prantsuse kuningaks, algatades seega Juulimonarhia.  Pikemalt artiklis Louis XVIII Louis XVIII restauratsioon troonile aastal 1814 toimus suuresti läbi Napoléoni endise välisministri Talleyrandi toetuse, kes veenis võidukaid liitlasi selles, kui kasulik on Bourbonide restauratsioon. Liitlased lahknesid alguses parima kandidaadi osas troonile: Suurbritannia eelistas Bourbone, Austria kaalus Napoléoni poja François Bonaparte'i regentlust ja Venemaa oli avatud kas duc d'Orléansi, Louis Philippe'i või Jean-Baptiste Bernadotte'i, Napoléoni endise marssali suhtes, kes oli asunud Rootsi troonile. Napoléonile pakuti veebruaris 1814 säilitada troon tingimusel, et Prantsusmaa saab tagasi oma 1792. aasta piirid, kuid ta keeldus. Restauratsiooni teostatavus näis kahtlane, kuid rahuvõimalus sõjast väsinud Prantsuse avalikkusele ning demonstratsioonid Bourbonide toetuseks Pariisis, Bordeaux's, Marseille's ja Lyonis aitasid liitlasi veenda. Louis andis Saint-Oueni deklaratsiooni kohaselt välja kirjutatud põhiseaduse, 1814. aasta harta, mis kehtestas kahekojalise seadusandliku kogu päriliku/nimetatava Peeridekoja ja valitud Saadikutekojaga – nende roll oli konsultatiivne (väljaarvatud maksustamine), kuna vaid kuningas omas võimu teha ettepanekuid või kehtestada seadusi ja nimetada või tagasi kutsuda ministreid. Hääleõigus oli piiratud märkimisväärse omandiga meestega ja umbes 1% rahvast sai valida. Paljud revolutsiooniperioodi õiguslikud, halduslikud ja majanduslikud reformid jäid puutumata; Napoléoni koodeks, mis tagas õigusliku võrdsuse ja kodanikuvabadused, talupoegade biens nationaux ning riigi uue departemangudeks jagamise süsteemi, jäid uue kuninga poolt tühistamata. Suhted kiriku ja riigi vahel jäid reguleerituks 1801. aasta konkordaadiga. Pärast esimest sentimentaalset populaarsuspuhangut kaotas Louis oma žestidega Prantsuse revolutsiooni tulemuste tühistamise suunas kiiresti toetust hääleõiguseta enamuse seas. Sümboolsed teod, nagu trikoloori asendamine valge lipuga, Louis' tituleerimine kui 'XVIII' (kui Louis XVII järglane, kes ei valitsenud kunagi) ja kui 'Prantsusmaa kuningas', mitte 'prantslaste kuningas', ning monarhia tunnustamine Louis XVI ja Marie Antoinette'i surma-aastapäevadel, olid tähtsad. Antagonismi käegakatsutavaks allikaks oli katoliku kiriku poolt rakendatav surve biens nationaux omanikele ja naasvatele emigrantidele nende maade tagastamine. Teised grupid, kes talusid Louis' poolt halba suhtumist, olid armee, mittekatoliiklased ja töölised, keda tabas sõjajärgne madalseis ja Briti import. Napoléoni saadikud teavitasid teda kaasnevatest rahutustest ja 20. märtsil 1815 tuli ta Elbalt Pariisi tagasi. Oma Route Napoléonil saadeti palju vägesid tema marssi peatama, sealhulgas mõned, kes olid nimeliselt rojalistid, kuid need kaldusid pigem endise keisriga ühinema kui teda peatama. Louis sunniti 19. märtsil Pariisist Genti põgenema, kuid ta tuli pärast Waterloo lahingut, mis lõpetas Napoléoni Sada päeva võimu, tagasi. Louis' eemalolekul toimus traditsiooniliselt prorojalistlikus Vendée's väike mäss, kuid üldiselt oli vähe õõnestavaid tegevusi restauratsiooni toetuseks, isegi kui Napoléoni populaarsus hakkas langema. Talleyrand oli taas mõjukas, nähes Bourbonide valitsemist, samuti oli Fouché, Napoléoni politseiminister Saja päeva ajal. Selle teise restauratsiooniga sai alguse Teine valge terror, suuresti lõunas, kui monarhia toetajad otsisid kättemaksu nende vastu, kes toetasid Napoléoni tagasitulekut, tappes 200–300 ja sundides tuhandeid põgenema. Kordasaatjaid tunti sageli kui Verdets nende roheliste käesidemete tõttu, mis oli krahv d'Artois värv – sellest sai hiljem Charles X tiitel, kuna ta oli seotud äärmuslike ultrarojalistidega. Pärast perioodi, kus kohalikud võimud olid võimetud vägivalda peatama, saatsid kuningas ja tema ministrid oma ametnikke korda taastama. Teine Pariisi rahu sõlmiti 20. novembril 1815, selles oli rohkem karistavaid meetmeid kui esimeses. Prantsusmaa pidi maksma 700 miljonit franki hüvitiseks ja riigi piirid vähendati 1790. aasta seisuni. Pärast Waterloo lahingut oli Prantsusmaa okupeeritud 1,2 miljoni välissõduri poolt; okupatsioon jätkus aastani 1818 umbes 200 000 liitlassõduri poolt ja Prantsusmaa pidi maksma nende majutamise ja toitmise eest, peale kahjutasu. Maksude vähendamise lubadus, mis oli aastal 1814 silmapaistev, nurjus nende maksete tõttu. See pärand ja Valge terror jätsid Louis silmitsi hirmuäratava opositsiooniga. Louis' peamised ministrid olid alguses mõõdukad, sealhulgas Talleyrand, Richelieu ja Élie Decazes; Louis ise järgis ettevaatlikku poliitikat. Aastal 1815 valitud chambre introuvable ("kättesaamatu"), mis sai hüüdnime Louis' poolt ultrarojalistide enamuse tõttu, tõrjus Talleyrand-Fouché valitsuse ja püüdis seadustada Valget terrorit kohtuprotsesside korraldamisega riigi vaenlaste vastu, vallandades 50 000 – 80 000 tsiviilteenistujat ja saates erru 15 000 armeeohvitseri. Richelieu, emigrant, kes oli lahkunud oktoobris 1789, kel "ei olnud midagi pistmist uue Prantsusmaaga", nimetati peaministriks. Chambre introuvable jätkas vahepeal agressiivselt monarhia ja kiriku koha kaitsmist ja nõudis rohkem mälestuspäevi ajaloolistele kuninglikele tegelastele. Parlamendi ametiaja jooksul hakkasid ultrarojalistid üha rohkem oma poliitika kaubamärki riigi tseremooniatega sulandama, rohkem Louis' meelehärmiks. Decazes, võib-olla kõige mõõdukam minister, asus peatama Rahvuskaardi politiseerimist (paljud Verdets olid sinna astunud), keelustades juulis 1816 miilitsa poliitilised demonstratsioonid. Tänu koja ja kuninga vastandlikele seisukohtadele hakkasid ultrarojalistid jõustama Saadikutekoja õigusi. Selle tulemuseks oli valitsuse järeleandmine, et kojal oli õigus heaks kiita riigi kulutusi, saadud pärast ultrarojalistide püüet takistada 1816. aasta riigieelarvet. Siiski ei suutnud nad saada tagatist kuningalt, et tema kabinetid esindaksid parlamendi enamust. Septembris 1816 saadeti koda oma reaktsioonilisuse tõttu Louis' poolt laiali ja valimispettus andis palju liberaalsema 1816. aasta koja. Richelieu teenis 29. detsembrini 1818, talle järgnes 19. novembrini 1819 Jean-Joseph Dessolles ja siis 20. veebruarini 1820 Decazes (tegelikult mõjukaim minister aastatel 1818–1820). See oli aeg, kui poliitikas domineerisid Doctrinaires. Järgmisel aastal muutis valitsus valimisseadust, kasutades gerrymanderingi ja muutes hääleõigust, mis lubas mõnel rikkal kaupmehel ja töösturil hääletada, püüdega ära hoida ultrate enamusesaavutamine tulevastel valimistel. Ajakirjanduse tsensuuri selgitati ja lõdvendati, mõned kohad sõjaväelises hierarhias avati konkursile ja loodi ühiskoole, et murendada katoliku monopoli avalikule algharidusele. Decazes tagandas arvukalt ultrarojalistlikke prefekte ja alamprefekte, ning erakorralistel valimistel valiti erakorraliselt suur osa bonapartiste ja vabariiklasi, kellest mõned tagati taktikalise hääletamisega. Ultrad olid tugevalt kriitilised praktika suhtes anda tsiviilteenistuse ametikohti saadikutele, kui valitsus jätkas oma seisundi kindlustamist. 1820. aastal osutusid opositsioonilised liberaalid, kes moodustasid koos ultratega poole kojast, juhitamatuks ning Decazes ja kuningas otsisid viise, kuidas muuta taas valimisseadust, et kindlustada palju juhitavamate konservatiivide enamus. Louis' ultrareaktsioonilise venna ja pärija, tulevase Charles X ultrareaktsioonilise poja Charles-Ferdinand d'Artois mõrv bonapartisti poolt veebruaris 1820 põhjustas Decazes võimult kukkumise ja ultrate triumfi. Richelieu tuli lühikeseks ajaks, 1820–1821, võimule tagasi. Ajakirjandusele kehtestati rangem tsensuur, ilma kohtu loata vahistamine taastati ja Doctrinaire liidritel, nagu François Pierre Guillaume Guizot, keelati École normale supérieures õpetamine. Richelieu ajal muudeti hääleõigust, mis andis rikkaimatele valijatele 1820. aasta novembrivalimistel kaks häält. Pärast valimisvõitu moodustati uus ultraministeerium eesotsas juhtiv ultra Joseph de Villèle'iga, kes teenis kuus aastat. Ultrad leidsid end tagasi võimul olevat soodsatel asjaoludel: Charles-Ferdinand d'Artois' naine Carolina sünnitas seitse kuud pärast mehe surma "imelapse" Henri; Napoléon I suri Saint Helenal aastal 1821 ja tema poeg, Reichstadti hertsog, jäi interneerituna Austria kätte. Kirjandusinimesed, eelkõige Chateaubriand, kuid ka Hugo, Lamartine, Vigny ja Nodier, koondusid ultrate tõttu. Nii Hugo kui ka Lamartine said hiljem vabariiklasteks, samas Nodier oli seda juba varem. Varsti tõestas Villèle ennast siiski peaaegu sama ettevaatlikuna kui tema isand ja nii kaua, kui Louis elas, oli avalik tagurlik poliitika minimaalne. Ultrad laiendasid oma toetust ja peatasid kasvavad sõjalised erimeelsused aastal 1823, kui sissetung Hispaaniasse Bourbonist kuninga Fernando VII toetuseks ja liberaalse Hispaania valitsuse vastu õhutas populaarset patriootlikku indu. Vaatamata Briti toele sõjategevuses oli sissetung suures osas katse taastada mõju Hispaanias, mis kaotati Napoléoni ajal brittidele. Prantsuse armeed, mida kutsuti Püha Louis sada tuhat poega, juhtis Artois' krahvi poeg Louis. Prantsuse väed marssisid Madridi ja siis Cádizi, ajasid liberaalid vähese võitlusega (aprillist septembrini 1823) minema ja jäid Hispaaniasse viieks aastaks. Toetus ultratele tugevnes veelgi soosingu jagamisega sarnaselt 1816. aasta kojaga ja hirmuga karbonaaride ees. 1824. aasta valimistel tagati taas kord suur enamus. Louis XVIII suri 16. septembril 1824 ja järglaseks sai tema vend, Artois' krahv, kes võttis nimeks Charles X. Ultrarojalistide fraktsiooni juhi Charles X troonileasumisega langes võim Saadikutekojas ultrate kontrolli alla; seega sai Joseph de Villèle'i ministeerium jätkata ja eemaldati viimane "takistus" (s.t Louis) ultrarojalistide eest. Kui riik läbis revolutsioonijärgsetel aastatel kristluse taassünni, pidid ultrad vajalikuks veel kord tõsta katoliku kiriku staatust. 1817. aasta 11. juuni konkordaat pidi asendama 1801. aasta konkordaati, kuid vaatamata sõlmimisele ei kehtestatud seda kunagi. Villèle'i valitsus, olles Chevaliers de la Foi surve all, mille liikmed paljud saadikud olid, hääletas pühaduseteotuse vastast akti jaanuaris 1825, mis karistas armulaualeiva vargust surmaga nagu patritsiidi. Seadus oli täidetamatu ja loodud vaid sümboolsel eesmärgil, kuigi akti läbisurumine põhjustas märkimisväärset kära, eriti Doctrinaires seas. 29. mail 1825 sai Charles Reimsis oma kroonimise ülikülluslikul ja imetlusväärsel tseremoonial, mis meenutas kuninglikku hiilgust Ancien Régime'i kroonimistel. Villèle'i nõudmisel olid mõned täiendused: kuigi Charles oli 1814. aasta harta suhtes vaenulik, kinnitati pühendumist 'põhiseaduslikule hartale' ja kohal oli neli Napoléoni kindralit. Reimsi katedraal oli kaunistatud altari ja trooni liidu kujutisega ning arhitekt Charles Percier ehtis hoone uusgooti dekooriga, stiilis, mis meenutas keskaega, mitte rooma mõjudega ampiiris, mille poolest ta tuntud oli. Charles võiti püha õliga, mille tuvi aastal 496 taevast tõi; ta kummardus altari ees ning sai sõrmuse, skeptri, õigusemõistmise käe ja siis krooni. Charles isegi puudutas mõnd skrofuloosihaiget inimest ja mõned teatasid paranemisest. Hugo, Lamartine ja Rossini ülistasid tseremooniat, samas kriitikud nägid põhjust muretsemiseks ja Béranger pilkas kuningat kurikuulsalt laulus "Kuningas Charlesi kroonimine on lihtne". Mõned läksid nii kaugele, et süüdistasid Charlesi krüptojesuiidiks olemises. Tseremooniale eelnenud kuudel kiitsid kojad heaks õigusakti, millega maksti hüvitist emigrantidele, kes olid kannatanud kahju maade konfiskeerimise pärast revolutsiooni ajal, ja nõude, et kõik lapsed päriks võrdse osa maast, lõpetades seega esmasünniõiguse seaduse. Kuigi see seadus projekteeriti Louis' poolt, oli Charlesil mõju see läbi suruda. Eelnõu rahastada seda hüvitist, vahetades riigivõla (rente) 5–3% võlakirjade vastu, mis säästnuks riigile 30 miljonit franki intressimakseid aastas, pandi ka kodade ette. Villèle'i valitsus väitis, et rantjeed on saanud ebaproportsionaalselt suurt tulu, võrreldes nende esialgsete investeeringutega, ja et ümberjaotamine oli vaid emigrantide sobitamiseks revolutsioonijärgse Prantsusmaaga; samal ajal süüdistas opositsioon ultraid raha võtmises väikeinvestoritelt ebalojaalsetele aadlikele. Eelnõu lükati lõpuks tagasi peeridekojas, kus istus veel liberaalne kontingent, peamiselt Decazes' nimetatud. Kui eelnõu emigrantide hüvitisteks aprillis läbi läks, maksis see riigile ligikaudu 988 miljonit franki (le milliard des émigrés), rahastati seda riigivõlakirjadega väärtuses 600 miljonit franki, intressimääraga 3%. Umbes 18 miljonit franki maksti emigrantidele aastas. Riigi maksed olid oodatust aeglasemad, kuna võlakirjade turuväärtus langes; veerand nendest hüvitatutest said vaid 250 franki aastas. Irooniliselt, peamised kasusaajad olid võib-olla biens nationaux omanikud, arvult umbes üks miljon, kuna nende vara oli kindlustatud ühe tingimusena akti läbiminekuks, mis seejärel viis nende maa väärtuse tõusuni. Aastal 1826 esitas Villèle eelnõu esmasünniõiguse seaduse taastamiseks; vähemalt suurte maavalduste omanikele oli see automaatne, kui nad ei otsustanud teisiti. Liberaalsed peerid ja ajakirjandus mässasid, samuti mõned teisitimõtlevad ultrad, nagu Chateaubriand. Selle kriitika tugevus ajendas valitsust tutvustama detsembris eelnõud ajakirjanduse piiramiseks, taastades laialdaselt tsensuuri; see siiski vaid innustas ultrate vastaseid rohkem ja eelnõu kukkus läbi. Villèle'i kabinet seisis aastal 1827 silmitsi kasvava survega liberaalse ajakirjanduse poolt, sealhulgas Journal des débats, mis avaldas Chateaubriand'i artikleid. Chateaubriand, kõige silmapaistvam Villèle'i-vastane ultra, moodustas koos teiste ajakirjanduse tsensuuriseaduste (uus seadus taaskehtestas tsensuuri 24. juulil 1827) vastastega Société des amis de la liberté de la presse; Choiseul, Salvandy ja Villemain olid toetajate seas. Veel üks mõjukas ühing oli Aide-toi, le ciel t'aidera, mis töötas õigusaktide piires, mis keelasid rohkem kui 20 inimese volitamata kogunemise. Grupp, saades julgust opositsiooni tõusulainest, oli liberaalsema koosseisuga (seostati Le Globe'iga) ja sellesse kuulusid näiteks Guizot, Rémusat ja Barrot. Välja anti pamflette, mis kutsusid tsensuuriseadustest kõrvale hoidma, ja grupp pakkus organisatoorset abi liberaalsetele kandidaatidele valitsusmeelsete riigiametnike vastu 1827. aasta novembrivalimistel. Aprillis 1827 sattusid kuningas ja Villèle vastuollu tõrksa Rahvuskaardiga. Garnison, mida Charles külastas, pidi käsu kohaselt väljendama lugupidamist kuningale ja hukkamõistu tema valitsusele, kuid selle asemel hüüdis tema pühendunud katoliikliku vennatütre Marie Thérèse'i halvustavaid antijesuiitlikke märkusi. Villèle pidi taluma halba kohtlemist, kui liberaalsed ohvitserid viisid väed protestiks tema ametiruumidesse. Vastuseks saadeti Rahvuskaart laiali. Pamfletid jätkasid vohamist, sealhulgas süüdistused septembris, et Charles, olles reisil põhjapoolsetesse departemangudesse, redutas Saint-Omeris, mängis paavstiga kokku ja plaanis taastada kümnise ning peatas lojaalsete armeeüksuste kaitse all harta. Valimiste ajaks hakkasid mõõdukad rojalistid (põhiseaduslased) samuti Charlesi vastu pöörduma, samuti äriringkonnad, osaliselt rahanduskriisi tõttu aastal 1825, milles süüdistati valitsuse hüvitisteseaduse läbisurumist. Hugo ja mitmed teised kirjanikud, rahulolematuna tegeliku eluga Charles X ajal, hakkasid samuti režiimi kritiseerima. Valmistudes valimiste 30. septembri registreerimise katkestamiseks, töötasid opositsiooni komiteed tormiliselt, et saada nii palju hääletajaid kui võimalik registreerituks, nurjates prefektide tegevust, kes hakkasid eemaldama hääletajaid, kes ei suutnud esitada ajakohaseid dokumente 1824 valimistest alates. 18 000 hääletajat lisati 60 000-le esimeses nimekirjas; vaatamata prefektide püüetele registreerida neid, kes vastasid valimisõigusele ja olid valitsuse toetajad, oli see peamiselt seletatav opositsiooni tegevusega. Organisatsioon oli jagunenud peamiselt Chateaubriand'i sõprade ja Aide-toi selja taha; the Aide-toi toetas liberaale, põhiseaduslasi ja põhiseaduslikke monarhiste. Uues kojas ei saanud selget enamust ükski pool. Villèle'i järglane Jean-Baptiste Sylvère Gaye de Martignac, kes alustas oma ametiaega jaanuaris 1828, püüdis hoida keskmist kurssi, rahustades liberaale ajakirjanduse kontrolli lõdvendamisega, saates jesuiidid välja, muutes valimisteks registreerimist ja piirates katoliiklike koolide moodustamist. Charles, rahulolematu uue valitsusega, ümbritses end Chevaliers de la Foi meestega ja teiste ultratega, nagu Polignac ja La Bourdonnaye. Martignac tõugati võimult, kui tema valitsus kaotas kohalike omavalitsuste eelnõu. Charles ja tema nõuandjad uskusid, et uue valitsuse võiks moodustada Villèle'i, Chateaubriandi ja Decazes' monarhistide fraktsioonide toel, kuid valisid novembris 1829 peaministriks Polignaci, kes oli peletav liberaalidele ja veelgi enam Chateaubriandile. Kuigi Charles jäi ükskõikseks, viis ummikseis mõned rojalistid üleskutsele riigipöördeks ja juhtivad liberaalid maksustreigile. Istungjärgu avamisel märtsis 1830 pidas kuningas kõne, milles sisaldusid varjatud ohud opositsioonile; vastuseks mõistis 221 saadikut (absoluutne enamus) valitsuse hukka ja Charles saatis seejärel parlamendi laiali. Charles säilitas usu, et ta oli populaarne valimisõiguseta rahvahulkade seas, ning tema ja Polignac otsustasid Venemaa toel jätkata ambitsioonikat kolonialismi ja ekspansionismi välispoliitikat. Prantsusmaa sekkus Vahemere kallastel pärast Villèle'i tagasiastumist mitmeid kordi ning nüüd saadeti ekspeditsioonid Kreekasse ja Madagaskarile. Polignac algatas ka Prantsuse kolonisatsiooni Alžeerias; võidust Alžeeria dei üle teatati juuni alguses. Koostati ka plaanid tungimiseks Belgiasse, mis viis varsti läbi oma revolutsiooni. Siiski ei juhtinud välispoliitika tähelepanu siseprobleemidest piisavalt kõrvale. Charlesi saadikutekoja laialisaatmine, tema Juuliordonnantsid, mis panid ajakirjanduse range kontrolli alla, ja tema valimispiirangud põhjustasid 1830. aasta Juulirevolutsiooni. Režiimi kokkuvarisemise peamiseks põhjuseks oli aga, et kuigi see suutis hoida aristokraatia, katoliku kiriku ja isegi paljude talupoegade toetust, olid ultrad sügavalt ebapopulaarsed väljaspool parlamenti ja nende seas, kes ei saanud valida, eriti tööstustöölised ja kodanlus. Charles loobus troonist oma pojapoja Henri d'Artois kasuks ja siirdus Inglismaale. Siiski keeldus liberaalne, kodanluse kontrollitud Saadikutekoda kinnitamast Henri d'Artois'd kui Henri V. Hääletusel, mida konservatiivsed saadikud suuresti boikoteerisid, kuulutas enamus Prantsuse trooni vakantseks ja valis võimule Orléansi hertsogi Louis-Philippe'i. Ajaloolaste seas on veel palju vaidlusi, mis oli Charles X langemise tegelik põhjus. Üldiselt tunnistatakse, et aastatel 1820–1830 toimus rida majanduslangusi, millega kaasnes liberaalse opositsiooni tõus Saadikutekojas, mis lõpuks kukutaski konservatiivsed Bourbonid. Aastatel 1827–1830 seisis Prantsusmaa silmitsi majanduslangusega tööstuses ja põllumajanduses, mis võis olla hullem, kui see, mis põhjustas 1789. aasta revolutsiooni. Rida järjest halvemaid teraviljasaake 1820. aastate lõpus tõstis erinevate põhitoiduainete ja eksportviljade hindu. Vastuseks tegi maarahvas kogu Prantsusmaal lobitööd teravilja kaitsetariifide leevendamiseks, et alandada hindu ja kergendada oma majanduslikku olukorda. Siiski jättis Charles X, alludes rikaste maaomanike survele, tariifid muutmata. Ta tegi nii Bourbonide vastusena "aastale ilma suveta" aastal 1816, mille ajal Louis XVIII lõdvendas tariife rea näljahädade tõttu, põhjustades hinnalanguse ja tekitades rikaste maaomanike viha, kes olid Bourbonide õigusjärgsuse traditsiooniline allikas. Seega seisid talupojad kogu Prantsusmaal aastatel 1827–1830 silmitsi suhtelise majandusraskuse ja tõusvate hindade perioodiga. Samal ajal rahvusvaheline surve, kombineerituna nõrgenenud ostujõuga siseturul, viis vähenenud majandustegevusele linnades. See tööstuslik langus aitas kasvatada vaesust Pariisi käsitööliste seas. Seega kannatas aastaks 1830 palju rahvast Charles X majanduspoliitika pärast. Kui Prantsuse majandus vääratas, tõi rida valimisi suhteliselt võimsa liberaalse bloki Saadikutekotta. 17-liikmeline liberaalide blokk aastast 1824 kasvas 180-liikmeliseks aastal 1827 ja 274-liikmeliseks aastal 1830. See liberaalne enamus kasvas jõudsalt, olles rahulolematu nii tsentristist Martignaci kui ka ultrarojalistist Polignaci poliitikaga, taotledes kaitset 1814. aasta hartale. Nad taotlesid nii laiemat valijaskonda kui ka liberaalsemat majanduspoliitikat. Suurima blokina nõudsid nad ka õigust nimetada peaminister ja kabinet. Liberaalse bloki kasv Saadikutekojas kattus suurtes piirides ka liberaalse ajakirjanduse tõusuga Prantsusmaal. Üldiselt Pariisile keskendununa pakkus see ajakirjandus vastutorget valitsuse ajakirjandusteenustele ja parempoolsetele ajalehtedele. See kasvas üha olulisemaks, edastades poliitilisi vaateid ja poliitilist olukorda Pariisi avalikkusele, ja oli seega oluline seos liberaalide tõusu ning üha ärritunumate ja majanduslikult kannatavate prantslaste masside vahel. Aastaks 1830 seisis Charles X restauratsioonivalitsus silmitsi igakülgsete raskustega. Uuel liberaalsel enamusel ei olnud selgelt kavatsust rahastada Polignaci agressiivset poliitikat. Liberaalse ajakirjanduse tõus Pariisis, mille müük ületas ametlikud valitsuse ajalehed, näitas Pariisi poliitika üldist suunda vasakule. Ja veel, Charlesi võimubaas oli poliitilises spektris kindlasti paremal, nagu ka tema vaated. Ta lihtsalt ei suutnud alluda Saadikutekoja kasvavatele nõudmistele. Olukord kasvas varsti üle pea.  Pikemalt artiklis Juuliordonnantsid  Pikemalt artiklis Juulirevolutsioon Tehniliselt tegi 1814. aasta harta Prantsusmaast konstitutsioonilise monarhia. Kuigi kuningas säilitas ulatusliku võimu poliitiliste otsuste tegemise üle, samuti täidesaatva ainuvõimu, oli ta siiski sõltuv parlamendist õigusaktide jõustamisel. Harta kinnitas ka saadikute valimise meetodi, nende õigused Saadikutekojas ja enamusbloki õigused. Seega aastal 1830 seisis Charles X silmitsi olulise probleemiga. Ta ei saanud väljuda oma põhiseaduslikest piiridest, ja veel, ta ei saanud säilitada oma poliitikat liberaalse enamusega Saadikutekojas. Vaja oli tugevat tegu. Lõplik umbusaldav hääletus liberaalidelt märtsis 1830 sundis kuninga tegudeks ja ta asus 1814. aasta hartat määrusega muutma. Need määrused, tuntud kui "Neli ordonnantsi" või "Saint-Cloud' ordonnantsid", olid järgmised: saadikutekoja laialisaatmine; ajakirjandusvabaduse piiramine; hääleõiguse piiramine vaid rikkaimatega Prantsusmaal; kohesed uued valimised uue valijaskonna baasil. Sõna kuninga kavatsusest levis kiiresti. 10. juulil 1830, enne kui kuningas oli isegi oma avaldused teinud, kohtus grupp rikkaid, liberaalseid ajakirjanikke ja ajaleheomanikke Adolphe Thiersi juhtimisel Pariisis, et otsustada strateegia üle võitluses Charles X-ga. Siis otsustati, peaaegu kolm nädalat enne revolutsiooni, et juhul, kui Charles teeb eeldatavad avaldused, avaldavad Pariisi ajakirjandusringkonnad salvavat kriitikat kuninga poliitika suhtes, püüdega kaasata masse. Seega, kui Charles X tegi 25. juulil 1830 oma avaldused, hakkas liberaalne ajakirjandusmasin tööle, avaldades artikleid ja kaebusi, mõistes hukka kuninga toimingute despotismi. Pariisi rahvahulgad koondusid ka, ajendatuna patriootlikest tunnetest ja majanduslikest raskustest, ehitasid barrikaade ja ründasid Charles X infrastruktuure. Mõne päeva jooksul kasvas olukord monarhial üle jõu, et seda kontrollida. Kui kroon asus liberaalseid ajalehti sulgema, kaitsesid radikaalsed pariislaste massid neid. Nad algatasid ka rünnakuid Bourbonide-meelse ajakirjanduse vastu ja halvasid monarhia sunniaparaadi. Kasutades ära võimalust, hakkasid liberaalid parlamendis avaldama resolutsioone, kaebusi ja hukkamõistu kuninga vastu. 30. juulil 1830 loobus kuningas lõpuks troonist. Kakskümmend minutit hiljem loobus tema poeg Louis-Antoine, troonijärglasena Louis XIX, samuti, olles püstitanud usutavasti lühima valitsemise rekordi. Siis läks kroon Louis Antoine'i noorema venna pojale, Charles X pojapojale, kellest sai Henri V Orléansi hertsogi Louis-Philippe'i eestkoste all. Siiski kuulutas äsjavolitatud Saadikutekoda trooni vakantseks ja 9. augustil valiti troonile Louis-Philippe. Seega algas Juulimonarhia. Louis-Philippe tõusis troonile 1830. aasta Juulirevolutsiooni tulemusel ja valitses mitte kui "Prantsusmaa kuningas", vaid kui "prantslaste kuningas", tähistades nihet rahvusliku suveräänsuse suunas. Orleanistid jäid võimule aastani 1848. Seejärel kukutati viimane Prantsusmaa kuningas 1848. aasta veebruarirevolutsiooniga, moodustati Teine Vabariik, mille presidendiks (1848–1852) valiti Louis-Napoléon Bonaparte. 1851. aasta Prantsuse riigipöördega kuulutas Napoléon end keiser Napoléon III-ks Teises Keisririigis, mis kestis aastatel 1852–1870. Poliitilised parteid nägid restauratsiooni ajal joondumise ja liikmelisuse oulisi muudatusi. Saadikutekoda kõikus repressiivse ultrarojalistliku faasi ja progressiivse liberaalse faasi vahel. Monarhia vastased puudusid poliitiliselt pildilt Valge terrori repressioonide tõttu. Üksikuid mõjuisikuid, kellel olid erinevad vaated Prantsuse konstitutsioonilisele monarhiale, eirati. Kõik parteid jäid kartlikuks lihtrahva suhtes, kellele Adolphe Thiers omistas hiljem mõiste "odav rohkus". Nende poliitilised sihid seati klassi soosimisele. Poliitilised muudatused kojas olid kuritarvituste tõttu enamasti tendentslikud, kaasaarvatud enamuse laialisaatmine ja siis ümberpööramine, või kriitilised sündmused, näiteks Charles-Ferdinand d'Artois mõrv aastal 1820. Vaidlused oli võimuvõitlus mõjuvõimsa kuningakoja ja saadikute vahel, mitte võitlus kuningakoja ja populismi vahel. Kuigi saadikud väitsid rahva huvide kaitsmist, tundis enamus lihtrahva, uuenduste, sotsialismi ja isegi lihtsate meetmete, nagu hääleõiguse laiendamine, ees hirmu. Põhilised poliitilised parteid restauratsiooni ajal olid: Põhiseaduslased olid enamasti rikkad ja haritud keskklassi mehed: advokaadid, keisririigi kõrgemad ametnikud ja akadeemikud. Nad kartsid aristokraatia triumfi sama palju kui demokraate. Nad kiitsid harta heaks, kuna see tagas vabaduse ja kodanike võrdõiguslikkuse ja lõi barjääri rahvahulkadele, keda nende võhiklikkuse tõttu peeti võimetuteks osalema avalike asjade juhtimisel. Tähtsad tegelased olid Pierre-Paul Royer-Collard, François Guizot ja Serre'i krahv. Nende ajalehed olid Le Courrier Français ja Le Censeur. Doctrinaires edendasid tagasipöördumist mõõduka monarhia juurde ja vastustasid ekstremiste restauratsiooni algusperioodil. Kõige tuntum Doctrinaire ajaleht oli Le Courrier français. Sõltumatud olid enamasti madalam keskklass: arstid ja advokaadid, väikekodanlased, seadusemehed ja maapiirkondades väikekaupmehed. Nad lükkasid harta tagasi, pidades seda liiga konservatiivseks. Nad lükkasid tagasi 1815. aasta lepingud, valge lipu ning vaimulikkonna ja aadli eelisseisundi. Tähtsad isikud olid parlamentaarne monarhist Benjamin Constant, keisririigi ohvitser Maximilien Sébastien Foy, vabariiklik advokaat Jacques-Antoine Manuel ja Gilbert du Motier de La Fayette. Nende ajalehed olid La Minerve, Le Constitutionnel ja Le Globe. Liberaalid ilmusid parteina restauratsiooni viimastel aastatel. Liberaalsed rojalistid kuulutasid liikumist suurema vabaduse ja avatuse poole. Nad soovisid alandada maksumäära, et toetada keskklassi tervikuna, kahjustades aristokraatiat. Liberaalid lõikasid kasu uue keskklassi eliidi esiletõusust seoses tööstusliku revolutsiooniga, mis ärritas aristokraatliku korda. Seistes silmitsi keskklassi esindajatega, olid vabariiklased, siis vasakäärmuslased, suunatud tööliste masendavale maailmale. Töölised ei olnud esindatud ja neid ei kuulatud. Nende demonstratsioone represseeriti või suunati, mis põhjustas enim parlamentarismi tugevnemist, mis ei tähendanud demokraatia arengut, ainult suuremaid makse. Mõnele, nagu Blanqui, näis revolutsioon ainsa lahendusena. Garnier-Pagès ning Louis-Eugène ja Éléonore-Louis Godefroy Cavaignac pidasid endid vabariiklasteks, samas Cabet ja Raspail olid aktiivsed sotsialistid. Saint-Simon oli samuti aktiivne sel perioodil ja esitas otseseid kaebusi Louis XVIII-le enne oma surma aastal 1825. Ultrarojalistid soovisid Ancien Régime tagasitulekut, nagu see oli enne 1789. aastat, eesmärgiga absolutismi suunas: aadli ja "teiste andunud kristlaste" domineerimist. Nad olid antivabariiklased, antidemokraadid ja kuulutasid eelpoolmainitud aadli eliidi kõrgemat võimu. Nad talusid vote censitaire: maksumaksjatega piiratud demokraatia vorm. Ultrarojalistid huvitusid aristokraatia säilimisest ja edendasid absolutismi. Nende arvates oli 1814. aasta harta liiga revolutsiooniline. Ultrarojalistid tahtsid tagasi tuua absoluutse monarhia, privileegide taastamise ja kuninga: Charles X. Silmapaistvad ultrarojalistidest teoreetikud olid Louis de Bonald ja Joseph de Maistre. Nende parlamendijuhid olid François-Régis de La Bourdonnaye, krahv de La Bretèche ja aastal 1829 Jules de Polignac. Nende peamised ajalehed olid La Quotidienne ja La Gazette; muud rojalistlikud ajalehed olid Drapeau Blanc, Bourbonide valge lipu järgi, ja Oriflamme, Prantsusmaa lahingulipu järgi. Pierre Louis Jean Casimir de Blacas d'Aulps Mathieu de Montmorency-Laval Prantsuse ampiirstiilis kaminasimsikell Prantsuse monarhide sugupuu Prantsusmaa pikal 19. sajandil