laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Bunge mänd

Bunge mänd (Pinus bungeana) on männiliste sugukonda männi perekonda kuuluv okaspuu. Bunge mänd on nime saanud esmaleidja, baltisaksa päritolu botaaniku Alexander Georg von Bunge (1803–1890) järgi. Esimest korda kirjeldasid seda puud teaduslikult saksa botaanik Joseph Gerhard Zuccharini (1797–1848) ja austria botaanik Stephan Endlicher (1804–1849) aastal 1847. Bunge mänd kuulub koos Gerard'i männiga (Pinus gerardiana) ja jünnani männiga (Pinus squamata) sektsiooni Parrya alamsektsiooni Gerardianae. Bunge mänd kasvab 24–30 m kõrguseks, tüvi on hargnev, läbimõõt kuni 1,16 m. Juurestik on hästi laiali arenenud. Võra on püramiidjas või vihmavarjukujuline. Koor on sile ja hallikasroheline. Korp on noortel puudel tuhmhall, sile, kestendav, vananedes muutub kriitvalgeks, mille järgi on puu kaugelt äratuntav. Koor ajab maha ümaraid soomuseid ja nende alune koor on alguses kahvatukollane, aga hiljem tõmbub see päikesekiirguse mõjul oliivpruuniks, punaseks või lillakaks. Pungad on munaja kujuga, punakaspruunide soomustega, vaiguta, ligi 12 mm pikkused. Noored võrsed on siledad, püstised ja hallikasrohelised. Okkad on kolmekaupa kimbus, 5–7,5 cm pikkused, tumerohelised, teravatipulised, lameda ristlõikega, püsivad võrsetel 3–4 aastat. Isasõisikud on rohekaskollased, ellipsoidsed. Käbid on üksikult või paaris, ümara või munaja kujuga, 5–6,5 cm pikkused. Seemned on munaja kujuga, umbes 10 mm pikkused, hallikaspruunid, lühikese, kuni 5 mm pikkuse ja nõrgalt kinnitunud tiivakesega. Bunge männi levila paikneb Hiina põhja- ja keskosas, kus ta kasvab hajusate asurkondadena mägedes 500–1800 m kõrgusel üle merepinna. Tema kaasliigid on peamiselt mänd Pinus tabuliformis ja katteseemnetaimed. Kasvupinnaseks on enamasti lubjakivist moodustunud mullad. Hiinast on ta introdutseeritud ka Koreasse. Bunge mänd talub talvel külma kuni −23...–29 °C. Bunge mänd on ühekojaline okaspuu ja paljuneb seemnete abil. Tolmlemine toimub tuule abil aprillis-mais. Seemned valmivad tolmlemisele järgneva aasta oktoobris-novembris ja levivad tuule abil. Kuna Bunge mänd kasvab aeglaselt ning tema puit on habras, siis raiutakse seda harva ja tal pole majanduslikku väärtust. Mitmeharulise dekoratiivse võra tõttu on ta populaarne ilupuu Hiinas, kus teda kasvatatakse tihti templite juures ja surnuaedades. Samuti võib teda leida Euroopa ja Põhja-Ameerika arboreetumitest. Conifer Specialist Group (2007). Pinus bungeana. IUCNi punase nimestiku ohustatud liigid. IUCN 2010. "Pinus bungeana". www.conifers.org (inglise). Vaadatud 25.04.2010. "Pinus bungeana". www.efloras.org (inglise). Vaadatud 25.04.2010. James E. Eckenwalder. "Conifers of the World: The Complete Reference", Timber Press, 2009. ISBN 9780881929744; ISBN 0881929743 Francine Bigras ja Stephen Colombo. "Conifer Cold Hardiness", Holland: Kluwer Academic Pulishers, 2001. ISBN 0-7923-6636-0
Tonaalne muusika

Tonaalne muusika on muusika, millele on iseloomulik tonaalsus. Atonaalne muusika Posttonaalne muusika Schenkeri analüüs
Oscar (täpsustus)

Oscar on Ameerika filmiakadeemia väljaantav auhind. prints Oscar, Skåne hertsog on Rootsi prints. Oscar (ka Óscar) on levinud mehenimi. "Oscar", Prantsuse 1967. aasta komöödiafilm Louis de Funèsiga peaosas "Oscar", USA 1991. aasta komöödiafilm Sylvester Stallone'iga peaosas Oskar Oskari Male-Oscar
Sergei Pedersen

Sergei Pedersen (sündinud 9. mail 1953) on Eesti muusik. Ta õppis klaverit Tallinna Lastemuusikakoolis. Tallinna Riikliku Konservatooriumi lõpetas ta 1984. aastal klarneti erialal. Ta on klahvpille mänginud ansamblites Paradoks, Andromeeda, Magnetic Band, Psycho, Radar, Lainer ja Monarh.
Mägisäälik

Mägisäälik (Myioborus) on värvuliste seltsi sääliklaste sugukonda kuuluv lindude perekond. Mägisäälikute iseloomulik tunnus on valged välimised sabasuled. Sugupooled on sarnased. Vanalindudel on punane, oranž või kollane alapool. Paljudel on kontrastne näomuster ja silmarõngas. Mägisäälikute levikukese asub Lõuna-Ameerikas Andide loodeosas. Sealt on nad levinud läbi Kesk-Ameerika kuni Arizona, New Mexico ja Texaseni, ja lõunas omakorda Argentina loodeosani. Lääne-India saarestikus nad puuduvad. Kõige rohkem liike leidub Colombias ja Venezuelas. Mägisäälikud elavad metsades (sealhulgas mägimetsades) ja põõsastikes. Nad toituvad putukatest ja võivad liikuda mitmest liigist lindudest koosnevates salkades. Enamik mägisäälikuid on 13–13,5 cm pikad ja tumehalli või tumeda oliivrohelise ülapoolega, välja arvatud valged sabasuled, mida mägisäälikud sageli näitavad. Täiskasvanud lindudel on eredalt värvunud punased, oranž või kollane alapool. Paljudel liikidel on kontrastsed mustad, ruuged või kollased lagipead või erilised näojooned, sageli valgete või kollaste rõngastega silmade ümber. Mägisäälikud on paigalinnud, välja arvatud osaliselt rändne sametsäälik (Myioborus pictus). Sametsäälik elab teistest mägisäälikutest rohkem põhja pool ja on suurem, kuni 15 cm pikk. Võrreldes teiste mägisäälikutega on tema välimus, laul ja käitumine natuke teistsugused ning seetõttu on oletatud, et ta võiks kuuluda omaette perekonda. Sugulist dimorfismi mägisäälikutel ei esine, sest nad ei rända ja moodustavad paare kogu eluks. Myioborus albifacies (valgepõsk-mägisäälik) Myioborus albifrons (prill-mägisäälik) Myioborus brunniceps (lõuna-mägisäälik) Myioborus brunniceps castaneocapilla, Myioborus castaneocapilla (tepui mägisäälik) Myioborus cardonai (tõmmu-mägisäälik) Myioborus flavivertex (kuldkiird-mägisäälik) Myioborus melanocephalus (andi mägisäälik) Myioborus miniatus (tanu-mägisäälik) Myioborus ornatus (kuld-mägisäälik) Myioborus pariae (paria mägisäälik) Myioborus pictus, Setophaga pictus (sametsäälik) Myioborus torquatus (kaelus-mägisäälik)
Masksäälik

Masksäälik (Geothlypis) on värvuliste seltsi sääliklaste sugukonda kuuluv lindude perekond. Masksäälikud on Ameerika värvulised. Enamik nendest on Mehhiko ja Kesk-Ameerika paigalinnud, aga lõuna-masksäälik elab suures osas Lõuna-Ameerikast kuni Argentinani ja perekonna ainus rändlind põhja-masksäälik pesitseb suures osas Põhja-Ameerikast kuni Kanadani. Kõik masksäälikud on sarnase sulestikuga. Neil on kollakasroheline alapool, kollane rind ja tavaliselt must nokk. Isaslinnul on näol liigiti erineva suurusega must mask, mida piirab ülevalt hall riba. Emaslind näeb välja samamoodi, aga tal pole musta maski ja tema sulestik on kahvatum. Nad pesitsevad tavaliselt padurates ja muudel tiheda madala taimestikuga märgaladel. Pesa on kausjas, asetseb madalal rohus või lopsakas taimestikus. Enamikul liikidel on kurnas 2, põhja-masksäälikul kuni 5 muna. Masksäälikud tegutsevad tavaliselt paarides ega seltsi teiste liikidega. Sageli on nad peidulised. Nad toituvad putukaist. Masksäälikud on üksteisega lähedalt sugulased ja nende taksonoomia kindlaksmääramine on keeruline. Liikide ja alamliikide piiri on keeruline tõmmata. Näiteks ühendatakse vahel põhja-masksäälik, kalifornia masksäälik, tamaulipase masksäälik ja bahama masksäälik üheks liigiks, aga lõuna-masksäälik jagatakse vahel kolmeks või isegi neljaks liigiks. Kuna masksäälikud on põhiliselt paigalinnud, siis on asurkondade üksteisest eraldatus viinud nendevahelise suure geneetilise erinevuseni ja spetsialiseerumiseni. Seda saab näha lõuna-masksäälikute näitel, kus alamliike eraldavad üksteisest vihmametsad või Andid. Näiteks Costa Rica ja Panama mägedes elav panama masksäälik erineb tuhande kilomeetri kaugusel Lõuna-Ameerikas elavatest liigikaaslastest nii suuruse, välimuse kui ka laulu poolest. Geothlypis aequinoctialis (lõuna-masksäälik) Geothlypis aequinoctialis auricularis, Geothlypis auricularis (võsa-masksäälik) Geothlypis aequinoctialis chiriquensis, Geothlypis chiriquensis (panama masksäälik) Geothlypis aequinoctialis velata, Geothlypis velata (brasiilia masksäälik) Geothlypis beldingi (kalifornia masksäälik) Geothlypis flavovelata (tamaulipase masksäälik) Geothlypis nelsoni (kaktuse-masksäälik) Geothlypis poliocephala, Chamaethlypis poliocephala (valjassäälik) Geothlypis rostrata (bahama masksäälik) Geothlypis semiflava (heina-masksäälik) Geothlypis speciosa (luha-masksäälik) Geothlypis trichas (põhja-masksäälik)
Incertae sedis

Incertae sedis ehk ebakindla paigutusega on bioloogilises süstemaatikas kasutatav väljend taksonite puhul, mille asend süsteemis pole selge. Niisugused ebaselge paigutusega rühmad loetletakse siis väljaspool süsteemi, märkega incertae sedis. Kasutatakse ka lühendina inc. sed., või ka näiteks määratlemata paigutusega perekonna puhul genus inc. sed. (vahel lühendatult G.I.S.[viide?]) – genus incertae sedis, või näiteks ebakindla paigutusega sugukonna puhul familia inc. sed. Dendrogramma Multiclavula Xylogone
Alan Sillitoe

Alan Sillitoe (4. märts 1928 Nottingham – 25. aprill 2010 London) oli Suurbritannia kirjanik. Ta kirjutas peamiselt romaane, novelle ja luuletusi, kuid ka lasteraamatuid ja näidendeid. Sillitoe sündis töölisperekonnas. Tema isa töötas Raleigh' jalgrattafirmas. Ta lahkus 14-aastaselt koolist ja töötas neli aastat samas ettevõttes. Aastal 1946 astus ta Suurbritannia õhujõududesse, teenides Malaias raadiosideoperaatorina. Pärast naasmist Inglismaale avastati tal tuberkuloos. Ta veetis 16 kuud lennuväe haiglas, saadeti 21-aastaselt erru ja hakkas saama pensioni 45 šillingit nädalas. Järgmised 7 aastat elas ta tervisele sobivama kliimaga maades: Prantsusmaal ja Hispaanias. Ta tutvus USA luuletaja Ruth Fainlightiga, kellega abiellus. Neil on lihane poeg David ja lapsendatud tütar Susan. Tema esikromaan "Saturday Night and Sunday Morning" ("Laupäeva öö ja pühapäeva hommik") ilmus 1958. See on mõningate Hemingway mõjudega stiilis ning räägib Raleigh' tehase noorest töölisest, kes vaba aja sisustab naiste jahtimisega ja peab mitut armukest korraga. Romaani tõeline teema on lootuste kadumine sõjajärgsel Inglismaal ja tööliste valikuvõimaluste puudumine. 1960. aastal see film ekraniseeriti. 1959 valmis tal lühijutt "The Loneliness of the Long Distance Runner" ("Pikamaajooksja üksindus"), mis räägib noortevanglas oleva poisi, kel on annet pikamaajooksus, protestist ühiskonna vastu. See lühijutt pälvis samal aastal iga-aastase Hawthorndeni ilukirjandusauhinna. 1962 valmis selle jutu põhjal samanimeline film. Niisuguste teoste tõttu nimetasid kriitikud Sillitoed nooreks vihaseks meheks, ehkki Sillitoele endale see nimetus ei meeldinud – nagu ei meeldinud see nimetus teistelegi, kelle kohta seda kasutati. jutustus "Tublid naised", tõlkinud Vidrik Kivilo, Loomingu Raamatukogu 1963 romaan "Ukse võti", tõlkinud Valda Raud, Eesti Raamat 1967 novell "Kalapaadiga pilt", tõlkinud Valda Raud – kogumikus "Inglise novelle", Eesti Raamat 1967, lk 216–232
Hartvig Helilaid

Hartvig Helilaid (24. aprill 1910 Venemaal Novgorodi kubermangus – 15. mai 1973) oli eesti vaimulik. Hartvig Helilaid sündis Venemaal Novgorodi kubermangus Pelgeri vallas Malinovka külas, kus tema isa oli kooliõpetaja ja täitis ühtlasi köstri kohustusi. Aastal 1922 kolis pere Eestisse Järvamaale. Pärast Karinu algkooli lõpetamist õppis Hartvig Rakvere Õpetajate Seminaris ja Tartu Õpetajate Seminaris. Pärast lõpetamist asus õpetajana tööle Tartu linna 3. algkoolis ja õppima Tartu Kõrgemas Muusikakoolis ning hiljem Tallinna konservatooriumis, kus lõpetas eksternina oreliklassi. 1934–1936 töötas Hartvig Helilaid õpetajana Nabala algkoolis. Detsembris 1935 valiti Hartvig Helilaid Viru-Jaakobi koguduse organisti-asjaajaja ametisse. Lisaks pidi ta täitma ka köstri kohustusi (lapsi ristima, surnuid matma, leeritunde andma ning õpetaja äraolekul jumalateenistusi pidama. Lisaks oli ta sealse noortekoondise juhataja. 1944. aasta alguses mobiliseeriti Helilaid Saksa sõjaväkke ja viidi voorikoosseisus Saksamaale. Pärast väljaõpet pandi ta tööle laatsaretti, kuni ta pärast Saksamaa langemist kodumaale repatrieeriti. Septembris 1946 sai ta taas asuda oma endisele kohale Viru-Jaagupis. 1. novembril 1948 vabastati Helilaid omal soovil Viru-Jaakobi köstri ametist. Juulis 1948 valiti Helilaid Märjamaa Maarja koguduse jutlustajaks, aga sama aasta juunis oli ta vastu võetud EELK Usuteaduse Instituuti. Harjutusaastal määrati aseõpetaja kutse kandidaat Raplasse õpetaja Evald Saagi juurde, kes iseloomustuses kirjutas, et kandidaat on "võitnud tubli ja asjaliku mehena koguduse ja valitsusorganite usalduse ja rahulolu". 1949 ordineeriti Hartvig Helilaid Tallinna toomkirikus aseõpetajaks. Tööle jäi ta Märjamaa Maarja Koguduse juurde. Õpetaja kutseõiguse sai ta aastal 1959. Aastast 1968 surmani oli ta Lääne praostkonna abipraost. Rita Puidet, "Meenutades Hartvig Helilaidu 100. sünniaastapäeval". – Eesti Kirik 21. aprill 2010
Sirkka-Liisa Anttila

Sirkka-Liisa Anttila (sünninimi Sirkka-Liisa Ojala; sündinud 20. detsembril 1943 Marttila vallas) on Soome poliitik. Alates 19. aprillist 2007 oli ta Matti Vanhase valitsuse põllu- ja metsamajandusminister ning 22. juunist 2010 kuni 22. juunini 2011 Mari Kiviniemi valitsuse põllu- ja metsamajandusminister. Ta kuulub Soome Keskerakonda; aastatel 1994–2000 oli ta erakonna aseesimees. Aastal 1967 lõpetas ta Tampere Ülikooli avaliku halduse alal (hallintonotaari). Sirkka-Liisa Anttila on olnud Eduskunna liige aastatel 1983–1996 ja kuulub Eduskunda uuesti alates 1999. aastast. Vahepealse aja oli ta Euroopa Parlamendi liige. Aastatel 1995–1996, 1999–2003 ja 2006–2007 oli ta Eduskunna aseesimees. Alates 1977. aastast on ta Forssa linnavolikogu liige. Ta on tegelenud muu hulgas tarbijakaitse ja soolise võrdõiguslikkuse probleemidega. Alates 2007. aastast on Anttila Naisorganisatsioonide Keskliidu esimees. Ta oli 1999–2009 organisatsiooni Naisjärjestöt yhteistyössä – Nytkis (Naisorganisatsioonid Koostöös) eesistuja, 2003–2007 Võrdsete võimaluste nõukogu eesistuja ja 1994–2003 Keskerakonna naiskogu eesistuja. Anttila oli üks neist, kes kirjutas 1986. aastal alla kirikukogus arutatud eelnõule naispreesterluse lubamise kohta. Kirikukogu kiitis selle eelnõu samal aastal heaks. Sirkka-Liisa Anttila on alates 1967. aastast abielus põllumees Risto Into Einari Anttilaga. Neil on kaks last, 1967 sündinud Hanna-Maija ja 1974 sündinud Heli. Kuni 2002. aastani tegutses Sirkka-Liisa Anttila ka põllumehena, pidades talu, kus tegeldi peamiselt seakasvatusega. Seafarmi pidamist jätkab tema tütar Hanna-Maija. Sirkka-Liisa Anttila koduleht (soome keeles) Tutvustus Eduskunna lehel (soome keeles) Tutvustus Euroopa Parlamendi lehel (soome keeles)
Faktuur (muusika)

Faktuur (inglise keeles texture, 'tekstuur'; saksa keeles Satz või Tonsatz, 'kogum' või 'helikogum') on muusikalise struktuuri osade samal ajahetkel ühendamise põhimõte. Eristatakse ühehäälset (monofoonia) ja mitmehäälset faktuuri, mida on kolme põhilist liiki: homofoonia, polüfoonia ja heterofoonia. Faktuur annab muusikas tähenduse vertikaalsele mõõtmele. Faktuuriga tegelesid juba keskaja heliloojad ja muusikateoreetikud, kuid eriliselt hakati faktuurile tähelepanu pöörama 20. sajandi muusikas: tekkisid näiteks paljukihilised faktuurid (Charles Ivesi, György Ligeti, Bernd Alois Zimmermanni muusikas). Faktuuri kui kompleksset muusikalist parameetrit iseloomustavaks suuruseks on näiteks ’tihedus-hõredus’. Sõnal "faktuur" on eri keeltes veidi erinev tähendus. Näiteks inglise keeles kasutatav sõna "tekstuur", mis on mõiste sisult identne eesti sõnale "faktuur", on etümoloogiliselt pärit itaalia sõnadest testura ja tessitura, mis tähendavad eelkõige vokaalmuusikas üksiku hääle registriulatust. Saksa keeles kasutatakse sõna "faktuur" tähenduses pigem mõistet Satz (Tonsatz), mis teatud kontekstis viitab teose kontrapunktilisele ülesehitusele (näiteks Dezimensatz kui intervallide kontrapunktiring 10. sajandil) või mitmehäälses vokaalfaktuuris häälte kirjutamise stiilile (näiteks 14.–15. sajandi vokaalstiil Kantilenensatz, milles ülemine hääl on meloodia ning alumised hääled saate funktsioonis) ning mida tänapäeval mõistetakse kui kompositsioonitehnilist printsiipi, kuidas kirjutada näiteks kaanonit, fuugat, koraalivariatsiooni, klassikalist sonaat-allegrot, Lied'i jne. Eristatakse ühehäälset (monofoonia) ja mitmehäälset faktuuri, mida on kolme põhilist liiki: homofoonia, polüfoonia ja heterofoonia. Faktuuritüüpideks on ka näiteks monofoonia ehk ühehäälsus, heterofoonia (kas ”laiendatud ühehäälsusena”, mille puhul sama meloodiat esitatakse mitme esitaja poolt nii põhikujul kui ka mõningate kõrvalekaldumistega või nii-öelda lintliikumisena, mille puhul esitatakse sama meloodiat paralleelsetes intervallides) ja mikropolüfoonia. Homofoonilises faktuuris on võimalik eraldada juhtivat häält (sageli on selleks meloodia) saatehäältest ehk saatest. Juhtiva hääle kõrval moodustavad homofoonilise faktuuri funktsionaalne bass ja vähem iseseisvad saatehääled. Homofoonilise faktuuri erikujuks on harmooniline faktuur, milles kõik hääled liiguvad ühesuguses rütmis akordidena. Üheks tavalisemaks faktuuri mitmekesistamise võtteks on figuratsioon: rütmiline figuratsioon, harmooniline figuratsioon ja meloodiline figuratsioon. Klassikalis-romantilises muusikatraditsioonis võrreldakse eelkõige polüfoonilist ehk kontrapunktilist (häältel on iseseisev liikumissuund, rütmika, karakter) ning homofoonilist (hääled on allutatud ühtsele rütmile ja rõhutavad esmajoones harmoonia kulgu) faktuuritüüpi ja nende kahe sümbioosi – nii-öelda vaba mitmehäälsust (sks.k Freistimmigkeit). Faktuuri all võib pidada silmas ka näiteks partiide ehk häälte, tämbrite, rütmide, artikulatsioonide, dünaamika või muusika karakterite samal ajahetkel ühendamist. Heterofoonia Homofoonia Mikropolüfoonia Monofoonia Polüfoonia
Šahta Nomer 3

Šahta Nomer 3 (vene Шахта Но. 3) on küla Venemaal Leningradi oblastis Slantsõ rajoonis Slantsõ haldusalas (Slantsõ linnaasunduses). Asub Slantsõ kesklinnast kagus põlevkivikaevanduse juures. Geograafilised koordinaadid on 59°5'28" N, 28°12'40" E. 2007. aasta seisuga oli elanike arv 259. 2010. aasta rahvaloenduse andmeil oli elanikke 76.
Karsten Mathiesen

Karsten Mathiesen on Taani muusik. Peamiselt mängib ta löökpille. Ta on Eestis esinenud Tudengijazzil (1997), Viljandi kitarrifestivalil ja mitu korda Jazzkaarel. Ivo Heinloo, Pöörane viiking lisab jazzikuule värvi, Sirp, 1. aprill 2010
Drina

Drina on jõgi Euroopas Balkanil. Jõgi algab Dinaari mäestikust Piva ja Tara jõe ühinemiskohalt . Nii Piva kui Tara algavad Montenegrost ning ühinevad Montenegro ja Bosnia piiril . Tara jõgi on 144 km pikk, millest 110 asub Montenegros ning 34 km on Montenegro ja Bosnia piirijõgi. Drina voolab valdavalt põhja ja suubub paremalt Savasse . Jõe pikkus on 346 km, aga tema suudmest kõige kaugema, Tara jõe allikast lugedes 487 km. Drina voolab esmalt põhja Bosniasse kuuluva Serblaste Vabariigi territooriumil. Foča Srbinje linnas suubub temasse paremalt Cehotina jõgi, mis samuti Montenegrost algab. Ühtlasi pöördub jõgi kirdesse ja voolab Goražde linnani, läbides vahepeal Bosnia ja Hertsegoviina Föderatsiooni maa-ala ja jõudes Serblaste Vabariiki tagasi. Järgmine linn Drina kaldal on Višegrad, kus jõge ületab Mehmed-paša Sokolovići sild. Natuke enne seda suubub Drinasse paremalt Lim, mis algab Montenegro ja Albaania piirilt. Višegradis pöördub jõgi loodesse, jõuab Serbia piirini ning voolab kuni suudmeni Serbia (paremal) ja Bosnia (vasakul kaldal) piirijõena. Selles kohas voolab ta läbi Bosniasse jääva Javori ja Serbiasse jääva Zlatibori mäeaheliku vahelt. Pärast piirijõeks saamist pöördub ta itta, pärast Serbias asuvat Bajina Baštat jälle loodesse, möödub Bosnias olevast Bratunacist ja jõuab pärast Drinjaca suubumist vasakult Bosnias asuvasse Zvornikisse, kus pöördub põhja. Ta voolab läbi Bosniasse jääva Majevica ja Serbiasse jääva Vlašići aheliku vahelt. Edasi voolab ta läbi Serbias oleva Loznica ja Bosnias oleva Janja ning suubub paremalt Savasse. Drina jõgi ei ole laevatatav. See-eest on ta koos Taraga Montenegro ja Bosnia üks peamisi parve ja kanuuga sõitmise kohti. Piva orus paikneb peamine maantee, mis ühendab Montenegrot Bosniaga. Jõeorus kulgeb maantee kuni Višegradini. Pärast Bajina Baštat tuleb jõe Serbia kaldale maantee ja kulgeb seal Janjani. Bosnia kaldal on maantee üksnes aeg-ajalt, Drinjaca suudmest Dvornikini ja Loznicast Janjani. Raudtee ületab jõge ainult ühes kohas, Zvorniki ja Loznica vahel. Bajina Baštast pisut ülesvoolu voolab Drina läbi Tara rahvuspargi. Suur maailma atlas, lk. 64
Charlesi saar

Charlesi saar on asustamata saar Hudsoni väinas Labradori poolsaare rannikul. Pindala 235 ruutkilomeetrit. Saar on madal, kõrgus kuni 46 m. Kuulub Kanadale.
Mall Leissar

Heli-Mall Leissar (1967–1971 Jaas; sündinud 11. juunil 1934 Tallinnas) on eesti näitleja. Ta sündis näitlejate perekonnas: isa Aadu Leissar, ema Johanna-Marie Leissar. Ta õppis aastatel 1951–1955 koos kaksikõe Reet Leissariga Draamateatri õppestuudios. Ta töötas 1956–1960 näitlejana Endlas ja 1960–1962 Rakvere Teatris. Hiljem on ta olnud kultuuritöötaja, raamatupidaja, kantseleiametnik Tallinna Püha Vaimu kirikus ja juhendanud taidlusnäiteringe. Ludmilla Šarova (Rozovi "Tema sõbrad", 1955 Draamateatris) Julia (Shakespeare'i "Mõõt mõõdu vastu", 1955 Vanemuises) Anja (Rozovi "Elu lehekülg", 1956 Pärnu teatris) Hanca (Werneri "Inimesed ajujääl", 1956 Pärnu teatris) Ivi (Liivese "Linnud lahkuvad pesast", 1956) Ljuba (Dobritsanini "Kolme ööbiku tänav 17", 1957) Mann (Vaiguri "Kraavihallid") Maria-Theresa (Feuchtwangeri "Lesk Capet", 1959) Rosaura (Goldoni "Armastus ja sõprus", l959) Tantsija ("Ali Baba ja 40 röövlit") Dunja (Tšehhovi "Kirsiaed", 1960) Maria (Richteri "Jumala saar", 1960 Rakvere Teatris) Kapa (Karnauhhova ja Brauzevitši "Helepunane lilleke", 1961) Vika (Mitrofanovi "Õnnelik", 1961) Tütarlaps (Ugrjumovi "Tema, tema armastatu ja kohver", 1962) Leena (Saveljevi "Eksisamm", 1963) P. Pinna nim. Rahvateater. Anastassia (Petersoni "Valgete tornide vari", 1963) Marta (Rammo "Villu", 1964) Stella (Vilde "Koidu ajal", 1965) "Süttivad kustuvad tähed", kirjastus Välis-Eesti, Tallinn 2009, kujundaja Leho Mägedi "Jutuvärten", trükikoda Rebellis AS Tallinn 2014, kujundaja Leho Mägedi Raadio 7-s 2000–2001 ja Pereraadios 2003 Eesti teatri biograafiline leksikon Tallinn 2000
Ken Koort

Ken Koort (sündinud 2. mail 1980 Tallinnas) on Eesti Maleliidu president. Ken Koort lõpetas 1998. aastal Gustav Adolfi Gümnaasiumi. 1999–2002 oli ta Välisministeeriumi praktikant Eesti Vabariigi Suursaatkonnas Stockholmis, Eesti Vabariigi Suursaatkonnas Moskvas, Euroopa Nõukogu juures Strasbourgis. 2002. aastal lõpetas Moskva Riikliku Rahvusvaheliste Suhete Instituudi diplomaadina. 2015. aastal omandas ta Singapuri Nanyangi Tehnoloogiaülikoolis Executive MBA kraadi. 2007. aasta kevadest sai temast abipolitseinik ning ühtlasi Kaitseliidu Alutaguse Maleva liige. Ta on lõpetanud Eesti Kaitsejõudude reservohvitseride kursused ja omab nooremleitnandi auastet. Ta valdab võõrkeeltest inglise, vene, soome ja rootsi keelt. Ken Koort on Harju Maakohtu rahvakohtunik. 2002–2003 Ida-Viru maavanema nõunik 2003–2007 Rahvastikuministri esindaja Ida-Virumaal, rahvastikuministri nõunik 2003–2006 Väljaspool Eesti Vabariigi territooriumi elavate eestlaste toetamiseks tehtava töö planeerimiseks ja koordineerimiseks moodustatud valitsuse asjatundjate komisjoni liige 2003–2007 Eesti esindaja Euroopa Komisjoni Integratsioonivõrgustiku juures 2003–2007 Euroopa Liidu integratsiooni käsiraamatu projekti üleeuroopaline koordinaator 2003–2005 Euroopa Nõukogu Migratsioonibüroo liige 2004–2006 Euroopa Nõukogu migrantide eksperdikomisjoni esimees 2005–2007 Migratsioonifondi nõukogu liige 2005–2007 Eesti Inimõiguste Instituudi nõukogu liige 2008–2012 tšarterlennufirma AS Panaviatic tegevjuht 2012– lennufirma Diamond Sky ja infotehnoloogiaettevõtte Grid Group OÜ omanik ja tegevjuht. 2017–2023 Eesti Maleliidu president Ken Koort sündis Eesti diplomaadi ja näitleja Heikki Koorti peres. 2017. aasta suvest on ta abielus Kristiina Koortiga. Vastu võetud 20.05.2003 nr 315 Vabariigi Valitsuse 24. juuli 2001. a korralduse nr 543-k "Asjatundjate komisjoni moodustamine väljaspool Eesti Vabariigi territooriumi elavate eestlaste toetamiseks tehtava töö planeerimiseks ja koordineerimiseks" muutmine, Jõustumise kp: 20.05.2003, Avaldamismärge: RTL 2003, 66, 960 "Grid Group OÜ, Ken Koort, Juhatuse liige". Originaali arhiivikoopia seisuga 15. august 2018. Vaadatud 14. augustil 2018. koort.ee koopia veebiarhiivis Ken Koorti elulugu ja isikuandmed