laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Tallinn-Sadama – Viljandi – Ruhja – Riia raudteeliin

Tallinn-Sadama – Viljandi – Ruhja – Riia raudteeliin oli raudteeliin Teise maailmasõja ajal Saksamaa okupeeritud Eestis ja Lätis Tallinna–Viljandi raudteeliinil, Pärnu–Mõisaküla–Viljandi raudteel ja Valga–Ruhja–Pärnu raudteel. Liinil sõitis rong Ruhja Ekspress, millel olid 1942. aasta sõiduplaani järgi järgmised peatused: Tallinn-Sadama raudteejaam, Veski post, Tallinn-Väikse raudteejaam, Liiva raudteejaam, Männiku raudteejaam, Saku raudteejaam, Kiisa raudteejaam, Kohila raudteejaam, Lohu raudteejaam, Hagudi raudteejaam, Rapla raudteejaam, Keava raudteejaam, Lelle raudteejaam, Käru raudteejaam, Kolu raudteejaam, Türi raudteejaam, Kärevere raudteejaam, Ollepa raudteejaam, Võhma raudteejaam, Olustvere raudteejaam, Sürgavere raudteejaam, Viljandi raudteejaam, Sinialliku raudteejaam, Loodi raudteejaam, Õisu raudteejaam, Kaarli raudteejaam, Halliste raudteejaam, Abja raudteejaam, Laatre raudteejaam, Mõisaküla raudteejaam, Ipiku (eesti k. ka Ööbiku, läti k. Ipiķi), Ķirbeļi (Eestis oli Läti piiri lähedal Kirbla küla), Pendiga (Pendiga mõis Gut Bentens Lätis Ruhja kihelkonnas), Ruhja (läti k. Rūjiena), Riia raudteejaam. Pärnu–Mõisaküla raudtee Tallinna-Pärnu-Riia raudtee Rail Baltica Mehis Helme: Eesti kitsarööpmelised raudteed 1896-1996, 1996, ISBN 9985-60-248-X, lk 194 (Ruhja Ekspressi sõiduplaan)
Aime Lutsar

Aime Lutsar (sündinud Aime Veskimäe; 6. september 1947 Leisi – 18. jaanuar 2013) oli eesti näitleja, lavastaja ja näitejuht. Ta lõpetas 1966. aastal Kohila Keskkooli, 1969. aastal Ugala teatri õppestuudio ja 1980. aastal Tallinna Pedagoogilise Instituudi kultuurharidusteaduskonna. Lutsar alustas näitlejana 1967. aastal Viljandi Ugalas. 1984. aastast juhatas ta Salme kultuurikeskuse harrastusteatrit Tallinnas. Ta on mänginud Veljo Käsperi filmis "Tuulevaikus" (1970) ning Ugala teatri lavastustes "Elu ja armastus" (1968), "Armastus, džäss ja kurat" (1969) ja "Kured lendavad" (1971). Tema õpilaste seast on sirgunud hulk kutselisi näitlejaid ja kultuuritegelasi, nagu Kärt Tomingas, Indrek Ojari, Mart Koldits, Kristo Viiding, Jim Ashilevi, Marilyn Jurman ja teised. Aime Lutsar suri 18. jaanuaril 2013 ja maeti 26. jaanuaril 2013 Metsakalmistule. Ta oli aastast 1971 abielus sambomaadleja ja judotreeneri Andres Lutsariga; ka nende poeg Jaan Lutsar on judoka ja judotreener. http://www.kalmistud.ee/g1/haudi?action=hauaplats&filter_hauaplats_hauaplats=84811 Jää hüvasti Aime Lutsar Suri näitleja ja lavastaja Aime Lutsar. Postimees, 21. jaanuar 2013 Suri näitleja ja lavastaja Aime Lutsar Suri näitleja ja lavastaja Aime Lutsar Suri näitleja ja lavastaja Aime Lutsar
Salme kultuurikeskus

Salme kultuurikeskus (ametlikult Tallinna Salme Kultuurikeskus) on kultuuriasutus, mis tegutseb Tallinnas Kalamaja asumis aadressil Salme 12. Asutus kandis Eesti NSV ajal Ametiühingute kultuurikeskuse, Jaan Tombi nim. kultuuripalee, Eesti Ametiühingute Kultuurikeskuse ja Eesti NSV Ametiühingute Nõukogu J. Tombi nim. Kultuuripalee nime. Jaan Tombi nimeline Kultuuripalee sai tuntuks eeskätt seal tegutsenud Eesti NSV Riikliku Noorsooteatri tõttu. Jaan Tombi nimeline kultuuripalee asutati 1940. aastal Mustpeade majas (Pikk tänav 26). 1945. aastal oli Eesti NSV Ametiühingute Kesknõukogu J. Tomp'i nimelise Kultuurhoone direktor Nikolai Goldšmidt. 1965. aastal koliti kultuurikeskus uude hoonesse Salme tänaval. Pärast Eesti taasiseseisvumist nimetati keskus ümber asukoha järgi Salme kultuurikeskuseks. Tänapäeval tegutseb seal rohkesti huviklubisid, ringe, stuudioid jms, 2013. aasta seisuga oli seal 39 kollektiivi ligi 1500 osavõtjaga. Kultuurikeskuses tegutseb ka 1947. aastal asutatud Salme Teater. Salme kultuurikeskus on Tallinna linna kultuuriasutus, mis kuulub Põhja-Tallinna linnaosavalitsuse haldusalasse. 2003. aastast kuni 2018. aasta alguseni oli selle direktor Toomas Loo, aastatel 2018–2020 Mihkel Kübar. 1. detsembrist 2020 on Salme kultuurikeskuse direktor Sten Svetljakov.[viide?] Naiskoor ILO "Ametlik info", Salme Kultuurikeskuse koduleht (vaadatud 21. jaanuaril 2013) EE 12. köide, 2003: 504 Põhja-Tallinn vahetab rikkumiste tõttu välja Salme keskuse juhid, BNS / ERR Uudised, 24.01.2018. Salme Kultuurikeskuse juht lahkub ametist[alaline kõdulink]. Pealinn.ee, 09.06.2020. Salme kultuurikeskuse koduleht
Madeira lipp

Madeira lipp on Atlandi ookeanis asuva Portugali autonoomse piirkonna Madeira lipp. 12. septembril 1978 kasutusele võetud lipp koosneb kolmest vertikaalsest laiust (sinine, kollane, sinine). Kollase laiu keskel paikneb puna-valge Kristuse Rüütlite Ordu rist. Portugali lipp Madeira lipp andmebaasis Flags of the World (inglise keeles)
Ruhja jõgi

Ruhja jõgi (Lätis nimega Rūja) on jõgi Eestis ja Lätis. Jõgi algab Eestist Sakala kõrgustikust Ruhijärvest. Eestis läbib jõgi Viljandimaa Mulgi valla Lilli küla. Jõe pikkus on 77 km (sellest Lätis 72 km). Jõgi suubub Asti järve. Ruhja linnast edelas on Ruhja jõel suured kalatiigid. Jõe järgi on nime saanud Rūja kihistik. "Stratigraafia terminoloogia". Originaali arhiivikoopia seisuga 3. detsember 2021. Vaadatud 13. septembril 2020. Ruhja jõgi Eesti looduse infosüsteemis Ruhja jõgi keskkonnaportaalis
Genfi Ülikool

Genfi Ülikool on ülikool Šveitsis Genfis. Ülikooli asutas 1559. aastal usureformaator Johann Calvin. Kuni 17. sajandini oli ülikool keskendunud teoloogiale, valgustusajastul hakkas religioossus vähenema ning 1873. aastal muutus ülikool ametlikult ilmalikuks. Tänapäeval on Genfi ülikool õppijate arvult riigis suuruselt teine. Üliõpilasi on ligi 15 000. Teaduskondi on kaheksa. Koduleht
David Gregory

David Gregory (algselt Gregorie; 3. juuni 1659 Upper Kirkgate, Aberdeen, Šotimaa – 10. oktoober 1708 Maidenhead, Berkshire, Inglismaa) oli Šoti matemaatik ja astronoom. Ta oli Edinburghi Ülikooli matemaatikaprofessor, Savile'i astronoomiaprofessor Oxfordi Ülikoolis, Londoni Kuningliku Seltsi liige ning Isaac Newtoni teose "Philosophiæ Naturalis Principia Mathematica" kommentaator. David Gregory sündis neljandana Kinnairdyst Banffshire'is pärineva arsti David Gregorie ja Orchistonist pärit Jean Walkeri viieteistkümnest lapsest. Ta oli astronoomi ja matemaatiku James Gregory nõbu. Nagu onu, õppis ka David Aberdeeni algkoolis ja Aberdeeni Ülikooli Marischali kolledžis (1671–1675), alustades õpinguid juba 12-aastaselt. Pärast ülikooliõpinguid (mis jäidki lõpetamata) külastas ta 16-aastaselt mitut riike Euroopas, sealhulgas Madalmaid (kus alustas meditsiiniõpinguid Leideni Ülikoolis) ja Prantsusmaad, ning naasis Šotimaale alles 1683. aastal. 24-aastaselt määrati ta Edinburghi Ülikoolis matemaatikaprofessoriks. 1690. aastal, mil Šotimaad kimbutasid poliitilised ja usulised rahutused (Gregorie'd olid episkopaalid ning seotud jakobiitlusega), otsustas Gregory kolida Inglismaale, kus ta 1691. aastal valiti Oxford Ülikoolis Savile'i astronoomiaprofessoriks, seda suuresti tänu Isaac Newtoni mõjule. Samal aastal sai temast ka Londoni Kuningliku Seltsi liige. 1692. aastal valiti ta ka Oxfordi Ballioli kolledži liikmeks. Kui 1707. aastal ühendati Šotimaa Inglismaaga personaalunioonis, tehti Gregoryle ülesandeks korraldada ümber Šoti rahapaja töö. Gregory suri Maidenheadis Berkshire'is ning maeti Maidenheadi kirikaeda. Ta oli filosoof Thomas Reidi onu. Gregoryl ja tema naisel Elizabeth Oliphantil oli üheksa last, kuid seitse neist surid täiskasvanuks saamata. "The Royal Society". Originaali arhiivikoopia seisuga 15. aprill 2013. Vaadatud 21. jaanuaril 2013. Significant Scots: David Gregory Papers of David Gregory
Tõnis Vint

Tõnis Vint (22. aprill 1942 Tallinn – 22. juuni 2019 Tallinn) oli eesti graafik. Ta lõpetas 1960. aastal Tallinna 10. Keskkooli. 1962. aastal astus Eesti Riiklikku Kunstiinstituuti, mille lõpetas 1967. aastal graafika erialal. Alates 1969. aastast kuulus Tõnis Vint Eesti Kunstnike Liitu. Ta töötas Tallinnas reklaami ja raamatukujunduse alal, aastatel 1971–1977 almanahhis Kunst ning aastatel 1974–1980 ajakirja Kultuur ja Elu kujundajana, seejärel vabakunstnikuna. Ta oli kunstnikerühmituse ANK '64 asutajaid ja suunajaid. 1972. aastal oli ta Stuudio 22 asutaja. Tõnis Vindi 2012. aastal Kumus toimunud näitusel väljas olnud teoste reproduktsioonidest on kokku pandud raamat "Tõnis Vint ja tema esteetiline universum". Ta on osalenud näitustel alates 1963. aastast, lisaks Eestile ka Hollandis, Poolas, Itaalias, Horvaatias, Jaapanis, Lätis ja Saksamaal. 1988 Eesti NSV teeneline kunstnik 1991 Eesti Vabariigi kultuuripreemia (Hollandis toimunud kunstinäituse ja noorte kunstnike õpetamise eest) 1998 Kristjan Raua preemia (näitus "Celtic Livonia" Deco galeriis) 2001 Valgetähe IV klassi teenetemärk 2013 Eesti Vabariigi kultuuripreemia elutöö eest Tema isa oli põllumajandusmajandusteadlane Endel Vint. Vend Toomas Vint on kunstnik ja kirjanik, õde Maara Vint on kunstnik (graafik). Aastatel 1967–1976 oli ta abielus graafik Mare Vindiga. EKA, Graafika "Suri kunstnik Tõnis Vint". ERR.ee. Vaadatud 24. juuni 2019. Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). "Aastas 2000" (raamatust "Aastasse 2000", mis ilmus 1972. a), ekspress.ee 13. jaanuar 2000 JUSKE PILDIVEERG: Vintide dünastiast, epl.ee, 17. märts 2007 Andrus Lauringson Vint ja Ki wa heidavad pilgu labürindile, epl.ee, 3. aprill 2007
Aidu raamatukogu

Aidu raamatukogu on raamatukogu Vägari külas Põltsamaa vallas Jõgevamaal. See on Põltsamaa Raamatukogu haruraamatukogu. Raamatukogu asub aadressil Kooli tee 4-16. Aidu raamatukogu asutati 1946. aastal Aidu külas. 1959. aastal tehti raamatukogus remont. 1962. aastal kolis raamatukogu sama hoone ühe tiiva esimeselt korruselt teise tiiva teisele korrusele. 1963. aastani kuulus raamatukogu Põltsamaa rajooni, pärast seda Jõgeva rajooni. 1967. aastal pandi lastekirjandus eraldi riiulitele klasside kaupa. 1969. aastal avati Aidu Algkoolis laenutuspunkt lastele, tänu sellele kasvas laenutuste arv võrreldes eelmise aastaga ligi poole võrra. . 1992. aastal sai Aidu raamatukogust Pajusi valla alla kuuluv asutus. 1996. aastal võeti kasutusele uus Eesti rahvaraamatukogude liigitussüsteem. 2001. aastal kolis raamatukogu ümber Vägari külasse. 2007. aastal tuli kasutusele elektrooniline laenutus, mis lihtsustas tööd märgatavalt. Raamatukogu esimene juhataja oli Leida Kuslap, kes töötas 1953. aastani. Sel ajal oli raamatukogu teeninduspiirkonnaks Lembitu kolhoos. 1953. aastal oli raamatukogus lugejaid 102, sealhulgas lapsed. 1953–1959 – Maret Eerma; 1953. aastal kasutati esmakordselt raamatukogudevahelist abonementi. Raamatukogu teeninduspiirkonnaks oli Arengu kolhoos. 1959–1977 – Elgi Suviste, kes oli lõpetanud Tallinnas kultuurhariduse eriala. Sel aastal oli lugejate arv kasvanud. 1977. aastast tänaseni – Marje Pagi. Jõgeva maakonna keskraamatukogu koduleht (vaadatud 1.02.2013) Aidu raamatukogu Raamatukogu blogi
Maara Vint

Maara Vint (sündinud 31. oktoobril 1955 Tallinnas) on eesti graafik. Ta lõpetas aastal 1973 Tallinna 10. Keskkooli. Aastatel 1975–1993 õppis ta (vaheaegadega) Tartu Ülikoolis inglise filoloogiat. Ta töötas aastatel 1973–1975 Ajaloomuuseumis, aastatel 1975–1978 Tallinna Riiklikus Keskarhiivis, seejärel olnud vabakunstnik. Ta on aastast 1989 Eesti Kunstnike Liidu liige. Tema isa Endel Vint (1907–1983) oli majandusteadlane, põllumajanduse ökonomist. Vend Tõnis oli graafik, vend Toomas on kunstnik ja kirjanik.
Kärde mõis

Kärde mõis (saksa keeles Kardis) oli rüütlimõis Tartumaal Laiuse kihelkonnas. Tänapäeval jääb kunagine mõis Jõgeva valda Jõgeva maakonnas. Esimesed teated mõisast on 1532. aastat, mil selle omanik oli Johann Rebuck. 1680. aastatel mõis redutseeriti. Hiljem oli see von Rosenite ja Baranoffite käes ning 1819. aastal omandas mõisa Woldemar Friedrich von Pistohlkors. 1890. aastal ostis selle Liivimaa maakohtunik Viktor von Stackelberg. Mõisa alal asub kunagine kalmistu, mis oli tõenäoliselt külakalmistu. Mõisa maal asub ka Kärde rahumajake, mis tähistab 1656–58 kestnud Rootsi-Vene sõda lõpetava Kärde rahu sõlmimist 1661. aastal. Ehkki rahvapärimuse väitel sõlmitud rahuleping just selles majas, on paviljon tõenäoliselt siiski hilisem. Mõisa peahoone oli ühekorruseline puithoone, mida algselt kattis õlgkatus. Selle kohale on praeguseks rajatud uus ehitis. Ühekorruseline valitsejamaja on ehitatud kahes järgus. Historitsistlik pooleteistkorruseline, viilkatuse ning tellisest ja maakivist krohvimata tall-aidahoone paikneb esifassaadiga mõisasüdame poole. Pargi tuumik on rajatud 18. sajandi II poolel, seda on oluliselt muudetud 1870. aastatel Viktor von Stackelbergi käsul. Tema ajal istutati ka nulugrupp teisel pool Jõgeva-Tartu maanteed. Praegu on ajalooline planeering hävinud. Mõisa südamest linnulennult umbes 1 km kaugusel kagu pool on Neitsimäel Kärde mõisa kalmistu, kus asub suur Stackelbergide vapiga maakivi (Preilikivi). Alo Särg "Jõgevamaa mõisad ja mõisnikud" Tallinn: Argo, 2012, lk 48–51 Kultuurimälestis nr 9213 "Kalmistu" Kultuurimälestis nr 27042 "Kärde mõisa valitsejamaja fassaadid ja hoone gabariidid" Kultuurimälestis nr 23924 "Kärde mõisa tall-ait" Kultuurimälestis nr 23926 "Kärde mõisa park" Praust, Valdo. Tartumaa mõisad. Tallinn: Tänapäev, 2008. Lk 172-5. Särg, Alo. Jõgevamaa mõisad ja mõisnikud. Tallinn: Argo, 2012. Tartumaa: maadeteadusline, majandusline ja ajalooline kirjeldus. Peatoim. J. Rumma, toim. J. G. Granö, J. V. Veski. − Eesti I. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1925. Lk 252 [1]. Kärde mõis Eesti mõisaportaalis
Leedi mõis

Leedi mõis (saksa keeles Ledis, varem Ropenhof) oli mõis Tartumaal Laiuse kihelkonnas. Tänapäeval jääb kunagine mõis Jõgeva maakonda. Mõisa puidust peahoone on hävinud. Mõisat on esmamainitud 1408. aastal. 1653. aastal andis Rootsi kuninganna Kristiina selle kapten Adolf Grassile. 1685. aastal mõis redutseeriti. 1728. aastal tagastati see siiski Grasside suguvõsale. Hiljem kuulus mõis järjest von Belowitele, Samson von Himmelstjernadele ja Mühlenitele, 1912. aastal ostis selle parun Karl Pilar von Pilchau. Viimane võõrandamiseelne omanik oli Alexander von Dehn. Alo Särg "Jõgevamaa mõisad ja mõisnikud" Tallinn: Argo, 2012, lk 52-53 Alo Särg "Jõgevamaa mõisad ja mõisnikud" Tallinn: Argo, 2012 Tartumaa: maadeteadusline, majandusline ja ajalooline kirjeldus. Peatoim. J. Rumma, toim. J. G. Granö, J. V. Veski. − Eesti I. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1925. Lk 250 [1].
Mõra mõis

Mõra mõis (saksa keeles Morra, varem Ellenbachhof) oli kuni 1821. aastani rüütlimõis ja seejärel poolmõis Laiuse kihelkonnas, Tartumaal ja Tartu kreisis. Tänapäeval jääb kunagine mõis Jõgeva maakonna Jõgeva valda. Mõisat on esmamainitud 1533. aastal, mil selle omanik oli Ottomar Ellenbach. 1821. aastal müüs toonane mõisnik rittmeister von Langhammer selle 11 500 rubla eest eesti soost möldrile Hans Lorenzohnile ning mõis sai rüütlimõisast poolmõisaks. Mõisa peahoone on hävinud. Alo Särg "Jõgevamaa mõisad ja mõisnikud" Tallinn: Argo, 2012, lk 67 Särg, Alo. Jõgevamaa mõisad ja mõisnikud. Tallinn: Argo, 2012. Tartumaa: maadeteadusline, majandusline ja ajalooline kirjeldus. Peatoim. J. Rumma, toim. J. G. Granö, J. V. Veski. − Eesti I. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1925. Lk 250 [1]. Mõra mõis, Inventariseerimine • Muinsuskaitseameti digiteeritud arhivaalid
Pakaste mõis

Pakaste mõis (saksa keeles Pakkas, hiljem Pakkast) oli rüütlimõis Tartumaal Laiuse kihelkonnas. Jõgeva mõisa kõrvalmõisaks muudeti see majanduslikel põhjustel 1919. aastal. Tänapäeval jääb kunagine mõis Jõgeva maakonda. Mõisa kivist ühekorruseline poolkelpkatusega peahoone ehitati 18 sajandil. Mõis on eravalduses ja restaureerimisel. Maja all on tähtvõlvlagedega täiskelder. Säilinud on ka mõned kõrvalhooned. Maanõunik krahv Gotthard Johann von Manteuffel (1690–1763) asutas 1756. aastal majoraadi. Viimasesse kuulusid peale Pakaste veel Jõgeva, Puurmani ja Härjanurme mõis. Manteuffelitele kuulus mõis kuni 1919. aasta võõrandamiseni. Alo Särg "Jõgevamaa mõisad ja mõisnikud" Tallinn: Argo, 2012, lk 72-73 Alo Särg "Jõgevamaa mõisad ja mõisnikud" Tallinn: Argo, 2012
Rääbise mõis

Rääbise mõis (saksa keeles Repshof) oli mõis Tartumaal Laiuse kihelkonnas, Jõgeva mõisa karjamõis. Tänapäeval jääb kunagine mõis Jõgeva maakonda. Mõisa peahoone on hävinud. Mõisa on esmamainitud 1408. aastal, mil selle omanik oli Tyle Brincken. 1600. aastast kuulus mõis Gersdorffide suguvõsale, 1686. aastal redutseeriti ning 1720. aastatel tagastati. 1802. aastal omandas selle Laiuse pastor Heinrich Johann von Jannau, kes müüs Rääbise kohe edasi Otto Friedrich Jürgensonile. Hiljem oli mõis von Wahlide ja Walterite valduses, viimane võõrandamiseelne omanik oli Hermann von Walter. Alo Särg "Jõgevamaa mõisad ja mõisnikud" Tallinn: Argo, 2012, lk 72-73 Alo Särg "Jõgevamaa mõisad ja mõisnikud" Tallinn: Argo, 2012. Tartumaa: maadeteadusline, majandusline ja ajalooline kirjeldus. Peatoim. J. Rumma, toim. J. G. Granö, J. V. Veski. − Eesti I. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1925. Lk 251 [1].
Vaimastvere mõis

Vaimastvere mõis (saksa keeles Waimastfer) oli mõis Tartumaal Laiuse kihelkonnas, selle kõrvalmõis oli Tirma. Tänapäevase haldusjaotuse järgi jääb kunagine mõis Jõgeva maakonda. Mõisa härrastemaja oli ühekorruseline puumaja, Eesti Vabariigi ajal peeti seal kooli. 1995. aastal maja põles ja taastati ümber ehitatuna. Säilinud on ka maakividest ait. Vaimastvere mõisa on esmamainitud 1552. aastal. 1750. aastal omandas selle Christoph Jacob Schwartz, kuid pärast tema surma 26. augustil 1756 läks valdus 1775. aastal pettuse teel major Georg Friedrich von Hoyningen-Huenele. Schwartzi lese ja laste kaebuse põhjal otsustas senat mõisa siiski 1779. aastal tagastada. 1796. aastal ostis selle asekuberner Balthasar von Campenhausen, kellest sai hiljem Venemaa välisminister. Hiljem kuulus Vaimastvere von Steinheilidele, Grünewaldtidele ja 1842. aastast maamarssal Alexander von Oettingenile. Mõisa viimased omanikud olid 1849. aastast von Braschid. Alo Särg "Jõgevamaa mõisad ja mõisnikud" Tallinn: Argo, 2012, lk 72-73 Tiit Lääne, Teekond läbi Vaimastvere, veebiviide, vaadatud 22. jaanuar 2013 Alo Särg "Jõgevamaa mõisad ja mõisnikud" Tallinn: Argo, 2012. Tartumaa: maadeteadusline, majandusline ja ajalooline kirjeldus. Peatoim. J. Rumma, toim. J. G. Granö, J. V. Veski. − Eesti I. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1925. Lk 251 [1].
Indrek Niitla

Indrek Niitla (sündinud 5. jaanuaril 1965 Tallinnas) on Eesti arhitekt. Ta õppis aastatel 1972–1983 Tallinna 43. Keskkoolis. Arhitektuurialase kõrghariduse omandas ta aastatel 1983–1990 Tallinna Kunstiülikooli arhitektuuriteaduskonnas. 1990–1992 töötas ta projekteerimisinstituudi Tsentrosojuzprojekt Tallinna filiaalis ja 1992–1997 ETK Projektis arhitektina. Alates 1997 töötab ta projekteerimisbüroos OÜ Eeteprojektis arhitektina. Aastatel 1999–2000 õppis ta Eesti Kunstiakadeemia Restaureerimiskooli kursusel. Ta on Eesti Arhitektide Liidu liige.
Coritiba Foot Ball Club

Coritiba Foot Ball Club on Brasiilia jalgpalliklubi, mis tegutseb Paraná osariigi pealinnas Curitibas. See mängib Brasiilia kõrgliigas Campeonato Brasileiro Série A ja Paraná osariigi meistrivõistlustel Campeonato Paranaense. Klubi asutasid 1909. aastal saksa sisserändajad. See on osariigi vanim jalgpalliklubi. 1985. aastal tuli Coritiba Brasiilia meistriks. See on Athletico Paranaense kõrval üks kahest Paraná osariigi klubist, mis on tulnud Brasiilia meistriks. Aastatel 2011 ja 2012 mängis Coritiba Brasiilia karikavõitluste finaalis – esimesel aastal kaotati Vasco da Gamale ja teisel aastal Palmeirasele. Paraná osariigi meistriks on Coritiba tulnud 39 korda, millega on see osariigi edukaim klubi. Kaks korda on Coritiba osalenud Lõuna-Ameerika klubide sarjas Copa Libertadores ja viis korda tugevuselt teises klubide sarjas Copa Sudamericana. Coritiba suurimad rivaalid on Athletico Paranaense ja Paraná. Klubi kodustaadion on 1932. aastal avatud Estádio Couto Pereira, mis mahutab 37 182 pealtvaatajat. Seisuga 28. juuli 2023 Märkus: Lipud näitavad rahvuskoondist vastavalt FIFA reeglitele. Mängijatel võib olla aga mitu kodakondsust. Campeonato Brasileiro Série A Võidud (1): 1985 Campeonato Brasileiro Série B Võidud (2): 2007, 2010 Torneio do Povo Võidud (1): 1973 Campeonato Paranaense Võidud (39): 1916, 1927, 1931, 1933, 1935, 1939, 1941, 1942, 1946, 1947, 1951, 1952, 1954, 1956, 1957, 1959, 1960, 1968, 1969, 1971, 1972, 1973, 1974, 1975, 1976, 1978, 1979, 1986, 1989, 1999, 2003, 2004, 2008, 2010, 2011, 2012, 2013, 2017, 2022 "Coritiba Foot Ball Club". www.coritiba.com.br. Vaadatud 21. juunil 2019. Koduleht
Geert van Dijk

Geert van Dijk (8. märts 1924 Rhenen – 31. detsember 2012 Ede) oli Hollandi kabetaja, rahvusvaheline suurmeister ja Hollandi suurmeister. Kabet hakkas ta mängima Wageningenis 1941. aastal sealses klubis WSDV. Hollandi meistriks tuli ta 1958. aastal, kus ta turniiril jagas esikohta Reinier Cornelis Kelleriga, aga võitis seejärel järelmatši tulemusega 7-5. 1959. aastal võitis ta Monacos maailmameistripretendentide turniiri ja sai õiguse pidada matši Iser Kupermaniga. Ta kaotas selle tulemusega 13-27. 1965. aastal võitis ta Euroopa meistrivõistlustel pronksmedali. Hollandi meistrivõistlustel osales ta kokku 25 korda, lisaks ühele esikohale võitis ta 8 hõbe- ja 3 pronksmedalit.
Ivan Dõtško

Ivan Fedorovõtš Dõtško (ukraina keeles Іван Федорович Дичко; kasahhi keele ladina kirjas Ïvan Fyodorulı Dıçko, slaavi kirjas Иван Фёдорұлы Дычко ja araabia kirjas يۆان فيودورۇلى دىچكو; sündinud 11. augustil 1990 Rudnõis (Rūdnıy) Kostanaj (Qostanay) oblastis Kasahstanis) on Kasahstani poksija, rahvuselt ukrainlane. Ta oli vähemalt kolmekordne (aastatel 2009–2011) Kasahstani meister üliraskekaalus (üle 91 kg). Ta sai üliraskekaalus (üle 91 kg) pronksmedali 2012. aasta Londoni olümpiamängude poksivõistlustel, kaotades poolfinaalis hilisemale kuldmedali- ja olümpiavõitjale Anthony Joshuale (Suurbritannia) ja jäädes edasisest medaliheitlusest välja ning 2016. aasta Rio de Janeiro olümpiamängude poksivõistlustel, kaotades poolfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Joseph Joyce'le (Suurbritannia) ja jäädes edasisest medaliheitlusest välja. Ta osales üliraskekaalus (üle 91 kg) 15. maailmameistrivõistlustel (Milano, 2009), kus kaotas 2. ringis oma kohtumise ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. Ta sai üliraskekaalus (üle 91 kg) 16. maailmameistrivõistlustel (Bakuu, 2011) pronksmedali, kaotades poolfinaalis hilisemale kuldmedalivõitjale ja maailmameistrile Məhəmmədrəsul Məcidovile (Aserbaidžaan) ja jäädes edasisest medaliheitlusest välja. Ta sai üliraskekaalus (üle 91 kg) hõbemedali 17. maailmameistrivõistlustel (Almatı, 2013), kaotades finaalis kuldmedalivõitjale ja maailmameistrile Məhəmmədrəsul Məcidovile (Aserbaidžaan) ning 18. maailmameistrivõistlustel (Doha, 2015), kaotades finaalis kuldmedalivõitjale ja maailmameistrile Tony Yokale (Prantsusmaa). Kasahstani meistrivõistlused poksis. Tulemused Inglise keeles 30. suveolümpiamängude poksivõistlus. London 2012. Tulemused inglise keeles 31. suveolümpiamängude poksivõistlus. Rio de Janeiro 2016. Tulemused inglise keeles 15. maailmameistrivõistlused poksis. Milano 2009. Tulemused inglise keeles 16. maailmameistrivõistlused poksis. Bakuu 2011. Tulemused inglise keeles 17. maailmameistrivõistlused poksis. Almatı 2013. Tulemused inglise keeles 18. maailmameistrivõistlused poksis. Doha 2015. Tulemused inglise keeles Ivan Dõtško veebisaidil Olympedia (inglise)
Aureliano Bolognesi

Aureliano Bolognesi (15. november 1930 Sestri Ponente Genova – 30. märts 2018 Genova) oli Itaalia poksija. Bolognesi oli kergekaalus (kuni 60 kg) kahekordne Itaalia meister aastatel 1951–1952. Ta võitis kergekaalus (kuni 60 kg) 1952. aasta Helsingi olümpiamängude poksivõistlustel kuldmedali ning tuli olümpiavõitjaks. Bolognesi poksis märtsist 1954 kuni oktoobrini 1956 elukutselisena. Ta osales kokku 21 kohtumisel ning võitis neist 17 (neist 3 nokaudiga), kaotas 2 (need mõlemad nokaudiga) ja viigistas 2 kohtumist. 15. suveolümpiamängude poksivõistlus. Helsingi 1952. Tulemused inglise keeles Aureliano Bolognesi veebisaidil Olympedia (inglise) Aureliano Bolognesi veebisaidil BoxRec (inglise)