laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Helene Ranna

Helene Ranna (kodanikunimi Helene Tamberg; 23. detsember 1897/4. jaanuar 1898 Kihelkonna vald, Saaremaa – 17. detsember 1946 Tartu) oli eesti prosaist ja luuletaja, tõlkija ning kooliõpetaja. Ranna õppis Loona ja Kihelkonna algkoolis. Aastatel 1915–1917 töötas ta õpetajana Kehila külakoolis, 1917–1918 kontoriametnikuna Venemaal Arhangelskis, 1920–1922 teedeministeeriumi raudteevalitsuse kontoriametnikuna Tallinnas ja 1923–1927 õpetajana Pidula algkoolis. Aastal 1929 sooritas ta gümnaasiumi humanitaarharu lõpueksamid eksternina Tartus haridusministeeriumi küpsus-ja täienduseksamite komisjoni ees. Aastatel 1930–1932 oli ta Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna üliõpilane, kuid nõrk tervis ja rahapuudus sundisid teda õpinguid katkestama. Ta kannatas krooniliste tervisehäirete all, elas Tartus ja on maetud Tartu Raadi kalmistule. Auhinnatud romaani "Keha ja vaim" peategelast iseloomustas Artur Adson järgnevalt: "Kooliõpetajanna – erandkuju, naiskangelane, kes vastuoksa meeskolleegide omadele mitte ei hävine, enesetapuga ei lõpeta, alla ei käi, maalt välja ei rända ega saatuselt head lõppu ei jää ootama, vaid sitkelt raskusi võidab, kindlat eesmärki taotleb, oma tahet maksma paneb, ennast muljuda ei lase, vaid teisi mõjutab." (Eesti Kirjandus 6/1931) 1945. aastal võeti Helene Ranna küll Eesti Nõukogude Kirjanike Liidus arvele, kuid kustutati 1946. aastal liikmekandidaatide nimekirjast. Samuti ei õnnestunud tal Nõukogude ajal trükki pääseda. Ranna tegeles ka käsitööga, üks tema seinavaipadest (valmis u 1915–1920) kuulub Eesti Rahva Muuseumi kogusse. 1930 "Keha ja vaim" (romaan) 1934 "Üles" (vaimulik luulekogu) 1935 "Tähelennak" (luulekogu) 1936 "Riidalu" (romaan) Suur osa Helene Ranna loomingust jäi avaldamata. Ajakirjas Akadeemia avaldatud lühibiograafias loetleb Karin Sibul neist järgmised: romaan "Valguse sulane", luulekogu "Ristlejate teel", näidendid "Parasiidid" ("Pisiparasiidid"), "Veeuputus" ja "Seltskonna huvialune", biograafiline jutustus "Leena Karundi saatusesillad", 1945. aastal kirjastusele Ilukirjandus ja Kunst saadetud käsikiri "Apoloogia", essee ("loodusteaduslik teooria") "Elu alused", filosoofilised käsitlused "Intuitiivne ja diskursiivne mõtlemine" ja "Hingeelu aladelt". 1930 Looduse romaanivõistluse I auhind romaani "Keha ja vaim" eest Helene Ranna õetütre tütar on tõlk ja tõlkeloolane Karin Sibul, kes on avaldanud Ranna eluloo ja loomingu teemal ka mitu kirjutist. Eesti kirjarahva leksikon, 2000, ISBN 545002357X, lk 442 Lühibiograafia: Karin Sibul, Akadeemia 7/2023, lk 1315–1316 (vaadatud 05.12.2023) A569:12 Eesti Rahva Muuseumi vaibakogu (vaadatud 05.12.2023) Eesti kirjanike leksikon. Tallinn, 2000, lk 440 Helene Ranna Eesti biograafilises andmebaasis ISIK Lühibiograafia: Karin Sibul, Akadeemia 7/2023, lk 1315–1316 "Saarlanna 83 aasta tagune romaan nägi taas trükivalgust" Saarte Hääl, 28.02.2013 Vallo Kepp "Helene Ranna Saaremaalt" Eesti Kirik, 26.02.2020 Karin Sibul "Minu lilled! Kuidas oleksin võinud need istutamata jätta?" Saarte Hääl, 4. jaanuar 2023
Madukaellased (linnud)

Madukaellased (Anhingidae) on lindude sugukond. Nad elavad mageveelistel siseveekogudel. Madukaellaste fossiilileiud ulatuvad tagasi Vara-Miotseeni. Varem on madukaellaste sugukond olnud liigitatud pelikaniliste seltsi. 2010. klassifitseeriti madukaellased seltsi Suliformes (International Ornithological Congress, 2010). Sugukonda liigitatakse üksainus linnuperekond madukael (Anhinga). Alan P. Peterson : Anhingidae Suliformes, vaadatud 24.10.2013 (inglise keeles) Walter J. Bock (1994): History and Nomenclature of Avian Family-Group Names. Bulletin of the American Museum of Natural History, number 222, vaadatud 24.10.2013 Loomade elu 6:64.
Elmar Trink

Elmar Trink (sündinud 1. septembril 1959 Koogil) on eesti näitleja. Ta lõpetas aastal 1977 Puurmani Keskkooli, õppis aastatel 1977–1978 Tartu Riiklikus Ülikoolis geoloogiat ja lõpetas aastal 1982 Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri (10.lend). Ta töötas aastatel 1982–1998 teatris Endla, seejärel on ta olnud vabakutseline. Lisaks juhendas ta (koos Aare Laanemetsaga) aastatel 1985–1988 Pärnu kooliteatrit. Ta on mänginud filmis ("Vana mees tahab koju", Tallinnfilm, 1991; "Vene sõber", Soome TV, 1992). 1982 Jevgeni Švarts "Lumekuninganna" (Nõunik) 1983 Hugo Raudsepp "Mikumärdi" (Juhan) 1984 Brian Friel "Tõlkijad" (Doalty) 1985 Oskar Luts/Priit Pedajas "Soo" (Jannu) 1986 Eduardo de Filippo "Filumena Marturano" (Michele) 1986 August Kitzberg "Libahunt" (Margus) 1987 Kersti Merilaas "Pilli-Tiidu" (Pilli-Tiidu) 1988 Hugo Raudsepp "Vaheliku vapustused" (Toomaspärk) 1988 Rein Saluri "Minek" (Lembit) 1989 John Kander "Zorbas" (Manolokes) 1990 Tennessee Williams "Orpheus allilmas" (Val Xavier) 1991 Carl-Erik Soya "Jonsen kadunuke" (John Petersen) 1992 Hella Wuolijoki "Niskamäe naised" (Simola peremees) 1993 Gerhart Hauptmann "Rotid" (John) 1994 Pierrette Bruno "Pepsie" (Jean-François) 1994 Selma Lagerlöf/Ülev Aaloe "Gösta Berlingi saaga" (Kevenhüller) 1995 Staffan Göthe "Koeratopis" (Sture Cervieng) 1996 Olav Ehala/Charles De Coster/Grigori Gorin "Thijl Ulenspiegel" (Kalakaupleja) 1997 Juhan Smuul "Kihnu Jõnn" (Schneider) 2012 Pärnu teenetemärk (Pärnu Suupillifestivali korraldamise, pikaajalise rahvakultuuri edendamise ja linna maine kujundamise eest rahvusvahelisel tasandil) "Eesti teatri biograafiline leksikon", Tallinn 2000
Madukael

Madukael (Anhinga) on madukaellaste sugukonda kuuluv lindude perekond. Madukaelad ujuvad ja sukelduvad väga hästi. Kui linnud ujuvad, võib vee peal näha üksnes nende pead ja küljelt küljele looklevat kaela. Madukaela perekonda klassifitseeritakse järgmised retsentsed liigid: aafrika madukael Anhinga rufa Daudin, 1802. aasia madukael Anhinga melanogaster Pennant, 1769 ameerika madukael Anhinga anhinga Linnaeus, 1766 austraalia madukael Anhinga novaehollandiae Gould, 1847 Alan P. Peterson: Anhingidae Suliformes, vaadatud 24.10.2013 Loomade elu 6:64.
Madukotkaslased

Madukotkaslased (Circaetinae) on pistrikuliste seltsi haugaslaste sugukonda kuuluv lindude alamsugukond. Alamsugukonda liigitatakse järgmised perekonnad: Circaetus (madukotkas) Dryotriorchis Pithecopaga Spilornis (maduhaugas) Terathopius (klounkotkas) Walter Auffenberg & Oliver. Austin, Jr,of fossil birds. Part 2: Anseriformes through Calliformes, Pierce Brodkorb, University of Florida, lk 261, 1964 Heather R. L. Lerner,Molecular Phylogenetics of Diurnal Birds of Prey in the Avian Accipitridae Family, lk 7, 2007
Mihkel Volt

Mihkel Volt (sündinud 5. märtsil 1966 Tartus) on ajakirja Raamatukogu toimetaja ja Eesti raamatukogundustegelane. Ta on lõpetanud 1989. aastal Tartu Riikliku Ülikooli eesti keele ja kirjanduse erialal. Raamatukoguhoidja V (2010, tähtajatu). Kuni 1990. aastani töötas ta Keeni Põhikoolis. Aastatel 1990–1999 töötas ta Eesti Kirjandusmuuseumis: 1990–1993 Eesti Kultuuriloolises Arhiivis; 1994–1999 arhiivraamatukogu juhatajana, seejärel 1999–2008 Eesti Rahvusraamatukogus (1999–2008 peavarahoidjana, ühtlasi 2000–2005 kogude arenduse osakonna ja 2005–2008 kogude osakonna juhatajana), 2008. aastal oli ta MTÜ Fenno-Ugria Asutus direktor. 2008. aasta detsembrist töötab ta taas Eesti Rahvusraamatukogus: aastatel 2008–2013 oli teadus- ja arenduskeskuse juhataja ning 2013–2016 siseaudiitor. 2016. aasta teisest poolest on ta vastutav toimetaja (ajakirja Raamatukogu toimetajana). "Eesti raamatukogunduse biograafiline andmebaas". Originaali arhiivikoopia seisuga 29. oktoober 2013. Vaadatud 24. oktoobril 2013. Mihkel Volt Eesti Teadusinfosüsteemis
Mahhatškala

Mahhatškala (avaari МахIачхъала, lesgiini Магьачкъеле, tabasaaraani Мягьячгъала, dargi ГIянжи-Къала või МяхIячкъала, kumõki Магьачкъала, laki МахІачкъала või Анжи, aserbaidžaani Mahaçqala, vene Махачкала) on linn Venemaal, Dagestani Vabariigi pealinn. Asub Kaspia mere ääres. Linn asutati 1844. aastal kumõkkide maale kindlusena, mis Peeter I auks sai nimeks Petrovskoje. Mägilased kasutasid nime Anži-Kala. Linnaõigused sai asula 1857. aastal nime all Petrovsk-Port (Петровск-Порт). 1922. aastal nimetati Dagestani revolutsionääri Mahomed Ali Dahhadajevi (hüüdnimi Mahhatš) järgi Mahhatškalaks (kala on mitmes Dagestani keeles 'kindlus, linn'). 1970. aastal toimus suur maavärin, mis põhjustas linnas suuri purustusi. Linnas asub 1931. aastal asutatud Dagestani Riiklik Ülikool. 2002. aasta rahvaloenduse andmetel oli elanike arv 466 800, 2010. aastal aga 578 000. 2002. aasta rahvaloenduse andmetel oli Mahhatškala elanikest avaare 26,8%, kumõkke 17,7%, darge 13,8%, lakke 13,0%, lesge 12,0%, venelasi 8,0%, tabassaraane 2,0%, rutuule 1,1%, nogaisid 0,9%, aguule 0,7%, tsahhe 0,4% ja muudest rahvustest inimesi 3,6%. Mahhatškala Anži Mahhatškala peamošee Mahhatškala koduleht
Üleriiklik Piimaühistute Keskliit

Üleriiklik Piimaühistute Keskliit (lühend: Ü.P. Keskliit) oli aastatel 1929–1940[viide?] tegutsenud keskliit, mis kaitses piimaühingute huvisid, arendas nende tegevust ja andis huvilistele piimandusnõuandeid. Keskliidu liikmed olid maakondlikud keskseltsid.: 1928. asutatud Võrumaa ja Valgamaa ja Viljandimaa, 1929. aastal loodud Tartu-, Järva-, Pärnu- ja Virumaal, 1930. aastal loodud Harjumaa, 1931. aastal loodud Läänemaa ning 1932. aastal loodud Saaremaa Piimaühisuste Keskselts. http://www.piimaliit.ee/eesti-piimandus-ajateljel/ (vaadatud 24.10.2013)
Trotüül

Trinitrotolueen (tuntud ka kui trotüül või TNT) on keemiline ühend, süstemaatilise nomenklatuuri (IUPAC) järgi 2-Metüül-1,3,5-trinitrobenseen. See on tahke pruunikaskollane aine, mida mõnikord kasutatakse reagendina keemilisel sünteesimisel. Siiski tuntud eeskätt hästi käsitletava lõhkeainena. (Lõhkeaine on aine, mis põhjustab keemilise plahvatuse). TNT plahvatusjõud on võetud standardmõõduks teiste lõhkeainete ja pommide plahvatusjõu iseloomustamiseks. Saksa keemik Julius Wilbrand valmistas esimesena 1863. aastal trinitrotolueeni, mida ta kasutas kollase peitsina. Trotüülist kui lõhkeainest ei peetud veel mitu aastat lugu, kuna seda oli raske detoneerida ja alternatiivid olid palju tugevamad. TNT on nii stabiilne, et seda saab ohutult sulatada ja valada mürskudesse, mistõttu Suurbritannias 1910. aastal kaotati sellelt erinõuded tootmises ja ladustamises. Sakslased hakkasid suurtüki mürskudes kasutama trotüüli 1902. aastal. Trotüüliga täidetud soomustläbistavad mürsud plahvatasid pärast briti laevade soomuse läbimist. Brittide lüdiidiga täidetud mürsud kippusid plahvatama soomusega kokkupõrkel, raisates seega enamiku oma energiast väljaspool laeva. Britid hakkasid lüdiiti trotüüli vastu vahetama 1907. aastal. Ameerika Ühendriigid täitsid oma mürske pikriinhappe derivaatidega (tavaliselt ammooniumpikraat), ka siis, kui mitmed teised riigid olid juba üle läinud trotüüli peale. Siiski hakkasid nad täitma meremiine, pomme ja torpeedosid trotüüliga. TNT on mürgine, kontakt nahaga võib tekitada ärritust ja nahk värvub kollakasoranžiks. Töölisi sõjatööstuses, kes selle kemikaaliga kokku puutusid, hakati seetõttu esimese maailmasõja ajal kutsuma kanaaritüdrukuteks (inglise canary girls, paljud töölised olid naised). Inimestel, kes pikaajaliselt trotüüliga kokku puutuvad, võib tekkida aneemia ja maksa ebanormaalne talitlus. Samuti on täheldatud põrna suurenemist ja immuunsüsteemi kahjustumist. TNT kahjustab meeste viljakust. TNT on võimalik kantserogeen inimestele, kuna katsed rottidel seda näitavad, kuigi inimeste puhul kantserogeensust täheldatud pole. Kui trotüüli süüa, värvub uriin punaseks, seda lagusaaduste, mitte vere tõttu. 2,4,6-trinitrotoluene. IPCS International Programme on Chemical Safety, www.inchem.org, kasutatud 25.10.2013 J. Wilbrand (1863). "Notiz über Trinitrotoluol". Annalen der Chemie und Pharmacie 128 (2): 178–179. doi:10.1002/jlac.18631280206 Brown, G.I. (1998). The Big Bang: a History of Explosives. Sutton Publishing. pp. 151–153. ISBN 0-7509-1878-0 Fairfield, A.P., CDR, USN (1921). Naval Ordnance. Lord Baltimore Press. pp. 49–52 2,4,6-Trinitrotoluene. – ATSDR - Tocprofile: Toxicological Profile Information Sheet, http://www.atsdr.cdc.gov/toxprofiles, kasutatud 17.05.2010 U.S. Environmental Protection Agency's Integrated Risk Information System (IRIS) within the NLM Hazardous Substances Databank – Trinitrotoluene 2,4,6-Trinitrotoluene. Chapter 2: Health effects. – ATSDR - Tocprofile: Toxicological Profile Information Sheet, http://www.atsdr.cdc.gov/toxprofiles, kasutatud 17.05.2010
Homunkulus

Homunkulus (ladina sõnast homunculus 'väike inimene') on tehisinimene, keda on püütud luua. Homunkulust püüdsid luua alkeemikud.
Eesti Maaomavalitsuste Liit

Eesti Maaomavalitsuste Liit (lühend: EMOL) on Eesti kohalikke omavalitsuste üksusi ühendav organisatsioon. EMOL asutati 1921. aastal ja taasasutati 1990. Põhikirja järgi on EMOLi eesmärk "ühistegevuse kaudu kohaliku omavalitsuse üldisele arengule kaasaaitamine, oma liikmete esindamine ja nende ühiste huvide kaitsmine, samuti liikmete koostöö edendamine ja liikmetele seadusega ettenähtud ülesannete paremaks täitmiseks võimaluste loomine". Harjumaa Omavalitsuste Liit Hiiumaa Omavalitsuste Liit Ida-Virumaa Omavalitsuste Liit Jõgevamaa Omavalitsuste Liit Järvamaa Omavalitsuste Liit Läänemaa Omavalitsuste Liit Lääne-Viru Omavalitsuste Liit Põlvamaa Omavalitsuste Liit Pärnumaa Omavalitsuste Liit Raplamaa Omavalitsuste Liit Saaremaa Omavalitsuste Liit Tartumaa Omavalitsuste Liit Valgamaa Omavalitsuste Liit Viljandimaa Omavalitsuste Liit Võrumaa Omavalitsuste Liit https://web.archive.org/web/20131029193524/http://www.emovl.ee/est/?show=article&group=4&language=EST (vaadatud 25.10.2013) EMOLi koduleht
Sunrise Inc.

Sunrise Inc. on veebruaris 2009 asutatud Rumeenia elektroonilise tantsumuusika ansambel. Ansambel alustas tegevust Slatina linnas, kust selle liikmed pärinevad. Hiljem viidi tegevus üle pealinna Bukaresti. Algselt kuulus ansamblisse kolm liiget: vennad Marian Silviu Mîndroc ja Dan Adrian Mîndroc ning nende sõber Mihai Toader. Pärast Mihai lahkumist veebruaris 2013 tegutsetakse edasi kahekesi. Nende esimene singel oli 2009. aastal ilmunud "Forever in my Soul". Sama aasta suvel avaldasid nad ka oma teise singli, "One in a Million". Nad on teinud koostööd selliste Rumeenia tantsumuusika esitajatega nagu Liviu Hodor, Lauryn ja Delia. 30. septembril 2010 andis Sunrise Inc. kontserdi Tallinnas ja sama aasta 31. septembril Tartus. "Forever in my Soul" (2009) "One in a Million" (2009) "Lick Shot" (2010) "Gypsy Queen" (koos Lauryniga, 2010) "Still the Same" (koos Liviu Hodoriga, 2011) "Niña" (2011) "Mysterious Girl" (2012) "Love Me" (koos Deliaga, 2013) "Tout le Monde" (koos Miradeyga, 2013)
Helge Backlund

Helge Götrik Backlund (vene keeles Хельге Гётрик Баклунд; 13. september (vkj 3. september) 1878 Tartu – 29. jaanuar 1958 Uppsala) oli rootsi päritolu Venemaa ja Rootsi geoloog. Backlundi peamised teadustööd on petrograafia ja mineraloogia alalt ning Skandinaavia maade ja polaarlähisalade tektoonikast. Helge Backlund lõpetas 1902. aastal Peterburi ülikooli. Pärast doktorikraadi kaitsmist 1908. aastal Viinis töötas ta samast aastast Keiserliku Peterburi Teaduste Akadeemia geoloogia muuseumis varahoidjana. Hiljem on ta töötanud geoloogiaprofessorina Åbo Akademis (1918–1924) ja Uppsala Ülikoolis (1924–1943). Backlund on geoloogina osalenud vene-rootsi Teravmägede ekspeditsioonis (1899–1901), vene ekspeditsioonidest Siberi põhjaossa (1904), Põhja-Uuralisse (1909) ja Turkestani (1911). Ta on uurinud geoloogilist ehitust Altai mäestikus (1915), Põhja-Uuralis (1916) ja Põhja-Mongoolias (1917). Aastail 1911–1913 töötades Argentinas riikliku geoloogina uuris Backlund tina leiukohti Argentinas ja Boliivias. 1947 – valiti Rootsi Kuningliku Teaduste Akadeemia liikmeks Helge Backlundi isa oli astronoom Johan Backlund. Helge Götrik Backlund Rootsi entsüklopeedias Nordisk familjebok (1904)
Malaisia lipp

Malaisia lipp on Malaisia riigilipp. 1947. aastal astus arhitekt nimega Mohamed Hamzah Malaisia ​​lipu kujundamise konkursile. Kunagise Briti Ida-India ettevõtte alternatiivsete triipude stiili mõjul koos vasakpoolses ülanurgas asuva Union Jackiga valiti avalik hääletus tema kujunduse seast 373 seast. Mõne sõnul on Malaisia ​​lipul sarnasusi Ameerika Ühendriikidega. Kuid välimus on puhtalt juhuslik. Malaisia ​​lipp tõsteti esmakordselt 16. septembril 1963 pärast Malaya, Põhja-Borneo (Sabah), Sarawaki ja Singapuri liiduriikide deklaratsiooni. Peaminister Mahathir Mohamad palus riigil nimetada Malaisia ​​lipp 1997. aastal. Avalikkus valis ingliskeelse nimega Jalur Gemilang ehk Stripes of Glory. Malaisia lipp 1950-1963 [1]
Lähte kalmistu

Lähte kalmistu on endine õigeusu kalmistu Lähte alevikus Tartu vallas Tartumaal. Surnuaed rajati 1860. aastal. Aastal 1864 ehitati selle juurde väike puukirik (Kõigi Pühakute kirik) ja 1865. aastal hakkas tööle kirikukool. Kirikus lõppesid jumalateenistused 1970. aastate algul ning lagunema hakanud kirik lammutati kas külanõukogu või ühe eraisiku initsiatiivil. Viimased matused olid Lähte kalmistul 1980. aastate lõpus. Hiljem olevat mõned inimesed matnud oma lähedased ümber Äksi surnuaiale. Siiski peetakse Lähte kalmistul endiselt surnuaiapüha. Kalmistu kuulub õigeusu kirikule, seda on pidanud korras Tartu valla koolide õpilasmalev ja teised vabatahtlikud. Kultuurimälestiste riiklikus registris on kalmistu number 4283, selle aadressideks on märgitud Palalinna põik 1 ja Palalinna tn 6. Kultuurimälestiseks tunnistati kalmistu 1997. aastal kultuuriministri määrusega. Ajalooliselt jäi Lähte kalmistu Äksi kihelkonda. Unustatud hinged unustatud kalmistutel. Tartu Postimees, 4. juuni 2013. Lähte kalmistu kultuurimälestiste riiklikus registris
Wertingeni vald

Wertingen on vald Saksamaal Baieri liidumaal Švaabimaa ringkonnas Dillingeni kreisis. Valla keskus on Wertingeni linn. Register of German municipalities (2022), vaadatud 7.10.2023.
Neresheimi vald

Neresheim on vald Saksamaal Baden-Württembergi liidumaal Ostalbkreisis. Valla keskus on Neresheimi linn. Neresheimi linna juures asub kuulus Neresheimi klooster. Register of German municipalities (2022), vaadatud 7.10.2023.
Harksaba-kajakas (perekond)

Harksaba-kajakas (Xema) on lindude perekond kajaklaste sugukonnas. Xema võttis tarvitusele briti loodusteadlane William Elford Leach 1819. aastal. Perekonnas on käsitletud ühte või kahte liiki: harksaba-kajakas Xema sabini, ka Larus sabini öökajakas Creagrus furcatus, ka Xema furcatus
Öökajakas

Öökajakas (Creagrus furcatus) on peamiselt Galápagose saartel levinud kajaklane. Öökajakas on maailma ainus täielikult öise eluga kohastunud kajaklane ja merelind. Harris, M (1970). "Breeding ecology of the Swallow-tailed Gull" (PDF). Auk. 87 (2): 215–243. DOI:10.2307/4083917.
Staadioni tänav

Staadioni tänav (varasemate nimedega Tallinna tänav; Revalsche Straße; Große-Straße; große Reval’sche Straße; Grosse Strasse; Revalscher Weg; Revalsche Weg) on tänav Tartus Ülejõel. Tänava algab ristudes Narva maanteega (teisel pool jätkub see Jaama tänavana) ning kulgeb enam-vähem paralleelselt Emajõega ja Emajõe ürgoru servaga, kuni läheb linnapiiril üle Tartu-Jõgeva maanteeks. Tänava ääres asub Tartu Ülikooli staadion. Staadioni 73 tegutses 2023. aasta detsembrini Tartu linnaraamatukogu Lubja laenutuspunkt. Staadioni 48 tegutses aastaid Tartu Psühhiaatriahaigla, mille ruume on hiljem kasutatud mitmeks otstarbeks, muu hulgas on seal tegutsenud Vilde Teater. Tänapäeval asub majas (muuhulgas) Ülejõe kohvik. Psühhiaatriahaigla hoone on peetud Eesti suurimaks puithooneks (aga selleks on arvatud ka näiteks Vändra kurttummade kooli hoonet). Psühhiaatriakliiniku peahoone rajamist alustati 1877. aastal ja projekti eestvedajateks olid Tartu Ülikooli professorid Eduard Georg von Wahl, O. von Engelhardt ja A. von Wulff. 1877. aastal ostis E. von Wahl väikese maja ja krundi Tallinna tänavale (mis tol ajal kandis Puiestee tänava nime), kuhu 1878. aastal alustati uue haigla ehitamist. Haigla rajajaks ja esimeseks juhatajaks oli Tartu Ülikooli arstiteaduskonna kasvandik ja hilisem professor Eduard-Georg von Wahl. Psühhiaatriakliinik sai lõplikult valmis 1880. aastal ja panditud krundi ostis Tartu Ülikool välja 24. novembril 1880. aastal. Haigla nimetati ülikooli teraapiakliiniku närvi- ja vaimuhaiguste osakonnaks. 1882. aastal nimetati osakond ümber ülikooli närvi- ja vaimuhaiguste kliinikuks. See oli esimene vene ülikooli juures tegutsev psühhiaatriakliinik ja üldse teine kliinik kogu Venemaa keisririigis. Staadioni tänaval elasid pikemat aega Friedebert ja Elo Tuglas, kelle katusekambris resideeris ka Heiti Talvik. Tallinna tänavast on kirjutanud luuletustes Kalev Kesküla ("Vana tartlase nutulaul") ja Kalju Lepik ("Klaasist mehed lähevad läbi Punase mere I"), memuaarides Riho Lahi, Oskar Luts, Arnold Matteus, Harald Parrest, Elo ja Friedebert Tuglas. Tartu linna plaan Ilutrükk, 1941. Rahvusraamatukogu andmebaasis DIGAR (vaadatud 12.05.2014) EKI KNAB Heivi Pullerits, "Tartu Ülejõe linnaosa 19. sajandi teisel poolel. Hoonestus ja elanikkond", Linnamuuseumi aastaraamat 2011, lk 53 "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 12. mai 2014. Vaadatud 9. mail 2014.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) http://tartu.postimees.ee/1739207/vanalinnas-varjab-end-lihuniku-tanav "Eesti Maaülikooli Zoomeedikumi kogud" 2009, lk 6 end TÜ Veterinaarkliiniku õppesepikoda Staadioni 4, 19. saj kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 08.01.2023) "Eesti suurim puitmaja läheb oksjonile" Postimees, 28. september 2020 Baltimaade suurim puithoone Vändras läheb uuesti müüki" Delfi, 30. november 2000 Haiglahoone Tartu, Staadioni 48, 1878. a kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 22.01.2023) Muinsuskaitse eritingimused Staadioni tn 48//50//52//54 kinnistu jagamiseks ja Staadioni tn 48 hoone remont- ja restaureerimistööde koostamiseks, tartu.ee Tallinna tänav andmebaasis "Tartu ilukirjanduses"
Avaliku Teenistuse Arendus- ja Koolituskeskus

Avaliku Teenistuse Arendus- ja Koolituskeskus (lühend: ATAK) oli 2003. aastal asutatud asutus, mis pakkus avaliku teenistuse ametnikele täienduskoolitust. ATAK-i klientideks olid valdavalt kohalikud omavalitsused, munitsipaalettevõtted, riigiasutused ja põhiseaduslikud institutsioonid. ATAK oli Riigikantselei hallatav asutus 2005. aastani, mil see ühendati Sisekaitseakadeemiaga. Sisekaitseakadeemia struktuuriüksusena kaotati ATAK 2015. aastal, mil akadeemia täiendusõppe koordineerimine koondati Sisekaitseakadeemia täiendusõppe keskusse ning fookusse võeti siseturvalisusealased koolitused. Täiendusõppe keskuse ja ATAK-i eelkäijaks loetakse Riigikantselei alluvusse kuulunud Eesti Haldusjuhtimise Instituuti, mis loodi 1994. aastal. Sisekaitseakadeemia täiendusõppe keskuse koduleht [1] (vaadatud 25.10.2016) Sisekaitseakadeemia täiendusõppe keskuse koduleht (Vaadatud 25.10.2016) Sisekaitseakadeemia täiendusõppe keskuse koduleht