laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Heiki Kranich

Heiki Kranich (sündinud 9. oktoobril 1961 Haapsalus) on Eesti poliitik. Ta on olnud rahandusminister ja keskkonnaminister ning kuulunud VII, VIII ja XIV Riigikogu koosseisu. Heiki Kranich lõpetas 1980. aastal Haapsalu 1. Keskkooli ja 1991. aastal Leningradi Elektrotehnilise Sideinstituudi. Aastatel 1980–1992 töötas ta muuhulgas telefonivõrguettevõttes ja juhtis Lääne-Eesti Panga Haapsalu filiaali. Heiki Kranich kuulus 1990. aastal Eesti Liberaaldemokraatliku Partei asutajate hulka ning valiti 1992. aastal Isamaa nimekirjas Riigikokku. Aastal 1995 valiti ta Riigikokku juba Reformierakonna liikmena. Heiki Kranich on olnud Reformierakonna peasekretär. Aastatel 1993–1998 oli Kranich Eesti Panga Nõukogu liige. 1994. aastal oli Heiki Kranich Mart Laari esimese valitsuse rahandusminister ja aastatel 1999–2002 Mart Laari teise valitsuse keskkonnaminister. Ta jätkas keskkonnaministri tööd ka Siim Kallase valitsuses. 1996. aastal esitati Heiki Kranichile süüdistus ametiseisundi kuritarvitamises ja riisumises Lääne-Eesti Panga Haapsalu filiaali direktorina 1992. aastal. Kohus mõistis ta õigeks. 2009. aastal valiti ta Eesti Loto juhatuse esimeheks. 2002 – Pressivaenlane 2002 – Keskkonnakirves – suutmatuse eest tagada Eestis metsade ja looduskaitsealade kaitset. 2021 – Keskkonnakirves – algatatud looduskaitseseaduse muutmise seaduse eelnõu eest. Eelnõus tehakse ettepanek sisuliselt kaotada praegu kehtiv ehituskeeluvöönd – selle ulatust vähendataks praeguselt kuni 200-meetrilt vaid 20 meetrini. Selline muudatus mõjutaks oluliselt nii randade ja kallaste hapraid ökosüsteeme, veekogude veekvaliteeti kui ka avalikkuse ligipääsu veekogude äärde. "Rohelised valisid aasta keskkonnateo ja karuteene". Eesti Päevaleht. "Aasta keskkonnateo tiitli pälvis karusloomafarmide keelustamine, kirve sai ehituskeeluvööndi kaotamise eelnõu". Eesti Keskkonnaühenduste Koda. Koit Brinkmann. Heiki Kranichi magus maandumine kinnisvaraärisse, Delfi, 7. märts 2008 Tarmo Vahter "Heiki Kranich üürib maadevahetajatelt luksuskorterit" Eesti Ekspress, 8. veebruar 2008 Toivo Tänavsuu "Eksminister Heiki Kranich noolib maatükki Nõmmel" Ärileht, 19. jaanuar 2007 Hans Korge "Looduskaitse – klorokommunistide tulus äri" Kultuur ja Elu Gea Velthut-Sokka "Vilsandi looduskaitsjate küüsis" Äripäev, 17. oktoober 2003 "Kranich rikkus alluvaile kortereid müües seadust" Postimees, 24. september 2003 Peep Lillemägi "Heiki Kranich: Mets on midagi enamat kui kasvav raha" Paremad Uudised, oktoober 2002 Rainer Kerge "Keskkonnaminister Heiki Kranich: Loodust kiputakse meil paraku pidama inimtegevust segavaks faktoriks" Eesti Loodus Maarius Suviste "Heiki Kranich kaitseb Aafrikas linde" Õhtuleht, 10. november 1999 Heiki Kranich väljus ringkonnakohtust õige mehena Õhtuleht, 21. jaanuar 1998 "Heiki Kranich valiti Eesti Loto juhiks" Postimees, 25. juuni 2009 "Heiki Kranich seisab hapuks läinud käenduse tõttu silmitsi suure nõudega" ERR, 14. november 2019
Somchai Wongsawat

Somchai Wongsawat (sündinud 31. augustil 1947) on Tai poliitik, 18. septembrist kuni 2. detsembrini 2008 Tai peaminister. Ta oli alates veebruarist 2008 Samak Sundaravej valitsuses haridusminister ja esimene asepeaminister. Kui Samak Sundaravej oli sunnitud 9. septembril 2008 vastavalt konstitutsioonikohtu otsusele kohe ametist lahkuma, sai Somchai Wongsawatist peaministri kohusetäitja. 15. septembril 2008 valis valitsev Rahva Võimu Partei Somchai Wongsawati erakonna ametlikuks peaministrikandidaadiks ja kaks päeva hiljem, 17. septembril valis Tai parlament ülekaaluka häälteenamusega Somchai riigi uueks peaministriks. 18. septembril kinnitas kuningas Bhumibol Adulyadej tema valitsuse ametisse. Hariduselt on Somchai Wongsawat jurist ning töötas aastatel 1975–1998 kohtunikuna. Ta on endise peaministri Thaksin Shinawatra õemees. 2. detsembril 2008 otsustas Tai konstitutsioonikohus valimistulemuste võltsimise eest laiali saata Rahva Võimu Partei ja selle kaks koalitsioonipartnerit. Ühtlasi keelati nende parteide juhtpoliitikutel, sealhulgas Somchai Wongsawatil, viieks aastaks poliitikas osalemine.
Daugavgrīva

Daugavgrīva (saksa ja eesti Dünamünde, eesti keeles ka Väina-Jõesuu, poola Dynemunt, vene Усть-Двинск (Ust-Dvinsk)) on Daugava (Väina) jõe suudmes asuv ajalooline asula, mis alates 1959. aastast on Riia asum Kurzeme rajoonis. Seal asuvad Daugavgrīva (Dünamünde) kindlus ja Läti Mereakadeemia. Daugavgrīva piirkonnas elasid 13. sajandil liivlased. Piiskop Alberti ajal rajati sinna Dünamünde klooster (lätipäraselt Daugavgrīva klooster), mille esimeseks abtiks oli hilisem Lihula piiskop Theoderich. 20. augustil 1228 rüüstasid Daugavgrīva kloostri kohalikud elanikud. Daugavgrīva abtid: Theoderich, 1205–1211; Lippe Bernhard; Gottfried, 1211–1227; 1305. aastal ostis Dünamünde Liivi ordu, kes rajas sinna Dünamünde ordulinnuse ja komtuurkonna. 15. sajandi lõpul liideti viimane Liivi ordu maamarssali valdustega. Linnus sai rängalt kannatada ordu ja Riia linna vahelises sõjas 1480. aastatel, mil see sisuliselt hävitati. 1491. aastal, kui Wolter von Plettenberg oli riialasi võitnud, kohustas ta neid selle uuesti üles ehitama. Nii klooster kui ka linnus asusid vanasti Daugava vasakul kaldal, kuid aastal 1567 murdis Daugava läbi rannaluidete merre uue tee. Kuni aastani 1681 kasutati Riiga sõitmiseks jõe vana sängi, kuid tasahilju see ummistus ja tänapäeval ei ulatu jõe vana säng enam mereni. Tänapäeva asum on jõe uue sängi kaldal, linnus ja klooster jäävad Vecdaugava asumi territooriumile. Liivi sõja ajal otsene sõjategevus Daugavgrīvani ei ulatunud ja ta kuulus alates 1562. aastast Rzeczpospolita, 1600–1605 ja alates 1621. aastast aga Rootsi kuningriigi võimu alla. Aastal 1608 on ajalooallikates esimest korda märgitud ka uue jõesuudme kaitseks Daugavgrīvasse ehitatud kantsi, millest sai hiljem alguse Daugavgrīva kindlus. 1710. aastal langes asula koos kindlustega Põhjasõjas koos Riiaga Moskva tsaaririigi valdusse. Aastal 1872 valmis Riia-Bolderāja raudtee, mis avati ametlikult järgmisel aastal. Linnaosa piires avati sellel raudteel Daugavgrīva raudteejaam ja Skanste raudteepeatus. 1959. aastal liideti Daugavgrīva Riia linnaga ja ta on sellest ajast alates Riia linna rajoon. Tänapäeva Daugavgrīva asum koosneb Daugava jõe vasakul kaldal asuvatest aladest Daugavgrīva kindluse ümber. Õigeusu kirik Daugavgrīva majakas Daugavgrīva lääneosa Daugavgrīva sõjaväelinnak Dünamünde komtuur Daugavgrīva kihelkond T. Altbergs, K. Augustāne, I. Pētersone. Dzelzceļi Latvijā. R: Jumava, 2009, 59-61. lk. ISBN 978-9984-38-698-0 Daugavgrīva kindlus Asumi koduleht
Neuermühleni lahing

Neuermühleni (Ādaži) lahing oli 1491. aastal Liivi ordu ja Riia linna vahelise sõja lõpetanud relvakonflikt, mille võitsid ordu väed. Liivi ordu ja Riia konflikt oli alanud juba 1484. aastal, mil Riia raad lasi Riia ordulinnuse maha kiskuda ja ajas orduametnikud linnast välja, mõned neist ka tapeti. See oli seotud kaubandusprivileegide ja vastuoludega Kirchholmi lepingu pärast, mis andis linna Riia peapiiskopi ja ordu kaksikvõimu alla. Esialgu püüti konflikti lahendada diplomaatiliste vahenditega, kuid kuna mõlema poole seisukohad olid kardinaalselt erinevad, ei tulnud sellest midagi välja. Riia otsis endale liitlasi välismaalt ja hävitas ka Dünamünde ordulinnuse (Daugavgrīva), mis blokeeris Daugava suuet. 1491. aastal otsustas ordu seetõttu asja lahendada sõjaliselt ja suutis nõusse saada ka enamiku teisi Liivimaa valitsejaid. Maamarssal Wolter von Plettenbergi juhitud väed liikusid Riia peale, kuid riialased kogusid kokku enda väe ja püüdsid ordut Ādažis tõkestada. Järgnes lahing, mille orduväed kindlalt võitsid. Pärast lüüasaamist otsustas Riia linn ordu tingimustega nõustuda ja Kirchholmi leppe järgne olukord taastati, samuti ehitati taas üles Riia ja Dünamünde ordulinnused.
B-15

Jäämägi B-15 on suurim seni teadaolev jäämägi. See eraldus Antarktikas Rossi jääliustikust märtsis 2000. Eraldunud jäämäe suurus oli umbes 11 000 ruutkilomeetrit. Aastatel 2000, 2002 ja 2003 toimus selle lagunemine ja temast eraldus mitmeid tükke. Suurim tükk, mis oli algselt umbes 3100 km2 suurune, sai tähise B-15A. B-15 tükid põhjustasid suuri probleeme nii Antarktika uurijatele kui ka pingviinidele. 2006. aastal B-15A lagunes ning tema tükke nähti triivimas ookeanis mitmel pool lõunapoolkeral. Teadlased loevad B-15 tekke põhjuseks maakera globaalset soojenemist.
Arter

Arter (ladina keeles arteria) ehk tuiksoon on veresoon, mis viib verd südamest eemale. Tavaliselt voolab arteris hapnikuga küllastunud arteriaalne veri. Erandiks on kopsuarter, kus voolab hapnikuvaene venoosne veri südamest kopsudesse. Kõige suurem arter on aort. Arteri sein koosneb kolmest kihist: väliskihist ehk adventiitiast, keskkihist ehk meediast ja sisekihist ehk intimast. arterite loend ateroskleroos pea ja kaela arterid kopsuveen veen Conditions of Arteries, veebiversioon (vaadatud 24.05.2014) (inglise keeles)
Kurude loend

Siin on loetletud mäekurusid. # A B C D E F G H I J K L M N O P Q R S Š Z Ž T U V W Õ Ä Ö Ü X Y Brenneri mäekuru Dukla mäekuru Furka kuru Grimseli kuru Kodori mäekuru Lukmanieri mäekuru Sankt Gotthardi kuru Semmeringi kuru Susteni kuru Sölki kuru
Eesti Komitee koosseis (1990)

Siin on loetletud Eesti Komitee organitesse kuuluvad isikud 1990. aasta tegevusaruande järgi: Juhatus: esimees Jaan Vilval, abiesimehed Johannes Mihkelson ja Ivar Paljak, laekur Harri Härm, sekretärid Ursula Wallberg ja Sven Hanson, liikmed Aleksander Alep, Virge Hint, Ülo Ignats, Andres Käärik, Asta Lepik, Peeter Luksep, Mihkel Mathiesen, Toivo Tagel, Rein Tarmet. Auesimees Heinrich Mark, auliikmed Renate Kaasik ja Teodor Künnapas. Kooli- ja Noortetoimkond: esimees Ivar Paljak, Jaak Akker, Anne-Marie Asker Badersten, Mai Beijer, Reet Estra, Virge Hint, Edith Kotka-Nyman, Ingrid Kulvere-Ungerson, Teodor Künnapas, Udo Künnapas, Paul Laan, Laine Laks, Meemo Mäelo, Richard Norvell, Tiiu Nurk, Piia Paljak-Särlefalk, Jaan Seim, Merike Sild, Mikael Tikman, Marje Tui-Lind. Kultuuritoimkond: esimees Ivar Paljak, nõuandja kultuuri küsimustes Ervin Pütsep, A. Alep, Lili Kaelas. Sotsiaalkomisjon: esimees Asta Lepik, Vesta Keiland, Peeter Luksep, Johannes Mihkelson, Eva Vadi, J. Viira. Vähemusrahvuste komisjon: esimees Johannes Mihkelson, Arvo Horm, M. Juhkam, Raimond Kolk, Madli Kurdve, Heinrich Mark, Ivar Paljak. Juriidiline komisjon: esimees Elmar Anderson, Heinrich Mark, Arved Ruusa, Jaan Vilval. Revisjonikomisjon: Aksel Mark, Alide Martinson, E. Moor, J. Okasmaa, K. Tagel.
Erik Tender

Erik Tender (eesnimi ka Erich; 28. märts (vkj)/ 10. aprill 1902 Tallinn – 7. veebruar 1991 Stockholm) oli eesti ajaloolane ja arhivaar. Võttis aastatel 1918–1920 osa Vabadussõjast, peamiselt laiarööpmelise soomusrongi nr. 3 koosseisus. Ta lõpetas 1923. aastal Tallinna Linna Poeglaste Humanitaargümnaasiumi ja 1929. aastal Tartu Ülikooli. Ta oli EYS Veljesto liige. Kaitses samas 1930. aastal väitekirja "Tartu raekojad Poola ja Rootsi ajal" filosoofiamagistri kraadi saamiseks ja tegi 1938. aastal suulise eksami filosoofiadoktori kraadi saamiseks. Oli aastatel 1927–1940 Tartu linnaarhivaar ja 1941–1944 Riigi Keskarhiivi juhataja. Aastatel 1942–1944 oli ta ka Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna õppejõud. Põgenes 1944. aastal Saksamaale, oli 1946–1949 Balti Ülikooli Rootsi ja Põhjamaade ajaloo professori kohusetäitja. Läks 1949. aastal edasi Rootsi, oli muuhulgas ka aastatel 1956–1976 Eesti Teadusliku Seltsi Rootsis juhatuse liige. Tema vennad olid Nõmme linnaarhivaar ja notar Ervin Tender ning poksija ja metsandustegelane Karl Tender. Tema ja Olga Männiku poeg oli silmapaistev teatri- ja seltskonnainimene New Yorgis Andres (Andy) Männik (1934–2023). Mirjam Remma. "Erik Tender Eesti Omavalitsuse Tartu Keskarhiivi juhina 1942–1944". Bakalaureusetöö Tartu Ülikooli ajaloo ja arheoloogia instituudis. Juhendaja: PhD Aigi Rahi-Tamm. Tartu 2017. Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944
Gunnar Hultgren

Gunnar Axel Engelbrekt Hultgren (16. veebruar 1902 Eskilstuna – 13. veebruar 1991 Uppsala) oli Uppsala peapiiskop aastail 1958–1967. Ta õnnistas ametisse Eesti Evangeeliumi Luteriusu Kiriku peapiiskopid Johannes Oskar Lauri (29. novembril 1964) ja Konrad Veemi (18. juunil 1972).
Kuristike loend

Kuristike loend loetleb kuristikke. Aare kuristik Boami kuristik Porta Westfalica Raudvärav Sanxia kuristik
Rühm (muusika)

Rühm on muusikas objektide järjestamata hulk. Hulk (muusika) Rida (muusika) Seeria (muusika) Seriaalne meetod
Vaimulik muusika

Vaimulik muusika (ka religioosne muusika, sakraalmuusika) on muusika, mis on seotud religiooniga. Euroopa keskajal oli muusika põhiliselt kiriku valdkond. Säilinud keskaegsed allikad on enamasti kloostreis kirja pandud ning sealseis raamatukogudes hoitud. Ilmalik muusika oli küll olemas, kuid oli suurelt osalt improviseeritud. Seepärast on varaseim säilinud muusika ette nähtud peamiselt kirikus kasutamiseks. Varaseimad heliloojad olid Leoninus ja Perotinus, kes olid seotud tollal äsja Pariisis ehitatud Notre-Dame'i katedraaliga. Kristlik muusika
Reinhold von Anrep-Elmpt

Krahv Reinhold Philipp Johann von Anrep-Elmpt (vene Роман Иосифович Анреп-Эльмпт) (30. jaanuar 1834 Kursk – 26. august 1888 Birma) oli baltisaksa soost Venemaa sõjaväelane, maadeavastaja, kirjanik ja Kärstna mõisnik. Isa: Joseph Carl von Anrep (1796–1860), (vene Иосиф Романович Анреп), kindralleitnant, kindraladjutant, alates 6. maist 1853 krahv Anrep-Elmpt Ema: krahvinna Cecilie Julie Philippine Elmpt zu Burgau (Reinimaa) (1812–1892) Abielud Esimest korda abiellus Anrep Luise Fenneriga Teist korda abiellus Anrep 14. oktoobril 1866 Kuressaares Tumala ja Orissaare mõisniku Otto Friedrich von Stackelbergi (1812–1862) ja Marie Aleksandrine von Nolckeni tütre Helene Elisabeth von Stackelbergiga (1845–1930). Die Sandwich-Inseln oder das Inselreich von Hawaii. Leipzig: Verlag von Wilhelm Friedrich. 1885. Australien. Eine Reise durch den ganzen Welttheil. Dritter Band. Leipzig: Verlag von Wilhelm Friedrich. 1886. Die Sandwich Inseln. Vdm Verlag. 2008. ISBN 3836438887. Lamping, Gerlinde; Heinrich Lamping (1994). Die Australienreisen von Reinhold Graf Anrep-Elmpt (1878-1883). Frankfurt am Main: Institut für Wirtschafts- und Sozialgeographie der Johann Wolfgang Goethe-Universität. German speakers in Australia Count Reinhold Philipp Johann of Anrep-Elmpt Väljavõte Liivimaa rüütelkonna genealoogilisest raamatust, 1935 Väljavõte Saaremaa rüütelkonna genealoogilisest raamatust, 1935
Alfred Marshall

Alfred Marshall (26. juuli 1842 – 13. juuli 1924) oli üks oma aja mõjukamaid inglise majandusteadlasi. Tema raamat "Principles of Economics" (1890) oli Inglismaal pikka aega olulisim majandusõpik. Marshalli kõige olulisem pärand majandusteadusele on klassikalise tootmisteooria ühendamine nõudlusteooriaga, mille tulemusel on meieni jõudnud Marshalli rist ja neoklassikaline väärtusteooria, kus hind kujuneb nõudluse ja pakkumise vahekorra tasakaalupunktis ning mille kujunemisel võetakse arvesse nii piirtootlikkust kui ka piirkasulikkust. Ta oli ka matemaatik, ajaloolane, riigimees ja filosoof. Marchall sündis Bermondseys Inglismaal 1842. aastal. Tema isa, kes oli ametnik Inglise Keskpangas, arvas, et tema pojast peab saama vaimulik. Marshall eelistas Oxfordi matemaatikat ja Cambridge'i. St. John College'is õppides paistis Marshall silma andeka matemaatikuna ja metafüüsikahuvilisena. Vaesuse nägemine ärgitas teda majandusõpingutele. Kogu oma täiskasvanuea mõtles Marshall ökonoomikast kui eraldi õppeainest, kuigi unistus omaette ökonoomikateaduskonna avamisest õnnestus tal täita alles 1903. aastal Cambridge'is. Marshalli esikteos "Natura non facit saltum" ilmus 1880. aastal. Raamatu põhiideed võib tõlgendada järgmiselt: inimesed ei tee juhuslikke möödalaskmisi, samm-sammult üritab inimene oma heaolu parandada. Ainult siis, kui mingi sammu astumise piirtulu saab võrdseks selle sammu astumise piirkuluga, on tegemist tasakaaluasendiga. Marshalli põhiideed majandusmudelite ja meetodite kasutamisel olid järgmised: kasuta matemaatikat kui keelt, mitte kui eesmärki, kasuta matemaatikat niikaua, kui sa oled probleemi lahendanud, tõlgi inglise keelde, illustreeri näidetega elust, kustuta matemaatika, kui neljas punkt ei õnnestu, kustuta kolmas. Viimast tegin ma tihti. Marshall oli esimene majandusteadlane, kes võttis kasutusse Ceteris paribus'e eelduse, mis hõlbustas kontsentreeruda vaid analüüsis käsitletavatele teguritele. Ta tõi majandusteadusse lühi- ja pikaajalise perioodi mõiste ning see on jäänud tänapäevani neoklassikalise firmateooria oluliseks osaks. Marshall elas 82-aastaseks, jäädes kogu eluks Cambridge'i ülikooli õppejõuks. Vanemad institutsionalistid kritiseerisid Marshalli, üritades maailma modelleerida matemaatiliste ja graafiliste meetoditega. "Uued" institutsionalistid mõtlesid vanadest erinevalt, nad küll jälgisid institutsionaalseid muutusi, kuid kasutasid analüüsiks tihti just Marshalli meetodeid. Marginalistid
Majandusteadlane

Majandusteadlane (ka: ökonomist) on ekspert sotsiaalteadustes majandusküsimustes. Ta võib uurida ja kasutada teooriaid majandusest ja kirjutada majanduspoliitikast. Filosoofilised teooriad keskenduvad makro- või mikroökonoomika, finantsmajandusanalüüsile, kasutades ökonomeetria, finantsmatemaatika, majandusmatemaatika jm mudeleid. Ülikoolides võtab PhD majanduses õppimine tavaliselt aega kuus aastat. Eestis on õppeaeg 3+2+4 aastat. Edukamaid majandusteadlasi autasustatakse alates 1968. aastast oktoobrikuus Nobeli auhinnaga majandusteaduses. Majandusteadlaste loend
Janne Andresoo

Janne Andresoo (kuni abiellumiseni Janne Silvet; sündinud 14. augustil 1965 Tallinnas) on Eesti raamatukogundustegelane, 2008–2023 Eesti Rahvusraamatukogu peadirektor. Janne Silvet on lõpetanud 1980. aastal Tallinna 34. 8-klassilise Kooli ja 1983. aastal Viktor Kingissepa nimelisse Tallinna 20. Keskkooli. Aastatel 1983–1987 õppis ta Eduard Vilde nimelises Tallinna Pedagoogilises Instituudis raamatukogundust ja bibliograafiat. 1996. aastal kaitses Janne Andresoo sama ülikooli sotsiaalteaduskonna infoteaduste osakonna juures magistritöö "Erialateave Tallinna raamatukogudes" ja sai magistrikraadi. Õpingud Tallinna Ülikooli Infoteaduste Instituudi doktoriõppes katkesid nominaalaja ületamise tõttu. 1994–1997 Eesti Rahvusraamatukogu komplekteerimisosakond 1997–2004 Eesti Rahvusraamatukogu peabibliograaf 2004–2008 Eesti Rahvusraamatukogu teadus- ja arenduskeskuse juhataja 2008 – Eesti Rahvusraamatukogu kogude osakonna juhataja-peavarahoidja 2008–2023 Eesti Rahvusraamatukogu peadirektor 16. septembrist 2008 kuni 15. septembrini 2023 oli ta Eesti Rahvusraamatukogu peadirektor. 18. juunil 2013 valiti ta peadirektori ametisse ka teiseks ja 15. mail 2018 kolmandaks ametiajaks. 2023. aasta kevadel kandideeris ta samasse ametisse ka kolmandat korda, kuid ei osutunud valituks. Aastast 2024 on ta Eesti Tervisemuuseumi arendusjuht. Aastatel 1987–1994 töötas Janne Andresoo Tallinna Pedagoogikaülikooli raamatukogunduse osakonnas lektorina, hiljem on ta mittekoosseisulisena õpetanud teavikute kirjeldamist ning juhendanud bakalaureuse- ja magistritöid. Janne Andresoo on pidanud loenguid raamatukoguhoidjate kutsekoolituskursustel. Ühtlasi oli ta aastatel 2006–2007 kutsekoolituse teise mooduli "Info- ja kommunikatsioonitehnoloogia rakendamine raamatukogudes" programmijuht. Janne Andresoo on alates 1988. aastast Eesti Raamatukoguhoidjate Ühingu (ERÜ) asutajaliige. Aastatel 2004–2006 oli ta ERÜ juhatuse esimees. Ühtlasi on ta olnud ERÜ terminoloogiatoimkonna liige. 12. märtsil 2024 astus ta Erakond Parempoolsed liikmeks. 2009 – Kolme Tähe IV klassi orden 2024 – Valgetähe IV klassi teenetemärk Janne Andresoo on alates 1985. aastast abielus kergejõustikutreener Sven Andresooga. Neil on tütar. "Erialateave Tallinna raamatukogudes: magistritöö". Tallinn: Tallinna Pedagoogikaülikool, 1996. "Soovitusi raamatu kirje koostamiseks". Koost. Janne Andresoo. Tallinn: Tallinna Pedagoogikaülikooli Kirjastus, 1997. "Rahvusbibliograafia uuenevas keskkonnas". Koost. ja toim. Janne Andresoo. Tallinn: Eesti Rahvusraamatukogu, 2001. "Kirje struktuur ja andmete esitusvorm bibliograafiaandmebaasis." Koost. Janne Andresoo, Aurika Kruus, Toomas Schvak, jt. Tallinn: Eesti Rahvusraamatukogu, 2007. Vabariigi Presidendi 7.veebruari 2024 otsus "Riiklike autasude andmine" Rebekka Lotman. Raamatud koju ja kogu kauem lahti – Postimees, 16. september 2008, lk 18. Valle-Sten Maiste. Raamatukogu e-raamatu ajastul – Sirp, 11. detsember 2009, lk 1, 3. Rahvusraamatukogu liigub e-raamatukogu suunas – ERR Uudised, 11. detsember 2009. Janne Andresoo: e-raamatut oodates ja kartes – Postimees, 7. veebruar 2010.
Spontaanne lõhustumine

Spontaanne lõhustumine on üks radioaktiivse lagunemise vorm, mis on iseloomulik väga rasketele isotoopidele ja mille puhul laguneb aatomituum kaheks enam-vähem võrdseks tükiks. Erinevalt tuumalõhustumisest toimub spontaanne lõhustumine ilma välise mõjuta (neutroni neelamiseta lõhustuva tuuma poolt). Sarnaselt tuumalõhustumisega vabaneb spontaanse lõhustumise käigus vabu neutroneid, mis võivad omakorda algatada tuumalõhustumise ahelreaktsioonina. Kui tuumkütuse mass ületab kriitilise massi, siis võib üks spontaanne lõhustumine algatada ahelreaktsiooni, mis kasvab eksponentsiaalselt ja tekitab tuumaplahvatuse. Teoreetiliselt on spontaanne lõhustumine võimalik aatomituumadel, mille aatommass ületab 100 u (ruteenium). Praktikas on spontaanne lõhustumine energeetiliselt võimalik siiski elementide puhul, mille aatommass ületab 230 u (toorium). Isotoope, mille spontaanse lõhustumise tõenäosus on suur, kasutatakse tihti neutronkiirguse allikana. Näiteks kalifornium-252 (poolestusajaga 2,645 aastat ja spontaanse lõhustumise haru tõenäosusega kõigist lagunemisteedest 3,09%) on selleks sobivaim materjal. Tuumalõhustumine Ahelreaktsioon Kriitiline mass Radioaktiivsus
Liustike loend

See loend loetleb liustikke. # A B C D E F G H I J K L M N O P Q R S Š Z Ž T U V W Õ Ä Ö Ü X Y Aare liustik Aletschi liustik Blåmannsisen Eyjafjallajökull Foxi liustik Franz Josefi liustik Gangotri liustik Gihtsejiegŋa Jostedalsbreen Øksfjordjøkelen Perito Moreno liustik Rhône'i liustik Steingletscher Vatnajökull
Johann Clodt

Johann Clodt (surnud 28. septembril 1529) oli Liivi ordu liige ja Järva foogt. Johanni vanemad olid Johann Clodt zu Nateln ja Elisabeth von Langen. Ta sündis Vestfaalis Natelnis Soesti lähedal. Tema suguvõsa oli Marki krahvkonnas küllaltki olulisel positsioonil, ka ta isa oli linnusepealik. Tal oli ka vähemalt kaks venda, Johann noorem ja Rolf. Rolfi kohta on arvatud, et ta võis rajada Clodtide Liivimaa haru. Kuid selle vastu räägivad asjaolud, et Liivimaa Clodtidel oli temast erinev vapp ja Rolf viibis enamuse ajast Vestfaalis, sattudes Liivimaale ainult puhuti. Clodt astus Liivi ordusse tõenäoliselt 15. sajandi lõpul või 16. alguses. 1507. aastal oli ta Viljandis linnusekomtuur (Hauskomtur), 1514 sai Vindavi komtuuriks, 1517. aastal oli aga Pärnu komtuur. 1520. aastal sai Clodt Järva foogtiks, tõustes seega orduladvikusse. Selles amnetis oli ta kuus aastat, kuid seejärel kaotas ta mingil põhjusel koha ja 1529. aastal on teda mainitud Kursi komtuurina, mis tähistas tema sisulist errusaatmist. Samal aastal Clodt ka suri. Ritterbrüder im livländischen Zweig des Deutschen Ordens. Köln: Böhlau, 1993. Nr. 148 (lk 162–163).
Otto Goes

Otto Goes oli Liivi ordu liige ja Kuldīga komtuur. Otto vanemad pole teada, kuid ta pärines Osnabrücki lähedalt. Tema vend Eberhard oli samuti Liivimaal, kus ta sai Wolter von Plettenbergi ajal ordu läänimeheks. Goeside suguvõsa kuulus väikeaadli hulka. Goes astus ordusse ilmselt 15. sajandi viimasel või eelviimasel kümnendil. 1500. aastal on teda mainitud Dobele komtuurina, 1502. aastal sai ta aga Kuldīga komtuuriks. Sellel ametikohal oli ta 17 aastat, misjärel teated temast lõppevad. Ritterbrüder im livländischen Zweig des Deutschen Ordens. Köln: Böhlau, 1993. Nr. 308 (lk 265).