laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Avessalom Podvodnõi

Aleksandr Georgijevitš Kamenski (vene keeles Александр Георгиевич Каменский, pseudonüüm Avessalom Podvodnõi Авессалом Подводный; 11. mai 1953 Moskva – 5. märts 2018) oli vene esoteerik, psühholoog ja astroloog. Podvodnõi lõpetas 1974. aastal Lomonossovi-nimelise Moskva Riikliku Ülikooli matemaatika erialal. 1977. aastal kaitses ta kandidaadiväitekirja. Töötas programmeerija ja rakendusmatemaatikuna. 1980. aastatel eemaldus matemaatika temaatikast ja keskendus humanitaarvaldkonnale. Tal on ilmunud üle 40 raamatu, sealhulgas üldise, kabalistliku ja sünastrilise astroloogia õpikute sari ning raamatuid psühholoogia, filosoofia ja alternatiivmeditsiini valdkonnast. 2002. aastal lõi ta internetikoolituse "Inimene inimeste seas". Авессалом Подводный — о писателе. livelib.ru Об авторе. podvodny.ru Koduleht Minu tee reanimatoloogiast homöopaatiani. Zoja Gabovitš. livelib.biz
Emily Dickinson

Emily Elizabeth Dickinson (10. detsember 1830 Amherst, Massachusetts – 15. mai 1886 Amherst) oli ameerika luuletaja. Teda peetakse üheks kuulsamaks ameerika naisluuletajaks. Emily Dickinson sündis mainekas Amhersti perekonnas. Tema isa, Edward Dickinson, oli advokaat ja esindas mõne aasta oma koduosariiki Ameerika Ühendriikide Kongressi esindajatekojas. Tal oli noorem õde Livonia ja vanem vend Austin, kes jäid Dickinsoni lähimaks ringiks. 1847. aastal lõpetas Dickinson Amhersti akadeemia ning jätkas esialgu õpinguid Mount Holyoke'i naisseminaris, kuid loobus peatselt nii nõrga tervise tõttu kui ka usulistel põhjustel. Pärast kooli elas Dickinson üksildast elu: tal oli vähe sõpru ning tutvusi. Seda enam pühendub ta kirjavahetusele ja tema lähedaste sõprade hulka kuuluvad mitmed tolle aja silmapaistvad inimesed, nagu näiteks kolonel T. W. Higginson, abolitsionist ja naiste õiguste eest seisja. Mõne poole pöördub sõnaga Õpetaja. Ta polnud kunagi abielus. Emily Dickinson suri neerupuudulikkusse, mille oli põhjustanud Brighti tõbi, 1886. aasta mais. Dickinson kirjutas oma luuletusi endatehtud kaustikusse, mille ta hiljem ise kinni köitis. Emily Dickinson kirjutas umbes 2000 lühiluuletust, aga oma elu ajal avaldas ta neist vaid 7. Kirjutamist alustas ta tuttavate kirikulaulude meetrumis juba koolis. Emily Dickinsoni luule on vormilt väga lihtne – tavaliselt on need mõnerealised ja aforistlikud. Luuletaja värssides domineerivad surma, teistpoolsuse, tõe, igaviku ja kõiksuse teemad, mis on andnud põhjust teda pidada romantikuks, müstikuks, transtsendentalistiks ja meditatsioonipoeediks. Samuti avaldub Dickinsoni luules erk loodusetaju. Sageli on tema luuletustes rõhutatud naiste tähtsust ja nende rolli ühiskonnas. Teda mõjutanud teosed olid peaasjalikult Piibel ja Shakespeare'i näidendid. Pärast Emily Dickinsoni surma avaldas tema õde Lavinia kirjaniku luuletused, kokku kolme raamatuna. Need tugevasti isikupärased, poeesia tavanorme julgelt eiravad luuletused on suuresti mõjutanud paljusid 20. sajandi poeete, eriti imažiste. "Kiri Maailmale" (luulevalimik). Tõlkinud ja järelsõna: Doris Kareva. Eesti Raamat, Tallinn 1988, 94 lk Looming 1994, nr 12 (7 luuletust, tõlkinud Doris Kareva) Looming 2000, nr 7 (15 luuletust, tõlkinud Doris Kareva) Emily Dickinsoni kirju Susan Gilbertile (Dickinsonile) – "Armastuskirjad" (valimik kirju), koostanud Jill Dawson, tõlkinud Kaja Riikoja, Hotger, Tallinn 2001, lk 30–33, 83–84, 138–141, 246 "Maailma luule. Kuldne klassika". SE & JS, Tallinn 2006, lk 767–819 (valik luuletusi, tõlkinud Doris Kareva) "Ameerika luule antoloogia", Tartu Ülikooli kirjastus 2008, valik luuletusi "Nädala juubilar Emily Dickinson 175". 7.12.2005 "Kiri Maailmale" 1987, lk 88–92
Artemis 3

Artemis 3 (ametlikult Artemis III) on kavandatud NASA Artemise programmi esimeseks mehitatud maandumismissiooniks Kuule ja Starship HLS maanduri esimeseks mehitatud lennuks. Artemis 3 mille start on planeeritud 2025. aasta detsembrisse, on plaanide kohaselt teine ​​meeskonnaga Artemise missioon ja esimene mehitatud maandumine Kuule pärast 1972. aasta detsembrit kui Kuul maandus Apollo 17. "Artemis III: NASA's First Human Mission to the Lunar South Pole". NASA. Vaadatud 7. aprill 2023.
Interferentsfilter

Interferentsfilter (ka dikroiline filter (inglise dichroic filter), õhukese-kihi filter) on laialdaselt kasutatav valgusfiltri liik, mis laseb läbi osa valguse lainepikkustest, ja peegeldab ülejäänud. Sõna "dikroiline" on tuletatud kreeka keelest, tähendades "kahe-värvilist". Laiemalt mõistame selle all erinevaid optilisi seadmeid, mis lahutavad valguse kaheks erineva lainepikkusega vooks. Interferentsfiltri oluline omadus on väga väike valguse neeldumine, mistõttu saab seda kasutada nii nõrkade valgusvoogude (nt mikroskoopias); kui ka suure võimsusega valgusvoo filtreerimiseks, nt laserseadmed, filmiprojektorid, teatriprožektorid jm. Filter koosneb mitmest erineva murdumisnäitajaga õhukesest dielektriku- või metallikihist, mis on sageli klaasi pinnale vaakumsadestatud. Kihtide piirpinnal valguslaine sagedusest sõltuvalt murdub ja peegeldub, interferentsi nähtuse tõttu liitub teiste valguslainetega, neid selektiivselt võimendades või kustutades. Kihtide valikuga saab kujundada madalpääsfiltreid, kõrgpääsfiltreid, ribapääsfiltreid või ribatõkkefiltreid. Et interferentsfiltrit iseloomustab väga väike neeldumine, valgus kas pääseb läbi või peegeldub, siis võime me rakendusest sõltuvalt rääkida kas interferentsfiltrist või -peeglist. "Cool Beam" (külma kiire) halogeenlambi reflektorina kasutatakse madalpääs-filtrit, mis laseb läbi infrapunase ja punase spektriosa, ent peegeldades suuremaid sagedusi, parandades nii kiirguva valguse spektrit ja vähendades kiirguvat soojusvoogu. Üldjuhul võib selliseid lampe kasutada ainult selleks ette nähtud valgustites, vastasel korral võib karta valgusti ülekuumenemist. Vanemad DLP-projektorid lahutasid valge valguse kolmeks põhivärviks läbi pöörleva mitmesegmendilise interferentsfiltri. Uuemad projektorid kasutavad pigem kolme eraldi LED või laser-valgusallikat. Sarnastes rakendustes kasutatakse ka trikroilist prismat, mis koosneb kahest dikroilisest prismast, ja lahutab valgusvoo kolmeks. Dikroiline filter on tundlik valguse langemisnurgale, mis seab rakendustele teatud piirid. Seda õhukeste kilede interferentsi efekti võib vaadelda seebimulli pinnalt, mida kasutatakse ära muuhulgas ehtetööstuses - pidevalt muutuva langemisnurgaga valgus küütleb ja peegeldub dikroilisel peeglil kõigis vikerkaarevärvides. Energiasäästlike majade aknaklaasid on kaetud kõrgpääsfiltriga, mis peegeldab soojuskiirguse majja tagasi, kuid laseb läbi nähtava valguse (nn selektiivklaas). Dolby 3D tehnoloogia stereoskoopilise filmi esitamiseks kasutab kahte kitsa-ribafiltrit, nii et ühe silma jaoks filtreeritakse välja kitsas riba sinisest, rohelisest ja punasest; ning teise silma jaoks natuke erineva lainepikkusega riba sinisest, rohelisest ja punasest. Hill, Russ (1999). Coated Glass Applications and Markets. Fairfield, CA: BOC Coating Technology. Lk 1–4. ISBN 0-914289-01-2. Shankland, Stephen (9. oktoober 2007). "Dolby Stakes Its Claim in 3D Movie Tech". CNET. CBS Interactive. Originaali arhiivikoopia seisuga 24. veebruar 2012. Vaadatud 8. detsembril 2016. Valgusfilter Õhukese kile interferents
Käbimütsik

Käbimütsik (Mycena strobilicola) on mütsikute perekonda kuuluv seen. Käbimütsik andmebaasis eElurikkus.
National Women's Hall of Fame

National Women's Hall of Fame ('riiklik naiste kuulsuste hall') on USA-s New Yorgi osariigis Seneca Fallsis asuv institutsioon, mille eesmärk on tunnustada Ameerika Ühendriikide kuulsate naiste elutööd ja saavutusi. See asutati 1969. aastal. Seneca Falls valiti institutsiooni asukohaks seetõttu, et seal toimus 1848. aastal naiste õiguste konverents, mis oli esimene naiste õiguse ja feminismialaline konverents USA-s. National Women's Hall of Fame'i liikmeteks valitakse naised, kes on oma tegevusega mõjutanud Ameerika Ühendriikide või kogu maailma ühiskonna sotsiaalseid, majanduslikke või kultuurilisi aspekte. 2022. aastal võeti National Women's Hall of Fame'i liikmeteks Octavia E. Butler, Judy Chicago, Rebecca S. Halstead, Mia Hamm, Joy Harjo, Emily Howland, Katherine Johnson, Indra Nooyi ja Michelle Obama. 2024. aastal võeti National Women's Hall of Fame'i liikmeteks Patricia Bath, Ruby Bridges, Elouise P. Cobell, Kimberlé Crenshaw, Peggy McIntosh, Judith Plaskow, Loretta Ross, Sandy Stone, Anna Wessels Williams ja Serena Williams. Koduleht
Lillers

Lillers (lääneflaami: Lillaar) on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus. Väike põllumajandus- ja kergetööstuslinn asub umbes 15 km Béthune'ist loodes ja 40 km Lille'ist läänes, teede D185, D182 ja D69 ristumiskoha ümbruses. Linnast mööduvad tee N43 põhja pool ja Autoroute A26 lõuna pool. Clarence'i jõgi voolab läbi linna. Pärast Flandria krahvidele kuulumist anti normannide vastu kindlustatud Lillers 1179. aastal kaasavaraks Prantsuse kuningale Philippe II-le. 1327. aastal asutas Louis IX Artois' krahvkonna. Tema vennast Robertist sai esimene krahv. 1303. aastal rüüstasid Lillersi linna flaamid. 1340. aastal nõudis Inglismaa kuningas Edward III endale Prantsusmaa trooni ja alustas Saja-aastast sõda, mida iseloomustasid kaks kuulsat lahingut, Crécy lahing 1346. aastal ja Agincourt'i lahing 1415. aastal, kus sai surma Lillersi isand Robert Wavrin. 1542. aastal, Karl V vastase sõja ajal, põletasid Prantsuse väed Lillersi maha. Kolm aastat hiljem elas elanikkond veel telkides või onnides. Pärast rahuperioodi põhjustas Kolmekümneaastane sõda piirkonnas laastamistööd. 1637. aastal võitis marssal de la Ferté linna Hispaaniale. 1639. aastal võitis marssal de la Meilleraye linna Prantsusmaale tagasi. Hispaanlased võtsid selle tagasi, kuid prantslased lõid nad 1657. aastal välja. 1659. aastal sõlmiti Püreneede rahu, millega loovutati Prantsusmaale suurem osa Artois'st, peale Saint-Omeri ja Aire-sur-la-Lysi. 1710. aastal toimus selles piirkonnas Hispaania pärilussõda. 1710. aastal vallutasid Lillersi Hispaania väed. Marlborough' hertsogi juhitud Briti, Saksa ja Hollandi liitlasväed rajasid oma peakorteri Lillersisse, kuni Prantsuse vägede juht markii de Goesbriand nad lahkuma sundis. Utrechti rahu lõpetas sõja 1713. aastal, kui Lillers sattus Prantsusmaa koosseisu. Lillersi endiselt õitsev jalatsitööstus sai alguse 19. sajandil. Vana linnuse ja muude kindlustuste riismed. Mitu häärberit, pärinevad 16. ja 17. sajandist. Saints-Jules-et-Victoni kirik, pärineb 12. sajandist. Notre-Dame'i kabel. Kingamuuseum. Henri Leconte, Prantsuse tennisist, sündis seal 1963. aastal. Pas-de-Calais' departemangu haldusüksuste loend Répertoire géographique des communes, vaadatud 26.10.2015. Populations légales 2021
Linghem

Linghem on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus. Linghem asub umbes 19 km Béthune'ist loodes ja 55 km Lille'ist läänes, maantee D90 ääres. Autoroute A26 moodustab valla läänepiiri. St. Vaasti kirik, pärineb 16. sajandist. Pas-de-Calais' departemangu haldusüksuste loend Répertoire géographique des communes, vaadatud 26.10.2015. Populations légales 2021
Locon

Locon (lääneflaami: Lockon) on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus. Locon asub u. 8 km Béthune'ist põhjas ja 39 km Lille'ist läänes, teede D945 ja D178 ristumiskoha ümbruses. Lawe jõgi voolab läbi valla idaosa. St. Mauri kirik, 1955. aastal ümber ehitatud, kasutades algupäraseid 16. sajandist pärit vitraažaknaid. Oesbern, Saksamaa Pas-de-Calais' departemangu haldusüksuste loend Répertoire géographique des communes, vaadatud 26.10.2015. Populations légales 2021
Lorgies

Lorgies on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus. Lorgies asub u. 19 km Béthune'ist kirdes ja 21 km Lille'ist edelas, teede D168 ja D72 ristumiskoha ümbruses. St. Mathieu kirik, 1931. aastal ümber ehitatud. Le Bourgi kabel. Pas-de-Calais' departemangu haldusüksuste loend Répertoire géographique des communes, vaadatud 26.10.2015. Populations légales 2021
Lozinghem

Lozinghem (pikardi: Lozinghin) on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus. Lozinghem asub u. 11 km Béthune'ist läänes ja 53 km Lille'ist edelas, teede D188 ja D183 ristumiskoha ümbruses. 16. sajandi häärber. Talumaja, pärineb 17. sajandist. St. Riquieri kirik, ehitatud 1866. aastal. Kabel Pas-de-Calais' departemangu haldusüksuste loend Répertoire géographique des communes, vaadatud 26.10.2015. Populations légales 2021
Kiiviroheline

Kiiviroheline on üks rohelistest värvitoonidest, kergelt soojatooniline heleroheline värvus, mis sarnaneb kiivi viljaliha värvusega. Eestikeelsetes allikates alates 1990. aastatest. Värvinimetust on kasutatud moe ja sisekujunduse kontekstis, samuti tekstiilide ja käsitöö- ning kunstitarvete värvuse kirjeldamiseks. Kiivi ja selle sisemus lõikepinnal Kollase viljalihaga "Soreli" Pantone värvivaliku toon 16-0235 Kiwi on jahe heleroheline      , toon 14-0443 Kiwi Colada šartröösrohelise taoline hele kollakasroheline     , 13-0644 Golden Kiwi kanaarikollasega sarnanev kergelt rohekas kollane      . Veebivärv Kiwi Green on õrn heleroheline mitmes variandis           . https://icolorpalette.com/color/kiwi-green Kiwi Color. - color-name.com Originaalsed lastetoaideed rutiinsetest värvidest tüdinud vanematele. - sadolin.ee https://www.kangakaubamaja.ee/toode/dressikangas-aasaline-kiiviroheline/ https://www.nagunaksti.ee/toode/punutud-noor/kiiviroheline/[alaline kõdulink] https://noorkeraamik.ee/toode/kiiviroheline-3d-efektiga-glasuurialune-varv/ "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 7. aprill 2023. Vaadatud 7. aprillil 2023.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 7. aprill 2023. Vaadatud 7. aprillil 2023.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) http://hex.wikimix.info/en/color-86f151
Linavalge

Linavalge ehk linakarva on kahvatu valkjas värvitoon, haritud lina värvi, kollaka varjundiga valge. Värvinimetust kasutatakse sageli juuksevärvuse kirjeldamiseks (linalakk, linakarva juuksed). Pikad linakiud Linakamm valgete linakiududega Tihendamiseks mõeldud linatakud Linakarva heledate juustega lapsed Pantone värvitoon 12-1008 Linen on roosaks kahvatubeež      Veebivärv Linen on soojatooniline kahvatu valkjas värvus mitmes variandis           . Ekrüüvalge Linahall Gris de lin Linaõissinine Couleurs #L. - code-couleur.com https://eki.ee/dict/ekss/index.cgi?Q=linavalge https://xn--snaveeb-10a.ee/search/unif/dlall/dsall/linavalge/1[alaline kõdulink] "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 7. aprill 2023. Vaadatud 7. aprillil 2023.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) https://htmlcolorcodes.com/colors/linen/ https://www.htmlcsscolor.com/hex/FAF0E6
Atis Slakteris

Atis Slakteris (sündinud 21. novembril 1956 Code vallas (tänapäeval Bauska piirkond)) on Läti endine poliitik (Roheliste ja Talurahva Liit, Rahvapartei). Atis Slakteris lõpetas 1980. aastal Läti Põllumajanduse Akadeemia mehhaniseerimisteaduskonna. Töötas aastatel 1980–1989 Bauska rajoonis "Code" kolhoosis mehhaaniku ja peainsenerina. 1989–1990 oli ta riigiettevõtte "Bauskas Lauktehnika" juhataja esimene asetäitja. 1990–1994 oli ta Bauska rajooni põllumajandusosakonna peainsener ja 1994–1996 Bauska rajooni põllumajanduse konsultatsioonibüroo juhataja. Aastatel 1996–1997 oli ta kooperatsiooniminister. Alates 1998. aastast oli Atis Slakteris Läti Seimi liige. Aastatel 2000–2002 oli ta Läti põllumajandusminister. Aastatel 2002–2006 oli Atis Slakteris Rahvapartei esimees. Slakteris oli kahel korral Läti kaitseminister: 9. märtsis 2004 kuni 2. detsembrini 2004 ja 7. aprillist 2006 kuni 20. detsembrini 2007. 20. detsembrist 2007 kuni 12. märtsini 2009 oli Atis Slakteris Läti rahandusminister. Poliitikast lahkumise järel tegutses Slakeris põllumajandusettevõtjana. Atis Slakteris apollo.lv, 3. jaanuar 2004 Tautas partijas 9.kongresā Slakteris atkāpjas no priekšsēdētāja amata Tautas partijas 9.kongresā Slakteris atkāpjas no priekšsēdētāja amata TVNET, 9. detsember 2006 Aizsardzības ministrs Atis Slakteris Latvijas Vēstnesis, 10. märts 2004 Bijušie aizsardzības ministri Aizsardzības ministrija Latvia. Ministries, etc. rulers.org Atis Slakteris (1956) Bauskas Centrālā bibliotēka
Meottomyces

Meottomyces on šampinjonilaadsete seltsi värvikuliste sugukonda kuuluv seente perekond. Meottomyces dissimulans – end. lumetõmmuk Meottomyces andmebaasis eElurikkus
Henry Bacon

Henry Bacon (28. november 1866 Watseka, Illinois – 16. veebruar 1924 New York) oli ameerika arhitekt. Bacon projekteeris Washingtoni tsentrumis püstitatud Lincolni memoriaali (ehitatud 1914–1922). 1913 – valiti Ameerika Kunstide ja Kirjanduse Akadeemia liikmeks
Buckminster Fuller

Richard Buckminster Fuller (12. juuli 1895 Milton, Massachusetts – 1. juuli 1983 Los Angeles) oli ameerika arhitekt, disainer, leiutaja ja futuroloog. Fuller sai rahvusvaheliselt tuntuks 1967. aastal Montrealis näitusel EXPO-67 Ameerika Ühendriikide paviljonis püstitatud geodeetilise kupliga (Montreali biosfäär). 1963 – valiti Ameerika Kunstide ja Kirjanduse Akadeemia liikmeks 1968 – valiti Ameerika Kunstide ja Teaduste Akadeemia liikmeks 1970 – Ameerika Arhitektide Instituudi kuldmedal
George Fletcher Babb

George Fletcher Babb (1835–1915) oli ameerika arhitekt, kes töötas peamiselt USA New Jersey ja New Yorgi osariigis. Babb töötas arhitektibüroos Babb, Cook & Willard vanempartnerina. Ta osales Manhattanil püstitatud De Vinne Press Buildingu projekteerimisel (ehitatud 1885–1886). Hoone projekteeriti uusromaani stiilis. 1907 – valiti Ameerika Kunstide ja Kirjanduse Akadeemia liikmeks
Peter Blume

Peter Blume (27. oktoober 1906 Smargon, Grodna kubermang – 30. november 1992 New Milford, Connecticuti osariik) oli Ameerika maalikunstnik, kelle tööd liigituvad peamiselt realismi, kubismi, purismi ja sürrealismi kunstivooludesse. Blume oli pärit juudi perekonnast. 1912. aastal emigreerus ta koos perega Ameerika Ühendriikidesse. 1951 – valiti Ameerika Kunstide ja Kirjanduse Akadeemia liikmeks
Philip Johnson

Philip Johnson (8. juuli 1906 Cleveland – 25. jaanuar 2005 New Canaan, Fairfieldi maakond) oli ameerika arhitekt. Elas 98-aastaseks. Johnson viljeles peamiselt modernistlikku ja postmodernistlikku arhitektuuristiili. Tema tuntumaid projekte on New Canaanis ehitatud Glass House (valmis 1949) ja Orange'i maakonnas Orange'is püstitatud Christ Cathedral (valmis 1980). 1963 – valiti Ameerika Kunstide ja Kirjanduse Akadeemia liikmeks 1978 – Ameerika Arhitektide Instituudi kuldmedal 1979 – Pritzkeri auhind
Rumba küla

Rumba on hajaküla Pärnu maakonnas Lääneranna vallas. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Lääne maakonda Lihula valda. Küla läbib Kirbla – Vana-Vigala kohalik maantee. Küla piires suubub Velise jõgi Vigala jõkke. Tänapäeval on Rumba harrastuskalurite seas populaarne õngitsemiskoht. Looduslikult on Rumba suhteliselt madal – enamik külas on umbkaudu 6 meetrit meretasemest kõrgemal. Seal leiavad suurvee ajal aset ulatuslikud üleujutused, mil küla võib jääda muust maailmast äralõigatuks. Varem olid üleujutused veelgi ulatuslikumad, kuni 1930. aastatel Kasari ja Velise jõge süvendati. Jõesängis paljanduvate paekihtide järgi hakati hiljem eristama Adavere lademe Rumba kihistut, mis on saanud nime Rumba küla järgi. Rumba küla tekke kohta on ajalooallikates suhteliselt vähe infot. Keskajal oli Rumba kohal suure rannarootslaste osakaaluga sisemaal asuv küla, mis 17. sajandi lõpuks oli juba eestistunud. 19. sajandil oli külas külakõrts (1826. aastast, nüüdseks varemeis), Vanamõisa mõisale alluv Rumba poolmõis (iseseisvus 1880. aastal) ning Vana-Vigala mõisale kuuluv vesiveski (teateid aastast 1512, nüüdseks varemeis). Varem moodustas Rumba koos kagus asuva Märjamaa valla Kojastu külaga kaksikküla (Kojastu-Rumba või ka Kojastu-Rumma) Aastatel 1931–1968 läbis küla Rapla–Virtsu kitsarööpmeline raudtee, mille ääres asus Rumba raudteejaam. Rumba jaamahoone on säilinud, kuid kehvas seisus. Pärast raudtee likvideerimist on küla taandarenenud. Palju on Rumbas mahajäetud talusid ning küla elanike arv väheneb pidevalt. Raudtee eriprojekti järgi valminud betoonvõlvsild on arhitektuurimälestisena kaitse all ning on tänapäeval kasutuses maanteesillana. Aastatel 1937–1941 oli raudteesilla kõrval sarnase konstruktsiooniga Rumba maanteesild. 2011. aasta rahvaloenduse andmeil oli külas neli elanikku. 10. jaanuaril 2014 eraldati Rumbast Jõeääre küla. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaamet, vaadatud 5.08.2023. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014. Stratigraafia terminoloogia Pilte üleujutustest Rumbas 1930. aastatel Rumba raudteesild Rumba raudteejaama hoone
Maisnil-lès-Ruitz

Maisnil-lès-Ruitz on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus. Maisnil-lès-Ruitz asub u. 8 km Béthune'ist lõunas ja 56 km Lille'ist edelas, teede D72, D301 ja D179 ristumiskoha ümbruses. 18. sajandi häärber. St. Sébastieni kirik, pärineb 17. sajandist. Pas-de-Calais' departemangu haldusüksuste loend Répertoire géographique des communes, vaadatud 26.10.2015. Populations légales 2021
Frank Capra

Frank Russell Capra (sünninimi Francesco Rosario Capra; 18. mai 1897 Bisacquino, Sitsiilia – 3. september 1991 La Quinta, California osariik, USA) oli itaalia päritolu Ameerika filmirežissöör ja produtsent. Capra sündis Sitsiilias. 1903. aastal emigreerus ta koos perega Ameerika Ühendriikidesse. 1926. aastal alustas ta tummfilmi režissöörina. Capra kujunes 1930. aastatel üheks Ameerika Ühendriikide mõjukaimaks filmilavastajaks, kui võitis kolmel korral parima lavastaja Oscari. Üks tema silmapaistvamaid 1930. aastate filme oli "See juhtus ühel ööl" ("It Happened One Night"; 1934), mis oli esimene film, mis võitis viis kõige tähtsamat Oscarit, sh parima filmi Oscari ja tõi Caprale tema esimese Oscari. Tema teised tuntumad 1930. aastate filmid olid "Mr. Deeds Goes to Town" (1936; teine parima lavastaja Oscar) "Sa ei vii kõike endaga kaasa" ("You Can't Take It With You"; 1938; kolmas parima lavastaja Oscar) ja "Härra Smith läheb Washingtoni" ("Mr. Smith Goes to Washington"; 1939). Teise maailmasõja ajal teenis ta Signaalkorpuses ja tootis mitu propagandafilmi, sh dokumentaalfilmide sarja "Miks me võitleme?" ("Why We Fight"). 1946. aastal lavastas ta fantaasiasugemetega draamafilmi "See imetabane elu" ("It's a Wonderful Life"), mida peetakse tänapäeval üheks kõigi aegade parimaks filmiks. Capra oli selle filmi režissöör, produtsent ja kaasstsenarist. Film nomineeriti 1947. aastal Oscarile viies kategoorias. Film Oscarit küll ei saanud, kuid Capra pälvis samal aastal Kuldgloobuse filmirežii eest. Aastatel 1935–1939 oli ta Ameerika Filmikunsti ja -teaduste Akadeemia president ning aastatel 1938–1941 ja 1959–1961 Directors Guild of America president. "Lady for a Day" – "Daam üheks päevaks" (1933) "It Happened One Night" – "See juhtus ühel ööl" (1934) "Mr. Deeds Goes to Town" (1936) "Lost Horizon" – "Kadunud silmapiir" (1937) "You Can't Take It With You" – "Sa ei vii kõike endaga kaasa" (1938) "Mr. Smith Goes to Washington" – "Härra Smith läheb Washingtoni" (1939) "Meet John Doe" – "Saage tuttavaks – John Doe" (1939) "Prelude to War" (1942) "The Battle of Russia" (1943) "It's a Wonderful Life" – "See imetabane elu" (1946) "Here Comes the Groom" (1951) "A Hole in the Head" (1959) "Pocketful of Miracles" (1961) 1982 – Ameerika Filmiinstituudi elutööauhind 1982 – Elutöö Kuldlõvi 1984 – valiti Ameerika Kunstide ja Kirjanduse Akadeemia auliikmeks 1986 – National Medal of Arts Frank Capra andmekogus IMDb (inglise)