Kromatograafiline analüüs

Kromatograafiline analüüs ehk analüütiline kromatograafia on laboratoorne ainete lahutamise ja koostise uurimise meetod, kusjuures kasutatakse kromatograafilisi protseduure ainete (analüütide) esinemise ja nende suhtelise sisalduse määramiseks uuritavas proovis. Kromatograafiline analüüs nõuab väga väikesi ainekoguseid (mikrogrammides). Oma olemuselt on kromatograafilised meetodid ainete lahutamise meetodid. Siiski on teatud lisaanalüüsidega võimalik neid meetodeid kasutada analüüsitava proovi kvalitatiivse ja kvantitatiivse koostise määramiseks. Oluline on eelnev teave proovi päritolu, saamise ja võimaliku koostise kohta. Analüütide määramise tõesuse tõstmiseks on mitmeid võimalusi. Näiteks kasutatakse etalonaineid, sise- ja välisstandardeid, analüüsi tingimuste varieerimist, sealhulgas erineva polaarsusega kolonnid. Tundmatu proovi korral on tihti lisaks vajalikud spektraaluuringud. Proovi eeltöötlus kromatografeerimiseks peab olema adekvaatne ja silmas tuleb pidada võimalikke vigu nagu mittepüsivad protseduuri tingimused, analüütide termiline või katalüütiline lagunemine protsessi käigus, piikide kattumine, analüüdi liiga väike sisaldus proovis jt.  Pikemalt artiklis Gaasikromatograafia GC analüüs võimaldab määrata aineid, mille lenduvus on piisav, ilma et aurustis toimuks lagunemine. Proovi kvalitatiivne analüüs põhineb asjaolul, et erinevad ained läbivad kromatograafilise kolonni erinevate antud tingimustel iseloomulike kiirustega. Seega on aine identifitseerimisel oluline tema ja etalonaine väljumisaegade (retentsiooniaegade) kokkulangevus, kuid üksnes see ei ole piisav. Proovi kvantitatiivne analüüs põhineb kromatogrammil piikide pindalade mõõtmisel. Põhimõtteliselt on aine sisaldus proportsionaalne temale vastava piigi pindalaga. Mitmekomponentsete segude korral saab üksikute piikide pindalade põhjal leida komponentide suhtelise sisalduse proovis. Kontsentratsiooni leidmiseks kasutatakse kalibreerimisandmeid või kindla hulga standardühendi lisamist. Välja on töötatud mitmeid spetsiifilisi meetodeid: Kovatsi retentsiooniindeksite arvutamine võimaldab piisava tõenäosusega identifitseerida multikomponentsete segude piike juhul, kui tegu on ühetüübiliste ühenditega, näiteks süsivesinike segud, terpeensete ühendite segud (lõhnaained, taimsed ekstraktid) jmt; kahedimensionaalne kromatograafia on analüüsitava proovi komponentide parema lahutamise eesmärgil kahes staadiumis erinevatel tingimustel teostatav kromatografeerimine; tandemmeetodid, kui kromatograafiline seade on vahetult ühendatud spektraalseadmega, nii et esmalt toimub proovis sisalduvate komponentide lahutamine ja seejärel lahutatud ühendite spektroskoopiline analüüs, võimaldab määrata individuaalsete komponentide sisaldust ja keemilist struktuuri. Näiteks GC-MS, GC-IR jt; pürolüüsigaasikromatograafia on meetod, mis võimaldab kindlaks teha kõrgmolekulaarseid materjale neile iseloomulike pürolüüsiproduktide (fragmentide) gaasikromatograafilise "sõrmejälje" põhjal.  Pikemalt artiklis Kõrgsurve vedelikkromatograafia Kõrgefektiivse vedelikukromatograafia (HPLC) korral ainete segu lahutumine põhineb komponentide kahe erineva mitteseguneva vedelfaasi (üks liikuv teine statsionaarne faas) vahel jaotumise erinevustel. Sellest tulenevalt saab lahutada ka mittelenduvaid (keskmise molekulmassiga) ühendeid. Ainete identifitseerimine ja nende suhtelise sisalduse määramine kromatogrammi põhjal on suures osas analoogne gaasikromatograafiaga. Suuruseralduskromatograafia (HPSEC) võimaldab uurida suuri makromolekule sisaldavate proovide fraktsioonilist koostist.  Pikemalt artiklis Planaarkromatograafia Õhukese kihi kromatograafia (TLC) on käepärane ja odav meetod keemiliste reaktsioonide seireks. Aeg-ajalt jälgitakse lähteühendite kadumist ja produktide teket TLC plaadil. Meetod sobib ka ainete segu komponentide lahutamisel saadud fraktsioonide puhtuse kontrolliks. Kromatogramm Kvantitatiivne kromatograafiline analüüs Preparatiivne kromatograafia