laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Donny Montell

Donatas Montvydas (esinejanimega Donny Montell; sündinud 22. oktoobril 1987 Vilniuses) on leedu laulja, kes esindas Leedut 2012. ja 2016. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel. 2012. aastal saavutas Eurovisioonil 14. koha looga "Love Is Blind" ja 2016. aastal saavutas ta 9. koha looga "I've Been Waiting for This Night".
Kornél Pajor

Kornél Pajor (1. juuli 1923 Budapest – 18. mai 2016) oli ungari kiiruisutaja. 1949. aastal tuli ta kiiruisutamises maailmameistriks.
Mare Voog

Mare Voog (kodanikunimi 1936. aastani Helene Perens, aastast 1937 Helene Ojamets; 9. aprill 1911 Peterburi – 29. juuli 2000 Pärnu) oli eesti näitleja. Mare Voogi isa oli lukksepp, ema õmbleja. Ta lõpetas 1927. aastal õmblejaerialal Pärnu naiskutsekooli. 1928–1932 oli ta Pärnu Töölisteatri näitleja ja 1932–1951 Endla Teatri näitleja. 1951–1954 töötas ta Pärnu Kalakombinaadis. 1954–1965 oli Mare Voog Rakvere Teatri näitleja. Ta mängis Endla lavastusest hiljemgi (1970. aastatel). Mare Voog oli abielus Eduard Ojametsaga, hiljem oli ta Randar Alango elukaaslane. Endla teatri biograafiline leksikon. Tallinn, 2008, lk. 161-162
Rising Sun

Rising Sun oli Eesti rokkansambel, mis asutati Tallinnas 2007. aastal. Ansambli asutasid Janno Klausner (kitarr), Mikk Tivas (kitarr) ja Kristjan Aasamäe (trummid). 2007. aasta suvel tuli bändi lauljaks Renek Sui, kuid ta lahkus sama aasta sügisel ning lauljna jätkas Mikk Tivas. 2008. aastal liitus bändiga Erik Öösalu (basskitarr). Esimene salvestatud lugu kandis pealkirja "Stay That Way" ja ilmus 2009. aasta suvel. Raadio 2 valis laulu suve lõpus nädala demoks. Samuti saavutas "Stay That Way" 40. koha 2009. aasta Raadio 2 Aastahiti valimisel, kogudes 85 häält. Teise R2 nädala demo tiitli sai bänd 2010. aasta alguses lauluga "Still Breathing". 2010. aastal võttis Rising Sun osa Noortebändi võistlusest ning jõudis finaali. 2011. aastal katkestas Rising Sun tegevuse. Bändi solist Mikk Tivas osales saates "Eesti otsib superstaari" ning jõudis seal poolfinaali. 2013. aasta suvel alustati taas aktiivset lindistamist. 2014. aasta kevadel valmis singel "Iialgi", mis valiti Raadio 2-s nädala demoks. Samuti saavutas "Iialgi" 15. koha Raadio 2 aastahiti valimisel 2014. Rising Suni debüütalbum "Seikluste öö" ilmus 01.09.2016. Kristjan Aasamäe – trummid, taustavokaal (2007–2009) Renek Sui – vokaal (2007) Margus Neerut – trummid, taustavokaal (2009–2010) Erik Öösalu – basskitarr, taustavokaal (2008–2011) Kristjan Ojang – trummid, löökriistad, taustavokaal (2010–2011, 2013–2019) Jaan Lillepruun – kitarr (2010–2011, 2013–2018) Janno Klausner – kitarr, basskitarr, taustavokaal (2007–2010, 2013–2020) Mikk Tivas – vokaal, kitarr (2007–2011, 2013–2020) Jorma Tulk – kitarr (2019–2020) Karl Haavamägi – Trummid, löökriistad (2019–2020) "Stay That Way" (2009) "Letting Go" (2009) "Still Breathing" (2009) "Iialgi" (2014) "Varjuna kõnnin su ees" (2014) "Reeturlik pilk" (2015) "Kolm musta kassi" (2016) "Seikluste öö" (2016) "Nii jälle riskin" (2016) "Sada kurja hinge" (2019) "Seikluste öö" (2016)
Moldova ja Bukoviina metropoolia

Moldova ja Bukoviina metropoolia (rumeenia Mitropolia Moldovei și Bucovinei) on üks kuuest Rumeenias asuvast Rumeenia Õigeusu Kiriku metropooliast. Selle eestseisjaks on Moldova ja Bukoviina metropoliit. Metropooliale alluvad on Iași peapiiskopkond, Dubăsari ja kogu Transnistria piiskopkond, Suceava ja Rădăuți peapiiskopkond, Romani ja Bacau peapiiskopkond ning Huși piiskopkond. Kiriku eestseisja on alates 2008. aastast metropoliit Teofan Savu. Metropoolia moodustati aastal 1386 ja aastal 1401 tunnustas seda ka Konstantinoopoli patriarh. Aastal 1872 ühines see Valahhia metropooliaga, pannes aluse Rumeenia Õigeusu Kirikule. http://ziarullumina.ro/mitropolia-moldovei-nesupusa-si-neplecata-nici-unei-patriarhii-32929.html
Lea Kikas

Lea Kikas (eesnimi ka Liina; neiupõlvenimi Lepik; 13. november 1887 Taevere vald – 1. veebruar 1995 Tallinn) oli Eesti ooperilaulja (sopran). Ta sündis mõisateenijate peres. Ta õppis Suure-Jaani kihelkonnakoolis. Laulmist õppis ta Ludmilla Hellat-Lemba ja Nikolai Sternbergi juures. Aastast 1910 oli ta tegev näitlejana, osaledes Lootuse ja Pandorini seltsi teatritrupis. 1917–1918 oli ta Tallinna saksa teatri koorilaulja. Aastast 1918 laulis ta Estonia teatris ja oli sealsamas ka näitleja; 1929–1944 oli sealsamas suflöör. Ta oli abielus Aleksander Kikasega. Lea Kikas Eesti entsüklopeedia veebiversioonis (vaadatud 20.05.2016)
Eduard Ojamets

Eduard Ojamets (kuni 1936. aastani Eduard Oidermann; 2. veebruar 1908 Pärnu – 27. märts 1991 Pärnu) oli eesti näitleja. Eduard Ojamets oli pärit põllutöölise perekonnast. Ta omandas alghariduse. Töötas aastatel 1924–1943 Pärnus lukksepana. Osales 1931–1940 Endla operetikooris ja sõnalavastustes, oli 1940–1945 samas näitleja ja valgustaja. 1945–1956 viibis represseerituna Krasnojarski krais. Hiljem töötas lukksepana ja laevaremontijana. Alates 1937. aastast oli Eduard Ojamets abielus Mare Voogiga. Endla teatri biograafiline leksikon. Tallinn, 2008, lk. 90
Henn Aare

Henn Aare (kodanikunimi Hermann Andreesen; 27. juuni 1909 Sindi – 12. veebruar 1945 Neuhammer) oli eesti näitleja, laulja (tenor) ja lavastaja. Henn Aare oli pärit puusepa perekonnast. Ta lõpetas 1924. aastal Pärnu 9. Algkooli, laulmist õppis Karl Otsa juures. Alustas teatriteed 1926. aastal Endla operetikooris, oli 1929–1931 samas näitleja. 1931–1932 oli ta Ugalas, 1932–1942 Endlas ja 1942–1944 Estonias näitleja ja operetilavastaja. Mobiliseeriti 1944. aastal Saksa sõjaväkke, langes haavatuid abistades Neuhammeri (tollane Saksamaa, praegu Poola) õppelaagri lahinguis. [1] Endla teatri biograafiline leksikon. Tallinn, 2008, lk. 9
Christian Kern

Christian Kern (sündinud 4. jaanuaril 1966 Viinis) on Austria poliitik, Austria Sotsiaaldemokraatliku Partei liige. Ta oli 17. maist 2016 kuni 18. detsembrini 2017 Austria liidukantsler. Ta sündis aastal 1966 Viinis, ta kasvas üles Simmeringi linnaosas. Ta lõpetas Viini Ülikooli ajakirjanduse ja suhtekorralduse alal. Aastal 1989 asus ta tööle majandusajakirjanikuna. Aastal 1991 asus ta tööle Austria liidukantsleri kantseleisse, ta oli riigisekretär Peter Kostelka abi.
Arnold Gjergjaj

Arnold Gjergjaj (sündinud 8. oktoober 1984 Gjakovë, Kosovo) on Šveitsi poksija. Ta oli 14-aastane, kui ta pere emigreerus Šveitsi ning ta on hiljem elanud Prattelnis Liestali ringkonnas Baseli maakantonis. Tal on nii Šveitsi kui ka Kosovo kodakondsus. Gjergjaj oli kokku kolmekordne Šveitsi meister üliraskekaalus (üle 91 kg) aastatel 2002, 2007 ja 2008. Ta jätkas augustis 2009 poksimist elukutselisena ja on seni (seisuga 21. mai 2016) pidanud 30 kohtumist. Ta on võitnud 29 (neist 21 nokaudiga) kohtumist ja kaotanud 1 (selle nokaudiga) kohtumise. Ta on olnud elukutseliste raskekaalu Šveitsi ja alates 4. oktoobrist 2014 ka Euroopa meister. Gjergjaj avas 23. jaanuaril 2016 oma kodukohas Prattelnis enda poksiklubi ja -kooli "Arnold Boxfit". Šveitsi meistrivõistlused poksis 2002. Sankt Gallen. Tulemused inglise keeles Šveitsi meistrivõistlused poksis 2007. Sankt Gallen ja Martigny. Tulemused inglise keeles Šveitsi meistrivõistlused poksis 2008. Buchs ja Sankt Gallen. Tulemused inglise keeles Arnold Gjergjaj lehel BoxRec. Inglise keeles
Eduard East

Eduard East (sündinud 11. detsembril 1968) on Eesti poliitik, alates 19. maist 2016 Jõhvi vallavanem. Eduard East lõpetas Tartu Ülikooli. Ta on töötanud Ida-Viru maakonna sekretärina, Hansaliisingu Ida-Viru esinduse juhina ning oma õigusbüroos. 2009. aastal kandideeris ta edutult Narva-Jõesuu linnapea kohale. Aastast 2013 töötas ta AS Narva Bussiveod tegevdirektori ja juhatuse liikmena. Samuti töötas ta lektorina Ida-Virumaa Kutsehariduskeskuses ja Tartu Ülikoolis. Ta oli SA Narva Aleksandri Kirik juhatuse liige. Eduard East osales 2013. aasta kohaliku omavalitsuse valimistel Keskerakonna nimekirjas. Ta kogus 164 häält ja Narva linnavolikokku ei pääsenud. Detsembris 2013 valiti ta Narva linnapeaks. Eduard East kuulub 2. jaanuarist 2014 Keskerakonda. 26. novembril 2015. avaldati talle umbusaldust ja tagandati ametist. 2016. aasta mais valiti Eduard Easti Jõhvi valla vanemaks. Kandidaat nr. 169 EDUARD EAST Erik Kalda. Jõhvis vahetus võim Põhjarannik, 20. mai 2016. Narva keskerakondlased panid linna juhtima Eduard Easti Põhjarannik, 13.12.2013 Narva opositsioon tahab linnapead vahetada Põhjarannik, 18.06.2014 "2012. aasta majanduslike huvide deklaratsioon". Originaali arhiivikoopia seisuga 11. juuni 2016. Vaadatud 21. mail 2016. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 21. oktoober 2013. Vaadatud 21. mail 2016.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Narva linnapea tagandati ametist Põhjarannik, 26.11.2015
Looduslikud kiudained

Looduslikud kiudained on kiudained, mis on pärit looduslikest allikatest, nagu taimed, loomad või mineraalid, ja mida saab kasutada ilma neid keemiliselt muundamata. Taimedes esinevad tselluloosist ja muudest sarnastest ühenditest koosnevad kiudained. Taimset kiudu saadakse taimede vartest (nt lina, kanep, džuut, manilla), viljadest (kookospähkel) ja seemnetelt (puuvill). Taimne kiud, eelkõige puidutselluloosi kujul, on tehiskiu toormaterjal (vt Keemilised kiudained). Loomsed kiudained on peamiselt valkudest koosnevad karvad. Niisugused kiudained on vill (lammastelt ja kitsedelt, karv kaamelitelt) ja selle alaliigid meriinovill (meriino tõugu lammastelt), mohäärvill (angoora tõugu kitsedelt), kašmiirvill (kašmiiri tõugu kitsedelt) ning angooravill (angooraküülikutelt). Eriline loomne kiudaine on siid (siidiusside kookonitelt), erandlikult kasutatakse ka büssust karbiliigilt Pinna nobilis ja ämblikusiidi. Orgaaniliste (taimsete ja loomsete) kiudainete kõrval leidub looduses ka anorgaanilisi, täpsemalt mineraalseid kiudaineid, neist tuntuim asbest. Paljusid looduslikke kiudaineid kasutatakse toorainena paberi- ja tekstiiltoodete valmistamiseks. Nii inimeste toit kui ka loomasööt sisaldavad kiudaineid. Toidu puhul nimetatakse neid kiudaineteks, sööda puhul ka toorkiududeks.
Põhja-Transilvaania

Põhja-Transilvaania on (rumeenia Transilvania de Nord, ungari Észak-Erdély, saksa Nordsiebenbürgen) on ajalooline piirkond tänapäeva Rumeenias. Selle pindala oli 43 591 km2. Ala paikneb ajaloolise Krisaania, Marmaatia ja Transilvaania aladel. See kuulus kuni 1918. aastani (ametlikult 1920. aastani) Ungarile. Trianoni rahulepinguga anti see 1920. aastal Rumeeniale. Teise Viini arbitraažiga anti see ala 1940. aastal Ungarile. 1944. aastal vallutasid Põhja-Transilvaania Rumeenia ja Nõukogude Liidu väed. Pariisi konverentsi otsustega anti ala ametlikult 1947. aastal Rumeeniale.
Hilda Reimann

Hilda Reimann (11. veebruar 1898 Narva – 19. juuni 1969 Surju) oli eesti näitleja. Hilda Reimanni vanemad olid töölised. Ta lõpetas 1912. aastal Narva Tütarlastekooli, õppis 1914–1918 Petrogradi Kunstikoolis ja töötas tikkijana. Oli 1923–1940 Pärnus käsitööäri omanik, 1941–1944 näiteringi "Puhkus ja elurõõm" ja kodumajanduse ringi juht. Aastatel 1944–1956 oli Hilda Reimann Endla näitleja. Endla teatri biograafiline leksikon. Tallinn, 2008, lk. 108
Kira Muratova

Kira Muratova (ukraina Кіра Георгіївна Муратова; vene Кира Георгиевна Муратова; neiupõlvenimi Kira Korotkova; 5. november 1934 Soroca – 6. juuni 2018 Odessa) oli ukraina filmilavastaja ja stsenarist. Õppis Moskva Riiklikus Ülikoolis filoloogiat ja seejärel, aastatel 1954–1959 filmilavastamist VGIK-is, kus ta õppis Sergei Gerassimovi meistriklassis. Aastal 1961 asus tööle režissöörina Odessa filmistuudios. 1990 – Berliini filmifestivalil parima režissööri auhind Hõbekaru filmi "Asteeniline sündroom" eest 1999 – Vürst Jaroslav Targa V järgu orden 1999 – Berliini Kunstide Akadeemia poolt välja antav kunstiauhind 2015 – Kiievi rahvusvahelise filmifestivali Molodist auhind panuse eest maailma filmivaramusse Kira Muratova andmekogus IMDb (inglise) Annika Koppel: "Kira Muratova häälestatud maailm"
Petru (Păduraru)

Petru (Păduraru) (kodanikunimega Ion Păduraru; sündinud 24. oktoobril 1946 Țigancas) on Moldova õigeusu vaimulik. Ta on 3. oktoobrist 1995 Bessaraabia metropoliit. Ta sündis aastal 1946 Țigancas, praeguse haldusjaotuse järgi Cantemiri rajoonis. Ta lõpetas oma kodukohas keskkooli. Aastatel 1964–1966 teenis ta Nõukogude armees. Aastal 1967 astus ta Odessa vaimulikku seminari. 29. märtsil 1969 pühitses Odessa ja Hersoni peapiiskop Sergius ta mungaks. 29. detsembril 1970 pühitses Leningradi Vaimuliku Akadeemia rektor, piiskop Meliton ta munkdiakoniks. 23. veebruaril 1973 pühitses Mukatševo ja Užgorodi peapiiskop ta munkpreestriks. Aastal 1986 ülendati ta iguumeniks, 3. detsembril 1989 arhimandriidiks. Aastal 1989 asus ta elama Moldovasse. Aastal 1990 määrati ta Căpriana kloostri eestseisjaks. 20. juulil 1990 määrati ta Bălți ja Fălești piiskopkonna piiskopiks; 1. septembril 1990 pühitses Moskva ja kogu Venemaa patriarh Aleksius II ta Bălți ja Fălești piiskopkonna piiskopiks. 1990. aastate alguses läks piiskop Petru Vene Õigeusu Kirikust üle Rumeenia Õigeusu Kirikusse. 3. oktoobril 1995 sai ta Bessaraabia metropoliidiks.
Olga Šišigina

Olga Šišigina (sündinud 23. detsembril 1968 Almatõs) on Kasahstani kergejõustiklane, tõkkejooksja. Šišigina võitis 2000. aasta Sydney olümpiamängudel 100 m tõkkejooksus kuldmedali. 1995. aasta maailmameistrivõistlustel Göteborgis võitis ta hõbeda ja 2001. aasta maailmameistrivõistlustel Edmontonis sai ta pronksmedali. Olga Šišigina Rahvusvahelise Kergejõustikuliidu kodulehel (inglise)
Ialomița

Ialomița on jõgi Rumeenias. Jõgi saab alguse Bucegi mägedes ja suubub Doonausse Hârșova linna lähedal. Ialomița pikkus on 417 kilomeetrit ja valgala pindala 10 350 km². Jõe ääres asuvad Căzănești, Târgoviște, Pucioasa, Slobozia, Țăndărei, Fieni. "2017 Romanian Statistical Yearbook" (PDF). Vaadatud 30. aprillil 2023.  Ialomița – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Ștefan Luchian

Ștefan Luchian (1. veebruar 1868 Ștefănești – 27. juuni 1916 Bukarest) oli rumeenia maalikunstnik, impressionist. Ta sündis Botoșani maakonnas Ștefăneștis sõjaväelase peres. 1873. aastal kolis perekond elama Bukaresti. Kunstiõpinguid alustas noor Luchian 1885. aastal Theodor Amani ja Gheorghe Tattarescu juures. 1889. aastal õppis ta paar semestrit Saksamaal Müncheni Kunstiakadeemias. Aastail 1891–1893 elas Pariisis ja õppis Académie Julianis Adolphe William Bouguereau ja Tony Robert-Fleury käe all. Tema esimene isikunäitus toimus Bukarestis 1890. aastal Cercul artisticu galeriis. Kaks tema teost olid välja pandud 1900. aasta Pariisi maailmanäitusel. Režissöör Nicolae Mărgineanu on kunstniku elust teinud filmi "Luchian" (1981). Filmi peaosa mängis Ion Caramitru.
Grzegorz Turnau

Grzegorz Jerzy Turnau (sündinud 31. juulil 1967 Krakówis Poolas) on poola helilooja, pianist, luuletaja, muusikaprodutsent ja laulja. 17-aastaselt võitis Turnau 1984. aasta tudengilaulufestivalil Krakówis esikoha (Grand Prix). Seejärel töötas ta kabarees Piwnica pod Baranami, kus kirjutas rea populaarseid laule nagu "Znów wędrujemy" ning avaldas 1991. aastal oma esimese heliplaadi "Naprawdę nie dzieje się nic" ("Tõesti, midagi ei juhtu"). Kokku on tal ilmunud 11 plaati, millest ühel ("Cafe Sułtan") on tema versioonid Jeremi Przybora ja Jerzy Wasowski lauludest, ning enamik plaatidest on saavutanud edetabeleis kõrged kohad. Turnau loomingule on omased tugev selgesõnaline lüürika ja omapärased helistikke ja harmooniaid kasutav muusika. Heliloomingus kasutab ta peamiselt klaverit (mida mängib ise), saksofoni, viiulit ja mitmesuguseid puhkpille. Tema loomingule on avaldanud mõju Marek Grechuta ja Jan Kanty Pawluśkiewicz, tema stiili on nimetatud "pehmeks džässiks". Turnau osales ka Aleksander Glondyse kontserdil "Ellington po krakowsku" ("Ellington Krakówi moodi"), kus Piwnica pod Baranami tuntud heliloojad esitasid omaenda tõlgendusi Duke Ellingtoni muusikast. Koduleht
Kaks brigaadi

"Kaks brigaadi" on 1950. aastal valminud Poola mängufilm. Ühes Poola teatris hakatakse lavastama sostrealistlikku tšehhi näidendit "Lihvija Karhani brigaad". Enamuse vanema põlvkonna näitlejate jaoks on selline repertuaar võõras ja arusaamatu, suurem osa noorema põlvkonna näitlejaid on aga entusiastlikud. Need kaks erinevat seiskohta tekitavad aga kollektiivis konflikti. Lavastaja otsustab teemaga lähema tutvumise eesmärgil külastada koos näitlejatega lähedalasuvat vabrikut. Selgub aga, et näitlejad ja töölised puutuvad oma töös kokku sarnaste probleemidega. See on vanema põlvkonna töötajate ja noorte ratsionalisaatorite vaheline konflikt. Kuna aga nii noored kui ka vanad näitlejad annavad endast parima, saadab lavastust suur edu. Proovidele ja esietendusele kutsutud töölised tunnevad ära oma vabriku inimesed ja probleemid. Näidendi põhjal saavad nad aru, kuidas tuleks oma tööd senisest veelgi produktiivsemalt korraldada. Zdzisław Karczewski – lavastaja Kazimierz Opaliński – näitleja Jerzy Borowicz Zygmunt Lalek – tööline Walczak Hanka Bielicka – näitlejanna Sarnecka Danuta Mniewska-Dejmek – näitlejanna Podlewska Andrzej Łapicki – näitleja Stanisz Tadeusz Łomnicki – näitleja Pietrzak Artur Młodnicki – lavakujundaja Jan Grzelak Ludwik Sempoliński – teatri direktor
Radamla

Radamla, transkribeerituna Radamlja) on agrolinnake ja endine alev Valgevenes Mahiloŭ oblastis Čavusy rajoonis, Radamla külanõukogu halduskeskus. Asula asub Čavusy linnast 20 kilomeetri kaugusel. Asulas on keskkool, kultuurimaja ja raamatukogu. Asulas on varase rauaaaja asulakoht ja mõisakompleks, millest on säilinud veski. on nime saanud Aleksander Chodkiewiczi järgi, kes oli XVI sajandil selle omanikuks. Radamlat peetakse ühe hüpoteesi kohaselt radiimitšite rahva keskuseks. Aastal 1527 läks sealne loss Zaslavskite valdusse, kaotades oma sõjalise tähtsuse Liivi sõja ajal. Administratiivselt kuulus Radamla Mstsisłavi vojevoodkonda. Aastaks 1743 asutati alevisse kameliitide klooster. Poola jagamisel läks alev aastal 1772 Venemaa koosseisu, kus hakkas kuuluma Mogiljovi kubermangu. Ühtlasi sai alevist küla. Novembriülestõusu tagajärjel aastal 1832 klooster likvideeriti. Aastal 1849 oli asulas kümme maja, seal asusid kõrts ja veski. Aastal 1880 oli Radomlas 25 maja, külas oli kaks õigeusu kirikut ja lisaks veel katoliku kirik, seal tegutses võõrastemaja. Aastal 1924 läks Radomla Valgevene NSV koosseisu, kus sellest sai külanõukogu keskus. Aastal 1954 külanõukogu likvideeriti, taas sai asulast külanõukogu keskus aastal 2009. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 7. august 2018. Vaadatud 21. mail 2016.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Старжынскі А. Разгорнем часаў шаты, або Чытаем Шклоўшчыну як кнігу // «Культура» № 35 (801), "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 23. juuni 2016. Vaadatud 21. mail 2016.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Кулагін А. М. Каталіцкія храмы Беларусі: Энцыкл. даведнік / А. М. Кулагін; фатограф А. Л. Дыбоўскі. — 2-е выд. — Мн.: БелЭн, 2008. Lk. 450. http://www.pravo.by/pdf/2010-39/2010-39%28003-014%29.pdf
Tamme mõis

Tamme mõis oli mitme Eesti mõisa nimi: Tamme mõis (Kanepi), rüütlimõis Kanepi kihelkonnas Võrumaal Tamme mõis (Nõo), karjamõis Nõo kihelkonnas Tartumaal Tamme mõis (Rannu), riigimõis Rannu kihelkonnas Tartumaal Tamme mõis (Tartu-Maarja), karjamõis Tartu-Maarja kihelkonnas Tartumaal
Ludwik Zamenhofi keskus

Ludwik Zamenhofi keskus (poola keeles Centrum im. Ludwika Zamenhofa, esperanto keeles Centro Ludoviko Zamenhof) on kultuurikeskus Poolas Białystokis. Keskus avati tähistamaks linnas toimunud 94. ülemaailmset esperantistide kongressi ja see avati ametlikult 21. juulil 2009. Keskuses tegutseb muuseum, kus tutvustatakse linna sellisena, nagu see Ludwik Zamenhofi eluajal oli, samuti ka Zamenhofi ennast. Lisaks püsinäitusele on hoones korraldatud ka ajutisi näitusi. Keskuses asub ka esperantokeelne raamatukogu. Hoone, kus keskus asub, lasi 1896. aastal rajada Markus Gordon. Algselt oli tegemist korterelamuga. 1920. aastal asus seal Ajutine Poola Sõja-Revolutsioonikomitee. Hiljem kuulus hoone pangale, 1926. aastast oli hoones humanitaarkallakuga kool. 1944. aastast oli hoone riiklikus omandis. 2017. aastal ühendati keskus Białystoki kultuurikeskusega . https://prezi.com/g3rrp1osz_q2/centrum-im-ludwika-zamenhofa/ "BOK/CLZ". Keskuse koduleht
Dimosthénis Tampákos

Dimosthénis Tampákos (sündinud 12. novembril 1976 Thessaloníkis) on Kreeka riistvõimleja.
Valge Drin

Valge Drin (albaania keeles Drini i Bardhë) on jõgi Kosovos ja Põhja-Albaanias. Valge Drin saab alguse Pejë linna lähedalt mägedest ja suubub Drini jõkke Kukësi lähedal. Jõe pikkus on 175 kilomeetrit, valgala pindala 4964 km². Must Drin
Čavusy rajoon

Čavusy rajoon on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Mahiloŭ oblastis Valgevenes. Rajooni pindala on 1471 km². 2015. aasta seisuga elas seal 18 545 inimest. Rajoon moodustati 17. juulil 1924. aastal. See koosneb järgmistest külanõukogudest: Antonaŭka, Asinaŭka, Harbavičy, Kamienka, Radamla, Słaściony, Vajniły ja Vaŭkavičy külanõukogu. Halduskeskus on Čavusy linn. Teisi asulaid: Radamla. Słaściony Sielišča Puchnava Honkavičy Rajooni suurimad jõed on Pronja ja selle lisajõed Rasta ja Basia. 2009. aasta seisuga olid elanikest 94,32% valgevenelased, 4,1% venelased ja 1,58% oli teistest rahvustest. 60,79% elanike emakeeleks oli valgevene keel, 38,57% elanike emakeeleks oli vene keel. Koduse keelena kasutas valgevene keelt 19,12% elanikke, vene keelt aga 79,47%. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 27. jaanuar 2019. Vaadatud 21. mail 2016.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)  Čavusy rajoon – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Rajooni täitevkomitee koduleht (vene keeles) Infot rajooni kohta (vene keeles) Rajooni kaart
Nikodem Dyzma

"Nikodem Dyzma" on 1956. aastal valminud Poola mängufilm. Filmi stsenaarium põhineb Tadeusz Dołęga-Mostowiczi 1932. aastal ilmunud jutustusel "Nikodem Dyzma karjäär". Nikodem Dyzma on kaotanud töökoha postkontoris ja läheb töö otsinguil Varssavisse. Tema ainsaks varanduseks on frakk. Ta püüab tööd leida, kuid teda ei vajata kusagil. Juhuslikult sattub ta kõrgema seltskonna ballile. Teda tutvustatakse põllumajandusministrile, kes peab teda ekslikult Varssavi eliiti kuuluvaks. Aferist Kunicki pean Dyzmat ministri tuttavaks ja pakub talle mõisavalitseja kohta. Mõisas kohtub Dyzma Kunicki naisega ja armub temasse. Varsti võtab Dyzma mõisa enda kontrolli alla ja hakkab sotsiaalsel redelil ülespoole tõusma. Adolf Dymsza – Nikodem Dyzma Urszula Modrzyńska – Zula Tadeusz Gwiazdowski – Gabryś Kazimierz Fabisiak – Leon Kunicki Ewa Krasnodębska – Nina Kunicka Halina Dobrowolska – Kunickite tütar Stanisław Bareja – Kunickite kammerteener Lech Madaliński – polkovnik Wareda Tadeusz Samogi – porutšik Andrzej Bogucki – põllumajandusminister Władysław Jaszunski Edward Dziewoński – Jan Ulanicki, põllumajandusministri asetäitja Kazimierz Wilamowski – direktor Terkowski Emil Karewicz – politseikomissar Melonek
Uno Maasikas

Uno-Georg Maasikas (21. mai 1931 – 13. mai 2019) oli eesti ajakirjanik. 1948. aastal astus Maasikas Tallinna Arhitektuuri- ja Ehitustehnikumi, kuid enne lõpetamist kutsuti Nõukogude armeesse, kust vabanes alles 1958. 14-aastaselt hakkas ta kaastööd tegema ajalehtedele ja Eesti Raadiole, Eesti Televisiooni kutsuti 1959. aastal informatsioonisaadete toimetajaks. 1968. aastal lõpetas Maasikas Leningradi Kõrgema Parteikooli ajakirjanduse erialal ja paar aastat hiljem, olles õppinud korraga kahes kõrgkoolis, Leningradi Teatri, Muusika ja Kinematograafia Instituudi telerežii osakonna. Eesti Televisioonis töötas ta korrespondendi, kommentaatori, saatejuhi ja peatoimetajana mitmes peatoimetuses. Muuhulgas juhtis ta saateid "Vaatevinkel" ja "Sõna vastuseks". Maasikas on olnud "Aktuaalse kaamera" asepeatoimetaja ja peatoimetaja ning Eesti Telefilmi kolleegiumi liige ja üleliidulise TV ja Raadio korrespondendipunkti juhataja Eestis. 1989 – Eesti NSV teeneline ajakirjanik Tema abikaasa oli telerežissöör Maie Kivita, nende poeg on diplomaat Matti Maasikas.