laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Alfred de Vigny

Alfred Victor de Vigny (27. märts 1797 Loches – 17. september 1863) oli prantsuse luuletaja, näitekirjanik ja romaanikirjanik. Alfred de Vigny sündis vanas, Prantsuse revolutsiooni poolt ruineeritud aadliperekonnas. Kibestunud vanemad kasvatasid de Vignyd kuningatruuduse ja Napoleoni vihkamise vaimus. Restauratsiooni ajaks oli de Vigny jõudnud kõrgemasse ohvitseride kooli ja esialgu tundis ta kuningavõimu taastamise üle siirast heameelt. 18-aastaselt katkestas ta õpingud ning temast sai alamleitnant ainult aadlikest koosnevas kompaniis. Kuid peagi pettus ta teenistuses, sest tema ainukeseks "kangelasteoks" jäi Louis XVIII eskortimine Napoleoni tagasipöördumise ajal Elbalt. Alfred de Vigny pühendas kogu oma kuninga teenimisest vaba aja lugemisele ja luuletamisele. Aastal 1822 ilmutas ta anonüümselt 10 luuletusest koosneva kogu "Luuletused". Aastal 1824 ilmus "Eloa", millele sai osaks suurepärane vastuvõtt. 1825. aastast alates pühendas ta end ainult kirjutamisele: 1826. aastal ilmus luulekogu "Antiiksed ja moodsad luuletused", ajalooline romaan "Cinq-Mars", mis jutustas markii de Cinq-Marsi julgest vandenõust kardinal Richelieu vastu, kes markiil selle eest pea maha raiuda lasi. De Vigny kirjutas ka näidendeid ja tõlkis Shakespeare'i aleksandriinidesse. Victor Hugo kõrval oli de Vigny romantilise koolkonna üks olulisimaid autoreid. Kodanlaste kuninga Louis-Philippe I võimuletulek solvas teda sügavalt. Oma päevikus märkis ta, et see oli talle "poliitilisest ebausust vabanemise" aeg. Ta hakkas huvi tundma Lamennais' sotsiaalse kristluse vastu ning võttis omaks isegi mõned vabariiklikud ideed. Sel perioodil loobus ta luuletamisest. Ta hakkas proosavormis kirjutama neist, kes on oma ideaalide nimel valmis valima vaesuse või surma. 1832 ilmus "Stello" (sellest tegi ta ka lavavariandi "Chatterton", 1835), materialistlikule ühiskonnale jalgu jääva luuletaja lugu, kelle traagilises saatuses nägi autor vaimsete väärtuste allakäiku ühiskonnas. Aastad 1837 ja 1838 olid de Vigny elu segaduste- ja õnnetusterohkeimad. Algas tema erakuelu, mille viljadeks olid suurepärased luuletused täis kannatust ja kirgastumist. Need inimteadvuse arengut kujutavad filosoofilised luuletused, mis peegeldavad Jumalast hüljatud inimhinge visklemist poliitika, tsivilisatsiooni ja tunnete kolmnurgas, ilmusid alles pärast luuletaja surma (kogu "Saatused"). Tema nägemuses on inimkonna arengut innustava geniaalsuse hinnaks üksindus. Nii, nagu poeet on Jumalast hüljatud, nii on seda ka kogu inimkond, kellel on valida ainult kannatuse ja surma vahel. Kannatus ja vaprus saatusele vastu astumisel tagavad inimväärikuse. Pärast ebaõnnestunud katset poliitikasse lülituda (1848) elas de Vigny tagasitõmbunult ja kirjutas mälestusi, mis ilmusid 1867 ("Päevik").
Sattesele linnus

Sattesele linnus oli noorema rauaaja ja Liivi ristisõja aegne linnus Sattesele linnamäel Koiva vasakul kaldal tänapäevase Sigulda linna territooriumil. Rahuajal u 50 elanikku mahutanud 90x75 m suurune linnuseõu piirnes kolmest küljest järsunõlvaliste orgudega. Looduslikult kaitsmata kaguküljele oli rajatud 8 m kõrgune ja 75 m pikkune muldvall, mille edelapoolses servas asus linnuse sissekäik. Väljakaevamistel on linnusest leitud peamiselt ajavahemikku 11. sajandist kuni 13. sajandi alguseni dateeritavaid majapidamiskoldeid, erinevaid ehteid, kääre, nuge, võtmeid, lukke ja muid metallitöötlemisele viitavaid esemeid. Leidude hulgas on nii liivlastele, latgalitele, semgalitele kui saksa ristisõdijatele omaseid relvi 12.–13. sajandist. Arvatavasti 10. sajandi teisel poolel või 11. sajandil rajatud Sattesele linnus koos teda ümbritseva külaga oli Sattesele piirkonna keskuseks. Sattesele linnusest mõne kilomeetri raadiuses asusid 13. sajandi alguses ka Turaida ja Krimulda muinaslinnused. Sel ajal, kuni oma surmani 1212. aastal kuulus linnus Sattesele piirkonna juhtivale ülikule Dabrelile. Henriku Liivimaa kroonikast on teada kaks Sattesele linnuse piiramist Riia piiskopi ja Mõõgavendade ordu ning nende liitlaste vägede poolt, mis toimusid 1206. ja 1212. aastal. Esimene piiramine lõppes ründajate lahkumisega pärast edutuid katseid linnust vallutada, teise piiramise tulemusena seesolijad alistusid, kuid linnust ei hävitatud. Millal linnus maha jäeti, pole täpselt teada. Arheoloogilised väljakaevamised viitavad vähemalt kahele linnuses toimunud tulekahjule. 1442. aastal on linnamäge veel nimetatud Liivi mäeks (Lieffse bergk, mons Liffen). Liivimaa ristisõda Zemītis, lk 86–87 Latvijas Piļu un muižu asociācija Indriķa hronika, X, kommentaar 38 HLK, lk 63, 141 Indriķa hronika, X, kommentaar 40 Henriku Liivimaa kroonika = Heinrici chronicon Livoniae. Ladina keelest tõlkinud Richard Kleis, toimetanud ja kommenteerinud Enn Tarvel. Tallinn: Eesti Raamat 1982. Zemītis, Guntis. Liivlased. Vanim ajalugu (10.–16. sajand), lk 75–104 koguteoses Liivlased. Ajalugu, keel ja kultuur, koostanud ja toimetanud Renāte Blumberga, Tapio Mäkeläinen ja Karl Pajusalu; Tallinn, Eesti Keele Sihtasutus, 2011. Indriķa hronika. Läti keelde tõlkinud Ā. Feldhūns; eessõna ja kommentaarid Ē. Mugurēvičs. Rīga: Zinātne, 1993. Satezeles pilskalns jeb Lībju kalns, Latvijas Piļu un muižu asociācija
Anaplasma phagocytophilum

Anaplasma phagocytophilum on bakteriliik. Varem on seda bakterit nimetatud mitmeti: Anaplasma phagocytophila, Ehrlichia phagocytophilum ja Ehrlichia phagocytophila, ka Ehrlichia egui. 2001. aastal muudeti geneetilise analüüsi tulemuste põhjal bakteri taksonoomilist kuuluvust. Anaplasma phagocytophilum on gramnegatiivne bakter mõõtmed: 0,5–0,8 μm x 1,2–3 μm nukleiinhapped: DNA ülekandumine toimub mitme geeni kustutamisega tropism: immuunsüsteemi rakud granulotsüüdid (neutrofiilid). Oletatakse, et Anaplasma phagocytophilum elutsükkel organismis võib häirida neutrofiilide fagotsütoosi, samuti viibib apoptoos. Anaplasma phagocytophilum muudab rakkudevahelist suhtlust nii, et suureneks IL-1 ja IL-8 tsütokiinide osakaal, ning see omakorda signaliseerib neutrofiilide tõmmet Anaplasma phagocytophilumi sulundkehakestesse. Bakter on obligatoorne rakusisene patogeen, mida levitavad puugid. Puugihammustuse kaudu organismi sattudes tungib see perifeerse vere granulotsüütidesse ja võib nii loomadel (sh madudel ja sisalikulistel) kui ka inimestel (inimese granulotsütaarset anaplasmoosi) anaplasmoosi põhjustada. George Garrity, Don J. Brenner, James T. Staley, Noel R. Krieg, David R. Boone, Paul De Vos, Michael Goodfellow, Fred A. Rainey, Karl-Heinz Schleifer, ...,Bergey's Manual® of Systematic Bacteriology: Volume Two: The Proteobacteria, lk 123,2005,Google'i raamat veebiversioon (vaadatud 21.01.2014) (inglise keeles) Snorre Stuen, Ingrid Van De Pol, Karin Bergström ja Leo M. Schouls, Identification of Anaplasma phagocytophila (Formerly Ehrlichia phagocytophila) Variants in Blood from Sheep in Norway, Veebiversioon (vaadatud 23.01.2014) Debra C. Sellon, Maureen Long,Equine Infectious Diseases, 2nd ed, lk 344, 2014, Saunders Elsevier, ISBN 978 1 4557 08918, Google'i raamat veebiversioon (vaadatud 23.01.2014) (inglise keeles) Anaplasmoos, Veebiversioon (vaadatud 22.01.2014) [1], Veebiversioon (Vaadatud 23.01.2014) (inglise keeles) Nieto NC, Foley JE, Bettaso J, Lane RS.,Reptile infection with Anaplasma phagocytophilum, the causative agent of granulocytic anaplasmosis., J Parasitol. 2009 Oct;95(5):1165-70. doi: 10.1645/GE-1983.1. Epub 2009 Mar 12, Veebiversioon (vaadatud 21.01.2014)Erlihhioosi Tiina Prükk, Kas puukidega leviv erlihhioos on inimesele ohtlik?, EL küsib EL 2009/7 George Garrity, Don J. Brenner, James T. Staley, Noel R. Krieg, David R. Boone, Paul De Vos, Michael Goodfellow, Fred A. Rainey, Karl-Heinz Schleifer, ...,Bergey's Manual® of Systematic Bacteriology: Volume Two: The Proteobacteria, lk 123,2005,Google'i raamatu veebiversioon (vaadatud 21.01.2014) (inglise keeles) Selles artiklis on kasutatud saksakeelset artiklit de:Anaplasma phagocytophilum seisuga 22.01.2014.
Krimulda muinaslinnus

Krimulda muinaslinnus oli 13. sajandi alguseni Koiva liivlaste Krimulda piirkonna keskuseks olev linnus hilisema Krimulda piiskopilinnuse kohal, Krimuldas asuval Suvorovi ehk Vikmeste linnamäel (Vikstemes pilskalns) või Krimulda kiriku kõrval oleval Kubesele linnamäel. Krimulda linnust on peetud ka üheks Kaupole kuuluvatest linnustest, kuid see on vähepõhjendatud oletus. HLK, lk 68 Vikmestes pilskalns, vietas.lv Krimuldas luterāņu baznīca, vietas.lv Henriku Liivimaa kroonika = Heinrici chronicon Livoniae. Ladina keelest tõlkinud Richard Kleis, toimetanud ja kommenteerinud Enn Tarvel. Tallinn: Eesti Raamat 1982.
Kristin Størmer Steira

Kristin Størmer Steira (sündinud 30. aprillil 1981 Mo i Ranas) on norra murdmaasuusataja. 2006 Torinos 4. koht 7,5 + 7,5 km suusavahetusega sõidus 4. koht 10 km klassikas 4. koht 30 km vabatehnika ühisstardiga sõidus 2010 Vancouveris olümpiavõitja teatesõidus 4. koht 7,5+7,5 km suusavahetusega sõidus 8. koht 10 km vabatehnikasõidus 2014 Sotšis pronksmedal 30 km vabastiilis ühisstardist 2003 Val di Fiemmes 25. koht 30 km vabastiilis 28. koht topeltjälitussõidus (5 km klassika + 5 km vabastiilis) 2005 Oberstdorfis maailmameister 4 x 5 km teatesõidus pronksmedal 2 x 7,5 km topeltjälitussõidus 9. koht 10 km vabastiilis 2007 Sapporos hõbemedal 30 km ühisstardist klassikas pronksmedal 7,5 + 7,5 km suusavahetusega sõidus pronksmedal teatesõidus 4. koht 10 km vabastiilis 2009 Liberecis hõbemedal 7,5+7,5 km suusavahetusega sõidus 6. koht 10 km klassikas 2011 Oslos maailmameister teatesõidus 2013 Val di Fiemmes maailmameister teatesõidus 4. koht suusavahetusega sõidus Tavadistantside karikas 3. koht: 2010, 2013 Kristin Størmer Steira on osalenud 181 maailma karikasarja etapil (seisuga 21. veebruar 2015) ja jõudnud poodiumile 22 korral, millest kuuel korral kõige kõrgemale astmele. Kristin Størmer Steira FIS-i kodulehel
Kuno Otsus

Kuno Otsus (31. juuli 1943 Tartu – 12. jaanuar 2014) oli eesti näitleja ja lavastaja. Ta lõpetas aastal 1962 Tartu 8. Keskkooli ja aastal 1971 Vanemuise draamastuudio. Ta oli aastatel 1965–1967 Vanemuise noodiraamatukogu hoidja, 1967–1987 teatri vokaal- ja balletistuudio õppealajuhataja, 1978–1992 näitleja ja näitejuht, 1992–1998 lavastaja assistent ja aastast 1998 raamatukoguhoidja. Ta on mänginud filmis (aastal 1962, "Romantikud", Eesti Telefilm) ja avaldanud aastal 1962 koolialmanahhi Tipa-Tapa 4. numbrina luulekogu "Ellupöördujad" Mati Undi illustratsioonidega. 1968 Molière "Naiste kool" (mängis Arnolphe'i) 1970 Walter Brandon-Thomas/Mati Unt "Charley tädi" 1972 Ardi Liives/Arne Oit "Kes usub muinasjutte" 1974 Gaetano Donizetti "Armujook" 1987 Georges Feydeau "Kirp kõrvas" 1988 Robert Thomas "Lõks" 1989 Philip King "Farss pastoraadis" 1991 Oscar Wilde "Ideaalne abikaasa" 1993 Ray Cooney "Oi, Johnny!" 1995 Pál Ábrahám "Viktoria ja tema husaar" (koos Ülo Vilimaaga) 1966 Mati Unt "See maailm või teine" (Sven) 1968 Mati Unt "Phaethon, Päikese poeg" (Epaphos) 1968 Maksim Gorki "Vanamees" (Jakov) 1969 August Kitzberg "Laseb käele suud anda" (Karl Fabian) 1971 Leonid Andrejev "Sina, kes sa saad kõrvakiile" (Isand) 1971 Franz Lehár "Lõbus lesk" (Njegus) 1973 Juri Miljutin "Trembita" (Sussik) 1976 Jerzy Andrzejewski/Jaan Tooming/Rein Heinsalu "Polonees 1945" (Kotowicz) 1981 Bertolt Brecht "Härra Punttila ja tema sulane Matti" (Atašee) 1981 Gioachino Rossini "Sevilla habemeajaja" (Ambrosio) 1983 Friedrich Schiller/Mati Unt "Röövlid" (Hermann) 1986 Tammsaare/Ago-Endrik Kerge "Aeg tulla – aeg minna" (rätsep Taar) 1987 Shakespeare "Macbeth" (Donalbain) 1990 Ilmar Külvet "Menning" (Karl Jungholz) 1993 Oscar Wilde "Salome" (Juut) Kuno Otsus, "Edvard Munch 1944", "John Constable 1825, Salisbury" (luuletused) – Looming 1979, nr 6, lk 831–832; loetav ka Eesti Rahvusraamatukogu digitaalarhiivis "Kollwitz 1922", "Goya 1779" (luuletused) – Looming 1981, nr 1, lk 88–89; loetav ka Eesti Rahvusraamatukogu digitaalarhiivis Kuno Otsus, "Unt 1979" (mälestuskild) – Looming 2006, nr 1, lk 89–91; loetav ka Eesti Rahvusraamatukogu digitaalarhiivis Suri näitleja ja lavastaja Kuno Otsus – Tartu Postimees-online 14. jaanuar 2014 Kuno Otsus 31. VII 1943 – 12. I 2014. In memoriam – Sirp 24. jaanuar 2014, lk 13
Katariina Tammert

Triin Tammert, kirjanikunimega Triin Katariina Tammert, (sündinud 20. jaanuaril 1982) on Eesti kirjanik ja ajakirjanik. Ta on lõpetanud 2008. aastal Tartu Ülikooli ajakirjanduse ja suhtekorralduse bakalaureuseõppe ning 2010. aastal Tartu Ülikooli kommunikatsioonijuhtimise magistriõppe. Tammert on töötanud ajalehes Postimees reporterina (2004–2005), olnud ajakirja Trend tegevtoimetaja ja peatoimetaja (2005–2007), vastutanud projektijuhina Estonian Airi pardaajakirja In Time ning sotsiaalmeediakanalite strateegia ja sisuloome eest (2008–2012) ning olnud Eesti Ekspressi veebitoimetaja (2013). 2014. aastal hakkas ta juhtima Postimehe laupäevalisa Arter. 2013 "Hing nr 4257" (novell, ilmunud Eesti-Soome kirjandusajakirjas Regina 4/2013) 2013 "Lenda minuga" 2014 "Paarismäng", Varrak (kaasautor koos Mart Kadastikuga) 2016 "Inglid & kelmid. Rannaromaan", Pilgrim (romaan) 2016 "Igor Mangi elu ja astroloogiatarkused", Pilgrim 2018 "Küsi ja Sulle antakse", Pilgrim 2021 "Võr(g)utamine", Pilgrim 2019 "Vuela conmigo" (hispaania keelde tõlkinud Anna-Maria Penu) 2015 "Inglid & kelmid. Rannaromaan" – kirjanduskonkursil Bestseller äramärgitud töö ilukirjanduse žanris 2015 A. H. Tammsaare nimelise kirjanduspreemia nominent teosega "Paarismäng" "Tartu Ülikooli lõpetanute tähestikuline nimekiri". Originaali arhiivikoopia seisuga 4. märts 2016. Vaadatud 20. jaanuaril 2015. "Tartu Ülikooli magistriõppe lõpetanute tähestikuline nimekiri". Originaali arhiivikoopia seisuga 17. detsember 2016. Vaadatud 20. jaanuaril 2015. Triin Katariina Tammerti blogi Goodreads. Katariina Tammert. Lenda minuga Goodreads. Mart Kadastik, Katariina Tammert. Paarismäng Varrak. Paarismäng "Pilgrim. Inglid & kelmid". Originaali arhiivikoopia seisuga 21. juuli 2018. Vaadatud 21. juulil 2018. "Pilgrim. Igor Mangi elu ja astroloogiatarkused". Originaali arhiivikoopia seisuga 21. juuli 2018. Vaadatud 21. juulil 2018. "Pilgrim. Küsi ja Sulle antakse". Originaali arhiivikoopia seisuga 21. juuli 2018. "Võr(g)utamine". Pilgrim. Vaadatud 2. novembril 2023. "Vuela conmigo (Spanish Edition)". "Tammsaare kirjanduspreemia nominendid 2015".
Pantelleria lennujaam

Pantelleria lennujaam on lennujaam Itaalias Sitsiilia maakonnas Pantelleria saarel Sitsiilia väinas Vahemeres. L'infrastruttura Aeroporto Pantelleria www.pantelleriairport.it www.aeronautica.difesa.it
Krimulda linnus

Krimulda linnuse all võidakse mõista: Krimulda muinaslinnust või Krimulda piiskopilinnust
Turaida muinaslinnus

Turaida muinaslinnus oli 13. sajandi alguses Kaupole kuulunud linnus Turaidas Koiva jõe paremal kaldal. Tõenäoliselt oli ta keskuseks piirkonnale, millest hiljem moodustati Turaida kirikukihelkond. Muinaslinnuse asukoht on ebaselge, kõige sagedamini paigutatakse seda Turaida piiskopilinnuse kohale, mille ehitamist alustati 1214. aastal. Väljakaevamistel on seal tuvastatud 11. sajandi teise poole – 12. sajandi liivi perioodile omane kultuurikiht koos kaitsekraavi, -valli ja -tara sisaldanud kaitserajatiste süsteemiga. Henriku Liivimaa kroonikas on seda nimetatud kas Kaupo linnuseks (castrum Cauponis), Kaupo suureks linnuseks (castrum magnum Cauponis) või turaidalaste linnuseks (castrum Thoredensium). Välja on käidud mõte, et Kaupo linnus ja Kaupo suur linnus võisid tähistada erinevaid kohti, millest üks võis olla Krimulda muinaslinnus, kuid seda varianti peetakse üldiselt mitteusutavaks. Liivi ristisõja käigus toimus esimene lahing Turaida muinaslinnuse pärast 1206. aastal, mil Kaupo koos ristisõdijate ja semgalite ühisväega läks tagasi vallutama oma endist, kuid pärast ristiusu vastuvõtmist ja Riia piiskopi poolele üleminekut tema paganliku kaaskonna kätte läinud linnust. Kuna paljud linnuse kaitsjad põgenesid enne ründajate väe kohalejõudmist, siis vallutati see kerge vaevaga ja süüdati põlema. 1211. aastal kogunes linnust piirama saarlaste, läänemaalaste ja revalaste vägi, mis aga Riiast saabunud ristisõdijate abil Turaida lahingus purustati. 1212. aastal süütasid riialased ülestõusu kartes salaja parasjagu mehitamata Turaida linnuse põlema, et ära hoida selle kasutamist kavandatud mässus. Zemītis, lk 86 HLK, lk 49 Indriķa hronika, IX, kommentaar 6 HLK, lk 63 HLK, lk 119-123 HLK, lk 139 Henriku Liivimaa kroonika = Heinrici chronicon Livoniae. Ladina keelest tõlkinud Richard Kleis, toimetanud ja kommenteerinud Enn Tarvel. Tallinn: Eesti Raamat 1982. Indriķa hronika. Läti keelde tõlkinud Ā. Feldhūns; eessõna ja kommentaarid Ē. Mugurēvičs. Rīga: Zinātne, 1993. Zemītis, Guntis. Liivlased. Vanim ajalugu (10.–16. sajand), lk 75–104 koguteoses Liivlased. Ajalugu, keel ja kultuur, koostanud ja toimetanud Renāte Blumberga, Tapio Mäkeläinen ja Karl Pajusalu; Tallinn, Eesti Keele Sihtasutus, 2011.
Rahnõ-Lissovi

Rahnõ-Lissovi (ukraina keeles Рахни-Лісові) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Šargorodi rajoonis. Elanike arv on 4900.
Maria Emanuel

Maria Emanuel (31. jaanuar 1926 – 23. juuli 2012) oli Saksi kuningliku perekonna pea ja titulaarne Meißeni markkrahv 9. augustist 1968 kuni surmani. Tema vanemad olid prints Friedrich Christian (1893–1968) ja viimase abikaasa, Thurni ja Taxise printsess Elisabeth Helene (1903–1976). Ta abiellus 23. juunil 1962 Anhalti printsessi Anastasiaga (sündinud 1940), kuid abielu oli lastetu. Vältimaks Saksi kuningliku perekonna väljasuremist, leppis Maria Emanuel 14. mail 1997 perekonnaliikmetega kokku, et tema järglaseks saab tema õepoeg Alexander de Afif ja adopteeris ta 1. juulil 1999. Printsid Albert, Dedo ja Gero taganesid kokkuleppest 2002. aastal ja Albert pidas ennast tema järglaseks kuni oma surmani 6. oktoobril 2012.
Janek Hepner

Janek Hepner (sündinud Janek Naikauskas, 30. juuli 1978 Tallinn – 18. september 2023) oli Eesti jalgpallur ja DJ. Ta on mänginud Meistriliigas 2005. aastal Tallinna JK Dünamoga ja 2007. aastal FC Kuressaarega. Ta oli Eesti jalgpallikoondislase Urmas Hepneri õepoeg. Janek Hepner suri 45-aastaselt Phuketis Tais kohaliku aja järgi 19. septembril ja Eesti aja järgi 18. septembril 2023. Janek Hepner Eesti Jalgpalli Liidu kodulehel Transfermarkti profiil Kunagise Tallinna ööklubi rajaja ja DJ suri ootamatult Tais postimees.ee, 19. september 2023 „Oleme kõik suures šokis...“ Kunagise Tallinna ööklubi rajaja ja DJ suri ootamatult Tais Delfi.ee, 20. september 2023
Dmitri Kirilov

Dmitri Kirilov (sündinud 4. novembril 1980 Kaasanis) on Eesti jalgpallur. Ta mängib Eesti esiliiga klubis Kiviõli FC Irbis. Saalijalgpallis esindab mängija Anzhi Tallinn värve. http://www.footballdatabase.eu/football.joueurs.dmitri.kirilov.73426.en.html
Christian IX

Christian IX (8. aprill 1818 – 29. jaanuar 1906) oli Taani kuningas 1863–1906. Ta pärines Oldenburgi dünastia Glücksburgi harust (Schleswig-Holstein-Sondenburg-Glücksburg) ja oli hertsog Friedrich Wilhelmi poeg. Christian sai Taani kuningaks seetõttu, et kuningas Frederik VII oli lastetu ning tema pärines Oldenburgi pealiini suhteliselt lähedasest kõrvalharust. Samas tekkis Christianil probleem sellega, et Saali õiguse kohaselt ei olnud tal esmast pärimisõigust Taanile kuuluvale Schleswig-Holsteinile ning seda ära kasutades kuulutasid Preisimaa ja Austria Taanile sõja. 1864 toimunud sõjas sai Taani lüüa ning pidi hertsogkonna loovutama. Christian IX oli vaadetelt suhteliselt konservatiivne, kuid sellele vaatamata toimusid tema ajal mitmed reformid, mis viisid Taanit demokraatia suunas, sealhulgas anti autonoomia Islandile ja rohkem mõjuvõimu parlamendile. Anhalti Albrecht Karu ordeni suurrist (1854) Christian on tuntud ka tänu oma prominentsete järglastele. 1842 abiellus ta Hessen-Kasseli Louisega, kellega tal oli 6 järglast: kroonprints Frederik (1843–1912), Taani kuningas 1906–1912; Alexandra (1844–1925), Suurbritannia kuninga Edward VII abikaasa; prints Vilhelm (1845–1913), Kreeka kuningas 1863–1913; Dagmar (1847–1928), Venemaa keisri Aleksander III abikaasa; Thyra (1853–1933), Taani printsess, Hannoveri kroonprintsi ja Cumberlandi hertsogi Ernst Augusti abikaasa; prints Valdemar (1858–1939). Christiani lapselaste hulka kuulusid monarhid Nikolai II, George V, Konstantinos I, Christian X ja Haakon VII, mistõttu teda on võrreldud kuninganna Victoriaga, kelle paljud järeltulijad jõudsid samuti valitsejatroonile.
Tõnis Starkopf

Tõnis Starkopf (sündinud 10. jaanuaril 1985) on eesti jalgpallur. Ta mängib Eesti esiliiga klubis Kiviõli FC Irbis. Ta on esiliiga kolmekordne parim väravakütt 2009. (32 väravat), 2010. (28 väravat) ja 2013. aastal (28 väravat). http://www.transfermarkt.co.uk/en/tonis-starkopf/leistungsdaten/spieler_128108.html
Asinara laht

Asinara laht on laht Vahemeres Sardiinia meres Sardiinia saare loodekaldal. Asinara laht piirneb põhjas samanimelise saare, läänes Capo Falcone neeme ja idas Capo Testa poolsaarega. Lahe kaldal asuvad järgmised Itaalia Sardiinia maakonna omavalitsusüksused: Sassari provintsi Stintino, Porto Torres, Sassari, Sorso, Castelsardo, Valledoria ning Olbia-Tempio provintsi Badesi, Trinità d'Agultu e Vignola, Aglientu ja Santa Teresa di Gallura. Itaalia lahtede loend
Keskrinne

Keskrinne (vene keeles Центральный фронт) oli Teises maailmasõjas Idarindel võidelnud Nõukogude Liidu väeüksus. Moodustati 24. juulil 1941. aastal Läänerinde parema tiiva vägedest. Rinde koosseisu kuulusid 13. ja 21. armee, alates 1. augustist lisandus veel 3. armee. 25. augustil 1941. aastal saadeti rinne laiali ning allesjäänud väed anti Brjanski rinde käsutusse. Moodustati uuesti 15. veebruaril 1943. aastal laialisaadetud Doni rinde baasil 21., 65., ja 70. armeest ning 2. tankiarmeest. Rinde koosseisu kuulusid veel erinevatel aegadel 3., 13., 48., 50., 60., 61., ja 63. armee ning 3. kaardiväe tankiarmee. 25. veebruarist kuni märtsi lõpuni olid rinde väed rünnakul Sevski suunal. Kurski lahingus kaitses rinne Kurski kaare põhjakülge. Alates augustist osales koostöös Brjanski rindega Oreli operatsioonis. 20. oktoobril nimetati rinne ümber Valgevene rindeks. Kindralpolkovnik Fjodor Kuznetsov (juuli – august 1941) Kindralleitnant Mihhail Jefremov (august 1941) Kindralpolkovnik Konstantin Rokossovski (veebruar – oktoober 1943)
Asinara

Asinara on saar Itaalias Sardiinia maakonna Sassari provintsis Porto Torrese vallas. Asinara on läänepoolseim koht samanimelises lahes. Lõunas eraldab kitsas väin Asinarat pisikesest Piana saarest, läänes asub Sardiinia meri. 50,2 km² pindalaga saar on Itaalia suuruselt seitsmes saar. Rannajoone pikkus on 110 km. Arheoloogiliste väljakaevamiste käigus saadud leiud annavad tunnistust sellest, et saar oli asustatud juba neljandal aastatuhandel eKr. Seni viimased alalised asukad lahkusid saarelt 1855. aastal ning praegusel ajal on saar alaliselt asustamata. Asinarat hõlmab 2002. aastal asutatud Asinara rahvuspark ja see piirneb rahvusvahelise Liguuria mere mereimetajate looduskaitsealaga. Saare sümboliks on kujunenud väiksed valged koormaeeslid Cala d'Oliva mahajäetud asula Forteleoni Carlo, Gazale Vittorio (a cura di), Asinara. Parco nazionale - Area marina protetta, Sassari, Carlo Delfino editore, 2008. P. 111. Forteleoni Carlo, Gazale Vittorio (a cura di), Asinara. Parco nazionale - Area marina protetta, Sassari, Carlo Delfino editore, 2008. ISBN 978-88-7138-485-6. Cossu Andrea; Monbailliu Xaver, Torre Antonio, L'isola dell'Asinara, Sassari, Carlo Delfino editore, 1994. ISBN 978-88-7138-101-5. Antonio Areddu, Il Marchesato di Mores. Le origini, il duca dell'Asinara, le lotte antifeudali, l´abolizione del feudo e le vicende del marquis de Morès,Cagliari, Condaghes, 2011  Asinara – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis