laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Sahha lipp

Sahha Vabariigi lipp on Venemaa vabariigi Sahha ametlik lipp. Jakuudi kunstnike loodud lipp võeti kasutusele 14. oktoobril 1992. aastal ja on üheks vabariigi suveräänsuse sümboliks. Lipu autorid on Ljudmila Sleptsova, Mihhail Starostin ja Ajina Zahharova. Sahha Vabariigi lipp on Sahha riikliku suveräänsuse sümbol, mis peegeldab piirkonna ajaloolisi traditsioone ja omapärasusi ning sealsete rahvaste kultuuri. Sahha lipp on nelinurkne lipp, mille laiuse ja pikkuse suhe on 1:2. Lipp koosneb neljast erinevast (sinine, valge, punane ja roheline) horisontaalsest triibust. Triipude laiused on suhtes lipu laiusega: sinine triip moodustab lipu laiusest 3/4, valge triip on 1/16, punane triip on 1/16 ja roheline triip on lipu laiusest 1/8. Sinine lai triip koos valge triibuga sümboliseerib Sahha põhjamaist karmi ilu ja selle ekstreemsetes tingimustes elavat sihikindlat rahvast, nende mõtteid ja tavasid. Roheline värv tähendab polaarsuve, taigat, sõprust, vendlust ja jakuutide turgi juuri. Punane triip väljendab elujõudu, kodumaa ilu ja on austusavaldus lahkunud põlvkondadele. Punast, valget ja rohelist kasutatakse sageli ka Sahha rahvakunstis ja käsitöös. Sinise triibu keskel on polaarpäikest tähistav valge ring, mis sümboliseerib jakuutide esivanemate usku, mille järgi jakuudid on "valge päikese lapsed". Ringi läbimõõt on lipu laiusest 2/5. 15. juulil 2004 kinnitati ka Sahha Vabariigi presidendi lipp, mis 2014. aasta 9. oktoobrist on tuntud kui Sahha Vabariigi pea lipp. Lipp on välimuse poolest väga sarnane Sahha lipuga, kuid erinevalt vabariigi lipust on ruudukujuline, lipu ääris on kaetud narmastega ja valge ringi asemel on lipu sinise triibu keskel Sahha vapp. Pea lipp peab olema (vaataja poolt) vabariigi lipust paremal ja on kasutuses vabariigi pea asutustes. Sahha vapp Sahha hümn "Flag of the Republic of Sakha (Yakutia)". Президентская библиотека. Vaadatud 04.05.2023. "Республика Саха (Якутия)". Russian Centre of Vexillology and Heraldry. 20.04.2022. Vaadatud 04.05.2023.
Päideroog

Päideroog ehk harilik paelrohi (Phalaris arundinacea) on kõrreliste sugukonda paelrohu perekonda kuuluv mitmeaastane rohttaim. Päideroog kasvab Euraasias, Põhja-Aafrikas ja Põhja-Ameerikas veekogude kallastel ja niisketel avatud aladel, kus ta moodustab ühest liigist koosnevaid taimekooslusi. Päideroog on niidutaim, mis kasvab tihti niisketel kasvukohtadel. Taimel on 70–150 cm, soodsais oludes kuni 2,5 m kõrgused jämedad varred (kõrred), piklikud pöörised ja arvukad kõrrelehed. Lehed on värskelt sinakasrohelised ja kuivanult õlekarva. Õied asuvad varrel lehtedest palju kõrgemal ja on roosad. Taim õitseb juuni teisel poolel. Seeme valmib juuli keskpaigast kuu lõpuni. Päideroog paljuneb ka vegetatiivselt risoomi kaudu, moodustades ulatuslikke kloone. Suuri päideroo kogumikke leidub jõeluhtadel ja veekogude kaldail või kaldavees. Seal võivad nad moodustada roostikke. Päideroog sarnaneb mõneti pillirooga, kuid on viimasest väiksem, ja jäneskastikuga, kellest on suurem. Kuigi päideroog armastab vett ja võib kasvada koguni veetaimena, talub ta ka põuda. Soomes kasvatatakse päideroogu energiataimena (2005. aastal umbes 10 000 hektaril). Päideroog niidetakse, pallitatakse ja põletatakse segus turba või puidujäätmetega (päideroogu on segus 5–10%). Hektarilt annab päideroog 6–13 tonni kuivainet. Soomes ja Rootsis on uuritud päideroo potentsiaali kiutaimena, näiteks paberitööstuse toormena. Päideroog kasvab hästi ka viletsal pinnasel ja saastunud tööstusmaastikul. Ta sobib hästi saastunud pinnase parendamiseks ja selle bioloogilise mitmekesisuse suurendamiseks. Tänu vastupidavusele on päideroog märgaladel invasiivne liik, eriti kui alad on inimtegevuse poolt häiritud. Sellistes kohtades võtab päideroog kergesti võimust ja vähendab bioloogilist mitmekesisust. Päideroog levib nii seemnete kui ka risoomi kaudu ja selletõttu on temast raske vabaneda. Eestis on päideroogu kasutatud kultuurniitudel heintaimena, eriti loomasöödana. Päideroost on aretatud sorte, mida kasvatatakse ilutaimena. Sort 'Strawberries and Cream' on saanud nime ('maasikad ja koor') lehtede järgi, mis on roosakad laiade valgete triipudega. Päiderohu lehed sisaldavad dimetüültrüptamiini, mis on ayahuasca üks komponente. Lehtedes leidub ka 5-metoksüdimetüültrüptamiini ja sellele lähedasi aineid. Täheldatud on ka beetakarboliini. Mõned päiderohuliigid sisaldavad gramiini, mis võib kahjustada aju, kesknärvisüsteemi ja teisi elundeid ning võib põhjustada surma inimese magamise ajal. Päideroog andmebaasis eElurikkus
Richard Kiepert

Richard Kiepert (13. september 1846 Weimar – 4. august 1915 Berliini lähistelt Zehlendorf) oli saksa geograaf ja kartograaf. Ta oli kuulsa geograafi Heinrich Kieperti poeg, kes viljeles täiendavalt kartograafiat. Richard Kiepert lõpetas 1865. aastal Friedrich Werdersche Gümnaasiumi. Berliinis ja Heidelbergis uuris ta seejärel antiikkeeli, ajalugu ja geograafiat. 1870. aastal reisis ta Osmanite riigi piirkondades Palestiinas ja Anatoolias, kust naasis Prantsuse-Preisi sõtta. 1874. aastal sai Jena Ülikoolis temast filosoofiadoktor, ta uuris Vana-Makedoonia geograafiat. Kartograafina koostas ta maakaarte andmete põhjal, millega Saksa Riigi kutselised maadeuurijad pöördusid tagasi Aafrikast. Andmete kogujate hulgas olid ka Friedrich Gerhard Rohlfs ja Heinrich Barth. Tema olulisemateks töödeks jäid “Deutscher Kolonialatlas” ja “Spezialkarte von Deutsch-Ostafrika”. Aastail 1874–1878 töötas ta Ferdinand von Richthofeni juures atlase koostamisel, mis kujutas Hiinat. Aastail 1875–1887 toimetas ta geograafiaajakirja Globus. 1877. aastast oli ta Dietrich Reimeri kartograafiainstituudi juures teadusdirektor. 1880. aastate keskpaigas astus ta Leipzigi Geograafia Ühingusse ja Lübecki Geograafia Ühingusse. Pärast isa surma 1899. aastal jätkas ta tema tööd maakaartide koguteose “Formae Orbis Antiqui” koostamisel. Aastail 1902–1908 töötas ta Väike-Aasia maakaardiga “Spezialkarte von Kleinasien”, mis loodi mõõtkavas 1:400 000. Berliini Geograafia Ühing tunnustas teda 1908. aastal Carl Ritteri mälestusmedaliga. 1913. aastal anti talle professori aunimetus. Richard Kiepert suri 68-aastaselt Fichtenhofi sanatooriumis Zehlendorfis (koht asub tänapäeval Berliini äärelinnas). Deutschland Balkan-Halbinsel Russland https://leibniz-ifl.de/fileadmin/Redaktion/Bibliothek_Archiv/Archiv_Findb%C3%BCcher_PDF/Kiepert_Richard.pdf  Richard Kiepert – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Liitiumioonkondensaator

Liitiumioonkondensaator (LIC, ingl k lithium-ion capacitor) on energiasalvesti, milles on ühendatud liitiumioonakus ja superkondensaatoris kasutatavad tehnoloogiad. Liitiumioonkondensaator on superkondensaatori liik, täpsemalt üks hübriidkondensaatoritest. Liitiumioonkondensaator leiutati aastal 1991. Liitiumioonkondensaatori neli põhikomponenti on anood, katood, elektrolüüt ja separaator. Katoodis on kasutusel aktiivsüsi nagu kaksikkihtkondensaatorites. Anoodis kasutatakse liitiumioonidega legeeritud süsinikmaterjali nagu liitiumioonakudes. Orgaaniline elektrolüüt sisaldab liitiumioone. Separaator on sarnane liitiumioonakudes kasutatavaga. Erinevalt kaksikkihtkondensaatoritest ja pseudokondensaatoritest on liitiumioonkondensaatorid asümmeetrilised energiasalvestid. Asümmeetrilisteks nimetatakse selliseid superkondensaatoreid, mille kahe elektroodi mahtuvus erineb oluselt. Liitiumioonkondensaatorite edasiarendused sõltuvad arengutest süsinikupõhiste elektroodide täiustamisel. Võrreldes sümmeetriliste superkondensaatoritega on liitiumioonkondensaatoritel kõrgem tööpinge (kuni 3,8 V), kuni 10 korda suurem mahtuvus (kuni 3300 F) ja energiatihedus ning väiksem isetühjenemise määr. Liitiumioonkondensaatori omadused on: suur võimsustihedus; suur töökindlus; väike sisetakistus; töötemperatuur −20…70 °C; vähene isetühjenemine − pinge langus temperatuuril 25 °C ühe kuu jooksul alla 5%; ohutus, eriti liitiumioonakudega võrreldes; teiste kondensaatoritega võrreldes suur ja liitiumioonakudega võrreldes väike erimahtuvus; teiste kondensaatoritega võrreldes suur ja liitiumioonakudega võrreldes väike energiatihedus. Liitiumioonkondensaatorit sobib rakendada olukordades, kus on vajalik suur energiatihedus, suur võimsustihedus ja väga hea vastupidavus. Liitiumioonkondensaatori kasutamisel ei ole sageli vaja kasutada sekundaarset energiasalvestit. Liitiumioonkondensaatoreid saab kasutada tuuleenergiast elektrienergia tootmisel, varutoitesüsteemides, elektri- ja hübriidsõidukites. Potentsiaalne rakendusvaldkond on regeneratiivpidurdus, kus varasemad tehnoloogiad ei luba täit potentsiaali kasutada. Soltani, Mahdi; Beheshti, S. Hamidreza (1. veebruar 2021). "A comprehensive review of lithium ion capacitor: development, modelling, thermal management and applications". Journal of Energy Storage (inglise). 34: 102019. DOI:10.1016/j.est.2020.102019. ISSN 2352-152X. Shepard, Jeff (29. juuni 2021). "The difference between a lithium-ion battery and a lithium-ion capacitor". Battery Power Tips (Ameerika inglise). Vaadatud 31. märtsil 2023.
Suur merevaiklane

Suur merevaiklane (Succinea putris) on merevaiktigulaste (Succineidae) sugukonda kuuluv liik. Ta on saanud nimetuse merevaikkollase värvuse tõttu . Esimest korda kirjeldas suurt merevaiklast Linneaus, kes kasutas selle kohta nimetust Helix putris, hiljem mainiti seda Prantsusmaa molluskite faunistlikus loendis Succineaamphibia nime all. Nimi Succinea putris võeti kasutusele pärast seda, kui avaldati Suurbritannias nimekiri molluskitest. Kuna merevaiktigulased on laialdase esinemissagedusega, tuntakse neid ka parasiitidena. Suure merevaiklase esinemine Euroopa riikides Suur merevaiklane on levinud põhjapoolkeral. Teda leidub kogu Euroopas, välja arvatud kõige põhjapoolsemates Euroopa äärealadel ja Vahemere maades. Suur merevaiklane on hüdrofiilne. Tema elupaigaks on niisked kohad, nagu niisked niidud ja metsad ning veekogude kaldad. Teda võib kohata kaldaäärsete taimede vartel ja lehtedel, aga ka veepinnal ujuvatel vesirooside lehtedel. Suure merevaiklase koda Suure merevaiklase koja kõrgus on 1–1,7 cm (mõnikord kuni 2,4 cm) ja laius 0,5–0,9 cm. Koja kuju on munajas, teravas tipus on 3–4 kiiresti kasvavat keeret, millest viimane on tugevasti puhetunud. Ühtlase ovaalse suudme kõrgus on 2/3 koja kõrgusest. Koja kõrgeim punkt asub seljapoolel viimase keerme keskkohal. Kojal olevad jooned on ebaregulaarsed ja ei torka silma. Koda on matt, läbipaistev ja õrn, värvilt kahvatu kollakaspruun, kuid leidub ka halle vorme. Suure merevaiklase paljunemine kestab pikalt, kuni teo surmani. Paaritumisperiood algab märtsis ja kestab oktoobrini. Keskmine munade arv isendi kohta on 12–48. Talvituvad enamasti noorloomad ja harvemini täiskasvanud teod. Suure merevaiklase eluiga on vahemikus 13–17 kuud, mõnikord elab ta ka kuni 20 kuud. Noorlooma arenguks kuulub 10–30 päeva ja suguküpseks saavad merevaiklased 10-kuuselt. eElurikkus. (s. a.). Succinea putris suur merevaiklane. https://elurikkus.ee/generic-hub/occurrences/981aa70e-b17e-4653-9196-081443c65040 (vaadatud 19.04.2023) Zenkevitš, L. (1969). Loomade elu. Selgrootud II. Valgus. (2), 59–60. Prokhorova, E. E., Usmanova, R. R. & Ataev, G. L. (2020). An analysis of morphological and molecular genetic characters for species identification of amber snails Succinea putris (Succineidae). Invertebrate Zoology, 17(1), 1–17. Kirjastaja, P., Ehlvest, A. & Remm, L. (2014). Eesti kojaga maismaatigude määraja. Looduse raamatukogu. 24. 4.Ðatkauskienë, I. (2005). Characteristic of lifespan and reproduction period of Succinea putris (L.) (Gastropoda: Styllomatophora). EKOLOGIJA. 3, 28–33.
Juli Hariton

Juli Borissovitš Hariton (vene keeles Юлий Борисович Харитон; 27. veebruar (vkj 14. veebruar) 1904 Peterburi – 19. detsember 1996 Sarov) oli juudi päritolu Nõukogude Liidu ja Venemaa tuumarelvakonstruktor, Nõukogude aatomiprojekti üks juhte. Juli Hariton lõpetas 1925. aastal Leningradi Polütehnilise Instituudi füüsikuna. Aastatel 1926–1928 oli ta stažeerimisel Cambridge'i Ülikooli Cavendishi laboris. Kaitses seal Ernest Rutherfordi ja James Chadwicki juhendamisel väitekirja ja sai teaduskraadi Doctor of Science (D.Sc.). Aastatel 1939–1941 esitas Hariton koos Jakov Zeldovitšiga uraanituumade lõhustumise ahelreaktsiooni arvutused. 1946. aastal määrati Hariton NSV Liidu Teaduste Akadeemia Labori nr 2 Sarovis asuva konstrueerimisbüroo KB-11 (Arzamas-16) peakonstruktoriks ja teadusdirektoriks. Tema juhtimisel osalesid tuumarelvaprogrammi elluviimisel riigi parimad füüsikud. Kõige rangema salastatuse õhkkonnas tehti Sarovis tööd, mis kulmineerus esimese Nõukogude Liidu aatomipommi (29. august 1949) ja vesinikupommi (12. august 1953) katsetamisega. 1944 – Punalipu orden (24. september 1944) 1949 – sotsialistliku töö kangelane (29. oktoober 1949) 1951 – sotsialistliku töö kangelane (8. detsember 1951) 1954 – sotsialistliku töö kangelane (4. jaanuar 1954) 1957 – Lenini preemia (sõjatehnika valdkonnas) 1946 – valiti NSV Liidu Teaduste Akadeemia korrespondentliikmeks 1953 – valiti NSV Liidu Teaduste Akadeemia akadeemikuks (alates 1991 Venemaa TA akadeemik) 1982 – Lomonossovi suur kuldmedal
Kindralleitnant-insener

Kindralleitnant-insener (vene keeles генерал-лейтенант-инженер) oli NSV Liidu relvajõududes aastatel 1971–1984 kehtinud sõjaväeline auaste kõigi väeliikide tehnilise teenistuse juhtivkoosseisule, mille analoog Venemaa Föderatsiooni relvajõududes on kindralleitnant. Kindralleitnant-insenerist kõrgem auaste oli kindralpolkovnik-insener. Kindralleitnant-insenerist madalam auaste oli kindralmajor-insener. Kindralleitnant-inseneri auastme eelkäija oli insenertehnilise teenistuse kindralleitnant. Kui viimane kaotati, anti kõigile auastme kaotamise hetkel elus olnud aukraadi omanikele kindralleitnant-inseneri auaste. Nõukogude armees vastas kindralleitnant-insenerile kindralleitnandi auaste. 1984. aastal kindralleitnant-inseneri auaste kaotati. Kõigile auastme kaotamise hetkel elus olnud aukraadi omanikele anti kas kindralleitnandi või lennuväe kindralleitnandi auaste. Jevgeni Negin, tuumarelvakonstruktor Aleksandr Štšukin, raadiotehnikateadlane
Jossõp Tõmtšenko

Jossõp Andrijovõtš Tõmtšenko (ukraina keeles Йосип Андрійович Тимченко; 26. aprill 1852 – 20. mai 1924) oli Ukraina leiutaja ja mehaanik, kes leiutas teatud tüüpi filmikaamera. 1882 – hõbemedal XV ülevenemaalisel tööstus- ja kunstinäitusel Moskvas; 1884 – kuldmedal põllumajanduse ja vabrikunäitusel Odessas; 1886 – kuldmedal Bessaraabia põllumajanduse ja tööstuse näitusel Chişinăus; 1889 – Pariisi maailmanäituse hõbemedal; 1896 – kuldmedal XVI ülevenemaalisel tööstus- ja kunstinäitusel Nižni Novgorodis; 1900 – Püha Stanislausi ordeni kavaler, III järg; 1900 – Pariisi maailmanäituse kuldmedal; 1902 - Peterburi rahvusvahelisel kalandusnäitusel kuldmedal ja 1. koha auhind; 1910 – Odessa kunsti- ja tööstusnäituse hõbemedal. Jossõp Tõmtšenko nimel on mitmeid disainiarendusi: 1875. aastal töötas ta välja seadme aurukatelde manomeetrite kontrollimiseks. Samal aastal valmistas ta elektrikella, mis esmalt kingiti kubernerile ja seejärel saadeti keisrile kingituseks Peterburi. Kell läks teel kaduma. Projekteeris tarkvaralise mehaanilise seadme taevakehade liikumise jälgimiseks orbiitidel, mida kasutati Odessa observatooriumis. Silmaoperatsioonide jaoks välja töötatud mikrokirurgilised instrumendid. Tõmtšenko leiutiste hulka kuuluvad meteoroloogilised instrumendid, nagu pluviograaf, anemorombograaf ja elavhõbedabaromeeter. 1893. aastal töötas Tõmtšenko koos Moskva ülikooli professori, füüsik N. A. Ljubimoviga välja "tigu" – hüppemehhanismi, mis võimaldas stroboskoobis katkendlikult kaadreid vahetada. Seda mehhanismi kasutati koos M. F. Freudenbergiga loodud kinetoskoobis. Kinetoskoopi, mis kasutas filmimiseks ketast fotoplaati, demonstreeriti esmakordselt 1894. aasta jaanuaris Vene loodusteadlaste ja arstide üheksandal kongressil. Näidatud filmid - "Ratsumees" ja "Odaheitja" - on filmitud Odessa hipodroomil. Tõmtšenko osales ka automaatse telefonijaama loomisel Freudenbergis. Ta osales ülevenemaalistel ja rahvusvahelistel näitustel Pariisis, Petrogradis, Odessas ja Nižni Novgorodis, kus teda autasustati viie kuld- ja kolme hõbemedaliga. Ukraina Rahvusliku Kinematograafide Liidu palvel võeti Odessa juhi korraldusel vastu otsus jäädvustada Ukraina leiutaja mälestus Odessas. Selleks püstitati Teisele kristlikule kalmistule monument Tõmtšenkole ja tema perekonnale, samuti mälestustahvel Preobraženska tänava maja nr 24 fassaadile. Tema auks nimetati 2016. aastal tänav Odessas. Juri Tšernjavski kirjutas dokumentaalmaterjalide põhjal stsenaariumi filmile "Siseneja koputus", kus ta kehastas Ukraina patriooti Jossõp Tõmtšenkot. "Joseph Timchenko and his unprecedented apparatus". odessa-journal.com (Ameerika inglise). 4. aprill 2021. Vaadatud 26. veebruaril 2022. "Парк Ленинского комсомола в Одессе получил имя Савицкого, а Пионерская стала Академической | Новости Одессы". dumskaya.net. Vaadatud 1. märtsil 2021.
Droonirünnak Kremlile

3. mail 2023 avaldati kaadrid kahest droonist, mis väidetavalt sihtisid Moskva Kremlit ja mille Venemaa tulistas alla. Venemaa president Vladimir Putin ei viibinud sel ajal Kremlis ning keegi ei saanud intsidendis surma ega vigastada. 2023. aasta 30. mai droonirünnak Moskvale "Атака беспилотников на Кремль. Главное" [Droonirünnak Kremlile. Peamine]. Kommersant (vene). 3. mai 2023. Originaali arhiivikoopia seisuga 3. mai 2023. "Kremli droonirünnaku taga võis olla nii Venemaa kui ka Ukraina". err.ee. ERR. 4. mai 2023. Vaadatud 5. mail 2023. Mike Eckel (4. mai 2023). "The Kremlin And The Drones: An Audacious Attack, A Provocation, A False Flag, Or Something Else?". rferl.org (inglise). RFE/RL. Vaadatud 5. mail 2023. Атака дронов на Кремл. [Droonirünnak Kremlile] YouTube'i salvestis (1:04)
Ricardo da Silva Passos

Ricardo da Silva Passos, (sündinud 1953. aastal Lissabonis) on Portugali jurist. 1975. aastal sai ta Lissaboni ülikoolist õigusteaduse diplomi ja 1978. aastal Strasbourgi ülikoolist litsentsiaadidiplomi. Õpingud viis ta lõpule Harvardi ülikoolis, saades 1984. aastal õigusmagistri diplomi. 1975. aastast töötas da Silva Passos ühe aasta Cascaisi piirkonnakohtus (Tribunal Judicial da Comarca de Cascais) riigiprokuröri esindajana (subdelegado) ja pärast seda aastatel 1978–1986 juristina Euroopa Inimõiguste Komisjonis. Euroopa Kohtusse asus ta tööle 1986. aastal kohtunik José Carlos de Carvalho Moitinho de Almeida nõunikuna. Aastatel 1988–1999 oli ta Euroopa Parlamendi õigusküsimuste ja kodanikuõiguste komisjoni sekretariaadi talituse juhataja ning aastatel 1999–2010 samas õigusteenistuse osakonna juhataja. Seejärel juhtis ta aastatel 2010–2016 samas institutsiooniliste ja parlamentaarsete küsimuste direktoraati. Ta nimetati 2002. aastal Euroopa Tulevikukonvendi sekretariaadi liikmeks. Ricardo da Silva Passos nimetati Üldkohtu kohtunikuks 19. septembril 2016 ja kaaskohtunikud valisid ta 4. koja presidendiks 30. septembril 2019.
Jesper Svenningsen

Jesper Svenningsen (sündinud 1966. aastal Aalborgis) on Taani jurist. Ta õppis õigusteadust Aarhusi ülikoolis, mille lõpuks sooritas ta 1989. aastal õigusteaduse kandidaadi kraadieksami. Pärast ülikooli lõpetamist asus Svenningsen Kopenhaagenis erialasele tööle advokaadikandidaadina Kammeradvokatenis (Taani valitsuse õigusnõunike büroo), misjärel sai temast aastateks 1991–1993 õigusnõunik Euroopa Kohtus kohtujurist Claus Gulmanni kabinetis. Aastatel 1993–1995 töötas ta taas Kammeradvokatenis ning temast sai Taani advokaat, kellel on õigus esindamiseks Landsretis (Taani apellatsioonikohus). Sel ajavahemikul töötas ta ka Kopenhageni ülikoolis liidu õiguse lektorina. Aastatel 1995–1999 oli ta Luksemburgis Euroopa Avaliku Halduse Instituudi (Institut Européen d’Administration Publique’i) lektor ja seejärel direktori kohusetäitja. Nende ülesannete täitmise katkestas ta 1997. aastaks, et töötada Brüsselis asuvas Taani advokaadibüroos. 1999. aastal siirdus ta tööle Euroopa Vabakaubanduse Assotsiatsiooni (EFTA) järelevalveameti (ESA) õigusteenistusse ja 2000. aastal Euroopa Liidu Kohtusse juristi-lingvistina. 2003. aastal kutsuti ta Euroopa Kohtu kohtunikuks saanud Claus Gulmanni kabinetti õigusnõunikuks. Aastatel 2006–2013 oli ta õigusnõunik Euroopa Kohtu kohtuniku Lars Bay Larseni juures. Svenningsen nimetati 7. oktoobril 2013 Avaliku Teenistuse Kohtu kohtunikuks ja ta täitis neid ametiülesandeid kuni selle kohtu tegevuse lõpetamiseni 1. septembril 2016. Ta nimetati Euroopa Liidu Üldkohtu kohtunikuks 19. septembril 2016 ja kaaskohtunikud valisid 30. septembril 2019 ta 5. koja presidendiks.
Maria José Costeira

Maria José Costeira (sündinud 1967. aastal Portos) on Portugali jurist. 1991. aastal sai ta Coimbra ülikoolist õigusteaduskonna diplomi õigusteaduses ja lõpetas 2001. aastal Lissaboni ülikooli õigusteaduskonna kraadiõppe intellektuaalomandi õiguse alal. Pärast praktikat Coimbra advokatuuris aastatel 1991–1992 asus Costeira ametisse Portugali kohtunike õppekeskuses (Centro de Estudos Judiciários) õigusnõunikuna. 1995. aastal nimetati ta kohtunikuks ja aastatel 1995–1997 mõistis ta õigust Cascaisi piirkonnakohtus (Tribunal Judicial da Comarca de Cascais), Ferreira do Zêzere piirkonnakohTus (Tribunal Judicial da Comarca de Ferreira do Zêzeres) ja lissaboni väärtegude kohtus (Tribunal da Pequena Instância Criminal de Lisboas) ning aastatel 1999–2016 Lissaboni piirkonna kaubanduskohtus (Tribunal do Comércio da Comarca de Lisboas) ja aastal 2016 Coimbra apellatsioonikohtus (Tribunal da Relação de Coimbras). Kohtuniku ametikohal ei tegelenud ta üksnes kohtuasjade läbivaatamisega, vaid osales ka kohtunikkonna esinduskogus, olles aastatel 2012–2015 Portugali kohtunike ühenduse peasekretär ja pärast seda selle ühenduse president 2016. aastani. Alates 2003. aastast õpetab Costeira külalisprofessorina tööstusomandi-, konkurentsi- ja äriõigust mitmes Portugali kõrgkoolis: Lissaboni ülikoolis, Coimbra ülikoolis, Lissaboni uues ülikoolis, Portugali katoliiklikus ülikoolis, Minho ülikoolis ja Portugali kohtunike õppekeskuses. Costeira nimetati Üldkohtu kohtunikuks 19. septembril 2016 ja kaaskohtunikud valisid ta 6. koja presidendiks 30. septembril 2019.
Krystyna Kowalik-Bańczyk

Krystyna Kinga Kowalik-Bańczyk (sündinud 1976. aastal Gdańskis) on Poola jurist. 1999. aastal sai ta Gdański ülikoolist diplomi õigusteaduses ning 2000. aastal süvendatud õppe diplomi Toulouse'i ülikoolist. Ta jätkas õpinguid Euroopa Kolledžis ja sai 2002. aastal õigusmagistri kraadi Euroopa õiguses. 2004. aastal kaitses ta Poola Teaduste Akadeemias õigusteaduses doktoriväitekirja ja sai doktorikraadi. Aastatel 2002–2010 töötas Kowalik-Bańczyk õppejõuna Varssavi ülikooli Euroopa keskuses ning Poola õiguse ja riigiteaduste kõrgkoolis (Wyższa Szkoła Prawa i Administracji). Aastatel 2006–2014 tegeles ta ka teadustööga, olles Poola Teaduste Akadeemia õigusuuringute instituudis lektor (2006) ja kaasprofessor (2014). Aastatel 2010–2016 oli ta rahvusvahelise õiguse ja liidu õiguse lektor Gdański tehnikaülikoolis ning külalisprofessor Pariisi II ülikoolis, Sophia Antipolise Nice'i ülikoolis ja Luksemburgi ülikoolis. Ta on arvukate Euroopa õigust käsitlevate publikatsioonide autor ning mitme juriidilise väljaande toimetuse liige. Kowalik-Bańczyk nimetati Üldkohtu kohtunikuks 19. septembril 2016 ja kaaskohtunikud valisid ta 7. koja presidendiks 19. septembril 2022.