laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Kurozwęki

Kurozwęki on küla Poolas Święty Krzyżi vojevoodkonnas Staszówi maakonnas Staszówi vallas. Kurozwęki asub Staszówist ligikaudu 5,5 km loodes. Küla on esmamainitud 13. sajandil. Linnaõigused sai Kurozwęki 15. sajandi alguses. Kurozwęki kaotas linnaõigused 1870. aastal. Küla olulisim vaatamisväärus on 14. sajandil rajatud Kurozwęki loss, mis omandas praeguse kuju aastatel 1768–1772 toimunud ümberehituse käigus. https://bdl.stat.gov.pl/api/v1/data/localities/by-unit/052615312075-0807458?var-id=1639616&format=jsonapi, vaadatud 6.10.2022. Miejscowości Gminy Staszów[alaline kõdulink] Urząd Miasta i Gminy w Staszowie Pałac w Kurozwękach - OP6BF0 Open Caching Kurozwęki palace - regained residence of the Popiel family WhenTheWorldCallsMe. Vaadatud 22. juulil 2023
Nikolaus (Holstein-Rendsburg)

Nikolaus (ka Holsteini Klaus; 1321 – 8. mai 1397) oli Schauenburgi titulaarkrahv. Nikolaus oli koos esmalt oma venna ja siis oma vennapoegadega Holstein-Rendsburgi kaasvalitsev krahv 1340. aastast kuni oma surmani. 1390. aastal pärisid Nikolaus ja tema vennapojad Holstein-Kieli, mis ise sisaldas endist Holstein-Plöni tagastamise kaudu 1350. aastal. Seega peale Holstein-Pinnebergi olid Nikolaus ja tema vennapojad ühendanud kogu Holsteini. Ta oli ka Schleswigi kaasvalitseja aastatel 1375-1386. Ta oli seega Schaumburgi dünastia juhtiv liige ja mõjukas tegelane piirkonnas Elbest põhja pool. Ta oli krahv Gerhard III ja selle naise Sophia teine poeg. Ta valitses Schleswigit aastatel 1375-1384 koos oma vanema venna Heinrich II-ga, pärastpoole üksi. 1386. aastal astus ta Schleswigi hertsogi kohalt tagasi Heinrich II poja Gerhard VI kasuks, kelle Taani kuningas Oluf II kinnitas Schleswigi hertsog Gerhard II-ks. 1354. aastal abiellus ta Braunschweig-Lüneburgi hertsogi Wilhelm II tütre Elisabethiga. Nad said ühe tütre: Elisabeth (1360 – 25. jaanuar 1416) 1362. aastal kihlas Nikolaus oma tütre prints Håkoniga, kellest hiljem sai Norra kuningas Håkon VI. Kuid kihlus tühistati 1363. aastal poliitilistel põhjustel ja Håkon abiellus hoopis Taani kuninganna Margrete I-ga. Nikolaus suri 1397. aastal ja maeti Itzehoesse. Tema vennapoeg Gerhard VI tegutses tema alaealise tütre Elisabethi eestkostjana. Pärast Nikolausi surma eraldasid tema kaasvalitsevad vennapojad Albrecht II ja Gerhard VI Holstein-Rendsburgist Albrechtile Holstein-Segebergi. Gerhard VI jätkas seejärel Holstein-Rendsburgi üksi valitsemist.
Võnksiire

Võnksiire, ka võnksiirdumine ehk murdsiire on Vana-Rooma arhitektuuris ja hiljem barokkarhitektuuris rakendatud ehitise fassaadi liigendamise võte, kus eenduva samba peale asetati eenduv ja tegeliku kandva funktsioonita talastik, nii et talastikuga koos eendus täisnurga all seinast ka talastikku kaunistav friis, ehisliist, simss või karniis. Kunstiajaloo oskussõnastik. – Akadeemilise Kirjandusühingu Toimetused II. Tartu, 1927 Kunstileksikon. Eesti Klassikakirjastus, 2001 V. Vaga. Üldine kunstiajalugu. Tallinn, 1999
Albrecht II (Holstein)

Albrecht II (u.1369 – 28. september 1403) oli Holstein-Rendsburgi krahv oma isa surmast 1381. või 1384. aastal kuni 1397. aastani. 1397. aastast kuni oma surmani oli ta Holstein-Segebergi krahv. Ta oli Heinrich II ja selle naise Ingeborgi poeg. Pärast isa surma koordineeris onu Nikolaus Schaumburgi dünastia vanema liikmena erinevate Schauenburgi ja Holsteini krahvide koostööd. Nikolaus suri 28. augustil 1397. Pärast Nikolausi surma jaotasid Albrecht II ja tema vanem vend Gerhard VI Holsteini ja Stormarni krahvkonnad omavahel. Albrecht II valis oma residentsiks Segebergi, ta tahtis ka osa Schleswigi hertsogkonnast, mida Gerhard VI Taani kuninga Oluf II vasallina valdas. Taani seaduste kohaselt ei olnud tal aga õigust läänist osa saada. Tema äi, Saksi-Lauenburgi hertsog Erich IV rüüstas Ditmarshi. See käivitas aastatel 1402-1404 uuesti käimasoleva vaenuse Ditmarshi ja Holstein-Rendsburgi krahvide vahel. Selle konflikti taust oli, et Ditmarshi põllumajanduskogukonnad olid ametlikult Bremeni peapiiskopkonna alamad, kuid tegelikult oli Ditmarsh sõltumatu ala, alludes ainult keisrile. Aastakümneid püüdsid Holstein-Rendsburgi krahvid ala allutada. Pärast oma retke taganes Erich üle Albrecht II territooriumi ja Ditmarshi talunikud süüdistasid Albrecht II kaastöös. Albrecht II eitas, et tal oleks mingit seost Erichi retkega. Alamaadel ja nõunikud sundisid Albrechtit ja Gerhardit uuendama püüdeid vallutada Ditmarsh. Albrecht järgis seda nõuannet energiliselt. Võitluse ajal Ditmarshis kukkus ta põiklevat manöövrit tehes hobuselt ja suri saadud vigastustesse. Albrecht abiellus Saksi-Lauenburgi hertsogi Erich IV tütre Agnesega. Abielu jäi lastetuks.
Kiribati riigipeade loend

Kiribati riigipeade loend loetleb Kiribati riigipead alates Gilberti saarte iseseisvumisest Tuvalu koosseisust Kiribati Vabariigi nime all.
Gerhard VI (Holstein-Rendsburg)

Gerhard VI (u. 1367–1404) oli Holstein-Rendsburgi krahv 1382. aastast ja Schleswigi hertsog 1386. aastast. Gerhard VI oli krahv Heinrich II ja selle naise Ingeborgi poeg. Pärast isa surma, kes oli valitsenud koos Gerhardi onu Nikolausiga (Klausiga), asusid Gerhard ja tema noorem vend Albrecht II koos onuga valitsema. 15. septembril 1386 läänistas Taani kuningas Oluf II talle Schleswigi hertsogkonna, pärast onu Nikolausi tagasiastumist sellest ametist. 1390. aastal pärisid Gerhard ning tema vend ja onu Holstein-Kieli, sealhulgas liidendatud Holstein-Plöni, mille liin oli hääbunud 1350. aastal. Pärast onu Nikolausi surma 1397. aastal jaotasid vennad oma valdused, vanemale jäid Schleswig ja Holstein-Rendsburg ning Albrecht II sai Holstein-Segebergi. 1403. aastal sai Gerhard Segebergi pärast Albrechti surma sõjategevuses Dithmarscheni vastu tagasi, valitsedes seega peaaegu kogu Holsteini, väljaarvatud Holstein-Pinneberg. Schleswigi hertsogkond ja Holstein-Rendsburgi krahvkond olid ühe valitseja all. Ta langes Hamme lahingus 4. augustil 1404 järjekordsel katsel allutada Ditmarsh. 1391. aastal abiellus Gerhard Braunschweig-Lüneburgi hertsogi Magnus II tütre Elisabethiga. Nad said järgmised lapsed: Heinrich IV (1397-1427) Ingeborg (1398-1465) Heilwig (u.1400 - u.1436) Adolf VIII (1401-1459) Gerhard VII (1404-1433) Schleswig-Holsteini valitsejate loend
Kongo Demokraatliku Vabariigi maaväe relvastuse loend

Siin on loetletud Kongo Demokraatliku Vabariigi maaväe relvastuselemente. Jane's infantry weapons, 2009-2010 2009/2010 (35th ed.). Jane's Information Group. ISBN 978-0-7106-2869-5. "File:Congolese Light Infantry Battalion training at Camp Base, Kisangani 2010-05-05 2.JPG". Wikipedia (inglise). Vaadatud 5. märts 2020. http://worldmilitaryintel.blogspot.com/2013/05/blog-post_6381.html "T-72 operators and variants", Wikipedia (inglise), 12. september 2018, vaadatud 17. oktoober 2018 Martin, Guy. "DRC has acquired T-64 tanks from Ukraine | defenceWeb". www.defenceweb.co.za (inglise). Vaadatud 17. oktoober 2018. Martin 2013. sfn viga: sihtkoht puudub: CITEREFMartin2013 (spikker) "Armed Forces of the Democratic Republic of the Congo", Wikipedia (inglise), 25. september 2018, vaadatud 17. oktoober 2018
Heinrich III von Schauenburg-Holstein

Heinrich III (suri 1421. aasta veebruaris) oli aastatel 1402-1410 Osnabrücki piiskop Heinrich I ja 1404. aastast kuni oma surmani ka Holstein-Rendsburgi krahv. Ta oli Heinrich II ja selle naise Ingeborgi noorim poeg. Noorima pojana oli talle määratud kirikukarjäär ja temast sai diakon Osnabrückis. Pärast piiskop Dietrichi surma 1403. aastal määrati Heinrich tema järglaseks. Kuid siis surid mõlemad tema vennad: Albrecht II kukkus hobuse seljast lahingus Dithmarscheni vastu 1403. aastal ja Gerhard VI langes Hamme lahingus. See jättis Heinrich III ainsaks elusolevaks pojaks, nii kuulutas ta end pärijaks, mitte ainult Holstein-Rendsburgis, vaid ka Schleswigi hertsogkonnas, mis oli 1386. aastal antud päriliku läänina Gerhard VI-le. Taani kuninganna Margrete I ja selle järglane, kuningas Erik Pommerist protesteerisid. Nad nägid selles võimalust siduda Schleswig tugevamini Taaniga. Erik kutsus Heinrich III ja teised aadlikud Koldingisse. Seejärel meelitati Heinrich Hindsgavli Fyni saarel, kus ta vahistati. Vabastamise eest pidi ta maksma 11 000 marka ja ta pidi Flensburgi aastaks Taanile pantima. Erik aktsepteeris Flensburgi üleandmist, kuid mitte Heinrichi raha. See viis sõjani Holstein-Rendsburgi ja Taani vahel. 13. juulil 1409 asus Erik liitu Ditmarshiga. 12. augustil 1410 võitlesid Holstein-Rendsburgi ja Taani väed nõmmelahingus Sollerupi lähedal Eggebeki ringkonnas. Holstein-Rendsburg võitis ja Taani väejuht Mogens Munk langes lahingus. 26. märtsil 1411 lepiti Koldingis kokku kompromissis. Margrete I suri 1412. aasta oktoobris ja Holsteini aadel keeldus tagastamast territooriume, mille nad olid 1410. aastal okupeerinud, nagu oli 1411. aasta kompromissiga kokku lepitud. Erik viis juhtumi feodaalkohtusse Nyborgis, mis otsustas 29. juulil 1413, et Heinrich III kaotas oma hertsogkonna. Taani väed okupeerisid Schleswigi. Heinrich asus liitu Hamburgi linnaga, mis ei tahtnud võimsat naabrit. 1419. aastal vallutasid Taani väed Fehmarni ja rüüstasid selle. Holstein-Rendsburg ründas vastu ja oli võidukas Immerwadi lahingus Haderslevi lähedal. Uues vaherahus lepiti kokku 26. novembril 1420. 1421. aasta alguses valiti Heinrich III Schleswigi piiskopiks. Kuid ta suri veebruaris, enne ametisse asumist.
Heinrich IV (Holstein)

Heinrich IV (1397 – 28. mai 1427) oli Holstein-Rendsburgi krahv ja Schleswigi hertsog 1404. aastast kuni oma surmani. Heinrich oli Gerhard VI ja selle naise Elisabethi poeg. Tema isa langes lahingus 4. augustil 1404 katses vallutada Dithmarschen. Heinrich oli sel ajal seitsmeaastane; tema ema oli eestkostjaks, kui regendiks oli tema onu Heinrich III. Heinrich III oli Schleswigi hertsogkonna pärast 1408. aastast Taaniga sõjajalal. Heinrich III väitis selle pärilikuks lääniks; Taani Margrete I ja hiljem Erik Pommerist tahtsid hertsogkonda endale. 1413. aastal lõppes regentlus. Heinrich IV, koos oma nooremate vendade Adolf VIII ja Gerhard VII, jätkas sõda Taaniga. 1417. aastal lepiti kokku relvarahus, vahendajaks oli Lübecki linn. 1423. aastal sõda jätkus. 28. juunil 1424 otsustas keiser Sigismund Budas taanlaste kasuks; kuid see ei lõpetanud vägivalda. Heinrich IV pöördus keisri otsuse tühistamiseks paavst Martinus V poole. Kuid see pöördumine oli edutu. 1426. aastal okupeerisid Taani väed alasid Schleswigi ja Flensburgi linnade ümbruses. Heinrich IV püüdis saada toetust Saksimaa hansalinnadelt, friislastelt Eiderstedtis ja isegi vitaalivendadelt. Taani-Holsteini-Hansa sõja ajal langes Heinrich IV 28. mail 1427 lahingus Flensburgi piiramise ajal. Ta maeti Püha Laurentiuse kirikusse Itzehoes. Heinrichi valitsemise ajal Schleswigi hertsogina kogunesid Põhja-Friisi kihelkondade esindajad 17. juunil 1426 Föhri saarele, et kirja panna friisi õigus Siebenhardenbeliebung. See on vanim säilinud sõnastus või friisi õigus.
Kuninga 25

Kuninga 25 on hoone Pärnus aadressil Kuninga tänav 25. Tänapäeval tegutsevad hoones hotell Victoria ja kohvik Café Grand. Hoone ehitust vedas kohalik kaupmees Aleksander Adamson. Projekt telliti arhitektidelt Erich von Wolffeldtilt ja Aleksander Nürnbergilt. Pärnu linn andis hoonele ehitusloa 1922. aastal ning see valmis 1926. aastaks. Peale valmimist sai hoonest kaubamaja, kus Adamson müüs koloniaal-, delikatess- ja tubakakaupa. Paraku äri ei edenenud ja kaubamaja läks pankrotti. 1928. aastal toimunud oksjonil müüdi hoone Pärnu Pangale. Seejärel tegutsesid hoones mõnda aega väiksemad kauplused, kuid 1930. aastate alguses kohandati hoone Olev Siinmaa projekti järgi ümber võõrastemajaks Grand Hotel. Hoone esimesel korrusel alustas tööd kohvik Café Grand. 1935. aastal müüs pank hoone Herz Binmannile. Kuna uus omanik nõudis kohvikupidajatelt kõrgemat renti, siis lõpetas Café Grand 1936. aastal tegevuse. Kohvik avati uuesti 1938. aastal. Hoone natsionaliseeriti Herz Binmannilt 1940. aastal pärast punast juunipööret. Pärast sõda jätkas hoones hotell, kohvik kandis nime Võit. 1991. hakkas hoonet majandama Eesti-Rootsi ühisettevõte Perwin, mis rekonstrueeris ehitise läänelikele tingimustele vastavaks hotelliks. Kuna pea kogu vajalik raha tuli rootslastelt, siis nimetati hotell Rootsi kroonprintsessi auks Victoriaks. Rootslased taandusid Victoriast 1998. aastal. 1997. aastal erastas Pärnu linn hoone 3,3 miljoni krooniga firmale A-Ettevõtmiste AS. Võitnud firmat seostati üheks Eesti allilma juhiks peetud Meelis Laoga, kuigi ametlikult kuulusid kõik A-Ettevõtmiste aktsiad juhatuse ainsale liikmele Arvi Kingile. Väidetavalt olevat Kink sõlminud Laoga kokkuleppe, et kui ta peaks hotelli enampakkumise võitma, siis müüb aktsiad Laole. 1998. aastal müüs Kink hoone ärimees Tiit Massole, kelle tappis palgamõrvar vaid napilt kuu aega pärast hotelli omandamist. Seejärel müüdi hotell jälle edasi kuni 2001. aastal sai hotelli omanikuks OÜ Aurigena. 2001. aastal remonditi hotelli kohvik. Kohviku avamisel sai selle nimeks jälle Café Grand. Olaf Esna (30. september 2010). "Kuidas lennuka äriplaaniga kaupmehe kaubamaja muutus Grand-Hoteliks ja Café Grandiks". Pärnu Postimees. Vaadatud 06.09.2020. Kalev Vilgats (10. juuni 2017). "Hotell Victoria lugu". Pärnu Postimees. Vaadatud 06.09.2020. "Victoria omaniku ootamatu surm". Äripäev. 13. mai 1998. Vaadatud 06.09.2020. "Pärnu Victoria hotell müüdi kuue miljoni krooniga". ärileht.ee. 2. mai 2001. Vaadatud 06.09.2020. Hotell Victoria koduleht Kuidas lennuka äriplaaniga kaupmehe kaubamaja muutus Grand-Hoteliks ja Café Grandiks Hotell Victoria lugu
Psalmus idioticus

Psalmus idioticus 'eraisiku [kirjutatud] psalm', mitmuses psalmi idiotici, oli nimetus, mida kasutati kristlike kirikuhümnide kohta, mis olid 2. ja 3. sajandil kirjutatud Vana Testamendi heebreakeelsete psalmide eeskujul või neid imiteerides ning polnud otseselt pärit pühakirjast. "Eraisikute psalmid" tunnistati 4. sajandil regionaalsel Laodicea kirikukogul jumalateenistustel kasutamiseks sobimatuteks, kuid mõned neist elasid hukkamõistu ajad üle ning jõudsid jumalateenistustekstide hulka: "Phos hilaron" ehk valguselaul, mida lauldakse õigeusu kiriku igal õhtuteenistusel; Suur austamislaul, mida lauldakse õigeusu kiriku hommikuteenistusel, ja selle variant "Gloria in excelsis Deo", mis on roomakatoliku missa ordinaariumi osa; "Exsultet jam Angelica turba" ehk Praeconium paschale, mida lauldakse läänekirikus paasaküünla protsessioonil ülestõusmispühade vigiilial; "Te Deum laudamus", õigeusu kirikus Ambrosiuse kiituslaul, mida lauldakse mitmesugustel pidulikel jumalateenistustel "Te decet laus", benediktlaste kloostrites matutiinil lauldav lühike hümn, sisult doksoloogia E. Foley, M. P. Bangert. Worship Music: A Concise Dictionary. Liturgical Press, 2000 On early Greek Christian poetry. - De unione ecclesiarum
Hotell Victoria

Hotell Victoria on hotell Pärnus aadressil Kuninga 25. Hotelli omanik on OÜ Aurigena. Hotellis on 23 numbrituba, millest 19 on kahe- ja 4 ühekohalised. Hotell asub Pärnu kesklinnas 1926. aastal valminud heimatstiilis hoones, kus hotell on tegutsenud alates 1931. aastast. Victoria nime kannab hotell 1991. aastast. Hotelli vastas üle tee asub Koidula park. Hotelli esimesel korrusel asub 1920. aastate stiilis kohvik ja à la carte restoran Café Grand. Praegusel kujul avati restoran 2001. aastal. Restoranis 36 ja kohvikus 20 istekohta, kuid seal on võimalik korraldada vastuvõtte ka kuni 100 inimesele. "Kontakt". Vaadatud 06.09.2020. "Ajaloost". Originaali arhiivikoopia seisuga 19.04.2021. Vaadatud 06.09.2020. "Café Grand". Originaali arhiivikoopia seisuga 19.09.2020. Vaadatud 06.09.2020. Hotell Victoria koduleht
Linkmenys

Linkmenys (rõhk esimesel silbil) on küla (endine alev) Leedus Ignalina rajoonis, Linkmenyse valla halduskeskus. Küla asub Ūsiai, Ziezdrase ja Liminase järve vahel. Külas on põhikool, raamatukogu ja postkontor. Sealne katoliku kirik valmis 1887. aastal ja tulpkabel 1990. aastal. Külas asub Linkmenyse linnamägi, mis oli kasutusel I aastatuhandel. Linnamäe kõrgus on 8–10 m, pindala aga 25x19 m. Linnamäe loodeküljel on maapinnast 4 meetri kõrgusel kahe meetri laiune terrass. Linnamäe jalamil on 0,3 ha suurune asulakoht. Linnamäel tehti arheoloogilisi kaevamisi aastail 1958, 1976 ja 1985. Linkmenyse linnamäge on oma kroonikas maininud ka Hermann Wartbergest. Tema kroonikas esineb aastal 1373 Lenghemen(e) küla, sealne linnamägi on tõenäoliselt aga Ginučiai linnamägi. XVI sajandil on esmamainitud Linkmenyse mõisa. Asulast sai alev aastal 1534, toona rajati sinna ka turuplats. Alev ja mõis kuulusid Leedu suurvürstidele. XVII sajandi alguses läks sealne mõis Vilniuse tiuni Jonas Paci valdusse. Aastal 1795 sai sealsest mõisast riigimõis. XVIII sajandi lõpus rajati alevisse kihelkonnakool. Asula venekeelne nimekuju oli tsaariajal Лынгмяны. Aastail 1922–1939 läbis Linkmenyst Leedu ja Poola vaheline piir, suurem osa alevist jäi sealjuures Poola poolele. Külas asub piirijoont tähistav rist. Aastal 1941 hukkasid Saksa okupatsiooniväed Utena lähistel metsas alevi juudid (ligi 70 ohvrit). Sõja järel hakkasid asula ümbruskonnas tegutsema Leedu metsavennad. Nõukogude võimud küüditasid 7 alevi elanikku. XX sajandi keskpaigas kaotas Linkmenys alevi staatuse. Küla oli Nõukogude perioodil kohaliku kolhoosi keskasulaks. Ignacy Oziewicz – Poola sõjaväelane Jadvyga Kardelytė – Leedu keeleteadlane Vytautas Kardelis – Leedu keeleteadlane Linkmenys Katoliku kirik 2011 m. surašymas Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 a. Kd. 2 lk. 98 (Nr. 390). 1606 04 21, Varšuva. LDK instigatoriaus Mikalojaus Marchačiaus Puzelevskio byla su Vilniaus tijūnu J. Pacu dėl nesumokėtų pastočių pinigų iš Nemenčinės, Švenčionių, Linkmenų ir Dysnos miestelių, LM, kn. 291, l. 143–143v. Лынгмяны. Географическо-статистический словарь Российской империи, Kd. 3 (Лаарсъ — Оятъ). СПб, 1867, 111 lk. "Holocaust Atlas of Lithuania" Linkmenys. Visuotinė lietuvių enciklopedija, Kd. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 414 lk. Poola Kuningriigi geograafiline leksikon Küla portaalis vietoves.Lt
Jerash

Jerash (araabia keeles جرش‎; vanakreeka keeles Γέρασα Gerasa) on Põhja-Jordaanias asuv linn, Jerashi kubermangu keskus; asub 48 km pealinnast Ammanist põhja pool. Jerash on Dekapolise kõige paremini säilinud linn ja üks paremini säilinud kreeka-rooma linnu tänapäeval. Seda on nimetatud ka idamaade Pompeiks, sest oli aastasadu liiva alla mattunud ning järk-järgult alles viimase 70 aasta jooksul, alates 1920. aastatest päevavalgele toodud. Gerasa Nymphaeum koos akveduktiga Ovaalne foorum Artemise tempel koos ümbritseva hoonestuga Zeusi tempel koos ümbritseva hoonestuga Kaks amfiteatrit Kolonnaadiga ümbritsetud peatänav (cardo) ja kaks sellega ristuvat tänavat (decumanus) Kaks tetrapülooni peatänavate ristumiskohtades Hadrianuse kaar Hipodroom Kaks termide kompleksi Portikustega ääristatud turuplats (macellum) Peaaegu täielikult säilinud linnamüür Kaks silda Üks väljaspool linnamüüre asuv pühamu koos basseinidega ja väikese teatriga. 4. sajandist pärinev nn katedraal, kolmelööviline sammasbasiilika Theodosiuse kirik, 494.–496. aastal ehitatud basiilika kõrgete korintose sammastega Prokopiose kirik umbes 526/527 aastaist Georgi kirik, 529 Sünagoog-kirik, kirikuks umbes 530.–531. aastal ümberehitatud sünagoog Gerasa Ristija Johannese kirik, ümarkirik aastast 531 Kosmase ja Damianose kirik 533. aastast Peetruse ja Pauluse basiilika, aastast umbes 540, selle kõrval kodakiriku plaaniga mälestuskirik Piiskop Genesiuse kirik 611. aastast Mošeed ja majad Omaijaadide kalifaadi ajast Jordaania - ringreis ja puhkus Surnumere ja Punase mere ääres. – Germalo reisid Jerash Archaeological Site. – art-and-archaeology.com
Jevgeni Griškovets

Jevgeni Griškovets (vene keeles Евгений Валерьевич Гришковец; sündinud 17. veebruaril 1967 Kemerovos Nõukogude Liidus) on vene kirjanik, näitekirjanik, lavastaja, näitleja ja muusik. Eesti keeles on ilmunud Griškovetsi raamatud "Kuidas ma koera sõin. Vene rännumehe ülestähendused" (mälestused Nõukogude sõjaväest; tõlkija Jaan Ross, Loomingu Raamatukogu, 2006) ja "Särk" (tõlkija Lauri Leis, sari "Moodne aeg", Tallinn: Varrak, 2010). Eestis on lavastatud terve rida Griškovetsi näidendeid: "Linn", lavastaja Lembit Peterson, Theatrum, 2008; "Vene rännumehe ülestähendused", lavastaja Ott Aardam ja Mart Aas, Tartu Uus Teater, 2008; "Samal ajal", lavastaja ja esitaja Priit Ruttas, Cabaret Rhizome, 2009; "Planeet", lavastaja Lembit Peterson, Theatrum, 2010; "Kuidas ma koera sõin", lavastaja Margo Teder, esitaja Lauri Saatpalu, VAT Teater, 2015; "Südame sosin", lavastaja Margo Teder, tõlkija Toomas Kall, esitaja Lauri Saatpalu, VAT Teater, 2018; "Kaalud", lavastaja Tiit Palu, tõlkija Sven Karja, Vanemuine, 2020. 2012. aastal esines Jevgeni Griškovets Tartus festivalil Prima Vista.  Jevgeni Griškovets – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Võrgupüük

  Teksti allikas: Võrgupüük on peamiselt passiivne kalapüük nakkepüünistega (kalavõrkudega), mille puhul kalavõrgud lastakse vette ja võetakse mingi aja möödudes koos loomusega välja. Püügi põhimõte: kala kiilub ennast võrgusilmas kinni või mähib ennast võrgulinasse. Jaguneb seisevvõrgupüügiks ja triivvõrgupüügiks. Seisevpüügil lastakse võrgud merre harilikult võrgujadas, mis ankurdatakse põhja ühest otsast (lippasetus ehk lipupüük) või mõlemast otsast, varm kasutati ankurdamiseks suuri kive (hila- ehk porukivid). Võrgujada algusesse ja lõppu paigutatakse võrgutähis (võrgumärk, võrgutooder), mille järgi püünised üles leitakse. Triivpüügil triivib võrgujada iseseisvalt või on otsapidi kinnitatud laeva või paadi külge. Algselt püüti vaid sellisest sügavusest, kus võrgud ulatusid veekogu põhjast pinnani, hiljem hakati võrke ka sügavamale veekogu põhja laskma. 19. saj II poolel püüti Eestis võrguga ka vahemistest ja pinnaveekihtidest. Võrgu sügavus määrati sel juhul kivide (ankrute) või ujukite nööride pikkusega. Pealveepüügi viisid on lipupüük või triivpüük, kasutatakse eritüübilisi pinevõrke. Alates 2016. a ei kuulu triivvõrk enam Eesti vetes lubatud püügivahendite hulka. Rannapüügil viiakse võrgud merre harilikult õhtul ja võetakse välja (käiakse nõudmas) hommikul. Suurte kilu- ja räimevõrkude väljatõmbamise kergendamiseks on kalapaatide vedupardal rull. Võrguga püütakse kala ka jää alt (jääpüük). Tuntakse ka aktiivset võrgupüüki, mille puhul kalavõrku kasutatakse pigem noodana. Tuntud on ka kala hirmutamine võrku (hagepüük, lündil käimine). Mõnikord on võrk tarvitusel tõkkepüünisena (siiakäär). Allikas: Mereleksikon, 1996
Ūsiai

Ūsiai on järv Leedus Ignalina rajoonis. Järv on loode-kagu sihiline ja lookleva kaldajoonega. Kaldajoone pikkus on 15,97 kilomeetrit. Kirdeosas on järvel kaks poolsaart, neist üks kannab Kupriai sääre nime. Järves on ka üks saareke pindalaga 0,02 ha. Kaldad on valdavalt metsased. Ūsiai asub merepinnast 146,7 meetri kõrgusel jääajal tekkinud nõos. Järvepõhja moodustavad 12-23 meetri sügavused lohud. Abajates vohab veetaimestik. Järve lõunaosasst voolab välja Labakaršysi järve suubuv Baltelė oja. Järve suubub neli nimetut oja, neist üks toob sinna Žiezdrase veed. Asulatest jäävad järve kaldale Linkmenys, Naujasodis, Liminas, Dvariškiai, Kupriai ja Šileikiškė. Ūsiai ääres on ka kaks turismitalu. Järve nimi tuleneb sõnast ūsai, mis tähistab vuntse. Ūsiai. Tarybų Lietuvos enciklopedija, Kd. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. 387 lk. Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. 355 lk., – Vilnius: Mokslas, 1981.