laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Hetzer

Hetzer, täisnimega Jagdpanzer 38 (t) Hetzer (Sd.Kfz. 138/2) oli Teise maailmasõja ajal Saksa poolt Tšehhi tanki LT-38 veermikule ehitatud tankihävitaja. Masin sai esialgu nimeks Leichtes Sturmgeschütz 38(t), siis Panzerjäger 38 für 7.5cm Pak 39 L/48 ja lõpuks Jagdpanzer 38 (t) Hetzer. Hetzeri prototüüp valmis 1944. aasta märtsis. See oli ehitatud Tšehhi päritolu tanki LT-38, mis Wehrmachtis oli nimeks saanud PzKpfw 38(t) originaalšassiile. Sellele ehitati tugevalt kaldus soomusplaatidest pealisehitis, mille esiplaati kinnitus esialgu 75 mm tankitõrjekahuri PaK39 L/48, hiljem aga 75 mm PaK42 L/70 – sama, millega olid relvastatud Panthrid. Suurtükk oli paigutatud esiplaadi tsentrist 380 mm paremale ja kaitstud suurtükimaskiga. Pealisehitise lael oli kuulipilduja MG 34, mida sai kasutada komandör ka masina seest kaugjuhtimisel ja periskoobiga sihtides. Hetzer sai ka laiemad, 350 mm roomikud, mis koosnesid kumbki 96 lülist. Hetzerit toodeti firmades Bömish-Mährische Maschinenfabrik ja Škoda aprillist 1944 kuni maini 1945 kokku 2584 masinat. Peale Teist maailmasõda olid Hetzerid kasutusel kuni 1960. aastate keskpaigani Tšehhoslovakkia (ST-1) ja Šveitsi (G-13) relvastuses. LemaireSoft's Hetzer inglise keeles(arhiveeritud lehekülg)
Marder III

Marder III olid Teise maailmasõja ajal sakslaste poolt tšehhide loodud tanki LT-38 veermikule ehitatud tankihävitajad. Sellise nime said 1944. aastal juba varem toodetud kolm mudelit – SdKfz 139, SdKfz 138 Ausf.H ja Ausf. M. Sd.Kfz. 139 oli relvastatud vene päritolu 76 mm kahuriga, mis pärast täiendamist sai nimeks 7,62 cm PaK 36. Seda masinat toodeti aprillist 1942 kuni 1943. aastani 363 masinat. Sd.Kfz 138 Ausf. H ja Ausf. M olid mõlemad relvastatud 75 mm kahuriga PaK 40, kuid esimesel masinal oli lahtine kabiin koos kahuriga masina esiosas ning teisel taga. H-mudelit toodeti 1942. aasta novembrist kuni 1943. aasta aprillini 243 ning M-mudelit sealt edasi kuni 1944. aasta maini 975 masinat. SdKfz 138 Ausf.M SdKfz 138 Ausf.H Sd.Kfz. 139 WWII Technical Database inglise keeles
Matteus

Matteus (tuntud ka heebrea nimega Leevi ja evangelist Matteusena) oli üks Jeesuse kaheteistkümnest jüngrist ja apostlist. Matteuse nime leiab Uues Testamendis kõigist kaheteistkümne jüngri ja apostli loenditest evangeeliumites (Mt 10:2-4; Mk 3:16-19; Lk 6:13-16) ning Apostlite tegude raamatus (Ap 1:13). Veel mainitakse Matteuse evangeeliumis meest tollihoones Matteuse nime all (Mt 9:9). Enne Jeesusega kohtumist töötas Matteus Rooma keisririigile maksude kogujana, mis oli tollases juudi ühiskonnas väga halvakspandav amet. Kirikliku pärimuse järgi oli Matteus ka Matteuse evangeeliumi autor, mistõttu teda kutsutakse evangelist Matteuseks. Samuti on Matteuse nime esitletud kõigis apostlite loeteludes. Evangeeliumide järgi oli Matteus 1. sajandi galilealane. Arvatakse, et Matteus oli sündinud Galileas, mis ei kuulunud Juudamaale ega Rooma Juudamaa provintsile. Matteuse isaks peetakse Alfeust. Uues Testamendis on kirjas, et ta järgnes Jeesusele jüngrina ja oli üks Jeesuse ülestõusmise tunnistajatest. Matteuse järgi on eesti rahvakalendris nimetatud sügisene madisepäev 21. septembril. Eestis on Matteuse kirik Järva-Madise kirik, mis asub Järvamaal Albu vallas Järva-Maddise külas. David Noel Freedman (1992). Anchor Bible Dictionary. Lk 618. Fritz Rienecker, Gerhard Maier (2011). Suur Piiblileksikon. Lk 398. Jacquier, Eugène (1911). Catholic Encyclopedia. David Noel (2001). The Anchor Bible Reference Library.
Tiger II

Tiger II, täisnimega Panzerkampfwagen VI Tiger II Ausf. B (lühendatult PzKpfw VI Tiger II Ausf. B), mida laialdaselt tuntakse ka nimega Königstiger (Kuningtiiger) olid Saksamaal Teise maailmasõja lõpus (1944–1945) toodetud rasketankid. See oli üks kardetumaid masinaid üldse, peamiselt tänu oma võimsale 88 mm kahurile ja paksule soomusele. Tanki põhilisteks puudusteks olid tema suur kaal ja nõrk mootor. Tanki väljatöötamine algas 1943. aasta veebruaris, et anda vastus Nõukogude tankide kasvavale võimsusele. Uue masina loomise ülesanne anti firmadele Henschel ja Porsche. Ferdinand Porsche võttis oma Tiger I loomisel kaotajaks jäänud masina kere ja veermiku ning konstrueeris sellele uue torni ja pakkus välja kaks varianti. VK 4501 (P) ja VK 4502 (P), esimesel oli torn kesk- ja teisel tagaosas ning korpuse esiküljelt oli kaotatud soomusplaatide murdekoht. Erwin Adersi, Henscheli konstruktori esimese projektiga VK 4502 (H) ei oldud rahul, aga teine, VK 4503 (H) tunnistati sobivaks. Tanki prototüüp valmis 1943. aastal ning see kandis Porsche torni. 1944. aasta jaanuaris läks Tiger II tootmisse. Esimesed 50 masinat kaalusid 68,5 tonni ning kandsid Porsche torni. Tornil oli iselaadi kuju, ümardatud esiots ja õhuke soomus. Nende masinate mürsuvaru oli 80 mürsku. Järgmised masinad said juba Henscheli torni ning nende kaal tõusis 69,8 tonnini. Enamus kaalust tuli võimsa soomuse arvelt, mis oli masina korpuse esiküljel 120–150, torni esiküljel 180 ning torni ja korpuse külgedel 80 mm. Masinal oli ka võimas relvastus, 88 mm suurtükk KwK 43, millel rauapikkuseks 71 kaliibrit. Selle kahuri alakaliibrilise soomusmürsu algkiirus oli 1125 m/s ning see lõi 1 kilomeetri pealt läbi 193 mm soomusest. Kuni sõja lõpuni jõuti valmis ehitada Tiger II 489 masinat. Befehlswagen Tiger II Ausf. B (Sd. Kfz. 267/268) – komandöri tank Bergewagen – taastustööde tank (18 masinat) Jagdpanzer Jagdtiger Ausf. B (Sd. Kfz. 186) – tankihävitaja Grille 17/21/30/42 – liikursuurtükkide prototüübid The Armor Site! PzKpfw VI Tiger II inglise keeles Achtung Panzer! Königstiger inglise keeles
SdKfz 7

SdKfz 7 (Sonderkraftfahrzeug 7) oli Teise maailmasõja ajal Saksamaal toodetud ja kasutusel olnud poolroomikveduk. Masinat kasutati peamiselt sõdurite ja suurtükkide transportimiseks. Selle hübriidne konstruktsioon võimaldas tal vabalt liikuda ükskõik millisel maastikul ning roomikute tõttu sobis see eriti hästi ekstreemoludes liikumiseks. Sõja lõpuks oli ühtekokku valmis ehitatud umbes 12 000 seda tüüpi masinat. Soomuse ja relvade puudumise tõttu vajas see teiste üksuste kaitset. SdKfz 7 arendamine algas 1934 saadud tellimusega 8-tonnisele poolroomikveokile. Esimesed sõidukid valmisid 1938 ning olid määratud 88 mm kahuri ja 150 mm haubitsa pukseerimiseks. Lisaks võis veok kanda kuni 12 meest. Veoki tagaosa oli suletud, sest oli ette nähtud lõhkeaine veoks. Veok oli ette nähtud kuni 8-tonniste haagiste pukseerimiseks ja enamus neist oli varustatud vintsiga. Võrreldes ratassõidukitega, on poolroomikvedukeid raskem hooldada ja nad on teedel aeglasemad, kuid maastikul on nende läbivus mõnevõrra parem. Poolroomikvedukite kasutamine suurtükkide veoks oli Saksa armees tavaline, aga mujal mitte eriti. Mõned sõjasaagiks saadud SdKfz 7-d olid sõja ajal ja vahetult pärast seda kasutusel ka liitlasvägedes. Vedukist ehitati ka Itaaliale kohandatud versioon, mis on hõlpsasti eristatav pikema kapoti ja parempoolse rooli järgi. SdKfz 7 üks levinumaid mudeleid oli SdKfz 7 Flakvierling.
SdKfz 11

SdKfz 11 oli Teise maailmasõja aegne Saksa poolroomikveok, mida toodeti aastatel 1937–1944 firmades Hansa-Lloyd, Hanomag, Adler, Borgward, Horch ja Škoda kokku eri andmetel 8800 – 11 000 masinat. Poolroomikveokit SdKfz 11 kasutati varustus- ja muudeks töödeks. Meeskond kasutas masinas asuvaid tööriistu vägagi efektiivselt, parandades kahju saanud sõidukeid, roomikuid, katkisi kahureid ning isegi masinate keresid. Kuid SdKfz 11-l ei olnud mingisugust kaitset ega relvastust, mistõttu oli seda väga lihtne hävitada.
SdKfz 251

SdKfz 251 oli Saksamaal valmistatud poolroomikveermikul soomustransportöör. Seda ehitati tuhandeid ning kasutati peamiselt soomusjalaväes jaosoomukina. SdKfz 251 oli SdKfz 250 "vanem vend". Ta oli suurem, kaalus rohkem, omas tugevamat soomuskaitset ning suutis transportida rohkem sõdureid või relvastust. Masinast valmistati ühtekokku 22 mudelit. Kõige tähtsam neist oli SdKfz 251/1, mis oli varustatud kahe kuulipildujaga ning vedas ühte soomusjalaväe jagu. Teistel mudelitel oli näiteks kuus reaktiivpommiraami (Stuka zu Fuss), tankitõrjekahurid, lühikeste torudega haubitsad (Stummel), õhutõrjekahurid ja leegiheitjad. Tehti ka ilma relvastuseta erimudeleid pioneerivägedele, välihospidalidele ja laskemoona transportimiseks. Masinad ehitati Hanomagi tehases Hannoveris SdKfz 11 kere baasil. SdKfz 251/22 OT-810
Love Me Tender (laul)

"Love Me Tender" on üks tuntumaid laule Elvis Presley repertuaarist, üks tema esimestest hittidest. Nüüdseks on see laul evergreen. Laulu meloodia on võetud George R. Poultoni laulult "Aura Lee". Kenneth Darby kirjutas sellele uued sõnad. Elvis Pesley esitus on osa 1956. aasta vesterni "Love Me Tender" muusikast. Filmi pealkiri oli algselt "The Reno Brothers", kuid laulu tohutult kasvanud populaarsuse tõttu nimetati film ümber. Samaaegselt filmiga anti välja ka singel (plaadifirma RCA). Ajakirja Rolling Stone 2004. aastal koostatud 500 kõigi aegade parima laulu edetabelis jõudis lugu 437. kohale. Laulu autoritena nimetatakse Elvis Presleyt ja Vera Matsonit. Viisi autorit Poultonit enam ei mainita, sest tema autoriõigused on aegunud. Sõnad on laulule kirjutanud tegelikult Kenneth Darby, kuid ta on selle ning veel kolme samas filmis lauldava laulu autorsuse loovutanud oma abikaasale ja Elvis Presleyle. Arvatakse, et produtsent on talle survet avaldanud, et saavutada paremat kuvandit.
Möbelwagen

Möbelwagen, täisnimetusega 3,7cm FlaK auf Fahrgestell Panzerkampfwagen IV (sf) ja Sd.Kfz. 161/3, oli Teise maailmasõja ajal Saksamaal toodetud õhutõrjeliikursuurtükk. 1943. aasta alguses hakkas Krupp projekteerima õhutõrjeliikursuurtükki, mille prototüüp valmis sama aasta oktoobris. Esimest prototüüpi esitleti Hitlerile 7. detsembril 1943. Seda valmistati üksainus eksemplar. Seda ei hakatud valmistama, sest see tunnistati liiga nõrgaks viimase aja lennukite vastu, mis lendasid järjest kiiremini ja järjest kõrgemal. Teisele prototüübile lisati õhutõrjekahur Flak 38 ja see läks tootmisse. Masina ehitamiseks kasutati PzKpfw IV korpust, mille laele lisati neljakandiline pealt lahtine allalastavate külgedega kast, milles asus neljatoruline õhutõrjekahur 2cm Flakvierling 38. Korpused võeti idarindel kannatada saanud ja tagalasse remonti saadetud tankidelt. Kasti ümber paigaldati hingedega neli 20 mm paksust soomusplaati. Neil plaatidel oli kaks põhilist tööasendit. Need sai täielikult alla lasta, mis võimaldas tulistada maapinnal või vähemalt madalal asuvaid objekte. Samuti sai neid pooleldi sulgeda, üksteise külge kinnitada ja pooleldi avatuks jätta, mis võimaldas tornil igas suunas pöörelda, kuid üksnes õhus olevate objektide tulistamiseks. Sellegipoolest oli meeskond kummagi asendi korral üsna vähe kaitstud. Täielikult suletud asendit kasutati üksnes transpordiks ning siis kaitses soomus meeskonda mõnel määral käsitulirelvade ja šrapnellide eest. Pärast masina esitlust jõuti järeldusele, et 20 mm õhutõrjekahur pole siiski piisav, ning 1944. aasta veebruaris läks masin seeriatootmisse uue relvaga, milleks oli 37 mm õhutõrjekahur 3,7cm Flak 43. Möbelwagenit tootsid Deutsche Eisenwerke ja BMW kuni 1945. aasta märtsini kokku 240 (mõningatel andmetel 250) masinat. Nad võeti relvastusse läänerindel 1944. aasta aprillis. See oli Teise maailmasõja esimene täielikult soomustatud motoriseeritud õhutõrjerelv, mis suutis isegi raskel maastikul tankidega sammu pidada. See aitas Saksa tankivägedel osaliselt kompenseerida Luftwaffe kasvavat nõrkust. Kuigi Möbelwagen oli mõeldud ajutiseks lahenduseks enne täiuslikumate relvade väljatöötamist, teenis ta läänerindel väga hästi kuni sõja lõpuni. Sellegipoolest toodeti neid vähem kui 300. Lõpuks asendati see niisuguste õhutõrjesuurtükkidega nagu Wirbelwind, Ostwind ja Kugelblitz, mis võimaldasid torni täielikult pöörata nii maa peal kui ka õhus olevate sihtmärkide tulistamiseks ja pakkusid ühtlasi meeskonnale soomuskaitset. Panzerworld. Möbelwagen, Wirbelwind, Ostwind and Kugelblitz (inglise keeles)
Dorsten

Dorsten on linn Saksamaa lääneosas Nordrhein-Westfaleni liidumaal, Recklinghauseni kreisis. Asub Lippe jõe ääres. Register of German municipalities (2022), vaadatud 7.10.2023. Dorsteni koduleht
Amfoteersus

Amfoteersus on keemilise aine võime reageerida olenevalt tingimustest aluse või happena. Selliseid aineid nimetatakse amfolüütideks. Amfoteersus on ka keemilise elemendi võime esineda metallina või mittemetallina. Tüüpilised amfoteersed metallid on: alumiinium, tsink, tina ja plii. Amfoteerne aine Amfoteerne oksiid
Arado Ar 234

Arado Ar 234 Blitz oli maailma esimene reaktiivmootoritega varustatud kasutuskõlblik pommituslennuk, mis ehitati Saksamaa firma Arado tehastes. Selle kahemootorilise lennuki esmalend toimus juulis 1943. Esimesi lennukeid kasutati algul luurelendudeks, Teise maailmasõja lõpupoole, alates 1944. aastast ka pommitamiseks. Arado Ar 234 B-2 jäi oma suure lennukiiruse tõttu liitlaste hävituslennukitele praktiliselt püüdmatuks. meeskond: 1 lendur pikkus: 12,64 m kõrgus: 4,3 m tiivaulatus: 14,41 m tiivapindala: 26,4 m² Tiiva külgsuhe: 7,6 tõusukiirus: 22 m/s (6 min/8000 m) kasulik last: 1500 kg lennuki tühikaal: 4650 kg kaal täislastis: cu 10 tonni (koos rakettkiirenditega) tiiva pinnakoormus: 197 kg/m² suurim kiirus: 742 km/h (6000 m kõrgusel) lennulagi: 12 000 m lennukaugus: 1400 km mootor: 2x Junkers Jumo 004B-1, igaüks tõmbega 8,8 kN (900 kg) relvastus: 1500 kg pomme, välistel riputustel
Focke-Wulf Fw 190

Focke-Wulf Fw 190 oli Saksamaa Luftwaffe ühekohaline täismetall-konstruktsiooniga hävituslennuk. Fw 190 oli Teises maailmasõjas üks oma ajastu parimaid hävituslennukeid. Fw 190 ilmumine Prantsusmaa taevasse 1941. aastal oli ebameeldivaks üllatuseks liitlasvägede ülemjuhatusele, sest seni ei olnud Luftwaffel võimekat tähtmootoriga hävituslennukit. Fw-190 sai Messerschmitt Bf 109 järel teiseks Luftwaffe standardhävituslennukiks, mis oli varustatud automaatse mootori töö juhtseadeldisega (mehaanilise analoogarvutiga). Lendur sai mootori töö parameetreid seadistada ühe hoova abil. Meeskond: 1 Pikkus: 9,00 m Tiivaulatus: 10,51 m Kõrgus: 3,95 m Tühimass: 3200 kg Täismass: 4417 kg Suurim lennukaal: 4900 kg Mootor: 1 × BMW 801D-2, ventilaator-sundõhkjahutusega 14 silindriline kaherealine tähtmootor, 1272 kW (1730 hj); 1471 kW (2000 hj) (lühiajalisel lisavõimsusel) Propeller: muutuvsammuga, kolmelabaline, metall Horisontaalkiirus: 656 km/h (4800 m kõrgusel) Lennukaugus: 800 km Lennulagi: 11 410 m Kuulipildujad: 2 x 13 mm Automaatkahurid: 2 x 20 mm Pommid: üks kere all või 4 tiivapoolte all  Focke-Wulf Fw 190 – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Junkers Ju 52

Junkers Ju 52 (hüüdnimi saksa keeles "Tante Ju", 'tädi Ju') oli Saksamaa reisi- ja transpordilennuk, mille konstrueeris Junkersi Dessau tehases Ernst Zindeli juhitud meeskond. Ju 52 ehitati aastatel 1932–1945. Enamik ehitatud lennukeist olid kolmemootorilised Junkers Ju 52/3m ("3m" tähistab kolme mootorit). Üldiselt sarnaneb Ju 52 varasema Junkers W33-ga, kuid on pisut suurem. Junkersile omaselt oli lennuki kere kerestruktuuri tugevdamise eesmärgil kaetud gofreeritud lainelise duralumiiniumplekiga, mille Junkers töötas välja juba enne Esimest maailmasõda. Algselt oli lennukil üks Junkersi või BMW vedelikjahutusega mootor ning tähistuseks Junkers Ju 52/1m. Lennuki esmalend toimus 13. oktoobril 1930. Kuna lennukil jäi mootori võimsusest selgelt puudu, ehitati neid ainult 7, kõik järgnevad Ju 52-d varustati kolme mootoriga, esmalend 7. märtsil 1932. Ju 52 jäi kasutusse rohkem kui 25 aastaks. 1934. aastal loodi Ju 52 baasil pommituslennuk, mida kasutati laialdaselt Hispaania kodusõjas. Pommitajana oli Ju 52 1939. aastaks juba moraalselt vananenud, kuid tänu vastupidavusele, lihtsale ehitusele ja headele lennuomadustele väikestel kiirustel, jäi see Teises maailmasõjas Saksa sõjaväe peamise transpordilennukina edasi teenima. Ju 52 oli kasutusel ka Adolf Hitleri isikliku reisilennukina, sest Saksamaa juht usaldas just selle lennuki vastupidavat mittesissetõmmatavat telikut. Peaaegu 500 Ju 52 kasutati Kreeta vallutamisel 1941. aasta mais, hiljem veeti Junkersitega Wehrmachti Erwin Rommeli soomusvägedele varustust Põhja-Aafrikasse, samuti transporditi Ju 52-dega Brandenburgi rügementi Ardennide mägedesse. Ju 52 olid kasutusel umbes 30 riigis. Ka Eestis tellis 21. veebruaril 1939 asutatud Eesti lennuliinide aktsiaselts AGO endale Saksamaalt kaks Ju 52/3m, mis hakkasid kandma Eesti registreerimistunnuseid ES-AGO ja ES-AUL. Üks lennuk maksis 340 000 krooni. 5. oktoobril tõi Peeter Olt Dessaust Junkersi tehastest Tallinna ES-AGO ja 19. oktoobril Saksa lendur Eduard Dautzenberg ka ES-AUL-i. Pärast Talvesõja lõppu alustas AGO 22. märtsil 1940 reise Soome, 7. mail jätkati lendusid Tallinna–Riia–Königsbergi liinil. 14. juunil 1940 tulistasid kaks Nõukogude Liidu sõjalennukit Soome lahe Eesti territoriaalvete kohal Keri saare lähedal alla Soome reisilennufirma Aero reisilennuki Ju 52 "Kaleva" OH-ALL, mis lendas liinil Tallinn-Helsingi. Lisaks Saksamaale (1930–1945) ehitati mudelit Ju 52 Prantsusmaal (1945–1947) ja Hispaanias (1945–1952), kokku 4845 lennukit. Viimaseid Ju 52 kasutati tsiviillennunduses isegi veel 1980. aastateni. Tiivaulatus: 29,25 m Pikkus: 18,5 m Kõrgus: 6,1 m Tiiva pindala: 110 m² Õhkutõusmise kiirus: 120 km/h Suurim kiirus: 290 km/h Reisikiirus: 180 km/h Maandumiskiirus: 106 km/h Kasulik last: 1500 kg Lennukaugus: 1200–1300 km Lennulagi: 6300 m Mootor: 3 x BMW 132, või Pratt&Whitney Hornet, 3x660 hp kuni 3x750 hp Meeskond: 3 Reisijaid: 15–17 Johannes Tilk, "Aeg mehed lennukid", Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2001, lk.203 ja 204. http://et.wikipedia.org/wiki/Kaleva_%28lennuk%29
Nebelwerfer

Nebelwerfer (saksa keeles "uduheitja") oli algselt Saksa reaktiivmiinipilduja, mis võeti kasutusele esimese maailmasõja ajal. Relva konstruktsiooni arenedes hakati seda edaspidi nimetama raketiheitjaks. Teise maailmasõjas kasutati raketiheitjaid laialdaselt. Teises maailmasõjas oli Saksa sõjaväe relvastuses mitut tüüpi eri laskeplatvormidel raketheiteseadmeid, neist peamiselt kolme tüüpi reaktiivmürskude jaoks: 150 mm Wurfgranate 41, 210 mm Wurfgranate 42 ja 300 mm Wurfgranate 42. Enamikku ratastel mitmeraudseid Werfereid pukseeriti veokitega, kuid leidus ka liikuritele monteeritud paljutorulisi (mitmeraudseid) raketiheitjaid, näiteks Maultier-tüüpi soomukid Panzerwerfer 42.
SdKfz 7 Flakvierling

SdKfz 7 üks levinumaid variatsioone oli õhutõrjekahuriga varustatud mudel. Selle peamine eelis muude õhutõrjekahurite suhtes oli selle liikumisvõime. Selle otsa kinnitatud õhutõrjekahur ei suutnud hävitada mitte ainult õhus olevaid sihtmärke, vaid ka kergelt soomustatud sõidukeid ning jalaväelasi. Sdkfz 7/1 Flakvierling vajas eskorti, kuna sel puudus igasugune soomuskate. SdKfz 7/1 oli relvastatud 20 mm õhutõrjekahuriga "2 cm Flakvierling 38 L/112.5". SdKfz 7/2 oli relvastatud 37 mm õhutõrjekahuriga "3.7 cm FlaK 37 L/98".
SdKfz 222

SdKfz 222 oli Saksamaal valmistatud luuresoomuk ja SdKfz 221 täiendatud mudel, millel oli suurem kahur kui ta eelkäijal. Oma suurepärase manööverdamisvõimega sobis see masin täiuslikult luuretegevuseks. Selle soomuskate oli piisavalt hea, et võimaldada osaleda kergemates tulevahetustes, kus see sai end kahuri ja kuulipilduja abil maksma panna. Vaatamata luuresoomuki SdKfz 222 mitmekülgsusele ei olnud see masin tankide vastu kasutatav.
Baden-Württembergi vapp

Baden-Württembergi vapp on Saksamaa Baden-Württembergi liidumaa vapp.
SdKfz 263

SdKfz 263 oli Saksamaal valmistatud kaheksarattane luuresoomuk. Juba enne Teist maailmasõda vajas Saksa armee kõikidel maastikutüüpidel kergelt liikuvat sõidukit, mis suudaks edastada infot pikkade vahemaade taha. Seda vajadust silmas pidades asendati SdKfz 263 kahuritorn suurte mõõtmetega raadioantenniga ning nii sündiski perfektne luuremasin, millel oli üksainus puudus: selle suurus muutis selle liitlasvägede tankidele kergeks sihtmärgiks.
SdKfz 251/22

SdKfz 251/22 oli soomustransportööri SdKfz 251 22. mudel. See mudel oli relvastatud 75 mm Pak 40 kahuriga[viide?].
StuH 42

StuH 42 ehk Sturmhaubitze 42 oli Saksamaal aastatel 1942–1945 toodetud ründehaubits. 1942. aastal, kui lahinguväljadele ilmus StuG III Ausf. F, mis oli relvastatud 75 mm pikaraudse suurtükiga ja ette nähtud võitluseks vaenlaste tankidega, võeti vastu otsus alustada uue liikursuurtüki tootmist, mis oleks relvastatud 105 mm haubitsaga. Masina ehitusega hakkas tegelema firma Alkett (Altmaerkische Kettenwerk GmbH) ning samal aastal valmis ka esimese katseseeria 12 masinat, mis olid relvastatud 105 mm haubitsaga LeFH 18 L/28. 1942. aasta lõpuks sai valmis veel 9 ning jaanuaris 1943 3 masinat. Esimeste masinate aluseks oli võetud StuG III Ausf. F veermik ja soomustus. Katsetused kulgesid edukalt ja 1943. aasta märtsis lasti ründehaubits masstootmisse nimetuse Sturmhaubitze 42 (SdKfz 142/2) all. Masstootmisse lastud masinate veermik ja soomustatud pealisehitised pärinesid StuG III Ausf. F/8 ja Stug 40 Ausf. G-lt. StuH 42 sai ka uue haubitsa StuH 42 L/28 (rauapikkusega 2940 mm), mis oli valmistatud firmas Rheinmetall-Borsig. Lahingukomplekti kuulus 36 lasku, millest 18–24 olid kild-fugass, 6–12 soomustläbistavad ja 6–12 kumulatiivsed mürsud. Suuremal osal masinatest oli kahekambriline suudmepidur, kuid osadel masinatel see puudus. Haubitsal oli kas keevitatud või valatud suurtükimask, mille soomuse paksus oli 30–80 mm. Liikumatu torni laele oli paigutatud teiseks relvaks kuulipilduja MG34, millest vajadusel sai tulistada laadur. Raadiojaamaks oli kas FuG 15 või FuG 16. 1943. aasta märtsist kuni 1945. aasta aprillini laskis firma Alkett välja 1299 ründehaubitsat StuH 42. Achtung Panzer! – Sturmgeschütz III/IV inglise keeles
75 mm suurtükk

75 mm Gebirgsgeschütz 36 on suurtükk, mis võeti kasutusse 1938. aastal. Suurtüki lahknev rõhtjoones asend ning pöördetapid võimaldasid seda väga kõrgele suunata ning tagasilöögisüsteem oli muutuv, mis vähendas automaatselt tagasilöögi jõudu, kui raua tõstenurk kasvas. Tervet relva oli võimalik lahti võtta kaheksaks osaks. Kõikidele nendele eelistele vaatamata oli Geb G 36 puuduseks stabiilsuse puudumine madalatel kõrgustel, mis on kergetele kahuritele üldiselt omane puudus. Sellele vaatamata oli Geb G 36 populaarne ja jäi kasutusse kuni sõja lõpuni. See oli eriti efektiivne jalaväelaste ja hoonete pihta tulistamisel, kuid üsna vähe kaitstud ning vajas liikumiseks transpordiveoki abil.
BMW R75

BMW R75 oli Teise maailmasõja ajal kasutatud mootorratas, mida tootis saksa auto- ja mootorrattatootja BMW. Külgkorviga rasket mootorratast kasutati peamiselt sidepidamiseks, luureks, juhtkonna või varustuse transpordiks ja muudekski ülesanneteks. BMW R75 väljatöötamisel peeti silmas eelseisva Aafrika sõjakäigu vajadusi. Mootorrattale oli lisatud külgkorvirattavedu ning sageli kinnitati ratta külgkorvile ka kuulipilduja MG 34. BMW R75 võeti Wehrmachtis kasutusele 1940. aastal, mil iga motoriseeritud jalaväe- ja tankidiviisi juurde moodustati oma mootorratturite pataljon. Tootmine kestis 1944. aastani ja kokku valmistati 16 510 mootorratast. BMW R75 ja Zündapp KS 750 moodustasid põhiosa Wehrmachti mootorratastest. Lihtsate ja töökindlate maastikusõidukitena tõestasid need end sõja jooksul pea igal rindel. BMW R75 eelkäija R-71 baasil loodi NSV Liidus mootorratas M-72. BMW R75
Sobrali vald

Sobral on vald Brasiilias Ceará osariigis. Valla halduskeskus on Sobrali linn. Vald on suuruselt Fortaleza järel teine vald osariigis. Valla majandus põhineb põllumajandusel, teenindusel ja mõnel tööstusettevõttel. Vallas on kaks ülikooli: Ceará Föderaalülikool (Universidade Federal do Ceará) ja Acaraú Oru Osariigiülikool (Universidade Estadual do Vale do Acaraú). 29. mail 1919 toimunud päikesevarjutuse ajal leidis seal Briti astronoomide rühm Arthur Eddingtoni juhtimisel kinnituse üldrelatiivsusteooriale. Sobralis on varjutusemuuseum. Ametlik koduleht