laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Desna (täpsustus)

Desna on mitme geograafiliste objektide kohanimi Desna (vene keeles Десна) (vana-slaavi keeles деснъ − "parem") — on rida lisajõgede kohanimesid, mis suubusid peajõkke paremalt poolt. Et jõe parema ja vasaku poole on aja jooksul muutunud, siis praegu on mõnedel vasakpoolsetel lisajõgedel ka Desna kohanimi. Desna — jõgi Venemaal ja Ukrainas, Dnepri vasakpoolne lisajõgi. Desna (Lõuna-Bug) — jõgi Ukrainas, Lõuna-Bugi vasakpoolne lisajõgi. Desna (Pahra) — jõgi Moskva oblastis, Pahra vasakpoolne lisajõgi. Desna (Guslitsa) — jõgi Moskva oblastis, Guslitsa vasakpoolne lisajõgi. Desna (Moskva oblast) — alevik Moskva oblasti Leninski rajoonis Venemaal. Desna (Tveri oblast) — alevik Tveri oblasti Molokovski rajoonis Venemaal. Desna (Vinnõtsja oblast) — alevik Vinnõtsja oblasti Vinnõtsja rajoonis Ukrainas. Desna (Tšernihivi oblast) — alev Tšernihivi oblastis Ukrainas. Desná (Tšehhi) — linn Tšehhis Libereci maakonnas. Dysna — Daugava lisajõgi Valgevenes ja Leedus.
Christoph Friedrich Mickwitz (1696−1748)

Christoph Friedrich Mickwitz vanem (18. jaanuar 1696 Königsberg – 20. märts 1748 Tallinn) oli Eesti vaimulik. Õppis Bergeni kloostrikoolis, aastatel 1715–1719 õppis ta Halle Ülikooli usuteaduskonnas, olles pietist August Hermann Francke õpilane. Ordineeriti õpetajaks 19. detsembril 1721 Berliinis. Oli 1721–1724 Balthasar von Campenhauseni õpetaja ja kodujutlustaja Peterburis ja Rannus. Aastatel 1724–1748 oli ta Tallinna Toomkoguduse ülemõpetaja, pietismi levitaja, olles selle kõrvalt ka Eestimaa konsistooriumi assessor ja Tallinna Toomkooli kuraator. Ta asutas Tallinnas Uuel tänaval vabakooli (frey-Schule) ja ta alustas Põhjasõja järel, hävinenud Toompea koolimaja, mis oli venelaste poolt rüüstatud, kordaseadmist. Eestimaa rüütelkond andis tema hooleks koolide hoolekande, kooliõpetajate ametisse-kutsumise ja õpetuse kava määramise ning konsistooriumi poolt anti tema kätte kõigi Eestimaa pastorikandidaatide eksamineerimine ja ordineerimine. Poeg Christoph Friedrich Mickwitz oli Koeru Maarja-Magdaleena koguduse õpetaja, poeg Immanuel Mickwitz oli Kaarma Peeter-Pauli koguduse õpetaja. Olaf Sild, August Hermann Francke' mõjud meie maal., Usuteadusline Ajakiri, Detsember 1927 Nr 2, lk 91-92 Christoph Friedrich Mickwitzi eluloolised andmed saidil eelk.ee
Egle Raadik

Egle Raadik (sündinud 8. oktoobril 1981) on eesti ajakirjanik. Ta on olnud ajakirja Töötervishoid tegevtoimetaja, ajalehe Meditsiiniuudised peatoimetaja, rahvusvahelise uudiskirja news2biz ärijuht ja Tallinna lennujaamas asunud Eesti Ekspokeskuse turundusjuht. Päring inforegister.ee andmebaasist[alaline kõdulink]
Vabalninkas

Vabalninkas (leedu) (poola keeles Wobolniki) on linn Põhja-Leedus Panevėžysi maakonnas Biržai rajoonis, Vabalninkase valla halduskeskus. Asub Biržaist 26 km lõuna pool. Linna põhjapiiril voolab Vabala jõgi, läänepiiril aga Tatula. Neist esimese järgi on linn ka nime saanud. Linnas asub Vabalninkase Balys Sruoga keskkool. Vaatamisväärsusteks on koduloomuuseum, katoliku kirik, mis ehitati aastal 1817, ja selle kellatorn. 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Vabalninkase elanikest leedulasi 97,35%, venelasi 1,32% ja teiste rahvaste esindajaid 1,32%. Asulat on esimest korda mainitud 1554. aastal ja Vabalninkai riigimõisa 1555. aastal. Aastal 1617 ehitati sinna esimene kirik, külast sai kohaliku katoliku kihelkonna keskus. Aastal 1618 sai Vabalninkasest alev. Aastal 1625 rüüstasid alevit rootslased, asula kannatas ka katkuepideemia käes. Aastal 1639 rajati alevisse kihelkonnakool. Aastal 1644 alustati seal õlletootmist. XVII sajandil asusid alevisse elama ka juudid ja sinna ehitati sünagoog. Aastal 1696 hävis tulekahjus esimene kirik, aastal 1698 põles alev taas. Uus kirik valmis aastal 1714. Juba aastal 1729 põles alev taas ja tulekahju hävitas ka uue kiriku. Aastal 1734 valmis kolmas puidust kirikuhoone. Linnaõigused on Vabalninkasel 1775. aastast. Aastal 1817 valmis praegune kivist kirikuhoone. Aastal 1825 põles linn; taas põles see aastal 1834. Aastal 1860 oli linnas kaks sünagoogi, seal tegutsesid veski ja pruulikoda. Aastal 1883 rajati linna postkontor, aastal 1892 valmis kohalik haigla. Aastal 1903 sai Vabalninkas telegraafiühenduse. XIX sajandi lõpuks oli Pasvalysist saanud alev. Knygnešystė ajal oli alev üks ühe tähtsama salakaubavedaja Jurgis Bielinise baasidest. Aastal 1916 avati alevit läbiv kitsarööpmeline raudtee. Pasvalysist hargnesid liinid Biržai, Panevėžysi ja Joniškėlise suunas. Linnaõigused sai Pasvalys taas 1946. aastal. Aastaks 1983 olid linna läbivad raudteeliinid suletud. Esimese maailmasõja ajal põles suurem osa Vabalninkasest maha. Pärast sõda rajati linna meierei, aastail 1932–1942 tegutses seal ka piimaühistu. Aastal 1950 sai vahepeal linnaõigused kaotanud Vabalninkasest taas linn. Keskväljak Vabalninkas Vabalninkase kirik Kiriku kellatorn Seltsimaja Mihhail Preobraženski – vene arhitekt Dov Ber Abramowitz – juudi rabi Elazar Shach – juudi rabi Juozas Naujalis – leedu helilooja Wiktor Szostalo – leedu skulptor Algirdas Bagdonavičius – leedu tenor Resident population by city / town at the beginning of the year, vaadatud 12.02.2023. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 2. aprill 2015. Vaadatud 2. jaanuaril 2016.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) http://dir.icm.edu.pl/pl/Slownik_geograficzny/Tom_XIII/725 http://dir.icm.edu.pl/pl/Slownik_geograficzny/Tom_VIII/854 Linn portaalis vietoves.Lt Ametlik koduleht
Viekšniai

Viekšniai on linn Põhja-Leedus Mažeikiai rajoonis, Viekšniai valla ja Venta regionaalpargi halduskeskus. Asub Venta jõe ääres. Poola keeles on linna nimeks Wieksznie, saksa keeles aga Wiekschnen. Viekšniais on gümnaasium ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on kirik aastast 1854, kirikla, vana kalmistu, XIX sajandil ehitatud vesiveski ja õigeusu kirik aastast 1875. Linnas on Venta regionaalpargi direktsioon, seal asuvad Vincentas Aleksandravičiuse ja Aleksandras Griškevičiuse muuseumid. 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Viekšniai elanikest leedulasi 97,06%, venelasi 1,24% ja teiste rahvaste esindajaid 1,7%. Linna on esmamainitud 1253. aastal. XVI sajandil on mainitud sealset mõisa. Aastal 1634 ehitati sinna kirik, aga aastal 1656 põletasid rootslased asula maha. XVII sajandil asusid Viekšniaisse elama juudid. 1725 sai asula linnaõigused. Aastast 1847 on teada, et linnas elas 1120 juuti. Linnas oli ka sünagoog. Aastail 1871–1873 ehitati linna lähedusse Liibavi-Romno raudtee. Aastal 1897 elas linnas 2951 elanikku, neist 1646 olid juudid. Pärast 1863. aastat tekkis linna ümbrusse ka õigeusklike kogukond. Esimese maailmasõja alguses pagendati linnas elanud juudid Venemaale. Osa neist naasis hiljem pärast sõja lõppu, aga paljud lahkusid, osa Palestiinasse, osa Lõuna-Ameerikasse. 1958. aastal sai Viekšniaist alev. Asulast sai taas linn 1998. aastal. 2781 (1979) 2270 (2001) Viekšniai katoliku kirik Viekšniai õigeusu kirik Viekšniai Venta jõgi Viekšniais Viekšniai peatänav Viekšniai veski Avraam Idelson - juudi publitsist Zalman Efroikin - juudi publitsist Mykolas Biržiška - Leedu kirjandusloolane Vaclovas Biržiška - Leedu kultuuriloolane ja poliitik Viktoras Biržiška - USA matemaatik Vladimiras Beriozovas - Leedu poliitik Aleksandras Griškevičius - Leedu aviaator Resident population by city / town at the beginning of the year, vaadatud 12.02.2023. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 28. oktoober 2021. Vaadatud 14. jaanuaril 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Linn portaalis vietoves.Lt Linn Mažeikiai piirkonna entsüklopeedias Viekšna
David E. Kelley

David Edward Kelley (sündinud 4. aprillil 1956 Maines Watervilles) on mitme Emmy auhinnaga pärjatud USA stsenarist ja filmiprodutsent. Tema ideede ja stsenaariumi põhjal on loodud populaarsed telesarjad "Chicago Hope", "The Practice", "Ally McBeal", "Boston Public" ja "Boston Legal". David E. Kelley õppis Princetoni ülikoolis ja Bostoni ülikoolis õigusteadust. Töötas Bostonis juristina. David E. Kelley on abielus näitleja Michelle Pfeifferiga, kellega tal on poeg ja lapsendatud tütar. 1987 "From the Hip" (stsenarist) 1996 "To Gillian on Her 37th Birthday" (stsenarist, produtsent) 1999 "Mystery, Alaska" (stsenarist, produtsent) 1999 "Lake Placid" (stsenarist, produtsent) 2008 "Chasing Montana" (stsenarist) 1986–1992 "L.A. Law" (stsenarist, produtsent) 1989–1990 "Doogie Howser, M.D." (idee kaasautor, stsenarist) 1992–1995 "Picket Fences" (idee autor, stsenarist, produtsent) 1994–2000 "Chicago Hope" (idee autor, stsenarist, produtsent) 1997–2004 "The Practice" (idee autor, stsenarist, produtsent) 1997–2002 "Ally McBeal" (idee autor, stsenarist, produtsent) 2000–2003 "Boston Public" (idee autor, stsenarist, produtsent) 2004–2007 "Boston Legal" (idee autor, stsenarist, produtsent) 2007–2008 "Life on Mars" (idee autor, stsenarist, produtsent)
Kerge tuul

Kerge tuul on tuul, mille tugevus on 2 palli Beauforti skaala järgi ehk 2 bofoori. Tuule kiirus võib olla 3–6 sõlme ehk 4–7 miili tunnis ehk 5,6–11 km/h ehk 1,6–3,4 m/s. Selle tugevusega tuult on tunda näol: puude ja põõsaste lehed sahisevad ja värisevad, tuulelipp hakkab liikuma. Lipp lehvib kergelt. Suits kaldub püstjoonest tuule suunas rohkem kõrvale kui vaikse tuule (1 pall Beauforti skaala järgi) puhul. Meres või järves on mõningane madal lainetus, veepinnal tekivad väikesed lained kõrgusega 0,2–0,5 meetrit (1–2 jalga), mille harjad on siledad. Kerge tuulega ilm tekitab eriti soojal päeval meeldiva tunde.
Gargždai

Gargždai (leedu) (vene keeles vanasti Горжды, Гордж) on linn Lääne-Leedus Klaipėda rajoonis. Linn on Klaipėda rajooni ja Dauparai-Kvietiniai valla administratiivkeskus; see moodustab rajooni koosseisus omaette valla. Asub 18 km kaugusel Klaipėdast Minija jõe ääres. Linna vana saksakeelne nimi oli Garsden. Linna on esmamainitud 1253. aastal. XVI sajandil on esimest korda mainitud Gargždai mõisa. 1792. aastal sai linn linnaõigused, aastatel 1958–1965 oli alev. Gargždai Koduloomuuseum Gargždai katoliku kirik FK Banga Gargždai Centrinis stadionas Otto Heinrich Igelström – Vene väejuht Jonas Lankutis – leedu kirjandustegelane Eduardas Vilkas – leedu majandusteadlane Andrius Narbekovas – leedu kirurg ja vaimulik Arminas Narbekovas – leedu jalgpallur Marius Prekevičius – leedu korvpallur Resident population by city / town at the beginning of the year, vaadatud 12.02.2023. Горжды. Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона, Kd. 9 (17) : Гоа — Гравер. С.-Петербургъ, 1893., 224 lk.  Gargždai – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Linn portaalis vietoves.Lt
Nõrk tuul

Nõrk tuul on tuul, mille tugevus on 3 palli Beauforti skaala järgi ehk 3 bofoori. Tuule kiirus võib olla 7–10 sõlme ehk 8–12 mph ehk 12–19 km/h ehk 3,4–5,4 m/s. Selle tugevusega tuule korral kerge lipp lehvib tuules, suits on peaaegu horisontaalne, puulehed ja väikesed oksad võnguvad. Meres või järves on tuntav lainetus (lainete kõrgus on 0,5–1 meeter (2–3,5 jalga), veepinnal tekivad klaasjad vahuharjad.
Vickers A1E1 Independent

Vickers A1E1 Independent oli kahe maailmasõja vahel Suurbritannias ehitatud mitme torniga tanki prototüüp, mille valmistas Briti relvatootja Vickers. Kuigi see tank ei läinud kunagi tootmisse, avaldas ta mõju sellistele tankidele nagu Nõukogude Liidu T-28, Saksamaa NeubauFahrzeug, Briti Medium Mk III ja Cruiser Mk I. Nõukogude rasketank T-35 on Vickersi tankiga väga sarnane. Briti Armee kindralstaap tellis 1924. aastal rasketanki prototüübi. Tanki konstrueeris peamiselt Walter Gordon Wilson ja see sai tuntuks kui Independent. Independenti 35,8-liitirise V12-mootori autor oli Armstrong Siddeley. Lisaks muule kasutati tankil ka uuenduslikku hüdraulilist pidurisüsteemi, mis oli loodud just selle tanki suurt kaalu arvestades. Prototüüp anti sõjaministeeriumile (War Office) üle 1926. aastal, kuid rahapuuduse tõttu seda tootma ei hakatud. Tanki kavand langes tööstus- ja poliitilise spionaaži ohvriks ja jõudis Nõukogude Liitu, kus see tõenäoliselt mõjutas T-35 loomist, kuigi Vene ajaloolased tihti ei nõustu selle väitega. Tanki prototüüp on säilinud ja asub tänapäeval Bovingtoni Tankimuuseumis Inglismaal. Independent oli mitme torniga tank, mille pearelvaks oli 47 mm kahur (3-naelane) ja neljas väiksemas tornis paiknes neli 7,7 mm (0,303-tollist) Vickersi kuulipildujat. Kaks väiksemat torni asus ees ja kaks tagapool. Tagumisi kuulipildujaid oli võimalik kõrgemale sihtida ja õhutõrjeks kasutada. Tanki kere paiknes pikkade roomikute vahel. Tanki juhtimiseks kasutati uuenduslikku hüdraulilist süsteemi. Jõuallikaks oli 398-hobujõuline (267 kW) Armstrong Siddeley bensiinimootor ja see andis 32-tonnisele masinale maksimaalseks kiiruseks 40,25 km/h. Tanki meeskonda kuulus kaheksa meest. Komandör suhtles nendega uuenduslikku sisemise sidesüsteemi abil – kõik meeskonnaliikmed olid varustatud larüngofonidega. Tanki komandöril oli süsteem, mille abil kõigile tornidele sihtmärke osutada. Tank ei läinud tootmisse, kuid selle mõjusid on näha teistel Briti tankidel ja nii mõnegi teise riigi armee võttis sellest eeskuju. Chant 64–65 Zaloga, Grandsen lk 85 Allen lk 110 Ian Allan Russian Tanks of World War II – Stalin's armored might Zenith Press 2002 ISBN 0760313024 Inglise k. Christopher Chant World Encyclopedia of the Tank. Second edition Inglismaa Sutton Publishing 2002 ISBN 0750931477 Inglise k. Tucker, Spencer (2004). Tanks: An Illustrated History of Their Impact. ABC-CLIO. lk. 49–51. ISBN 1576079953. Steven J. Zaloga, James Grandsen Soviet Tanks and Combat Vehicles of World War Two Weidenfeld & Nicholson military 1984 ISBN 0853686068 Inglise k. A1E1 Vickers Independent (inglise keeles)
Ust-Džeguta

Ust-Džeguta on linn Venemaal Karatšai-Tšerkessi Vabariigis, Ust-Džeguta rajooni keskus. Asub Kubani jõe paremal kaldal Džeguta suudmes, 15 km kaugusel Tšerkesskist. Linn rajati 1861 Ust-Džegutinskaja kasakastaniitsana. Linnaõigused sai 1975. Linnas asub Nevinnomõsskist algava raudteeliini lõppjaam. Ust-Džegutas on sündinud Dima Bilan.
Mõõdukas tuul

Mõõdukas tuul on tuul, mille tugevus on 4 palli Beauforti skaala järgi ehk 4 bofoori. Tuule kiirus võib olla 11–15 sõlme ehk 13–17 mph ehk 20–28 km/h ehk 5,5–7,9 m/s. Selle tugevusega tuule korral tõmbub kerge lipp tuules sirgu. Puuladvad painduvad, keskmised oksad liiguvad. Tolm ja lahtised paberilehed hakkavad lendlema. Mere või järve veepinnal tekivad märgatavad vahused veelained kõrgusega 1–2 meetrit (3,5–6 jalga), laineharjad hakkavad murduma, ilmuvad mõned "jänesed".
Carl Paul Martin Hasselblatt

Carl Paul Martin Hasselblatt (19. oktoober 1853 Kambja – 22. märts 1903 Juuru) oli Eesti vaimulik. Õppis 1861–1865 erakoolis ja 1866–1871 gümnaasiumis Tartus. Õppis Tartu Ülikoolis filoloogiat aastatel 1872–1874 ning usuteadust aastatel 1874–1877. Ordineeriti 20. detsembril 1878 Peterburis õpetajaks. Teenis Kroonlinnas Nikolai rootsi-soome-eesti koguduses adjunktpastorina 10. detsembrist 1878–1882. Valiti 5. novembril 1881 Juuru Mihkli koguduse õpetajaks, oli Juurus kohal 30. detsembril 1881 ja introdutseeriti 31. jaanuaril 1882. Sai Ida-Harju praostkonna praostiks aastal 1902. Hasselblatt jätkas Juuru kirikukroonika pidamist. Ei mõistnud eestlaste rahvuslikku ärkamist ning pastorina jutlustas aastatel 1880–1890 eestlaste rahvuslike püüdluste vastu, toetades samas aga vaimulikku ärkamist. oli paljude hardusraamatute autor Tema isa Carl Jacob Eduard Hasselblatt oli Kambja koguduse õpetaja, poeg Bruno Hasselblatt oli Tallinna Jaani koguduse õpetaja, vend Johannes Hasselblatt oli Pärnu Eliisabeti koguduse õpetaja, teine vend Arnold Christian Theodor Hasselblatt oli ajakirjanik ja ajaloolane, kolmas vend Richard Hasselblatt oli ajaloolane ja bibliotekaar, vanaisa Gustav Hasselblatt oli Viru-Nigula koguduse õpetaja. Liivi Aarma Põhja-Eesti vaimulike lühielulood 1525-1885 Tallinn 2007 Deutschbaltisches Biographisches Lexikon 1710-1960. 1970. Böhlau Verlag Köln Wien https://eelk.ee/elulood/hasselblatt_carl.html
Mussoonparaskliima

Mussoonparaskliima ehk parasvöötme mussoonkliima on Alissovi kliimaklassifikatsiooni järgi paraskliima alamtüüp, mis kujuneb paraskliimavöötmes mandrite (eelkõige Euraasia) idarannikul. Parasvöötme mussoonide põhjapiir kulgeb Sahhalini põhjaosas; peale Sahhalini on need levinud ka Primorje krais, Hiina kirdeosas ja Jaapani põhjaosas. Talvel mõjutab selle piirkonna kliimat Aasia antitsüklon ja seal toimub külma õhu ülekanne Ida-Siberist. Sellepärast on talvel vähene pilvisus, ilm on kuiv ja pakaseline ning sademete hulk väga väike. Suvel on Aasia idaosas ülekaalus tsüklonid, mille tõttu sajab rohkesti. Näiteks Habarovskis (48,5° N, 135,0° E) on jaanuari keskmine õhutemperatuur –22 °С, juuli keskmine õhutemperatuur +21 °С ja aasta keskmine sademete hulk 569 mm, kusjuures talvepoolaastal (oktoobrist märtsini) sajab vaid 99 mm. Atlandi ookeani rannikul Kanadas ja Newfoundlandi saarel on mussoonide mõju väiksem või puudub üldse. Nii talv kui ka suvi on soojem. Näiteks Halifaxis (44,6° N, 63,6° W) on jaanuari keskmine õhutemperatuur –4 °С, juuli ja augusti keskmine õhutemperatuur +18 °С ja aasta keskmine sademete hulk 1386 mm, kusjuures sajab aasta jooksul ühtlaselt.
Taga-Baikal

Taga-Baikal (vene keeles Забайкалье) on looduslik piirkond Venemaa idaosas Baikali järvest ida ja kagu suunas. Piirkonnas paiknevad Taga-Baikali krai, Burjaatia ja osa Irkutski oblastist. Taga-Baikali ulatus läänest itta (Baikali järvest Šilka ja Arguni ühinemise kohani) on üle 1000 km, põhjast lõunasse (Patomi ja Põhja-Baikali mägismaalt kuni Venemaa ning Hiina ja Mongoolia piirini) umbes 1000 km. Pinnamoes vahelduvad keskmise kõrgusega mäeahelikud (Dauri, Malhani ahelik, Oljokma Stanovik) ning mäevahelised nõod (Barguzini, Verhneangarski ja teised nõod). Taga-Baikali põhja- ja lääneosas paiknevad Stanovoi mägismaa kõrged mäeahelikud, mille harjad on liustikega kaetud. Taga-Baikalis on mandriline paraskliima. Talved kestavad kaua ja on karmid. Jaanuari keskmised õhutemperatuurid on alates −23 °C piirkonna lõunaosas kuni −33 °C põhja- ja kaguosas. Õhutemperatuuri absoluutne miinimum on −58 °C. Suvi on soe, kõrgel mägedes jahe. Juuli keskmised õhutemperatuurid on +10 ...+20 °C nõgude põhjas ja +5 ... +7 °C 2500 meetri kõrgusel. Aasta keskmine sademete hulk kasvab kagust loode suunas ja nõgude põhjast (300 mm) ahelike tippude suunas (kuni 1000 mm). Taga-Baikali jõed kuuluvad Baikali järve, Leena jõe ja Amuuri jõe jõgikonda. Suurimad neist on Vitim, Oljokma, Selenga, Šilka, Argun. Suurem osa Taga-Baikali piirkonnast paikneb taiga loodusvöötmes, lõunaosa on metsastepp ja kuivad rohtlad. Mägedes on kõrgusvööndilisus. Taga-Baikalis asuvad Taga-Baikali rahvuspark ning Baikali, Barguzini, Sohondini ja Dauri looduskaitseala. Энциклопедия Забайкалья
Rainieri vulkaan

Rainier (inglise Mount Rainier) on kihtvulkaan Põhja-Ameerikas Kaskaadides. Vulkaan asub USA Washingtoni osariigis, Seattle'i kesklinnast 94,1 km lõunakagus. Vulkaani kõrgus on 4392 meetrit. Rainieri peetakse üheks maailma ohtlikumaks vulkaaniks. Tema suure liustikujää koguse tõttu võib purske korral tekkiv mudalaviin olla suureks ohuks ligi 3,8 miljoni elanikuga Seattle'i linnastu lõunaosale. Vulkaan jääb Mount Rainieri rahvuspargi alale. "Decade Volcanoes". CVO. United States Geological Survey. Originaali arhiivikoopia seisuga 3. juuni 2012. Driedger, C.L.; Scott, K.M. (1. märts 2005). "Mount Rainier – Learning to Live with Volcanic Risk". Fact Sheet 034-02. United States Geological Survey. Originaali arhiivikoopia seisuga 20. juuli 2010. Vaadatud 30. oktoobril 2008. Rainieri vulkaan andmebaasis Global Volcanism Program
Õlipuu-käosulane

Õlipuu-käosulane (Hippolais olivetorum) on roolindlaste sugukonda käosulase perekonda kuuluv linnuliik. Õlipuu-käosulane on levinud Balkanil Aadria mere rannikul kuni Horvaatiani, Kreekas, Bulgaarias, Lõuna-Rumeenias, Türgi lääne- ja lõunarannikul ning Liibanonis. Ta on rändlind ja talvitab troopilises Aafrikas. Ta on umbes 15 cm pikkune. Õlipuu-käosulane on käosulaste suurim esindaja. Vanalind on halli ülapoole ja valge või hallika alapoolega. Tiival on küünarsulgede valgetest servadest moodustuv laik. Jalad on tumehallid. Sugupooled on sarnased. Õlipuu-käosulane on arg ja peiduline lind. Tema laul on kaunikõlaline ja madalam kui teistel käosulastel. Õlipuu-käosulase populatsioon on suurim rannikul ja saartel. Ta elab tammikutes, õlipuusaludes, aedades ja põõsastikes, sageli mäenõlvadel. Pesitsusperiood on mai teisel poolel ja juunis. Pesa asub üsna madalal (0,5–3 m) puul (tamm, õlipuu) või põõsas. Kõrtest, taimekiududest ja juurtes tehtud pesa on kausikujuline ja sügav. Kurnas on tavaliselt neli muna. Haudevältus on umbes 13 päeva. Poegade eest hoolitsevad mõlemad vanemad. Peamine toit on putukad ja teised väikesed selgrootud. Suve lõpul võib süüa viigimarju. https://www.iucnredlist.org/species/22714908/87611501 (vaadatud 2.1.2022) Cramp, Stanley (toim.) 1992: The Birds of the Western Palearctic. Vol. VI Warblers. - Oxford University Press. Hong Kong.
Heini Paas

Heini Rosilda Paas (6. oktoober 1918 Mõniste vald, Hargla kihelkond, Võrumaa – 26. september 2021) oli eesti kunstiajaloolane. Heini Paas oli talupidaja tütar. Ta õppis Mõniste algkoolis, Valga Ühisgümnaasiumis ja Tartu Ülikoolis filosoofia teaduskonnas, peaainena kunstiajalugu. Õppejõud olid Sten Karling (lühikest aega), Armin Tuulse ja Voldemar Vaga. 1939. aasta alguses astus korporatsiooni Indla. Lõpetas ülikooli kunstiajaloolasena 1945. aasta sügisel ja sai ajutise lõputunnistuse. Diplom vormistati ametlikult alles 1948. aastal, kui Moskvast saabusid diplomi jaoks vajalikud kaaned. 1968. aastal kaitses ta Voldemar Vaga juhendamisel kandidaadidissertatsiooni skulptor Ferdi Sannamehe loomingu kohta ja sai kandidaadikraadi. Töötas 1945. aasta aprillist kuni 1950. aasta oktoobrini (ajal, kui seal töötas ka Voldemar Vaga) ülikooli kunstiajaloo kateedris laborandina. Kuni 1958. aastani töötas bibliograafina Tallinna Keskraamatukogus, seejärel Eesti Kunstimuuseumi skulptuurikogu hoidjana ja juhatas skulptuuriosakonda 1985. aasta oktoobrini. Astus 1968. aastal Eesti Kunstnike Liitu. Uurinud Eesti skulptuuri ajalugu, koostanud skulptuurinäitusi. Kirjutanud monograafiaid skulptoritest ja artikleid Eesti Kunstimuuseumi ajaloost, uurimuslikke näitusekatalooge ja muuseumifondikatalooge. Üle 20 teadustrükise. Eesti NSV Riiklik Kunstimuuseum. // Eesti NSV muuseumid. Tallinn 1961 Ferdi Sannamees 1895–1963. Tallinn: Kunst, 1974 Eesti NSV Kunstimuuseumi ajaloost. Muuseumi rajamisest ja tegevusest 1919–1940. // Rkl KM-i kogude teatmik 1979. Tallinn 1980 Jaan Koort 1883–1983. Tallinn 1983 Herman Halliste 1900–1973. Tallinn: Kunst, 1985 Juhan Raudsepp 100: 10. XVII 1896 – 15. XII 1984 [näitusekataloog]. Tallinn: Eesti Kunstimuuseum, 1996 August Weizenberg 1837–1921. Tallinn: Kunst, 1999 Amandus Adamson 1855–1929. Tallinn: Eesti Kunstimuuseum, 2006 1983 Eesti Kunstnike Liidu kunstiteadlaste sektsiooni aastapreemia ("Jaan Koort 1883–1983") 2018 korraldas kunstiteadlaste ja kuraatorite ühing tema saja-aastaseks saamise puhul Kadrioru kunstimuuseumis seminari XX sajandi eesti skulptuuri ajaloost. "In memoriam Heini Paas". Eesti Kunstnike Liit. 29. september 2021. Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide. Lk 343 Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944. 3. köide. Lk 347 EE 14. Lk 350 Hilja Läti. "Paas, Heini". // Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 1996. Lk 364–365 Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944 Eesti teaduse biograafiline leksikon. 3. köide: N–Sap TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013, lk. 343 Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.
Josef Strzygowski

Josef Strzygowski (7. märts 1862 Biała – 2. jaanuar 1941 Viin) oli Austria kunstiteadlane. Strzygowski kandideeris 1921. aastal Tartu Ülikooli kunstiajaloo professori kohale ning osutus ka valituks, kuid otsustas sellest kohast loobuda. Tema asemel sai 1922. aastal Tartu Ülikooli esimeseks kunstiajaloo professoriks Tor Helge Kjellin. Eesti Ajalooarhiiv, Tartu Ülikooli fond