laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Kustbon

Kustbon on eestirootslaste ajaleht, mis ilmus aastatel 1918–1940 Tallinnas ja alates 1944. aastast ilmub Stockholmis. Nõukogude okupatsiooni ajal 1940–1941 ilmus Eestis rootsikeelne ajaleht Sovjet-Estland. Saksa okupatsiooni ajal püüti Kustboni väljaandmist jätkata, ent rootslaste evakueerimise tõttu ei tulnud sellest midagi välja. Kustbon e-kataloogis ESTER. "Kustbon". Originaali arhiivikoopia seisuga 12. august 2012. Vaadatud 14. novembril 2012. Glenn Kranking. Kustbon fyller hundra ar[alaline kõdulink] Kustbon, detsember 2017. Aastakäigud 1918–1940 Digaris Aastakäigud 1944–2000 Digaris
Kiidjärve vesiveski

Kiidjärve vesiveski on vesiveski Põlvamaal Kiidjärve külas Ahja jõel. Veski ehitati 1914. aastal, tellised valmistati mõisa telliselöövis. Veski lõpetas töö 1979. aastal. Uuesti pandi veski paariks aastaks tööle 1991. aastal pärast seda, kui Elva EPT oli ehitanud uue tammi ning Kiidjärve metskond korraldanud veski remondi. Tänapäeval hoonet enam veskina ei kasutata. 2015. aasta sügisel lammutati vana tamm, ehitati sild (vanade fotode järgi) ning kindlustati kaldaid. Kiidjärve vesiveski kultuurimälestiste riiklikus registris
Kultuurikatel

Kultuurikatel on Tallinna vanas elektrijaamas Kalamaja asumis tegutsev loome- ja kultuurikeskus. Kultuurikatelt haldab sihtasutus Tallinna Kultuurikatel, mille asutas Tallinna linn. Sihtasutuse eesmärk on Tallinna ja Eesti kultuurielu mitmekesistamine koostöös teiste organisatsioonidega. Kultuurikatel asub aadressil Kursi 3 (varem kandis see aadressi Põhja puiestee 27a). Kultuurikatel asub endise Tallinna Linna Elektri Keskjaama põhjaosas. Kultuurikatla paekiviseintega hoone oli elektrijaama uus katlamaja (arhitekt Eugen Habermann), mis valmis 1934. aastal. Katelde saalis olevad hiidkatlad nr 6 ja 7 ehitati aastatel 1948 ja 1949. Katlad projekteeriti ja valmistati Eestis ning olid mõeldud kohaliku põlevkivi kasutamiseks. 1979. aasta 2. veebruaril tootis elektrijaam viimast korda elektrit. Kultuurikatla alal olevatest elektrijaama ehitistest võeti 2007. aastal kultuurimälestisena kaitse alla katlamaja, põlevkivikonveieri estakaad ja telliskorsten. 2010. aastal alustati kümmekond aastat tühjana seisnud ja rüüstatud elektrijaama osa Kultuurikatlaks rekonstrueerimist. Kultuurikatla A-korpus avati 18. veebruaril 2015 ning ülejäänud ruumid sama aasta novembris. Kultuurikatel on Euroopa kultuuripealinna aasta 2011 programmi peamine jätkutegevus Tallinnas. Eesti eesistumise ajal Euroopa Liidu Nõukogus 2017. aastal kasutati sellega seotud üritusteks valdavalt Kultuurikatla ruume. Kultuurikatlast on saanud oluline loomekeskus Tallinnas, seal on mitmesuguseid üritusi ja loomemajandusega seotud tegevusi. Sealhulgas toimuvad seal kontserdid, festivalid, etendused, konverentsid, seminarid ja loengud. Eesti eesistumiseni jääb 190 päeva. ERR, 23. detsember 2016 Eesti EL eesistumise tipp-sündmuste toimumiskohaks on Kultuurikatel! Kultuurikatel, 9. mai 2016/ Kultuurikatla koduleht
Kindral-sõjakomissar

Kindral-sõjakomissar (vene keeles генерал-кригскомиссар) oli sõjaväeline ametikoht Venemaa keisririigi sõjaväes 18.–19. sajandil. Kindral-sõjakomissari ametikoht ei olnud riviohvitseri ametikoht, vaid staabiohvitserist armee varustusülema ametikoht. Kindral-sõjakomissar vastutas armee finants- ja majandustegevuse eest ning vägede varustamise eest raha, varustuse, toidu ja vooriga. 18. sajandi Venemaa keisririigi sõjaväes puudusid sõjaväelised auastmed ning sõjaväeosade komandöride auastmetena (vene keeles чин) kasutati nende ametikohtade nimetusi (polkovnik, polgu komandör; brigadir, brigaadi komandör). 1800. aastal alguses loodi kogu Venemaa keisririigi sõjaväe varustusülema, kindralintendandi ametikoht. 1812. aastal, Napoleoni sõjakäikude Venemaa sõjakäigu ajal, loodi kindral-sõjakomissaride ametikohad, mille said iseseisvate armeede varustusülemad. Lõplikult kaotati kindral-sõjakomissaride ametikohad 1868. aastal. Teenistusastmete tabel
Retina ekraan

Retina ekraan (inglise keeles Retina Display) on Apple'i vedelkristallkuvarite kaubamärk. Retina ekraani kasutatakse toodetes iPhone, iPod Touch, iPad ja MacBook Pro ja seda iseloomustab pildi teravus 220–326[viide?] ppi (pixels per inch). iPad 3 ja iPad 4 – 250 mm (9,7 tolli) – 2048×1536 pikslit – 264 ppi Nitt - 1 nitt = 1 cd/m2 Pikslitihedus Silma võrkkest
Adjutant

Adjutant (vene keeles адъютант, saksa keeles Adjutant, ladina keeles adjūtāns, sõnast adjūtantis 'abistav') oli sõjaväeline ametikoht, algselt kõrgemate sõjaväejuhtide (keisri, sõjavägede ülemjuhataja jne) isikliku staabi juht, kes sarnaselt sõjaväeosade staapide juhtidega (staabiülematena), vormistasid, koostasid kirjalikult ja edastasid täitmiseks väejuhtide korraldusi ja käske, kontrollisid nende korralduste täitmist ning edastasid väejuhile informatsiooni korralduste täitmisest. Tiibadjutandid 18.–19. sajandi Venemaa keisritel (kes olid traditsiooniliselt sõjaväe ülemjuhatajad) ja kõrgematel sõjaväelastel: keisril kolm polkovniku auastmes kindraladjutanti (генерал-адъютант) ja neli kapteni auastmes tiibadjutanti (флигель-адьютанат); kindralfeldmarssalil kolm alampolkovniku auastmes kindraladjutanti ja neli kapteni auastmes tiibadjutanti; kindralfeldmarssal-leitnandil kaks alampolkovniku või majori auastmes kindraladjutanti ja kolm kapteni auastmes tiibadjutanti; jalaväe/ratsaväe ja suurtükiväe ja inseneriväe kindralil (фельдцейгмейстер) üks majori auastmes generalsadjutant (генералс-адъютант) ja kaks kapteni auastmes tiibadjutanti; kindralleitnandil üks kapteni auastmes tiibadjutant; kindralmajoril üks praporštšikust adjutant. 18.–19. sajandi Venemaa keisririigi sõjaväe põhilised väeosad olid polgud, mille ülema, polkovniku juures oli ka allohvitserist adjutant. Sõjaväekorralduse arenguga moodustati väeosade (diviis, polk/rügement, pataljoni) tasemel väeosa komandöri adjutantide ametikohad. kindraladjutant tiibadjutant
Ahti Kõo

Ahti Kõo (sündinud 29. märtsil 1952 Otepää rajoonis) on Eesti jurist, kirjanik ja endine poliitik. Ta lõpetas 1970. aastal Otepää Keskkooli ja 1975. aastal Tartu Riikliku Ülikooli, kus oli õppinud õigusteadust. Aastatel 1976–1990 töötas ta Tartus, Jõgeval ja seejärel Pärnus prokurörina. Hiljem oli vandeadvokaat. 1979–1990 NLKP liige 1990–1992 Eesti Vabariigi Ülemnõukogu liige, kellena ta hääletas 1991. aasta 20. augustil Eesti iseseisvuse taastamise poolt 1993–1996 ja 1999–2002 oli ta Pärnu linnavolikogu aseesimees 2002–2007 Res Publica ja hiljem Isamaa ja Res Publica Liidu liige 2005. aasta 28. aprillist kuni 1. novembrini oli ta Pärnu linnapea ning seejärel kuni 2009. aastani Pärnu linnavolikogu esimees 2007–2010 Reformierakonna liige. Ta on 20. Augusti Klubi liige. "Oleme seda väärt" (Faatum, 2010) "Salamees" (Eesti Raamat, 2012) "Võimukõdi" (Eesti Raamat,2015) "Äraeksinu" (Eesti Raamat, 2016) 2003 Riigivapi V klassi teenetemärk 2006 Riigivapi III klassi teenetemärk "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 12. november 2014. Vaadatud 15. novembril 2012.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) "Kes on kes Eesti poliitikas". Eesti Entsüklopeediakirjastus. 1992. "Pärnu eksmeeri romaan ajas linnaisad marru". Õhtuleht, 7. jaanuar 2011 "Ahti Kõo esikromaan naudib menuki staatust". Pärnu Postimees, 11. jaanuar 2011
1935. aasta Eesti meistrivõistlused kergejõustikus

1935. aasta kergejõustiku Eesti meistrivõistlused.
Omastavaline täiend

Omastavaline täiend ehk genitiivatribuut on lauses omastava käände vormis esinev nimisõnaline täiend, nt minu auto. Nagu milline tahes omastavas käändes sõnavorm vastab omastavaline täiend küsimustele kelle? mille?. Omastavaline täiend kuulub nimisõnafraasi ja täiendab nimisõna. Omastavalise täiendi puhul on fraasi peasõna ja selle laiendosa omavahel sisulises, mitte vormilises seoses. Seega laiend peasõnaga ei ühildu, vaid säilitab oma esialgse kuju, nt sõbra koer – sõbra koera – sõbra koerad. Omastavaline täiend paikneb alati peasõna ees. Omastavaline täiend jaguneb sisu alusel kolmeks: Subjektiline genitiivatribuut on omastavaline täiend, millele vastab lauses alus, nt koera haukumine (’koer haugub’); koera urin (’koer uriseb’). Selle põhjaks on teonimi või muu tegevust väljendav nimisõna. Subjektilise genitiivatribuudi puhul väljendab atribuuttarind enamasti situatsiooni. Objektiline genitiivatribuut on omastavaline täiend, millele vastab lauses sihitis, nt luuletuse lugemine (’loetakse luuletust’); majade ehitamine (’ehitatakse maju’); jõuluvana abiline (’see, kes abistab jõuluvana’). Selle põhjaks on harilikult teonimi, muu tegevust väljendav nimisõna või tegijanimi. Objektilise genitiivatribuudi puhul väljendab atribuuttarind enamasti situatsiooni. Adverbiaalne genitiivatribuut on omastavaline täiend, millele vastab lauses määrus. Adverbiaalse genitiivatribuudi puhul väljendab atribuuttarind enamasti situatsiooni osalist. Sarnaselt määrusega väljendab genitiivatribuut: valdajat selle erinevates variantides: isa raamat (= raamat, mis kuulub isale), minu sõbrad, naise silmad, sügise värvid, majanduse alused; tegijat: Stahli grammatika (= grammatika, mille on koostanud Stahl), Microsofti tarkvara, Rubiku kuubik, vanaema pannkoogid; sõltuvusmääruse tähendusi: emadepäeva laul (= laul emadepäevast), kõrgema matemaatika õppejõud, eesti keele eksam, uraanijääkide hoidla; kohta: Kaali kraater (= kraater Kaalis), mägede kliima, Vargamäe Andres, Tallinna-Tartu maantee; aega: esmaspäeva hommik (= hommik esmaspäeval), keskaja muusika; hulka: kolme aasta õpe (= õpe, mis kestab kolm aastat), 500 meetri jooks; otstarvet: loomade varjupaik (= varjupaik hüljatud loomadele). Omastavalist täiendit kasutatakse ka mitmusliku reduplikatiivse ehk korduvust näitava täiendina põhja tähenduse intensiivistamiseks, nt lõppude lõpuks, imede ime. Omadussõnaline täiend Määrustäiend Fraasi peasõna Fraasi laiendosa Erelt, Mati, Reet Kasik, Helle Metslang, Henno Rajandi, Kristiina Ross, Henn Saari, Kaja Tael, Silvi Vare 1993. Eesti keele grammatika II. Süntaks. Lisa: Kiri. Tallinn: Eesti Teaduste Akadeemia Keele ja Kirjanduse Instituut, § 570, 576.
Surnud 1900

Siin on loetletud 1900. aastal surnud isikuid. 3. jaanuar – Dmitri Grigorovitš, vene kirjanik 5. jaanuar – Bernhard Frederking, Tartu raehärra 20. jaanuar – John Ruskin, inglise kirjanik, kunsti- ja ühiskonnakriitik 11. jaanuar – Carl Eduard Schubert, saksa orelimeister 13. jaanuar – Peter Waage, norra keemik 15. jaanuar – Heinrich von Rustige, saksa kunstnik 22. jaanuar – John P. Stockton, USA poliitik 22. jaanuar – David Edward Hughes, briti-USA konstruktor 31. jaanuar – John Sholto Douglas, üheksas Queensberry markii, šoti poksija 1. veebruar – Ernst Gottlieb von Schmidt, Kuressaare linnapea 6. märts – Carl Bechstein, Saksa klaverivabrikant 6. märts – Gottlieb Daimler, Saksa insener ja leidur, esimesi autotööstureid 19. aprill – Ivan Aivazovski, Vene maalikunstnik 11. mai – Carl Peter Maurach, Eesti vaimulik ja kirjanik 3. juuni – Mary Kingsley, Inglise maadeavastaja ja kirjanik 9. juuni – Gustav Scheffler, Tartu Ülikooli õppejõud 10. juuni – Wilhelm Kühne, Saksa füsioloog 26. juuni – Jaan Jung, Eesti koolmeister, helilooja ja harrastusajaloolane 6. juuli – Jovan Sundečić, Serbia luuletaja 26. juuli – Nicolae Creţulescu, Rumeenia poliitik 29. juuli – Sigbjørn Obstfelder, Norra kirjanik 4. august – Issaak Levitan, Vene maalikunstnik 12. august – Wilhelm Steinitz, Austria/USA maletaja 12. august – Vladimir Solovjov, vene filosoof, luuletaja ja publitsist 25. august – Friedrich Nietzsche, Saksa filosoof 1. september – Friedrich August Wilhelm Hollmann, Liivimaa kindralsuperintendent 27. september – Albert Frank, Saksa bioloog 27. september – Vladimir Surovtsev, Vene sõjaväelane ja riigitegelane 20. oktoober – Naim Frashëri, Albaania kirjanik 29. oktoober – Christian Victor, Schleswig-Holsteini prints 30. november – Oscar Wilde, iiri päritolu inglise kirjanik 25. detsember – Georg von Holst, Eesti vaimulik
Andalién

Andalién on jõgi Tšiilis. Jõe pikkus on 130 km ja valgla 780 km². Jõe vooluhulk on 10–300 m³/s. Cade Idepe, 2004. Diagnóstico y Clasificación de los Cursos y Cuerpos de Agua según objetivos de calidad. Cuenca del Río Andalién. Dirección General de Aguas. MOP. Diciembre de 2004. Santiago. Chile. Francisco Solano Asta-Buruaga y Cienfuegos, Diccionario geográfico de la República de Chile, D. Appleton y Compania, Nueva York, 1899 pg. 31–32
Arnold Kalmus

Arnold-Heinrich Kalmus (1. veebruar 1882 Paide – 11. september 1942 Tallinn) oli eesti maalikunstnik. Sündis Paides ja alghariduse omandas Paide kirikukoolis ning 2. linnakoolis ja Peterburi Nikolski keskkooli kursustel. Kunstilise hariduse omandas Peterburis: 1906–1908 J. Goldblatti ateljees, 1908–1914 Keiserlikus Kunstide Edendamise Seltsi kunstikoolis ja 1917–1920 Peterburi kunstiakadeemias ning Pariisis: 1925 F. Colarossi ja 1925–1927 V. Šuhhajevi eraakadeemias. Osales I maailmasõjas 3. ratsaväekorpuse telegraafi ülemana. Töötas 1899–1920 Venemaal telegraafiametnikuna ja alates 1920. aastast joonistusõpetajana Tallinna gümnaasiumides. Tema abikaasa oli skulptor Marie Kalmus. Abielu lahutati 1931. Portreteerinud riigitegelasi ja kultuuriinimesi. Paremiku moodustavad uusajalikud suured lähivaates portreed. Kuulus Petrogradi kunstiseltsi Lennok. Aastast 1922 Eesti Kujutavate Kunstnikkude Keskühingusse, 1923–1929 Eesti Kunstnikkude Liitu ja oli 1935. aastast Eesti Akadeemilise Kutseõiguslikkude Kunstnikkude Koondise (EAKKK) liige. Vanaeide portree, Eesti Kunstimuuseum M 112 Naise portree, Eesti Kunstimuuseum, M 754 Munga pea, Eesti Kunstimuuseum M 113 Roomlanna, Eesti Kunstimuuseum M 1055 Leila Anupõld. "Kalmus, Arnold". // Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 1996. Lk 157–158 ERA.1357.2.3204, Tallinna Ringkonnakohus, tsiviilasjade kohtutoimikud.
Avalik teave

Avalik teave on riigiasutustes avalikke ülesandeid täites koostatud või loodud ja jäädvustatud teave, mis on mõeldud üldiseks kasutamiseks. Mõiste põhineb põhiseaduse § 44 lausel 1, mille kohaselt on igaühel "...õigus vabalt saada üldiseks kasutamiseks levitatavat informatsiooni." Avalike teabe valdajad on lisaks riigiasutustele ka ühingud, sihtasutused ja füüsilised isikud, kes õigusakti või lepingu alusel täidavad avalikke ülesandeid. Asutustele on ette heidetud avaliku teabe põhjendamatut salastamist, nii on riigisekretär Taimar Peterkop on öelnud, et avaliku teabe seaduse igapäevane rakendamine salastamisel on kaugenenud seaduse eesmärgist, õiguskantsler Ülle Madise on osutanud, et avaliku teabe avalikkus on reegel ja dokumentide asutusesiseseks kasutamiseks tunnistamine erand. Sõnavabadus dokumendid asutusesiseseks kasutamiseks Avaliku teabe kasutamise võimalused Arenguseire Keskus, oktoober 2022 Avaliku teabe seadus Märgukirjale ja selgitustaotlusele vastamise seadus ERR (14. september 2024). "Ministeerium salastas maksutõusude eelarvemõju puudutava teabenõude". ERR. Vaadatud 14. septembril 2024.
Paap

Paap võib tähendada mitut asja. Paap on eesnimi. Paap on perekonnanimi. "Paap" on Bollywoodi 2004. aasta film.
Hilda Kamdron

Hilda Kamdron (sünninimi Jelisaveta, 1938. aastast Ilda Kamdron;1. august 1901 Laiksaare vald, Pärnumaa – 12. aprill 1972 Laeva, Tartu maakond) oli eesti kunstnik. Astus Kunstikooli Pallas 1922. aastal Pärnu maakonnavalitsuse stipendiumiga ning õppis seal kuni aastani 1930 (algul Ado Vabbe, seejärel Rudolf Parise õpilasena). Kooli õppenõukogu arvas ta kooli silmapaistvamate õpilaste hulka ning määras talle korduvalt Kultuurkapitali toetuse. Kooli lõpetamine takerdus siiski majandusliku kitsikuse tõttu. Tiina Nurk nimetab teda oma Pallase monograafias Rudolf Parise ateljee väljapaistvaimaks õpilaseks Hando Mugasto kõrval. 1943. aastal astus Kamdron taas Pallasesse graafikaateljeesse ning jätkas kunstiharidust Tartu Riiklikus Kunstiinstituudis, mille lõpetas 1946. aastal graafikuna. 1946. aastal võeti Kamdron Eesti NSV Kunstnike Liitu, kuid visati sealt jäädavalt välja EKP Keskkomitee VIII pleenumi otsusega. Oma elu kahel viimasel aastakümnel elas Kamdron Tartus erakliku ja tunnustamatuna. Suur osa tema loomingust hävis 1972. aastal tulekahjus, varsti pärast seda suri ka kunstnik ise. Hilda Kamdron on maetud Tartu Raadi kalmistule. 1930. aastail hakkas Kamdron looma assamblaaže, kasutades koos mitmesuguseid materjale, puutükke, kive ja klaasikilde, luues neist terviklikke kompositsioone, mis jäid siis, aga kaua aega hiljemgi, eesti kunstis erandlikuks. Tollest ajast pole paraku ühtki säilinud näidet teada. Hilisem assamblaažilooming seostub 1950. aastate lõpu ja 1960. aastate alguse otsingutelainega kollaažitehnikas. Ta lõi arvukalt akvarellportreid, puulõike- ja kuivnõelalehti, pliiatsijoonistusi ning ekspressiivse värvilahendusega õlimaale. Kamdroni tähelepanuväärseteks iseärasusteks olid peen, graafiline joonistusmaneer ja võrratu imiteerimisoskus. Kamdronil oli muu hulgas ka silmapetteni küündiv võime jäljendada akvarellis nii kirju, ajalehtede väljalõikeid, dokumente, postkaarte, maakaarte kui ka isegi rahatähti, mistõttu on tema loomingut nimetatud maagiliseks realismiks. Ta võis paberrahad, mängu- või maakaardid, ajalehetükid, vanad gravüürid edasi anda pisimagi finessini, kaasa arvatud kulumus, narmendavad ääred, ajaga koltunud paber – kõike seda täpselt kaalutletud kompositsioonis, kuid langemata naturalistlikku kopeerimisse. Seda oskust, või pigem andi, oli tal pärast kooli võimalus rakendada Tartu ülikoolis professor Valdese juhendamisel, tehes mitmesuguseid mikro- ja makrojoonistusi, ning "Eesti Entsüklopeedia" ja Eesti Rahva Muuseumi tarbeks. Kamdron on teinud rohkesti täppisjooniseid arsti- ja loodusteaduslikele töödele ning teatmeteostele. Määratud uueks nimeks Tartu Linna Perekonnaseisuameti otsusega 07.03.1938. Enn Lillemets, "Hilda Kamdroni põlemata pärlid", Sirp, 21.09.2007 (vaadatud 22.09.2024) "Hilda Kamdron "Eestimaa!"". Kunstisalong Allee, Oksjon 2004. Originaali arhiivikoopia seisuga 6. märts 2016. Vaadatud 15. novembril 2012. "Unustatud pallaslase maagiline looming Tartu Linnamuuseumis", Postimees, 13. august 2007 (vaadatud 22.09.2024) Enn Lillemets, "Kui Emajõe Ateenast sai Pompeji. Hilda Kamdron ja Maarja kirik", 27.06.2024-22.09.2024, 19. sajandi linnakodaniku muuseum
Oceani 11 – kõrged panused

"Oceani 11 – kõrged panused" (inglise keeles "Ocean's Eleven") on Ameerika Ühendriikide lavastaja Steven Soderberghi põnevuskomöödia, Rat Packi 1960. aasta samanimelise filmi uusversioon. Film sai nime peategelase Danny Oceani järgi. Kelmikomöödias mängivad George Clooney, Brad Pitt, Matt Damon, Don Cheadle, Andy García ja Julia Roberts. Film oli rahaliselt edukas ja seda kiitsid ka kriitikud. Soderbergh tegi sellele veel kaks järge: "Oceani kaksteist" ("Ocean's Twelve", 2004) ja "Oceani kolmteist" ("Ocean's Thirteen", 2007). Kokku moodustavad need Ocenai triloogia. Tulukuselt oli "Oceani 11" 2001. aasta filmidest viies. Just vanglast pääsenud kogenud suli Danny Ocean tuleb ideele, kuidas hankida nii palju raha, et sellest jätkuks elupäevade lõpuni. Ta otsustab üheainsa operatsiooni käigus röövida kolme Las Vegase kasiinot. Ta paneb kokku 11-liikmelise meeskonna, et minna oma elu riskantsemaile missioonile. George Clooney – Danny Ocean Bernie Mac – Frank Catton Brad Pitt – Rusty Ryan Elliott Gould – Reuben Tishkoff Casey Affleck – Virgil Malloy Scott Caan – Turk Malloy Eddie Jemison – Livingston Dell Don Cheadle – Basher Tarr Shaobo Qin – "The Amazing" Yen Carl Reiner – Saul Bloom Matt Damon – Linus Caldwell Andy García – Terry Benedict Julia Roberts – Tess Ocean Filmi ametlik koduleht Ocean's Eleven andmekogus IMDb (inglise) "Oceani 11" portaalis The Numbers
Vale pööre

"Vale pööre" (inglise keeles Wrong Turn) on 2003. aasta Ameerika õudusfilm, mille on Alan B. McElroy stsenaariumi järgi lavastanud Rob Schmidt. Film on filmitud Kanadas Ontario provintsis Hamiltonis ning tähtsamaid osi kehastavad näitlejad Desmond Harrington, Eliza Dushku, Emmanuelle Chriqui, Jeremy Sisto, Lindy Booth ja Kevin Zegers. See on esimene film "Vale pöörde" sarjast. Halley Smith ja Rich Stoker on paar, kes on tulnud Lääne-Virgina metsa mägedesse ronima. Kui Rich valmistub Halleyt aitama, ta äkitselt tapetakse. Keegi hakkab Halleyt kaljust üles vedama, seega lõikab Halley köie läbi ja kukub. Halley püüab põgeneda auto juurde, aga komistab okastraadi otsa. Ta tiritakse tagasi metsa ja tapetakse. Chris Finn on tudeng, kes kiirustab tähtsale vestlusele. Teel läbi metsa põrkab ta kokku seal matkal olevate noorte džiibiga. Kuna sügavas metsas puudub mobiililevi ja mõlema autod on rivist väljas, asub seltskond teele lähimasse bensiinijaama. Peagi aga selgub, et nad pole metsas üksi. Ükshaaval langetakse võigaste olendite, kes tunnevad seda metsa hästi, ohvriks. Desmond Harrington – Chris Flynn Eliza Dushku – Jessie Burlingame Emmanuelle Chriqui – Carly Jeremy Sisto – Scott Kevin Zegers – Evan Lindy Booth – Francine Julian Richings – Three Finger Garry Robbins – Saw Tooth Ted Clark – One Eye Yvonne Gaudry – Halley Smith Joel Harris – Richard "Rich" Stoker David Huband – Trooper Wayne Robson – Maynard Odets James Downing – Trucker
Ott Kangilaski

Ott Kangilaski (pseudonüüm King Kong Kongivere 14. juuni 1911 Verilaske, Viljandimaa – 28. aprill 1975 Tallinn) oli eesti graafik, karikaturist ja publitsist. Sündis Viljandimaal Verilaske taluniku perekonnas. Õppis Arumetsa algkoolis, Tartu poeglaste reaalgümnaasiumis, gümnaasiumi lõpetas siiski Viljandis. 1931–1935 õppis Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonnas kunsti- ja kirjandusajalugu ning rahvaluulet, osales üliõpilasseltsi Veljesto ettevõtmistes, näiteks sügishooaja suursündmustes – pilavate mardiooperite värsistatud lavatekstide loomisel, kus ta oli nende tekstide põhiautoreid. Tema õpingud ülikoolis katkesid halvenenud tervise tõttu. 1934. aastast õppis ka Kõrgemas Kunstikoolis Pallas Ado Vabbe graafikaateljees. Vahepealsetel aastatel oli ta end aga juba kunstnikkonnas tõestanud andeka raamatuillustraatorina, millest enam tähelepanu pälvisid Arbujate sõpruskonna luuletajate teosed. Sellest tulenevalt sai tema peamiseks tehnikaks graafika. Aastatel 1940–1941 jätkas ta õpinguid Konrad Mäe nimelises Riigi Kõrgemas Kunstikoolis Aino Bachi ja Arkadio Laigo juhendusel ja lõpetas 1943 Kõrgemad Kujutava Kunsti Kursused graafika alal. Ta oli üks 1966. aastal asutatud Eesti Looduskaitse Seltsi asutajaid ja selle auliige. Samuti tegi ta kaastööd Vanemuise teatrile. Ott Kangilaski on maetud Metsakalmistule. Suur osa loomingust ja vabagraafikast toetub rahvaluulele, tähelepanuväärseim on sari muistendiainelisi lehti, milles ilmneb tema sügavtrükitehnikate meisterlik valdamine. Viljeles ka puugravüüri. 1950. aastatel muutusid populaarseteks tema eesti muistenditeainelised lehed ja "Kalevipoja" paikadega seotud maastikud. Ott Kangilaski tegutses raamatuillustraatorina ja karikaturistina, kirjutas kunstialaseid artikleid ja raamatuid. Ta on kirjutanud Eduard Wiiraltist, sügavtrükitehnikatest, jooksvatest kunstiprobleemidest. Koos vennapoeg Jaak Kangilaskiga oli ta omaaegse populaarse „Kunsti kukeaabitsa“ (1968, tiraažiga 10 000) väljaandja. 1969. aastal ilmus "Loomingu Raamatukogu" sarjas (tiraažiga 22 000) vestekogumik „Jutulõng“. Ott Kangilaski illustreeris mitmeid populaarseid lasteraamatuid, mille tegelasteks meie rahvajuttude kangelased, ning käsitles sama ainest ka oma vabagraafikas. Kangilaski hakkas näitustel esinema 1929. aastast, isikunäitused 1963 ja 1971. 1944 – Kunstnike Liidu liige 1975 – Eesti NSV teeneline kunstnik Ott Kangilaski oli Juhan Kangilaski vend ja Jaak Kangilaski onu. Viljandi Muuseum (nähtud 20.02.2017) "Tartu Ekspress 22.04.2015 Meenutades Ott Kangilaskit (Hillar Palamets)". Originaali arhiivikoopia seisuga 21.02.2017. Vaadatud 20.02.2017. Ott Kangilaski "Mai Levin, Ott Kangilaski "Keda valida?" 1957". Originaali arhiivikoopia seisuga 4. aprill 2016. Vaadatud 15. novembril 2012. EKABL lk 160 "Jutulõnga lõpp. Ott Kangilaski mälestuseks" Eesti Raadio 1975 Kodulugu – Ott Kangilaski – 100 aastat sünnist (nähtud 20.02.2016)