Napoli kuningriik

Napoli kuningriik, paiknedes Apenniini poolsaare lõunaosas, oli jäänuk vanast Sitsiilia kuningriigist pärast Sitsiilia saare lahkulöömist Sitsiilia Vespri mässu tulemusel aastal 1282. Kaasaegsetele Sitsiilia kuningriigina tuntud riik nimetati Napoli kuningriigiks, et eristada seda saarelasuvast riigist. Oma olemasolu ajal oli see enamasti tüliküsimuseks Prantsuse ja Aragóni/Hispaania dünastiate vahel. Aastal 1816 ühendati see taas saarel asuva Sitsiilia kuningriigiga ja moodustati Mõlema Sitsiilia kuningriik. Pärast mässu oli kuningas Carlo I (Charles d'Anjou) Anjou dünastiast, sunnitud loovutama Sitsiilia saare Pedro III vägedele. Carlo säilitas siiski oma valdused Apenniini poolsaarel, mida tavaliselt tuntakse tema pealinna järgi "Napoli kuningriigina". Carlo ja tema Anjou dünastiast järglased säilitasid nõude Sitsiiliale, sõdides Aragóni Aragóni kuningate vastu aastani 1373, kui kuninganna Giovanna I ametlikult nõudest loobus. Giovanna valitsemise vaidlustas Ungari, Anjou dünastiast kuningas Lajos I Suur, kes vallutas kuningriigi mitmel korral aastatel 1348–1352. Kuninganna Giovanna I mängis ka rolli esimese Napoli kuningriigi lõplikus hääbumises. Kuna ta oli lastetu, lapsendas ta Anjou hertsogi Louis oma pärijaks, vaatamata oma nõo Durazzo vürsti nõudmistele, seades tõhusalt noorema Anjou liini vanema liini vastu. See viis Giovanna I mõrvani Durazzo vürsti käe läbi aastal 1382 ning viimase troonile saamiseni Carlo III nime all. Järgmiste kümnendite jooksul vaidlustasid kaks võistlevat Anjou liini teineteist Napoli kuningriigi valduste suhtes. Carlo III tütar Giovanna II (valitses 1414–1435) lapsendas Alfonso (kelle ta hiljem hülgas) ja Louis vaheldumisi pärijateks, seades lõpuks pärijaks Louis venna René nooremast Anjou liinist, kes järgnes talle aastal 1435. Anjou René ühendas ajutiselt noorema ja vanema Anjou liini nõuded. Aastal 1442 Alfonso V siiski vallutas Napoli kuningriigi ning ühendas Sitsiilia ja Napoli taas kord Aragóni sõltlastena. Tema surma järel aastal 1458 eraldati kuningriik taas ja Napoli päris Alfonso vallaspoeg Ferrante. Kui Ferrante aastal 1494 suri, tungis Itaaliasse Valois' dünastiast Prantsusmaa kuningas Charles VIII, kasutades ettekäändena Anjou nõudmisi Napoli troonile, mille tema isa (Louis XI ) päris sesoses kuningas René vennapoja surmaga aastal 1481, alustades seega Itaalia sõdu. Charles VIII tõrjus Alfonso II Napolist välja aastal 1495, kuid oli varsti sunnitud lahkuma Aragóni kuninga (1478–1516) Fernando II toetuse tõttu oma nõo Alfonso II pojale Ferrantinole. Ferrantino taastati troonile, kuid suri aastal 1496 ja trooni päris tema onu Federico IV. Prantslased siiski ei loobunud oma nõudmistest ja aastal 1501 leppisid kokku kuningriigi jagamises Aragóni Fernandoga, kes taandus oma nõo kuningas Federicost. Tehing kukkus siiski varsti läbi ning Aragón ja Prantsusmaa jätkasid oma sõda kuningriigi üle, mis lõppkokkuvõttes andis võidu Aragónile, jättes Fernandole kontrolli kuningriigi üle aastal 1504. Kuningriik jäi Prantsusmaa ja Hispaania vaheliste vaidluste keskpunktiks mitme järgneva dekaadi jooksul, kuid Prantsuse jõupingutused saavutada kontroll selle üle hääbusid aja jooksul ning Hispaania kontroll ei olnud kunagi tõeliselt ohustatud. Prantslased loobusid lõpuks oma nõudmistest kuningriigile Cateau-Cambrésis' rahuga aastal 1559. Londoni rahuga (1557) sündis uus territoorium "Stato dei Presidi", mida valitseti otse Hispaaniast Napoli kuningriigi osana. Pärast Hispaania pärilussõda 18. sajandi alguses vahetasid kuningriigi valdused taas omanikku. Rastatti rahu sätete kohaselt aastal 1714 anti Napoli Saksa-Rooma keisrile Karl VI-le. Ta saavutas kontrolli ka Sitsiilia üle aastal 1720, kuid Austria võim ei kestnud kaua. Nii Napoli kui ka Sitsiilia vallutati Hispaania armee poolt Poola pärilussõjas aastal 1734 ja kuningas Felipe V noorem poeg Carlos seati Napoli ja Sitsiilia kuningaks aastal 1735. Kui Carlos päris Hispaania trooni oma vanemalt poolvennalt aastal 1759, jättis ta Napoli ja Sitsiilia oma nooremale pojale Ferdinando IV. Vaatamata sellele, et kaks kuningriiki olid personaalunioonis Bourboni kuningate võimu all aastast 1735, jäid nad põhiseaduslikult eraldi. Olles Bourbonide dünastia liige oli Ferdinando IV Prantsuse revolutsiooni ja Napoleon I loomulik vastane. Aastal 1798 okupeeris ta lühikeseks ajaks Rooma, kuid aasta jooksul tõrjuti ta sealt Prantsuse revolutsioonivägede poolt välja. Varsti pärast seda põgenes Ferdinando Sitsiiliasse. 1799. aasta jaanuaris asutas Prantsuse armee Parthenope vabariigi, kuid see jäi lühiajaliseks ja vaimulike õhutatud talupoegade vasturevolutsioon võimaldas Ferdinandol naasta oma pealinna. Siiski pidi Ferdinando aastal 1801 Firenze rahuga tegema prantslastele olulisi järeleandmisi, mis kindlustas Prantsuse domineerivat seisundit Itaalia mandriosas. Ferdinando otsus liituda Kolmanda koalitsiooniga Napoleon I vastu aastal 1805 osutus kahjulikuks. Aastal 1806, pärast otsustavaid võite liitlasarmeede üle Austerlitzis ja Napollaste üle Campo Teneses, pani Napoleon oma venna Josephi Napoli kuningaks. Kui Joseph saadeti kaks aastat hiljem Hispaaniasse, asendasid teda Napoleoni õde Caroline ja õemees marssal Joachim Murat, kui Mõlema Sitsiilia kuningas. Vahepeal põgenes Ferdinando Sitsiiliasse, kus ta säilitas trooni, vaatamata Murat järgnevatele püüetele tungida saarele. Britid kaitsesid Sitsiiliat sõja lõpuni, kuid vaatamata Sitsiilia kuningriigi osalemisele Neljandas, Viiendas ja Kuuendas koalitsioonis Napoleoni vastu, ei suutnud Ferdinando ja britid isegi kõigutada Prantsuse kontrolli Itaalia maismaal. Pärast Napoleoni kaotust aastal 1814 jõudis Murat Austriaga kokkuleppele ja võis jätta endale Napoli trooni, vaatamata Ferdinando ja tema toetajate lobitööle. Siiski muutus enamiku teiste riikide, eriti Suurbritannia, vaenulikkusest ja Austria ebaselgest toetusest Murat' seisund üha vähem turvaliseks. Seetõttu, kui Napoleon naasis aastal 1815 Sajaks päevaks Prantsusmaale, asus Murat taas tema poolele. Mõistes, et austerlased püüavad varsti teda kõrvaldada, andis Murat välja Rimini proklamatsiooni lootuses hoida oma kuningriiki Itaalia rahvuslastega liitumisega. Järgnenud Austria-Napoli sõda Murat ja austerlaste vahel oli lühike, lõppedes Austria vägede otsustava võiduga Tolentino lahingus. Murat sunniti põgenema ja Ferdinando IV taastati Napoli troonile. Murat püüdis trooni tagasi saada, kuid püüti kiiresti kinni ja hukati mahalaskmise teel Pizzo Calabros. Järgmine aasta, 1816, nägi lõpuks Napoli kuningriigi ja Sitsiilia kuningriigi ametlikku liitumist uueks Mõlema Sitsiilia kuningriigiks. Järgnev on Napoli kuningriigi valitsejate loend selle esimesest eraldumisest Sitsiilia kuningriigist kuni selle ühendamiseni samaga Mõlema Sitsiilia kuningriigiks.