laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Dunsteri linnus

Dunsteri linnus (inglise keeles Dunster Castle) on linnus Inglismaal Somerseti krahvkonnas Dunsteri väikelinnas. Dunsteris, mäekünka otsas on linnus asunud enam kui 1000 aastat. Sealt on leitud juba rauaajast pärit inimtegevuse jälgi. 1086 koostatud Viimsepäevaraamatus on kirjas, et samas paigas asus linnus juba enne 1066. aastat, mil William I Inglismaa vallutas. Ühtlasi mainiti seal, et William annetas selle William de Moyonile, kes oli Somerseti šerif. Tema poeg William de Mohun oli Matilda ustav poolehoidja ja Stephen korraldas tema vastu sõjakäigu, aga leides, et Dunsteri linnust on liiga raske vallutada, loobus ta sellest pärast mõningast piiramist. Esialgu oli kindlus üksnes linnamäe tipul. 13. sajandil laskis Reynold Mohun ehitada kindlustatud kivihoone ka kindluse küljele. Linnuse 1260. aasta kirjelduse järgi olid seal eesruum, toidukamber, sahver, köök, küpsetusruum, kabel, rüütlite saal, 3 torni ja keldris vangla. 13. sajandi lõpus olid mõned katused kaetud vaskplekiga ja mõned puulaastudega. William de Moyoni järeltulijad elasid Dunsteri linnuses kuni 1376, mil suri John de Mohun ja Johni lesk Joanne müüs selle leedi Elizabeth Luttrellile. Viimase järglastele kuulus linnus kuni 1976. Sir Hugh Luttrell oli sõjajalal Henry V-ga. Ta laskis linnust remontida ja laiendada, püstitades 1419–1424 suure väravamaja ja selle juurde kindlustatud väravatornid. Need väravatornid ongi vanimad säilinud ehitised linnuses. 15. sajandiks oli meri taandunud ja Luttrellid rajasid selle kohale hirvepargi. Edward IV konfiskeeris 1460 Luttrellidelt nende valdused, andes need Herbertsitele, aga kui Henry VII 1485 troonile tõusis, said Luttrellid linnuse tagasi. 16. sajandil rajas Andrew Luttrell linnuse kummalegi küljele müüri. Kui George Luttrell päris 1571 linnuse, oli see lagunenud ja omanikud elasid mujal. 1617 palkas George Luttrell arhitekt William Arnoldi, et see projekteeriks lagunenud hoone asemele uue. Arnoldi tööst on vähe säilinud, sest 1680. aastatel moderniseeriti selle sisemus täielikult ning 1868 laskis arhitekt Anthony Salvin selle täielikult ümber ehitada ja laiendada. Inglismaa kodusõja ajal toetasid Luttrellid alguses parlamenti. 7. juunil 1643 ründasid rojalistid linnust ja see alistus. Linnuseomanik Thomas Luttrell vahetas poolt ja toetas seejärel rojaliste, kuni suri järgmise aasta veebruaris. Parlamendi väed alustasid 1645. aasta oktoobris Dunsteri vastu sõjakäiku ja piirasid novembris linnuse ümber. Piiramine kestis seni, kuni linnus 1646. aasta aprillis alistus. Seejärel tabas Dunsteri linnust paljude teiste rojaliste toetanud linnuste saatus: kõik nende kindlustused lammutati, et nad ei saaks enam parlamendi vastu välja astuda. Säilisid üksnes alumine hoone ja kahe torniga väravamaja. Arnoldi projekteeritud ja 1617 rajatud hoone jäeti puutumata. Linnus kuulub Exmoori rahvuspargi vaatamisväärsuste hulka. "Dunster Castle and gatehouse" Images of England English Heritage
2011. aasta maailmameistrivõistlused rahvusvahelises kabes

2011. aasta maailmameistrivõistlused rahvusvahelises kabes peeti Hollandis Emmeloordis ja Urkis 7. – 28. maini 2011. aastal. Need võistlused on üheks osaks ka Hollandi Kuningliku Kabeliidu (KNDB) 100. aastapäeva üritustest. Võistlused peetakse 20 osavõtjaga ringsüsteemis turniirina. Et 2009. aastal Brasiilias toimuma pidanud maailmameistrivõistliused jäid ära, siis oli suur segadus praegusele turniirile osavõtjate selgitamisega. Lõppude lõpuks lunastasid endale koha järgmised mängijad: Aleksandr Švartsman, Aleksei Tšižov, Aleksandr Georgijev, Aleksandr Getmanski ja Murodoullo Amrillaev (kõik Venemaa), Alexander Baljakin, Roel Boomstra, Wiebe van der Wijk ja Pim Meurs (kõik Holland) Edvard Bužinskij ja Aleksej Domchev (mõlemad Leedu), Ališer Artõkov (Usbekistan), Dul Erdenebileg (Mongoolia), Alexander Mogiljanski (USA), Jean-Marc Ndjofang (Kamerun), Mor Seck ja Ndiaga Samb (mõlemad Senegal), Allan Silva (Brasiilia), Vadim Virnyi (Saksamaa) ning Moussa Camara (Guinea). Et Samb ja Camara teatasid viimasel hetkel oma loobumisest siis pääsesid turniirile nende aseme varudena Guntis Valneris (Läti) ja Anatoli Gantvarg (Valgevene). Ametlik veebileht
Pille Lukin-Kangur

Pille Lukin-Kangur (sündinud 15. mail 1973) on eesti näitleja. 1996 lõpetas ta Eesti Muusikaakadeemia Kõrgema Lavakunstikooli (17.lend). Töötas aastatel 1996–2006 näitlejana Eesti Draamateatris. Seriaalis "Wikmani poisid" mängis ta Brittat. Ta mängis seriaalis "Eestlane ja venelane". 2006 Eesti Teatriliidu naiskõrvalosatäitja auhind Alates 2005. aasta juunist on ta abielus Guido Kanguriga. Neil on poeg Karl Artur ja tütar Anna. Kirsti Vainküla, Guido Kangur abiellus oma laste emaga, Õhtuleht, 6. juuli 2005
Antti Kammiste

Antti Kammiste (sündinud 25. novembril 1966) on eesti muusik. Kammiste on õppinud Haapsalu Gümnaasiumis ja Haapsalu Muusikakoolis klaverit ning Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis muusikateooriat ja klaverit. Kammiste on mänginud klahvpille ansamblites In Spe, Just Knud Qvikstad ja Mr. Lawrence ning tegi kuni 2023. aasta augustini koostööd laulja Ivo Linnaga. Aastast 2024 on ta Taaramäe lasteaia muusikaõpetaja. Ta on olnud TV3 saate "Hoia ja keela" saatejuht. 2024. aasta kevadel teeb Kammiste kaasa teleprojektis „Tähtede täht“. Antti Kammistel on kahest kooselust kolm last. Tema poeg on kitarrist Mark Eric Kammiste. "Kes? Mis? Kus?" 2006, lk. 440 Jaanus Kulli. Alati naerusuine muusik ja teletäht Antti Kammiste: «Ma pole kunagi väitnud, et ma edev ei ole.» Õhtuleht, 2. juuli 2005. Antti Kammiste andmebaasis MusicBrainz (inglise keeles)
Plaan

Plaan on kavatsus teha midagi tulevikus. Plaani kujundamise aluseks on visioon või eesmärk, mida soovitakse saavutada. Plaani koostamist kutsutakse planeerimiseks. Planeerimist kasutatakse äritegevuse ja ruumi kasutamise planeerimisel. Planeerimine planeerimisseaduse kohaselt on ruumilise planeeringu läbi viimise protsess vastavalt seaduses ettenähtud menetlemise korrale. territoriaalne planeerimine ruumiline planeerimine tegevuskava agenda
Avalik arutelu

Avalik arutelu on arutelu, kus on õigus osaleda igaühel[viide?]. Õigusteaduslikumalt on see avalik istung asja arutamiseks avatud menetluse korral. Avalikud arutelud on kohustuslikud: ruumiliste planeeringute koostamisel ja menetlemisel, arengukavade ja planeeringute keskkonnamõju strateegilise hindamise (KSH) koostamisel, loataotluste ja projektide keskkonnamõju hindamise (KMH) koostamisel jm sellistel juhtudel. Avalikustamise eesmärk on tagada ühiskonnaliikmete võimalus kaitsta oma huve ja olla teadlik planeeringu, arengukava, keskkonnamõju hinnangu sisust või riigis kehtivast õiguslikust korrast vms. Planeerimisseaduse järgi on ruumilised planeeringud, mille puhul tuleb korraldada avalikke arutelusid: üleriigiline planeering, maakonnaplaneering, üldplaneering, detailplaneering. Planeeringute avalikke arutelusid on kahte liiki: ühed on planeeringu lähtekohtade tutvustamiseks ja planeeringu sisu väljatöötamisel aktiivselt osalemiseks, teised viiakse läbi peale vastuvõetud planeeringu avaliku väljapaneku lõppu ja seal arutatakse peamiselt avaliku väljapaneku aegseid märkuseid. Neil reeglina uusi ettepanekuid enam vastu ei võeta. Üleriigilise planeeringu ja maakonnaplaneeringu avalikke arutelusid korraldab riik. Üld- ja detailplaneeringu lähteseisukohtade, eskiislahenduste ja planeeringu elluviimisega kaasneda võivate mõjude tutvustamiseks korraldab avalikke arutelusid kohalik omavalitsus. Üldplaneeringu koostamisel on arutelud alati kohustuslikud. Detailplaneeringu lähteseisukohti ja eskiislahendusi tutvustavate väljapanekute ja avalike arutelude vajaduse määrab kohalik omavalitsus. Nendel aruteludel võib teha ettepanekuid lahenduse muutmiseks või esitada vastuväiteid. Avalik arutelu on keskkonnamõju hindamise menetluse üks etapp, mille haldusorgan korraldab enne õigusakti andmist. Avatud menetlus Planeerimine Torremolinose harta Säästva arengu sõnaseletusi. Säästva Eesti Instituut, SEI Tallinn. [1] (vaadatud 21.10.2012) Planeerimisseadus Planeerimisseadus
Kathrin Schmidt

Kathrin Schmidt (sündinud 12. märtsil 1958 Gothas) on saksa kirjanik. Schmidt elas algul Gothas ja alates 1964 Waltershausenis. Pärast keskkooli lõpetamist õppis ta 1976–1981 Jena ülikoolis ja sai diplomi psühholoogias. Seejärel töötas ta 1981–82 Leipzigi ülikoolis assistendina ja Berliinis Rüdersdorfi kreisihaiglas lastepsühholoogina. 1986–1987 läbis ta Leipzigis Johannes Becheri nimelises kirjandusinstituudis erikursuse. Pärast seda töötas ta Ida-Berliini ümarlauas. 1990–91 töötas ta naisteajakirja Ypsilon toimetajana. Kuni 1993 töötas ta Berliini Võrdleva Sotsiaalse Uuringu Instituudi teadusliku kaastöölisena. Alates 1994 on ta vabakutseline kirjanik. Ta on Saksamaa PEN-klubi liige. Kathrin Schmidt hakkas juba teismelisena luulet kirjutama ja seda avaldama. Tema luuletusi iseloomustavad täpne rütm, jõuline tundeline kõne ja sõnamängude sagedane kasutamine. Tema romaane on nende rikkaliku sündmustiku tõttu mõnikord maagiliseks realismiks nimetatud. Kathrin Schmidt on ülevoolava kujutlusvõimega jõuline kirjanik, keda kriitikud on võrrelnud varase Irmtraud Mogneri ja Günter Grassiga. Seni on tema suurim kirjanduslik saavutus autobiograafiliste sugemetega romaan "Sa ei sure". Autor kirjeldab selles romaanikirjaniku Helene haiguse ja paranemise lugu. Helenet tabas rabandus, mis võttis temalt kontrolli tema keha ja kõnevõime üle ning ta peab nüüd uuesti kõnelema õppima. Kathrin Schmidt elab Berliinis Mahlsdorfis. Ta on abielus ja viie lapse ema. "Sa ei sure", Eesti Raamat 2010, saksa keelest tõlkinud Piret Pääsuke. ISBN 9789985658642 Kaarel Kressa, Pärast ajurabandust puslet kokku pannes, Eesti Päevaleht, 6. mai 2011
Katioonne polümerisatsioon

Katioonne polümerisatsioon ehk katioonpolümerisatsioon on üks ahelpolümerisatsiooni viisidest, milles aktiivsete osakestena osalevad monomeeri molekulidest moodustunud katioonset tüüpi intermediaadid. Katioonse mehhanismi järgi polümeriseeruvad elektronodonoorseid asendusrühmi sisaldavad alkeenid ja teatud heterotsüklilised ühendid. Siin ahelreaktsioon genereeritakse monomeerist happelise (s.t. katioonse) initsiaatori toimel. Tavaliselt on selleks tugevad prootonhapped (H2SO4, HClO4 jt) või Lewise happed (BF3, AlCl3, SnCl4, FeCl3 jt). Reaktsiooni initsieerimine Lewise hapete toimel vajab kokatalüsaatori (näiteks vähene hulk vett H-OH või polaarset ühendit R-Cl või R-OH jm) osalust. Initsieerimisreaktsioonis moodustuvad karbokatioonid või ioonpaarid või oksooniumioonid jm. Alkeenide aktiivsuse rida on üldiselt samane moodustuvate karbokatioonide stabiilsuse reaga, kusjuures katioonide aktiivsus muutub vastupidises suunas. Heterotsüklid reageerivad tsükli avanemisega (nimetatakse tsükliavamispolümerisatsioon, milles moodustuvad lineaarsed polümeerid), kusjuures nende reaktsioonivõime on oluliselt seotud tsükli steerilise pingega. Näiteks alkeeni (siin lihtsustatult C=CR’ ilma vesiniku aatomeid näitamata) polümerisatsioon katioonse mehhanismi järgi näiteks AlCl3 toimel (kokatalüsaator R-Cl) või BF3 toimel (kokatalüsaator H2O): reaktsiooni initsieerimine 1) R–Cl + AlCl3 → R+ + AlCl4- R+ + C=CR’ → R–(C–CR’)+ 2) H2O + BF3 → H+(BF3OH)- H+(BF3OH)- + C=CR’ → H–(C–CR’)+ See reaktsioon annab polümeeri ahelale algusrühma. ahela kasv, see on monomeeri molekulide järjestikuline liitumine üha kasvava katiooniga; see on valdav reaktsioon, kuna monomeer on keskkonnas valdav nukleofiil R–(C–CR’)+ + n C=CR’ → R–(C–CR’)n+ ahela ülekanne, lõpetab ühe ahela kasvu ja alustab uut ahelat R–(C–CR’)n+ + R–Cl → R–(C–CR’) nCl + R+ ahela lõpetamine, näiteks ioonide rekombinatsioon; selle tõenäosus on väike, kuna katalüsaatori ja ioonide kontsentratsioonid on väga madalad R–(C–CR’)n+ + AlCl4- → R–(C–CR’) nCl + AlCl3 Initsieerimisreaktsioon Elav polümerisatsioon Telomerisatsioon Karbokatioonid
Mäng sõiduplaaniga

"Mäng sõiduplaaniga" on Seichō Matsumoto 1958. aastal ilmunud kriminaalromaan. Kõigepealt ilmus jutustus ajalehe joonealusena aastatel 1957–1958. Raamatuna andis selle esimesena välja Jaapanis 1958. aastal kirjastus Kobunsha. Inglise keeles avaldati romaan pealkirjaga "Points and Lines". Jutustuse sündmused leiavad aset Fukuoka linnas. N. ministeeriumi ühe osakonna juhataja abi Kenichi Sayama ja tema armuke on sooritanud enesetapu. Uurimise edenedes avastab peategelane end peagi valitsuse ja N. ministeeriumi vahelisest altkäemaksuafäärist. Jutaro Torigai – Fukuoka prefektuuri uurija Kiichi Mihara – Tōkyō politsei departemangu teise uurimisosakonna inspektori abi Kenichi Sayama (alias Taizo Sugaware) – N. ministeeriumi direktori asetäitja Hideko Kuwayama (alias O-Toki) – ettekandja Tōkyō restoranis Koyuki Tatsurou Yasuda – ettevõtja Ryouko Yasuda – Tatsurou naine Kitaro Sasaki – N. ministeeriumi sekretär Eesti keeles ilmus teos Eesti Raamatu kirjastuselt sarjas "Mirabilia" 1974. aastal Agu Sisaski tõlkes. Amazon.com: Library Thing: Mäng sõiduplaaniga. Raamatukoi raamatupood Vana ja Hea - raamat Internetipoest[alaline kõdulink] Points and Lines (Japan's Mystery Writers). Amazon.com Points and Lines (Japan's Mystery Writers). Library Thing Seicho Matsumoto. "Mäng sõiduplaaniga". "Mirabilia", Eesti Raamat 1974. leo.ee Points and Lines by Seicho Matsumoto. Goodreads Inc A Writer's Website: Seicho Matsumoto's "Points And Lines": The Shortest Distance Is The Truth. Blogi The World of Wolcott Wheeler, 28. jaanuar 2007 松本清張の「点と線」を歩く 東京編 (Seicho Matsumoto. "Points and Lines". Walking Guide Toukyou). Tokyo Kurenaidan, 29. september 2007 Michael E. Grost. The Mystery Fiction of SEICHŌ MATSUMOTO. Mystery File, 11. märts 2011
Tallinna parandusvangla

Tallinna parandusvangla (saksa keeles Zuchthaus) oli 18.–19. sajandil Tallinna vanalinnas Rataskaevu tänaval majas nr 38 tegutsenud kinnipidamisasutus. Tallinna parandusvanglas hoiti kinni nii kohtu poolt süüdimõistetuid kui ka kohtuliku eeluurimise all olnud inimesi. Vange kasutati linnaturu, väljakute ja tänavate koristamisel, samuti lõhkusid nad talviti Tallinna linnakaevude ümbert jääd. Tallinna parandusvangla ehitamiseks korraldati aastatel 1746–1748 loterii, millest saadud vahenditega omandati hoone Rataskaevu tänaval, mis kohandati vanglaks. Vangla tegutses 1820. aastateni, kui asutati uus eeluurimisvangla Vene tänaval. Küllo Arjakas, Loteriist rahastati Tallinnas vangla ehitust, Eesti Päevaleht, 30. aprill 2011
Värvmadar

Värvmadar (Galium boreale) on madaraliste sugukonda madara perekonda kuuluv mitmeaastane rohttaim. Värvmadara levila ulatub Põhja-Euroopast lõuna poole Põhja-Itaaliasse ning ida poole Väike-Aasiasse ja Armeeniasse. Austrias ja Ida-Saksamaal on ta üsna levinud, aga Lääne-Saksamaal haruldane ja puudub laialdastel aladel täielikult. Värvmadar võib kasvada mitmesuguse niiskusega elupaikades alates suhteliselt kuivadest kuni märgade rohumaadeni. Tavaliselt kasvab ta hõredates sega- ja lehtmetsades, harvem stepis. Mägedes kohtab teda kuni metsapiirini. Talle sobib niiske pinnas, mistõttu kasvab sageli veekogu kaldal. Kõige paremini kasvab ta lubjarikkal savi- või turbamullal. Teisest valgeõielistest madaratest saab värvmadarat eristada kahe tunnuse poolest: lehed on neljakaupa männases ning taimel on neljakandiline 20–50 cm kõrgune püstine sile ja jäik vars. Ainult maa lähedal võib vars tõusev olla. Vars võib olla nii lihtne kui harunenud. Tavaliselt on vars sile, vahel lühikeste jäikade karvadega. Vars on neljakandiline. Lehed on tumerohelised, süstjad ja kolme soonega, 1½–4 cm pikad ja 3–6 mm laiad. Leheserv on tagasi keerdunud ja kare. Valged lõhnavad õied on koondatud tihedatesse kohevatesse pööristesse. Õied on meeldiva meelõhnaga. Taim õitseb juunist augustini. Üksikõied on valged, läbimõõduga 3 mm, mõlemasoolised ja 4 kroonlehega. Vili on 2½ mm pikk ja kaetud tagasi paindunud ogakestega. Värvmadara puitunud risoom sisaldab steroidseid saponiine, parkaineid, kumariine, flavonoide ja antrahinoone. Maapealne osa sisaldab eeterlikke õlisid, glükosiide, triterpenoide, iridoide, parkaineid, antrahinoone, alkaloide ja C-vitamiini. Eestis on värvmadarat traditsiooniliselt kasutatud nii ravimtaimena kui ka lõnga värvimiseks. Madarapunane on värvmadara juurtest saadud püsikindel ja mahe punane värv. See oli Eestis üks kõige armastatumaid taimedest saadud värve kuni 19. sajandi teise pooleni. Korjatud madarajuured tavaliselt kuivatati, seejärel tambiti peeneks ja hapendati mõne päeva jooksul kalja sees, misjärel lõngu leotati mitu päeva selles värvivedelikus. Õied ja lehed sisaldavad rikkalikult renniini, mis paneb piima hapnema, ja sellepärast kasutati seda Hollandis juustu valmistamisel. Heino Kees. "Eesti rekordid: Eesti rekordite raamat 5". Tartu Ülikooli kirjastus 2004, lk. 31 Värvmadar andmebaasis eElurikkus
Madaralised

Madaralised (Rubiaceae) on seltsi Rubiales kuuluv sugukond. Sugukonda liigitatakse 626–660 taimeperekonda 11 150 – 13 150 taimeliigiga. Eestis leidub sellest sugukonnast nelja perekonna esindajaid: varjulill (Asperula) ristmadar (Cruciata) madar (Galium) madarik (Sherardia) Põld-varjulill Karvane ristmadar Roomav madar Madarik Cephalanthus – nutipõõsas Coffea – kohvipuu Gardenia – gardeenia Pausinystalia – johimbepuu Morinda – nonipuu Rothmannia Rubia – punavärvik Harilik nutipõõsas Libeeria kohvipuu Sarvgardeenia Kiima-johimbepuu juured India nonipuu Rothmannia globosa Harilik punavärvik
Madarik

Madarik (Sherardia arvensis) on Eestis esinev võõrliik, mis kuulub madaraliste sugukonda. Esimesed madarikutaimed viidi Tartu botaanikaaeda 1904. aastal, kust see liik hiljem ka loodusesse pääses. Eesti võõrliikide andmebaas Madarik andmebaasis eElurikkus
Bibi Raid

Bibi Raid (sündinud 4. jaanuaril 1980) on eesti tõlkija ja õpetaja. Ta on tõlkinud eesti keelde näiteks Michael Scotti ja Jonathan Stroudi teoseid. Eoin Colfer "Artemis Fowl" Hotger 2003 Jonathan Stroud "Samarkandi amulett" (1. osa) Pegasus 2005 J. Stroud "Golemi silm" (2. osa) Pegasus 2006 Michael Scott "Alkeemik" (1. osa) Pegasus 2007 J. Stroud "Ptolemaiose värav" (3. osa) Pegasus 2007 Stef Penney "Huntide hellus" Pegasus 2008 Jessica Gruner ja Rob Reger "Emily the Strange" Pegasus 2009 M. Scott "Maag" (2. osa) Pegasus 2009 Joanne Harris "Ruunimärgid" Pegasus 2009 M. Scott "Nõid" (3. osa) Pegasus 2010 Melissa Marr "Ohtlik armas" Pegasus 2010 J. Stroud "Oru kangelased" Pegasus 2011 M. Scott "Surnumanaja" (4. osa) Pegasus 2011 M. Scott "Sorts" (5. osa) Pegasus 2012 John Green "Süü on tähtedel" Pegasus 2013 M. Scott "Võlur" (6. osa) Pegasus 2013 J. Stroud "Saalomoni sõrmus" (4. osa) Pegasus 2013 Sadie Smith "Hüljatu" Pegasus 2014 John Green "Alaskat otsides" Pegasus 2014 Donna Tartt "Ohakalind" Pegasus 2015 M.L. Stedman "Valgus ookeanide vahel" Pegasus 2016 Terry Hayes "Mina olen Pilgrim" Pegasus 2016 Alan Bradley "Piruka magus põhi" (Flavia de Luce, 1. osa) Päikese Kirjastus 2016 Alan Bradley "Mõrv ei ole lapsemäng" (Flavia de Luce, 2. osa) Päikese Kirjastus 2016 Hannah Kent "Matmisriitused" Päikese Kirjastus 2018 George Grossmith, Wheedon Grossmith "Mõttetu mehe päevaraamat" Rahva Raamat 2019 Cara Hunter "Nad ei leia sind iial" (Inspektor Fawley #1) Rahva Raamat 2019 Cara Hunter "Pimeduse kütkes" (Inspektor Fawley #2) Rahva Raamat 2019 Tana French "Peegelpilt" Päikese kirjastus 2019 Delia Owens "Kus laulavad langustid" Rahva Raamat 2019 Cath Crowley "Sõnad sügavas sinises" Rahva Raamat 2019 Jessica Barry "Vaba langemine" Rahva Raamat 2019 Cara Hunter "Väljapääsu ei ole" (Inspektor Fawley #3) Rahva Raamat 2020 Charlie Mackesy "Poiss, mutt, rebane ja hobune" Rahva Raamat 2020 Cara Hunter "Ohjeldamatu raev" (Inspektor Fawley #4) Rahva Raamat 2020 Anna Hope "Ootus" Rahva Raamat 2021 Richard Osman "Neljapäevane mõrvaklubi" (Neljapäevane mõrvaklubi #1) Rahva Raamat 2021 Tracy Garvis Graves "Tüdruk, keda ma kunagi tundsin" Rahva Raamat 2022 Cara Hunter "Kogu tõde" (Inspektor Fawley #5) Rahva Raamat 2022 Richard Osman "Mees, kes suri kaks korda" (Neljapäevane mõrvaklubi #2) Rahva Raamat 2022 TJ Klune "Maja taevasinise mere ääres" Rahva Raamat 2022 Megan Hunter "Harpüia" Rahva Raamat 2022 Adam Silvera "Lõpus surevad mõlemad" Rahva Raamat 2022 Taylor Jenkins Reid "Evelyn Hugo seitse abikaasat" Rahva Raamat 2022
Arukaerand

Arukaerand (Helictotrichon pratense) on üks kahest kaerandi perekonda kuuluvast kõrrelisest Eestis. Arukaerand, erinevalt aaskaerandist, moodustab tiheda mätta. Tema vars püstine, jäik, kuni 1 m kõrge. Lehed on paljad, kuival ajal ääred kaetud, veidi sinakashalli tooniga lehe alumisel poolel. Õisik on pööris, kitsas ja üsna kare, alumised varred 1–2 kaupa (aaskaerandil 3–5 kaupa). Kasvavad kuivadel lubjarikastel niitudel, peamiselt jõeorgudes, kus aluspõhjaks on lubjakivi. Eestis tavaline liik. Õitseb mais-juunis. Arukaerand andmebaasis eElurikkus
Reinhold Ernst Leonhard Girgensohn

Reinhold Ernst Leonhard Girgensohn (2. veebruar/14. veebruar 1827 Apekalns – 27. veebruar/9. märts 1886 Tallinn) oli Eesti vaimulik. Algõpetuse sai ta koduõpetaja käest. Aastatel 1841–1846 õppis ta Riia kubermangugümnaasiumis. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1846–1850. Töötas aastatel 1851–1852 Peterburis koduõpetajana. Ordineeriti 6. detsembril/18. detsembril 1852 õpetajaks. Oli aastatel 1852–1853 Peterburi Jeesuse koguduse (lätikeelse koguduse) adjunktõpetaja. Aastatel 1853–1870 oli (kutsuti 11. septembril/23. septembril 1853) Kuressaare Laurentiuse koguduse abiõpetaja ja samaaegselt Kuressaares usuõpetajaks. Aastatel 1870–1886 (kutsuti 5. jaanuaril/17. jaanuaril, introdutseeriti 11. jaanuaril/23. jaanuaril 1870) oli ta Tallinna Oleviste koguduse ülemõpetaja, lisaks sellele sai 30. mail/11. juunil 1870 Tallinna superintendendiks. Tema isa Otto Christoph Heinrich Girgensohn oli Apekalnsi, Alūksne ja Zeltiņi koguduse õpetaja ning Tallinna Oleviste koguduse ülemõpetaja ja Tallinna konsistoriaalringkonna superintendent. Onu Wilhelm Johann Friedrich Girgensohn oli Mazsalaca ja Matīši koguduste õpetaja, onupoeg Wilhelm Johann Friedrich Girgensohn oli Noarootsi Püha Katariina koguduse õpetaja. Die evangelischen Prediger Livlands bis 1918. Böhlau Verlag Köln, Wien 1977 Liivi Aarma Põhja-Eesti vaimulike lühielulood 1525-1885 Tallinn 2007
Kosejõe Kool

Kosejõe Kool oli erivajadustega õpilastele mõeldud üldhariduskool (põhikool), mis tegutses aastatel 1943-2020 Harju Maakonnas Kose vallas Kose-Uuemõisas. Kooli asutas 1943. aastal Hugo Valma. Kool asus Kose-Uuemõisa mõisas. Kosejõe Kool lõpetas tegevuse 2020. aastal, kui see liideti Kose Gümnaasiumiga. 1943–1959 Kosejõe Koolkodu 1959–1963 Kosejõe Erirežiimiline Internaatkool 1963–1992 Kosejõe Eriinternaatkool 1992–2020 Kosejõe Kool Hugo Valma Koorits, Vahur. ÜLEVAADE KOOLIDE SULGEMISEST | Uus trend: sulgemise asemel kaotavad väikesed maakoolid iseseisvuse. Delfi, 1. aprill 2020. "Kose Gümnaasiumi arengukava 2020-2030" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 18. aprill 2021. Vaadatud 18. aprillil 2021.
Kuivajõe sängi kaitseala

Kuivajõe sängi kaitseala on Harjumaal Kose vallas Kuivajõe kaitseks loodud looduskaitseala. Kaitseala asutati 1960. aastal eesmärgiga kaitsta Kuivajõe sängi 3 kilomeetri ulatuses alates jõe neeldumiskohast, samuti toonase Kuivajõe külanõukogu Karla küla Lauristini-nimelise kolhoosi kaskede puiesteed. Kuivajõe sängi kaitseala pindala on 22 hektarit. Kuivajõe karstiala "Loodusmälestised 12. Harjumaa, Raplamaa - ümber Mahtra soostiku" Koost. H. Kink. Teaduste Akadeemia Kirjastus: Tallinn, 2004 Harju rajooni RSN Täitevkomitee 29.12.1981. a otsus nr 258 Harju rajoonis asuvate riikliku kaitse alla kuuluvate kohaliku tähtsusega objektide kinnitamisest; Lisa nr. 4: Riikliku kaitse alla kuuluvate Harju rajooni kohaliku tähtsusega üksikelementide nimekiri, objekt nr 5: Kuivajõe säng ja Kuivajõe külanõukogu Karla küla Lauristini nimelise kolhoosi kaskede puiestee