laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Märjamaa lahing

Märjamaa lahing peeti Läänemaal Märjamaa ümbruses, 10.–15. juulini 1941 Saksa Wehrmachti ja Punaarmee vahel idarindel Eestis. Tallinna poole tungivate Saksa väeosade (nendega oli liitunud metsavendade salku) vastu saadeti Punaarmee, mille tuumikuks oli Tallinna lähistel rannakaitsel olnud 16. laskurdiviisi, piirivalve jm (sealhulgas Eesti rahvakaitseväe) üksusi. 14. juulil hõivasid punaväelased Teenuse ja Kasti (Alaküla) suunast lähtunud haardega Märjamaa, 16. juulil Kirbla ja 18. juulil (koos Muhust saabunud abiväega) Virtsu. 20. juuliks stabiliseerus rinne Paatsalu – Pärnu-Jaagupi joonele. Märjamaa lahing ja sellele järgnenud väiksemad lahingud peatasid ajutiselt Saksa vägede Tallinna suunas liikumise. Alles 22. augustil sisenesid Saksa väed taas Märjamaale ilma igasuguse vastupanuta. 70 aastat Märjamaa lahingust, Märjamaa Nädalaleht, nr. 26, 29 juuni 2011 70 aastat Märjamaa lahingust, maaleht.delfi.ee, 25. juuni 2011 70 aastat Märjamaa lahingust, Märjamaa Nädalaleht, nr. 26, 29. juuni 2011
Iidla

Iidla on Ahtme asum. Iidla asumit hakati rajama 16. juulil 1973, mil asuti kaevama esimese maja vundamendisüvendit. Enne asumit asus seal Puru-Altserva küla, mis 1970. aastal koos talumajadega tehti maatasa. Nimi on pandud Puru küla Iidla (ka Idla) talu järgi. Niina Voropajeva (19.7.2008). "32. kvartalis täitus unistus oma korterist". Põhjarannik.ee. Originaali arhiivikoopia seisuga 25.07.2008. Vaadatud 21.07.2008. Kristin Uustalu (juuli 2001). "Vanaema ja laps 7 aastat Krasnojarski krais" (PDF). Illuka Valla Sõnumilaegas. Illuka vald. Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 6.06.2007. Vaadatud 21.07.2008. EKI Kohanimeraamat.
Ida-Siberi meri

Ida-Siberi meri on Põhja-Jäämere osa Uus-Siberi saartest Wrangeli saareni. Ida-Siberi merre suubuvad Indigirka ja Kolõma jõgi. Ida-Siberi meri asub mandrilaval. Nõukogude Sotsialistlike Vabariikide Liidu Kesktäitevkomitee otsusel on ta sügavus kuni 200 meetrit (See sügavus defineerib mere ja Põhja-Jäämere vahelise piiri).
Poltava lahing

Poltava (traditsiooniliselt: Poltaava) lahing toimus Vene ja Rootsi vägede vahel Põhjasõja ajal tänapäeva Ukrainas Poltava linna lähedal 8. juulil 1709. 6. mail 1709 piirasid Rootsi väed (30 000 meest) Karl XII juhtimisel Poltava ümber. Mai lõpus jõudis Poltava lähedale Vene väe peajõud (42 000 meest, 72 suurtükki), mida juhtis Peeter I. 8. juuli ööl ründasid Rootsi väed (umbes 20 000 meest, 4 suurtükki) Carl Gustaf Rehnskiöldi (1651–1722) juhtimisel, kuid nad löödi suurtükitulega taanduma ja järgnenud käsitsivõitluses põgenema. Venelaste vägesid juhtisid kaitsepositsiooni keskosa: Boriss Šeremetev, paremat tiiba Carl Ewald von Rönne, vasakut tiiba Aleksandr Menšikov ning suurtükiväge Jakob Bruce. Rootslased kaotasid hukkunutena 9234, venelased 1345 inimest. 11. juulil Perevolotšna juures Rootsi vägi (umbes 16 000 meest) kapituleerus; Karl XII pääses Osmanite riiki. Poltava lahingus murdus Rootsi sõjaline võimsus ja sõjaedu kaldus Venemaa kasuks. ooberst vabahärra Carl Magnus von Rehbinder, Eestimaa rüütelkonna peamees 1696, Kodasoo, Kostivere ja Saksi mõisnik Полтавская битва и ея памятники: С рис., планом города и карт. военных действий/ Сост.: преп. Петр. Полт. кад. корпуса Ив. Фр. Павловский и воспитатель В. Мих. Старковский .- 2-е изд. .- Полтава : Тип. Губ. правл. , 1895. Digitaalselt A. Liperovskij: Svenskarnas grafvar vid Poltava. / toim. Gabriel Hedengren, ”Illustrerad militärrevy”, VII 1904, lk. 301-303, (Русский Инвалид (Russki Invalid) 1903 n:r 53) Кафенгауз, Бернгардт Борисович: Полтавская битва. // Историк-марксист, 1939, N 4. с. 44-56 Peter Englund. Poltaava: ühe armee häving. Rootsi keelest tõlkinud Ivar Rüütli. Tallinn, Argo, 2006. Peter Englund. The Battle That Shook Europe: Poltava and the Birth of the Russian Empire. London, 1992, 288 pages. ISBN 1860648479 inglise keeles Peter From. Katastrofen vid Poltava : Karl XII:s ryska fälttåg 1707-1709. Lund, 2007 (Enskede TPB 2008) ISBN 9789185377701 Mart Laar: "Päev, mil muutus Eesti saatus" Postimees, 8. juuli 2009 irl.ee Kalle Kroon: "300 aastat tagasi Poltava all. Ajaloo pöördepunktist ja eestlastest selle keskel" Horisont, 4/2009
Robert Lichton

Krahv Robert Lichton (rootsi keeles Robert Johansson Lichtone; 8. juuni 1631 – 8. jaanuar 1692 Stockholm) oli Šotimaa parunisoost (Leighton of Ulishaven, Forfarshire) pärit Rootsi sõjaväelane. Robert sündis Porvoo lähedal Hummelsundis Šotimaalt Rootsi teenistusse tulnud koloneli parun John Lichtoni ja Catharina Guthrie pojana. Tema isa langes Kolmekümneaastase sõja Wittstocki lahingus 24. septembril 1636. 1646. aastal astus ta 15-aastaselt Rootsi sõjaväkke. 23. augustil 1665 sai temast kolonelleitnant ja ta teenis Wolmar Wrangeli ratsarügemendis. 1667 abiellus ta Beata Rosenstiernaga (surnud 1684), kes oli Pommerist pärit ja 1630 aastal Rootsi aadlitiitli saanud Rörstrandi, Visbohammari ja Lida mõisniku Mårten Mårtensson Wewitzeri (aadlinimega Rosenstierna) (1582–1638) ja tema esimese naise Beata Danielsdotter Böckmani (1593–1631) tütar. 1675 sai temast aadlilipkonna ülem ja sama aasta 30. septembril sai ta Rootsi vabahärraks. 1676 osales ta Nya aadlilipkonna ülemana Skåne sõja Lundi lahingus ja sai seal haavata. 14. jaanuaril 1679 sai ta ratsaväe kindralmajori auastme. 4. jaanuaril 1681. aastal nimetati Robert Lichton, Eesti- ja Liivimaa aadlile kuuluvate mõisate reduktsioonkomisjoni juhiks. 31. maist 1681 kuni 1687 oli ta Eestimaa kubermangu kindralkuberner, ülendati 1685 kindralleitnandiks ning määrati Jönköpingi ja Kronobergi lääni kindraladjutandiks ja kuberneriks. 1687 sai ta kuninglikuks nõunikuks ja määrati 20. jaanuaril Turu õuekohtu presidendiks. Sama aasta 10. detsembril anti talle krahvitiitel. Lichton suri lastetuna 1692 oma Rörstrandi mõisas (rootsi Rörstrands slott) Stockholmis ja on maetud Ulrica Eleonora kirikusse (Kungsholmen) Stockholmis, Rootsi kuningate lähedale. Talle kuulusid ka Soomes asunud Tervajoki ja Äyräpää mõis. Eestimaa kindralkuberneride loend Eesti šotlased "(1754) Matrikel öfwer Swea rikes ridderskap och adel ... lk. 288". Juhan Vasar, Mõisatereduktsiooni küsimus 1681. a. Liivi maapäeval. I., Ajalooline Ajakiri, 1928 nr. 2, lk 67 Wilhelm Gabriel Lagus: Åbo hofrätts historia intill den 12 nov. 1823, då Hofrätten firade sin andra ... (1834) lk. 24-26 "(1754) Matrikel öfwer Swea rikes ridderskap och adel ... lk. 27". Robert Lichtoni korraldused Eesti Ajalooarhiivi fondides Elulugu Nordisk familjebok (1885), lk. 1218–1219 (rootsi k) Elulugu Nordisk familjebok (1912), lk. 368–369 (rootsi k) Elulugu Svenskt biografiskt handlexikon (1906), lk. 46 (rootsi k) Perekonna genealoogia (rootsi k.)
Euroopa sookilpkonn

Euroopa sookilpkonn (Emys orbicularis) on lamekilpkonlaste sugukonda sookilpkonna perekonda kuuluv kilpkonn. Euroopa sookilpkonna on leitud Lõuna- ja Kesk-Euroopast kuni Läänemere lõunarannikuni. Levila põhjapiir kulgeb mööda Leedut, Põhja-Valgevenet, Smolenski oblastit, Doni ülemjooksu, Kesk-Volgamaad ja Uurali vasakut kallast kuni Mangõšlaki poolsaareni. Lõuna suunas on ta levinud Loode-Aafrikas, Türgis ja Põhja-Iraanis. Lisaks on iseseisvad asurkonnad Araalist põhja ja ida pool Irgizi orus ja Sõrdarja alamjooksul ning Lääne-Turkmeenias mitme jõe orus. Taani teadlaste arvates langeb sookilpkonna levila põhjapiir kokku juuli keskmise 18 ºC isotermiga, mis on tähtis sookilpkonna asurkonna jätkusuutlikkusele. Minevikus – umbes 5000–8000 aastat tagasi – on sookilpkonn elanud ka Eesti alal. Ida-Setumaalt teiselt poolt Eesti-Vene kontrolljoont on leidnud sookilpkonna aastal 2004 Arvis Kiristaja, Mare Aun, Mare Piho, Jaana Ratas. Sookilpkonna isendid ei näita levila eri osades üles selget geograafilist muutlikkust. Seetõttu pole õnnestunud sookilpkonnal alamliike eristada. Tema seljakilbi pikkus on 20–30 cm Kilp on ovaalne, sile ja pruunikas, kaetud kollaste täppide ja triipudega. Pea, kael ja jalad on samamoodi tumedad kollaste täppidega.Kõhuosa on kollakas, mida sageli läbib must muster. Kõhukilbi ristside võimaldab kilbipoolte vaevumärgatavat liikuvust. Saba on kilpkonna kohta pikk ja moodustab kilprüü pikkusest poole. Elupaigana eelistab ta soid ning mudase põhja ja lauge kaldaga tiike, järvi ja jõekäärusid, kus on päikesevannide võtmiseks sobivaid lagedaid kohti. Vees on ta osav ja kiire, ujub ja sukeldub oivaliselt ning jääb kauaks vee alla. Looduses käib ta hingamas iga 15–20 minuti tagant, aga katse ajal suutsid kaks sookilpkonna hingamata elada 2 ööpäeva. Talveune, mis võib kesta kuni 7 kuud, veedab ta veepõhjas. Minevikus peeti sookilpkonna ööloomaks, kes päeval üksnes end päikese käes soojendab. Siiski on asi vastupidi. Sookilpkonn toitub kogu päeva, eriti hommikuti, aga öösel magab veekogu põhjas. Sookilpkonn sööb kõiki elukaid, keda kätte saab ja kellest jõud üle käib. Põhiosa toidus moodustavad putukad ja teised lülijalgsed, keda püütakse nii vees kui kuival: kiilide, ujurite ja sääskede vastsed, tirtslased, tuhatjalad ja kakandid. Lisaks sööb ta kahepaikseid, usse ja limuseid. Taimi sööb ta üksnes harva. Kalu sööb sookilpkonn samuti harva, sest ei saa neid kätte. Üksnes nõrgad ja haiged kalad langevad kilpkonna saagiks ja niimoodi täidab sookilpkonn kalade asurkonnas looduse sanitari rolli. Toidujahil lähtub sookilpkonn mitte niivõrd nägemisest kui teravast haistmisest. Kuival ei liigu sookilpkonn nii kiiresti kui vees. Siiski on ta maismaakilpkonnadest märksa vilkam. Kuid sookilpkonn hoidub veekogu lähedusse ning vähimagi ohu korral põgeneb vette ja kaevub vajadusel mudasse. punakõrv-ilukilpkonn Tortoise & Freshwater Turtle Specialist Group (1996). Emys orbicularis. 2006 IUCNi punane nimistu. IUCN 2006. Vaadatud 11. mail 2006. "Loomade elu", 5. kd., lk. 125-126 Sookilpkonn Setomaal "Eesti Loodus", oktoober 2004 M. Greenhalgh, D. Ovenden. "Euroopa magevee-elustik". Eesti Entsüklopeediakirjastus 2008, lk. 240.
Vana-Ahtme

Vana-Ahtme on Ahtme asum. Vana-Ahtme asum rajati Teise maailmasõja järgseil aastail Ahtme Soojuselektrijaama lähedusse avariipersonali majutamiseks. Kuni 1955. aastani ehitati ühe- ja kahekorruselisi elamuid ja teenindusasutuste kompleks. Suurim ühiskondlik hoone on uusklassitsistlik võimlaga kultuurimaja Energia. Aastatel 1997–2005 tegutses Vana-Ahtmes endiste vangide rehabilitatsioonikeskus. Oleg Kotšenovki. "Kohtla-Järve". Eestigiid.ee. Vaadatud 21.07.2008. Argo Soolepp (11.09.1997). "Endised vangid kohanevad uueks eluks". Postimees. Originaali arhiivikoopia seisuga 18.04.2008. Vaadatud 21.07.2008. Niina Voropajeva (4.11.2006). "Ruth Tera aitab eluheidikuid tagasi ühiskonda". Põhjarannik Online. Originaali arhiivikoopia seisuga 4.03.2016. Vaadatud 21.07.2008.
Johannes Reinke

Johannes Reinke (3. veebruar 1849 – 25. veebruar 1931) oli saksa botaanik, bioloogiateoreetik ja filosoof. Aastast 1879 oli ta botaanikaprofessor Göttingeni Ülikoolis, rajades seal taimefüsioloogia instituudi. Aastail 1885–1921 töötas ta Kieli Ülikooli professorina. Aastal 1901 avaldas ta raamatu "Sissejuhatus teoreetilisse bioloogiasse", mis on teadaolevalt esimene raamat maailmas, mille pealkirjas esineb nimetus "teoreetiline bioloogia". Lehrbuch der allgemeinen Botanik (Üldise botaanika õpik), 1880 Atlas deutscher Meeresalgen (Saksa merevetikate atlas), 1889 ja 1891 Einleitung in der theoretische Biologie (Sissejuhatus teoreetilisse bioloogiasse), 1901, 2. tr. 1910 Philosophie der Botanik (Botaanika filosoofia), 1905 Kritik der Abstammungslehre (Evolutsiooniõpetuse kriitika), 1920 Naturwissenschaft, Weltanschauung, Religion (Loodusteadus, maailmavaade, religioon), 1923 Das dynamische Weltbild (Dünaamiline maailmapilt), 1926
Supernova

Supernova on Eesti ansambel. Nende laulud "Tõstan näpu" ja "Sinine motoroller" on olnud Kanal 2 saate "Reporter" tunnusmuusikaks ning laul "Kuu" on kriminaal-telesarja "Kelgukoerad" tunnusmuusika. Lugude autorid on Rainer Michelson ja Urmas Jaarman. Ansambli produtsent ja paljude laulutekstide autor on Hendrik Sal-Saller. Varem tegutseti nime Speculative Rock'n'Roll Band all, aga koos stiilimuutusega vahetati ka nime. Esimeseks hitiks oli "Mustas vaikuses". Supernova on välja andnud kolm plaati. Albumid "Supernova" (2006) "Klassipilt" (2008) "Originaal" (2009, koos Ivo Linnaga) Rainer Michelson – laul, kitarr Vilho Meier – kitarr Erki-Andres Nuut – klahvpillid, taustalaul Mati Sütt – basskitarr, taustalaul Karvin Lillepea – trummid Supernova andmebaasis MusicBrainz (inglise keeles) Supernova teeb Ivo Linnale juubeliplaadi. Õhtuleht 31. jaanuar 2009
Iiri meri

Iiri meri (inglise keeles Irish Sea, ulsteri-šoti keeles Airish Sea, šoti keeles Erse Sie, iiri keeles Muir Éireann / An Mhuir Mheann, gaeli keeles Muir Èireann, korni keeles Mor Iwerdhon, kõmri keeles Môr Iwerddon, mänksi keeles Mooir Vannin) on Atlandi ookeani saartevaheline meri Iirimaa saare ja Suurbritannia saare vahel. Iiri meri on põhjas ühendatud ookeaniga (Keldi merega) Põhjaväina kaudu Šotimaa juurest, lõunas Saint George'i väina kaudu Walesi juurest. Viimase jääaja haripunktil oli praeguse mere kohal tõenäoliselt pikk mageveejärv. Jää taganes 10 000 aastat tagasi. Selle tagajärjel taastus ühendus merega ning vesi muutus peagi soolaseks. Mere keskel on Mani saar, Walesi rannikul on Anglesey saar. Mere lääneosa on sügavam, kuni 270 meetrit, idaosa aga on madalaveeline. Looded on Suurbritannia rannikul tugevad, ulatusega kuni 9 meetrit, Iirimaa rannikul aga nõrgad. Iiri meri on radioaktiivselt kõige saastatum meri maailmas. Tõsise radioaktiivse saaste tekitasid plutooniumil põhinev sõjaline tuumatehas ja tuumaelektrijaam Sellafieldis. Tootmise esimestel kümnenditel ladustati meresetetesse hinnanguliselt 250 kg plutooniumi. Iiri mere keskkonnaküsimusi arutab Irish Sea Forum. Iiri merel on suur tähtsus piirkonna kaubanduses, transpordis, kalanduses ja energeetikas (tuule- ja tuumaenergia). Iirimaa on üks viimaseid suuri asustatud saari, millel puudub silla- või tunneliühendus. Kaua aega on arutatud 80 km pikkuse raudteetunneli rajamist Suurbritannia saare ja Iirimaa saare vahele. Aasta jooksul liigub nende kahe saare vahel üle 12 miljoni reisija ja 17 megatonni kaupu. Valdav osa raskeid kaupu veetakse meritsi. Põhja-Iirimaa sadamad vahetavad Suurbritannia saarega aastas 10 megatonni kaupu. Kaubavahetus Iiri Vabariigi ja Suurbritannia saare vahel moodustab 7,6 megatonni. Liverpooli sadama kaudu liigub aastas 32 megatonni kaupu ja 734 000 reisijat. Holyheadi sadama kaudu liigub suurem osa reisiliiklusest Suurbritannia saare ning Dublini ja Dún Laoghaire sadama vahel ja 3,3 miljonit tonni kaupu aastas. Iiri Vabariigi sadamate kaudu ületab Iiri mere 3,6 miljonit reisijat aastas, mis moodustab 92% Iiri mere reisiliiklusest. See arv on aastaid pidevalt vähenenud, põhjuseks tõenäoliselt odavlennuliinid. Parvlaevaliinid kulgevad muuhulgas Swanseast ja Fishguardist Corki, Fishguardist ja Pembroke'ist Rosslare'i, Roscoffist Rosslare'i ja Corki, Holyheadist Dún Laoghairesse, Stranraerist Belfasti ja Larne'i ning Cairnryanist Larne'i. Liverpooli ja Belfasti vahet sõidab ka selline parvlaevaliin, mis teeb peatuse Mani saarel. Dublini ja Holyheadi vahet sõidab maailma suurim autopraam Ulysses, mis kuulub ettevõttele Irish Ferries. Iiri mere idaosast pumbatakse gaasi ja naftat: 2001. aastal ammutati 8 kohast kokku hinnanguliselt 210 miljardit kuupmeetrit gaasi ja 176 miljonit barrelit (28 miljonit kuupmeetrit) naftat. Kui USA astus 1917. aastal esimesse maailmasõtta, paigutati Iiri merre allveelaevad. Iiri merd hakati nimetama U-Boat Alleyks. Seal on mitu allveelaeva põhja läinud. Iirimaa transport Suurbritannia transport Mani transport
Väikesed Sunda saared

Väikesed Sunda saared (indoneesia keeles Nusa Tenggara 'kagusaared') on saarteahelik Balist Timorini. Saared on osa Sunda saartest. Peaaegu kogu saarestik kuulub Indoneesiale, välja arvatud Timori idaosa, kus asub Ida-Timor. Väikesed Sunda saared koosnevad kahest geoloogiliselt erinevast saarerühmast. Põhjapoolne rühm, mis hulgas on Bali, Lomboki, Sumbawa, Floresi ja Wetari saar, on vulkaanilise päritoluga. Paljud nendel olevatest vulkaanidest, näiteks Rinjani mägi, on endiselt aktiivsed. Lõunapoolne saarterühm on mittevulkaaniline. Arvatakse, et see on 1–15 miljonit aastat vana.
Rein Tomingas

Rein Tomingas (25. november 1944 Tallinn – 19. oktoober 2008 Tallinn) oli eesti arhitekt. Rein Tomingas lõpetas 1964. aastal Tallinna Polütehnikumi ja 1971. aastal Eesti Riikliku Kunstiinstituudi. Ta on töötanud EKE Projektis ja AS-is Reissiin. Ta on projekteerinud nii tööstus-, põllumajandus- ja haldushooneid kui ka spordi- ja kultuurirajatisi (sealhulgas Toila laululava) ja puhkebaase. Koos Ain Padrikuga projekteeris ta Harju KEKi tehnotalituse hoone Keilas. Ta oli tuntud ka parodistina. Lihula kultuurimaja
Puhtu

Puhtu (ka Puhtulaid) on endine laid, alates 19. sajandi algusest poolsaar Läänemaal Virtsu aleviku territooriumil. Puhtu on ühtlasi (lõunapoolne) osa Virtsu poolsaarest. Puhtu on kaetud vana liigirikka laialehise metsaga. 18. sajandi lõpul kujundas Karl Thure von Helwig selle puhkepaigaks. Puhtus asub Puhtu bioloogiajaam. Puhtu koos bioloogiajaama ja Puhtu karjamõisaga kuulub Eesti Maaülikoolile. Puhtu-Laelatu looduskaitseala Vana-Virtsu mõisa kalmistu geoportaal.maaamet.ee Toomas Kukk (toim.) 2010. Puhtu ajalugu ja loodus. Estonia Maritima 8. Puhtu ajaloost, pilte Puhtu loodusloost
Aadlisuguvõsade loendid

Siin on aadlisuguvõsade loendid  Pikemalt artiklites Kuramaa piiskopkonna vasallisuguvõsade loend, Riia peapiiskopkonna vasallisuguvõsade loend, Saare-Lääne piiskopkonna vasallisuguvõsade loend, Saksa Ordu vasallisuguvõsade loend, Taani kuninga vasallisuguvõsade loend ja Tartu piiskopkonna vasallisuguvõsade loend Baltisaksa aadel pärines XIII sajandil tekkinud Vana-Liivimaa vasalkonnast. Selle moodustasid peaasjalikult rüütliseisusest isikud ja ministeriaalide hulgast pärit suurfeodaalide sõjamehed, vähesel määral oli nende seas kõrgaadlikke ja kohaliku päritolu ülikute järglasi. Taani kuninga Taani Eesti valduste Eestimaa hertsogkonna, Riia peapiiskopkonna, Tartu piiskopkonna, Saare-Lääne piiskopkonna, Kuramaa piiskopkonna, Saksa ja Liivimaa ordu vasallisuguvõsadest kujunes XVI sajandiks välja pärusaadel. Keskajal Liivimaale saabunud suguvõsad loeti põlis- ehk vana aadli hulka.  Pikemalt artiklites Eestimaa immatrikuleeritud aadlisuguvõsade loend, Kuramaa immatrikuleeritud aadlisuguvõsade loend, Liivimaa immatrikuleeritud aadlisuguvõsade loend, Piltene immatrikuleeritud aadlisuguvõsade loend ja Saaremaa immatrikuleeritud aadlisuguvõsade loend Pärast aadlimatriklite koostamist XVIII sajandi keskel (Kuramaal ja Piltenes juba XVII sajandil) jagunes baltisaksa aadelkond matrikliaadliks ja immatrikuleerimata aadliks. Matrikliaadel oli koondunud Eestimaa, Kuramaa, Liivimaa, Piltene (kuni 1819) ja Saaremaa rüütelkonda. XVIII sajandi alguses lühikest aega eksisteerinud Tartumaa rüütelkonnas eraldi registrit ei peetud.  Pikemalt artiklis Läänemereprovintside immatrikuleerimata aadlisuguvõsade loend Need baltisaksa aadlisuguvõsad, keda rüütelkonna matriklisse ei võetud, olid osa maiskonnast (saksa keeles Landschaft). Paljud neist kanti kubermangu aadliraamatusse.  Pikemalt artiklites Rootsi introdutseeritud aadlisuguvõsade loend ja Rootsi introdutseerimata aadlisuguvõsade loend Rootsi aadel jagunes kahte gruppi: rüütelkonda introdutseeritud aadel ja introdutseerimata aadel.  Pikemalt artiklis Soome aadlisuguvõsade loend Enne Soome Venemaaga ühendamist XIX sajandi algul kuulusid mitmed Soome aadlisuguvõsad Rootsi rüütelkonda. 1818. aastal loodi Soome suurvürstiriigis omaette Soome rüütelkond. Dünastiate loend
Jaagup Linnakivi

Jaagup Linnakivi (kuni 1936. aastani Jakob Eduard Teinburk; 1900–1965) oli eesti arhitekt, Pärnu linna peaarhitekt 1960–1965. Jaagup Linnakivi sündis Pärnu Raeküla kalurikülas[küsitav]. Poeg Ilmar Linnakivi (sündinud 1948) on metroloogia ja mõõtetehnika spetsialist. Lõpetas Tallinna Tehnikumi ehitusosakonna arhitektuuriharu 1932. aastal. Aastatel 1937–1939 töötas koos Pärnu linnaarhitekti Olev Siinmaaga. Linnakivi oli Pärnu linna peaarhitekt 1960–1965. Motell Kajakas Pärnus Seedri tänaval Rahkla koolimaja (1936) Elamu Tartus Hermanni 9 (1937) Hermanni 9 maja esindab 1930. aastate teisel poolel Eestis levinud moodsat elamutüüpi. Selliseid leidus eriti palju Nõmmel. Muidu üpris tavaline maja eristub Tähtvere linnaosa tuimavõitu hoonestusest. Mõlemal korrusel asuvad sarnased, neljatoalised korterid, esindades keskmist elustandardit. Õppeotstarbelise teatmiku „Ehitusala seaduste ning määruste kogu ühes Tallinna ja Nõmme määrustega“ (1937) Pangahoone Pärnus Rüütli 51 (1939) Korterelamu Pärnus Kuninga 3 (1940) Osalus Narva-Jõesuu puhkekompleksi kavandamisel (1970. aastad) "Albumitäis algkoolimaju" Sirp, 23. märts 2007 "Pärnu: Mida suutsid põllumeestest pankurid?" Pärnu Postimees, 05.11.2003 "Üks olematu hoone Pärnu kesklinnas" Tarbija (Postimees), 20. detsember 2006
Köyliö vald

Köyliö (rootsi keeles Kjulo) oli vald Soomes Satakunta maakonnas. 2016. aasta algusest liideti see Säkylä vallaga. Köyliö vallas elas 2883 inimest (juuni 2008); valla pindala oli 259,3 km2, millest 13,22 km2 oli veega kaetud. Asustustihedus oli 11,72 inimest/km2. Köyliö naabervallad olid Eura vald, Huittinen, Kokemäki linn ja Säkylä vald. Köyliö vallast on legendi järgi pärit Lalli, kes väidetavalt tappis 12. sajandi keskel Köyliö järve jääl piiskop Henriku. Tapmiskoht olevat olnud järve põhjaosas Kirkkokari ehk Püha Henriku saare läheduses. Saarel asus Köyliö esimene kirik, mis oli kasutusel vähemalt 1420. aastateni. Aastal 1955. paigaldati saarele mälestusmärk ristiusu vastuvõtmisele Soomes. Kirkkokari on Põhjamaade ainuke katoliiklaste palverännakute sihtkoht. Igal aastal enne jaanipäeva peetakse saarel mälestusmissa. Kepola külas on 1989. aastal püstitatud Aimo Tukiaise tehtud Lalli kuju. Köyliö vapil on piiskop Henriku mitra ja kirves, millega Lalli ta väidetavalt tappis. Kaupunkien ja kuntien lukumäärät ja väestötiedot, vaadatud 15.02.2019. Valla koduleht
Nousiaineni vald

Nousiainen (rootsi keeles Nousis) on vald Soomes Lääne-Soome läänis Päris-Soome maakonnas. Nousiaineni vallas elab 4814 inimest; valla pindala on 199,45 km², millest 0,58 km² on veega kaetud. Asustustihedus on 24,21 inimest/km². Nousiainen oli Soome esimene kindlalt teadaolev piiskopitooli asukoht. Legendi järgi maeti Nousiainenisse ka piiskop Henrik, kelle väidetavalt tappis talupoeg Lalli. Sama legendi järgi olevat Nousiainenisse 12. sajandil ehitatud Soome esimene kirik. Nimelt olevat Henrik vahetult enne surma oma kaaskonnal palunud ehitada kiriku sellesse kohta, kuhu nad tema surnukeha viia jaksavad. Märke sellest ajast pärinevast kirikust ei ole aga leitud. Nousiainen on saanud nime selle järgi, et maapind tõuseb selles kohas väga kiiresti. Population growth biggest in nearly 70 years Valla koduleht
Dispositsioon

Dispositsioon (ladina sõnast dispositio 'asetus') on kalduvus. Mitmes teadusharus on sõna "dispositsioon" kasutusel terminina: Dispositsioon on millegi või kellegi kalduvus teatud viisil käituda. Dispositsioon, valmidus olukorda hinnata ja vastavalt olukorrale käituda Dispositsioon, eelsoodumus, vastuvõtlikkus (teatavaile haigustele) Dispositsioon, oreliregistrite loetelu Dispositsioon, kriminaalõiguses kuritegu piiritlev osa Dispositsioon, kirjandusteose, artikli või kõne teemat arendav osa Dispositsioon, kirjalik lahingu- või rännakukäsk vägedele Dispositsioon (filosoofia)
Manuaal

Manuaal on oreli, elektrioreli, klavessiini, klavikordi või süntesaatori klaviatuur. Orelitel võib olla 1–5 manuaali ehk klaviatuuri. Kui viled asuvad ühisel tuulepõhjal, siis öeldakse lihtsalt: esimene manuaal või: teine manuaal. Kui viled asuvad erinevatel tuulepõhjadel, siis kasutatakse mitmesuguseid manuaalide nimetusi. Saksa tüüpi orelite manuaalid: Hauptwerk (HW) – peamanuaal; kõlavad tugevama kõlaga põhiregistrite viled. Oberwerk (OW) – ülemine manuaal; eritämbrilise kõlaga viled, mis asuvad kõrgemal tuulepõhjal. Brustwerk (BW) – oreli rindvärk; kõlavad viled, mis asuvad "oreli rinnal". Rückpositif (RP) – kõlavad viled, mis asuvad organisti selja taga. Swellwerk (SW) – kõlavad viled, mis asuvad oreli paisukapis. On võimalik mängida crescendo't sweller-pedaali või rulli abil. Võeti orelites kasutusele 19. sajandil. Eestis on peaaegu kõik orelid saksa tüüpi pillid. Prantsuse tüüpi orelite manuaalid: Grand Orgue (GO) Positif (Pos.) Rècit (Rec.) Inglise tüüpi orelite manuaalid: Great Organ Choir Organ Echo Organ Oreli pedaal