Kaudne realism

Kaudne realism või (materialistlik) esindusrealism on taju- ja meelefilosoofias tajumise mudel, mille kohaselt isikud ei koge välist maailma sellisena, nagu see tegelikult on, vaid tajuvad välist maailma kontseptuaalse raamistiku vaatelisuse kaudu. Kaudne realism on psühholoogia ja kogemusteaduse tunnetuse mõtteraami põhialus. Kaudse realismi esindajad väidavad, et maailm, mida me enda ümber näeme, on teise reaalse välise maailma sisemine tajutav koopia, mille on loonud meie aju närviprotsessid. ​See vastandub vahetule või otsesele realismile, mis väidab, et me tajume välist maailma otseselt sellisena, nagu see on. Kuigi pealiskaudne kattuvus on olemas, erineb kaudne mudel idealismi seisukohast, milles väidetakse, et ainult ideed on reaalsed, kuid mõistusest sõltumatuid asju pole. Kaasaegses filosoofias on kaudset realismi kaitsnud Edmund Husserl ja Bertrand Russell. Kaudset realismi pooldasid mitmed varauusaegsed filosoofid, nt René Descartes, John Locke, G. W. Leibniz, ja David Hume. Kaudne realism tajufilosoofias on seisukoht, mille järgi füüsiliste esemete taju on vahendatud otseselt tajutavate vaheobjektidega, nii nagu ennast nähakse peeglis või spordivõistlust teleekraanil. Neid vaheobjekte nimetatakse meelteandmeteks või ka kuidagi teisiti ("sensum", "idee", "sensibiil", "pertsept", "nähtumus"). Kaudse realismi järgi on meelteandmed vaimuobjektid, millel on omadused, mis tajujate silmis on kaudselt tajutavatel välismaailma esemetel, (näiteks värvus). Tavaliselt peetakse meeleandmeid kahemõõtmelisteks. Välismaailma esemeid tajutakse tänu sellele, et need põhjustavad meelteandmed, millest tajuja on teadlik. Kaudse realismi järgi tajutakse meelteandmeid taju analoogi abil. Kaudset realismi on pooldanud teiste seas John Locke (1690: 4.4.3), Bertrand Russell (1912), Alfred Jules Ayer (1947) ja Frank Jackson (1977). Selle seisukoha alternatiivid on otsene realism, fenomenalism (tajufenomenalism), intentsionalism ja disjunktsionism. Et valguse kiirus on lõplik, võin ma näha eset, mis on lakanud eksisteerimast. Siis ma ei saa seda eset otseselt tajuda, nagu otsene realism ette näeb, küll aga saan ma otseselt tajuda vaheobjekti, mille see ese on minus põhjustanud. Veel enam, ma saan füüsilist eset näha ainult sellisena, nagu ta oli minevikus, järelikult ei taju ma otseselt mitte seda eset, vaid vaheobjekti. Vastuargumendina saab öelda, et taju on põhjuslikult vahendatud ja põhjustamine võtabki aega. Sellepärast võib taju lõpulejõudmise ajal tajutav ese olla lakanud eksisteerimast või selle omadused olla muutunud. Tajus figureerivad näiteks kujutised võrkkestal. Seetõttu me näiteks ei näe otseselt välismaailma esemeid, vaid neid kujutisi, mis on siis vaheobjektid. Saab vastu väita, et me ei näe selliseid kujutisi nii, nagu me näeme oma kujutist peeglis, vaid need kujutised on lihtsalt taju füsioloogilise põhjusliku mehhanismi koostisosad.  Pikemalt artiklis Illusiooniargument Sageli me ei taju esemeid sellistena, nagu need tegelikult on, sealhulgas optiliste illusioonide tõttu. Meil võib olla ka hallutsinatsioone. Siis me tajume midagi, mis omadustelt erineb tajutavast füüsilisest esemest või millele ei vastagi füüsilist eset. Kogemus näitab, et see, mida me niimoodi tajume, ei ole mingi muu füüsiline ese, nii et see peab olema vaimuobjekt. Sellisel ebaadekvaatsel tajul peab olema midagi ühist adekvaatse tajuga, sest illusioon ja hallutsinatsioon ei tundu adekvaatest tajust kvalitatiivselt erinevana. See ühine ongi nähtavasti meelteandmed, nii et me tajume alati otseselt meelteandmeid. Illusiooniargumendile toetuvad osaliselt ka fenomenalism, mis eitab vaimust sõltumatu materiaalse maailma olemasolu, ja intentsionalism, mille järgi see, mis on ebaadekvaatsele ja adekvaatsele tajule ühine, ei ole mitte objekt, vaid intentsionaalne sisu. Seevastu disjunktsionismi järgi ei ole ebaadekvaatsel ja adekvaatsel tajul mitte midagi ühist. Illusiooniargumendile võib vastu väita adverbialismiga. Kui minu tajumus on ebaadekvaatne, siis ei pea ütlema, et ma tajun mingit objekti, mille omadused on välismaailma objekti omadustest erinevad, näiteks näen (illusiooni tõttu) murtud pliiatsit, vaid võin öelda, et ma näen sirget pliiatsit murtuna. Kui me kirjeldame oma tajuelamust, siis me ei räägi mitte vaimuobjektide visuaalsetest ja lõhnaomadustest, vaid sellest, kuidas või millisena me välismaailma kogeme. Meelteandmete kui siseobjektide olemasolu on vastuolus materialismiga. Meelteandmed on näiteks kollased, aga materiaalseid kollaseid vaheobjekte pole, nii et need peavad olema mittemateriaalsed objektid vaimus. Kaudsel realismil on mittefüüsiliste esemete sidumus, mis toob kaasa dualismi. Dualismi suurim raskus on vaimu ja keha vastastikuse mõju võimalikkuse selgitamine. Kaudne realism peab selgitama, kuidas materiaalne välismaailm saab põhjustada meelteandmed ja kuidas need omakorda saavad osaleda füüsiliste tegude põhjustamises. Selline põhjustamine tundub olevat füüsika seadustega vastuolus: füüsikalise maailmapildi järgi on igal füüsilisel sündmusel füüsiline põhjus. Kaudsel realismil ei jää muud üle kui öelda, et füüsilisel teol on lisaks puhtfüüsilisele põhjusele teine piisav põhjus, millesse on kaasatud meelteandmed. See on vastuolus tavaarusaamaga tegude põhustest, sest tuleb välja, et meelteandmed polegi tegude puhul tarvilikud, näiteks ma saaksin haarata mingi eseme, olemata teadlik selle kohalolust. Raskust valmistab ka küsimus, kuidas saavad mittemateriaalsetel meelteandmetel olla ruumilised omadused, nagu vastastikune asend ning kuju. Kui me otseselt tajume ainult meelteandmeid, siis välismaailma katab otsekui meelteandmete loor. Mis alusel me siis üldse usume, et välismaailm on olemas või et ta on meelteandmetega kuidagi vastavuses? Selleks et see oleks tugev argument kaudse realismi kasuks ja otsese realismi kahjuks, peab otsene realism olema välismaailmaskeptitsismi vastu paremini kaitstud kui kaudne realism, aga pole selge, et see nii on. Otsene realism ei ütle, et tajumused ei või olla ekslikud, vaid ütleb ainult, et maailma adekvaatne tajumine toimub otseselt, mitte vaheobjekti vahendusel. Skeptik saab iga tajuuskumuse tõesuse kahtluse alla panna. John Locke. An Essay Concerning Human Understanding, 1690. Bertrand Russell. The Problems of Philosophy, Oxford University Press: Oxford 1912. Alfred Jules Ayer. The Foundations of Empirical Knowledge, MacMillan: London 1947. H. P. Grice. The Causal Theory of Perception. – Proceedings of the Aristotelian Society, Supplementary Volume, 1961, 35, lk 121–152. Frank Jackson. Perception: A Representative Theory, Cambridge University Press: Cambridge 1977. Daniel O'Brien. Objects of Perception, Interneti filosoofiaentsüklopeedia Daniel O'Brien. Objects of Perception, Interneti filosoofiaentsüklopeedia. "Vaim ... ei taju (...) mitte midagi muud kui oma ideid." Ideed on Locke'il midagi meelteandmete sarnast