laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Keigo Higashino

Keigo Higashino (jaapani keeles 東野 圭吾 Higashino Keigo; sündinud 4. veebruaril 1958) on Jaapani kirjanik. Higashino sündis ja kasvas üles Ōsaka Ikuno linnaosas. Ta õppis Ōsaka prefektuuriülikoolis elektrotehnikat. Ülikooli ajal hakkas ta kriminaalromaane kirjutama. Pärast ülikooli lõpetamist töötas ta 1981. aastast autoelektroonikaettevõttes Denso. 1985. aastal pälvis ta Edogawa Rampo auhinna. Pärast seda kolis ta Tōkyōsse ning hakkas elukutseliseks kirjanikuks. 1999. aastal pälvis ta romaani "Himitsu" (秘密, 'Saladus') eest Jaapani Kriminaalkirjanike Seltsi auhinna. Higashinod auhinnati 2005. aastal ilmunud romaani "Andunud kahtlusalune X" (容疑者Xの献身 Yōgisha X no Kenshin) eest 2006. aastal Naoki auhinna ja Honkaku põnevikuauhinnaga. Tema romaanide põhjal on tehtud telesarju ja filme. "Andunud kahtlusalune X", Tänapäev 2017. Tõlkinud Margit Juurikas. http://www.booksfromjapan.jp/authors/item/648-keigo-higashino Jaapani menuraamat ilmus eestikeelsena, ERR, 20. detsember 2017
Yōko Ogawa

Yōko Ogawa (jaapani keeles 小川 洋子 Ogawa Yōko; sündinud 30. märtsil 1962 Okayamas) on jaapani naiskirjanik. Ogawa lõpetas Waseda ülikooli. Ta alustas loomingulist kirjutamist 1986. aastal. Tema debüütteos, jutustus 揚羽蝶が壊れる時 Agehachō ga kowareru toki, pälvis Kaieni auhinna. Ta elab Ashiyas koos abikaasa ja pojaga. "Majapidaja ja professor" (博士の愛した数式 Hakase no ai shita sūshiki), Varrak, 2012. "Kustunud mälestuste saar" (密やかな結晶 Hisoyaka no kesshō, tõlkinud Alari Allik), Postimees, 2021. Akutagawa auhind (1990) Tanizaki auhind (2006) Izumi Kyōka auhind (2004) Yomiuri auhind (2004) Shirley Jacksoni auhind (2008)
Georg Friedrich Reichenbach

Georg Friedrich von Reichenbach (24. august 1771 Durlach – 21. mai 1826 München) oli Baieri leiutaja ja insener. Koos ettevõtja Josef von Utzschneideri ja peenmehaanik Joseph Liebherriga asutasid nad 1804 optika ja mehaanikatöökoja, mis valmistas aastakümneid väga häid astronoomilisi ja geodeetilisi instrumente. Reichenbach sündis lukksepa peres, õppis ametit Mannheimis ja täiendas end Inglismaal. Pärast naasmist konstrueeris ta masinaid relvatehases. 1802 ehitas ta Münchenis ringijaotusmasina ja alates 1809. aastast arendas koos Joseph von Fraunhoferiga optilisi täppisinstrumente. Koos Joseph Liebherri (1767–1840) ja Josef von Utzschneideriga (1763–1840) asutasid nad Münchenis optika ja mehaanika instituudi, mis valmistas oma aja parimaid astronoomilisi teleskoobiläätsi, mõõteriistu ja teodoliite. 1814 lõi Reichenbach instituudist lahku, et asutada oma täppisinstrumentide töökoda koos Traugott Erteliga (1778–1858). Pärast Reichenbachi surma 1826. aastal jätkas Ertel instrumentide valmistamist koos oma pojaga. 1817 telliti Tartu Tähetornile Reichenbachi ja Erteli töökojast meridiaanring, mis jõudis kohale 1821, vaatlusi alustati 1822. See oli Reichenbachi esimesi suuri meridiaanringe: teleskoobi objektiivi läbimõõt on 10 cm ning fookuskaugus poolteist meetrit, vertikaalringi läbimõõt on 95 cm ja see on varustatud nelja nooniusega. Tartu tähetornil on ka üks Reichebachi universaalriist.
Königsbergi observatoorium

Königsbergi observatoorium oli Königsbergi ülikooli observatoorium. Hoone hävines teise maailmasõja ajal. Aastail 1809/1810 otsustas Preisimaa valitsus Napoleoni sõdades tekkinud rahupausi kasutades Wilhelm v. Humboldti haridusreformi kava kohaselt välja ehitada Königsbergi ülikooli, sealhulgas rajada observatooriumi. 1809 kutsuti Königsbergi astronoom Friedrich Wilhelm Bessel (1784–1846) Lilienthali tähetornist, et ta võtaks üle astronoomia õpetamise ja tulevase tähetorni juhatamise. Bessel sai osaleda tähetorni rajamises alates asukoha valikust ja ehitusplaanide koostamisest. Asukohaks valiti linnast kirdesse jääv Butterberg linnamüüri läheduses. Kui 1811 ehitust alustati, sai kõik Besseli soovide kohaselt. Tähetorni varustusse kuulusid 1819 muretsetud Reichenbachi meridiaanring ja 1829 saadud Fraunhoferi heliomeeter. Bessel oli Königsbergi tähetorni direktor 1810. aastast kuni oma surmani ning kujundas enda juhitava asutuse üheks juhtivaks tähetorniks Euroopas. Königsbergi tähetorn oli kaasatud F. G. W. Struve kraadimõõtmisse. Struve ja tema partner Carl Tenner saatsid oma tulemused Besselile, et saada sõltumatult autoriteedilt vastused Maa täpse kuju ja suuruse kohta. 1833. aastal osales Königsbergi tähetorn koos teiste Läänemere-äärsete tähetornidega Vene kronomeetrilises ekspeditsioonis, mille eesmärk oli kronomeetrite ja astronoomiliselt määratud kohaliku aja võrdlemise abil teha kindlaks Läänemere-äärsete sadamalinnade täpsed geograafilised pikkuskraadid ja luua ühine koordinaatide võrgustik. 1838. aastal määrasid kolm meest enam-vähem ühel ja samal ajal tähe parallaksi ja selle abil kauguse Maast: Struve Tartus, Bessel Königsbergis ja Šoti kuninglik astronoom Thomas Henderson Lõuna-Aafrikas. 1851. aastal tehti Königsbergi tähetornis esimene täieliku päikesevarjutuse foto (dagerrotüüp). Uuesti küündis Königsbergi tähetorni kuulsus peaaegu Besseli-aegsele tasemele F. G. W. Struve lapselapse Karl Hermann Struve (1854–1920) ajal, kes oli direktor aastail 1895–1904. Observatoorium purustati 1944. aasta augustis, mil Königsbergi pommitasid Suurbritannia õhuväe lennukid.
Aleksander Laipman

Aleksander Laipman VR I/3 (ka Aleksander Laipmann; 2. detsember 1886 Araste küla, Vigala vald, Läänemaa – 12. veebruar 1920) oli Eesti sõjaväearst. Ta õppis Tallinna gümnaasiumis, lõpetas Tartu Ülikooli, oli EÜS-i liige. Kui puhkes esimene maailmasõda, mobiliseeriti ta noore arstina Vene Põhjarindele. 1916. aastal kinkis ta Eesti Rahva Muuseumile tarvitamiseks kõlbmatu Austria kuulipilduja. Eesti väeosade organiseerimisest alates oli seal arst. Suri Eesti sõjaväearstina, Kopli Sõjaväehaiglas Vene valgekaartlaste seas puhkenud Kopli tüüfuseepideemia ohjamisel, nakatudes ka ise. Vabadusristi I liigi 3. järk Tema isa oli Bernhard Laipman. Dr. Aleksander Laipmann. Tallinna Teataja, nr. 35, 12. veebruar 1920 Aleksander Laipman, EESTI SÕJAMUUSEUM - KINDRAL LAIDONERI MUUSEUM. EESTI OHVITSERID 1918-1940. Kairi Kaelep. Eesti Rahva Muuseum Esimese maailmasõja aastail. Eesti Rahva Muuseumi aastaraamat. XLV. Tartu, 2001. lk 23.
Täisterajahu

Täisterajahu on jämeda jahvatusega jahu, millesse on jäetud täies ulatuses kliid ja peaaegu kogu iduosa. See on tumedama värvuse ja halvemate küpsetusomadustega, kuid tervislikuks peetav jahu.
Artūrs Silgailis

Artūrs Mihails Silgailis (13. november 1895 Dobele kreis – 15. august 1997 Oshawa, Ontario provints) oli Läti sõjaväelane. Teise maailmasõja ajal oli ta Läti Leegioni kindralinspektori Rūdolfs Bangerskise staabiülem. Ta lõpetas aastal 1912 Riia reaalkooli, seejärel töötas paar aastat raamatupidajana ja aastal 1915 lõpetas kiirendatud kursused Vilno sõjakooli juures. Esimesest maailmasõjast võttis ta osa 426. Panevėžysi jalaväepolgu koosseisus. Aastal 1916 viidi ta üle Balti laevastiku staapi Sveaborgis. Pärast Oktoobrirevolutsiooni jäi ta Soomesse, Soome kodusõja ajal kuulus ta põrandaalusesse organisatsiooni, mis võitles bolševike vastu. Aastal 1918 asus ta Riiga, kus asus teenima Landesveeri, kus ta osales lahingutes Kuramaal, samuti osales ta bolševike väljaajamises Riiast. Samuti teenis ta Loodearmees Nikolai Judenitši alluvuses. Aastal 1919 asus ta teenima Läti armees.
Gorki-nimeline filmistuudio

Gorki-nimeline filmistuudio on Moskvas asuv filmistuudio. Stuudio on nimetatud vene kirjaniku Maksim Gorki järgi. Stuudio on üks Venemaa vanimaid ja suurimaid. Stuudio asutati 1915 kinoateljeena Rus (vene keeles Киноателье «Русь»). Hiljem on stuudio kandnud eri nimetusi ja viimane nimevahetus oli 2003. Stuudio koduleht
Algimantas Butnorius

Algimantas Butnorius (20. november 1946 Kaunas – 30. oktoober 2017) oli Leedu maletaja, rahvusvaheline meister ja suurmeister males. 1967–1973 õppis ta ajakirjandust Vilniuse ülikoolis. 1975–1989 töötas ta telekanalis Lietuvos TV. 1975–1989 oli ta ka Leedu maleliidu esimees. Butnorius tuli Leedu meistriks aastatel 1967, 1970, 1973, 1975, 1976, 1980, 1982 ja 1993. Ta osales maleolümpial Leedu meeskonnas aastatel 2000, 2004 ja 2006. Butnorius oli ka Leedu ajakirjanike liidu liige. http://margiris.vpprojektai.lt/mire-sk-margiris-pirmininkas-algimantas-butnorius/
Hilma Granqvist

Hilma Natalia Granqvist (17. juuli 1890 Sipoo vald – 25. veebruar 1972 Helsingi) oli soomerootsi antropoloog, Edvard Westermarcki õpilane. 1932. aastal Åbo Akademis doktorikraadi kaitsnud Hilma Granqvist oli esimene sotsioloogias filosoofiadoktori kraadi omandanud soome naine. Granqvist, Hilma (1927). "Stories told by Palestinian peasant women". Palästinajahrbuch. 1931: Marriage conditions in a Palestinian village I. Helsingfors: Societas Scientiarum Fennica 1935: Marriage conditions in a Palestinian village II. Helsingfors: Societas Scientiarum Fennica 1947: Birth and childhood among the Arabs: studies in a Muhammadan village in Palestine. Helsingfors; Söderström. (Reprinted 1975, New York: AMS Press. ISBN 0-404-57447-5) 1950: Child problems among the Arabs: Studies in a Muhammadan village in Palestine. Helsingfors : Söderstrøm 1965: Muslim death and burial: Arab customs and traditions studies in a village in Jordan. Helsingfors: Societas Scientiarum Fennica 1981: Portrait of a Palestinian village: The photographs of Hilma Granqvist. Editor Karen Seger, with a foreword by Shelagh Weir. London: Third World Centre for Research and Publishing. ISBN 0-86199-006-4 Tomas Sjöblom. "From one setback to another" (inglise). Helsingi Ülikool. Vaadatud 29.12.2017. Häggman, Sofia (2016). Hilma Granqvist: Antropolog med hjärtat i Palestina. Skrifter utgivna av Svenska folkskolans vänner, 208 (rootsi). Helsingfors: Svenska folkskolans vänner. ISBN 978-952-7076-25-5. ISSN 1456-8233. Naili, Falestin (2007): "L’oeuvre de Hilma Granqvist: L’Orient imaginaire confronté à la réalité d’un village palestinien." Revue d’Etudes Palestiniennes, 105, pp. 74–84. Naili, Falestin (2008): "Hilma Granqvist, Louise Baldensperger et la ‘tradition’ de rencontre au village palestinien d’Artas." Civilisations 57, pp. 126–138. Sirignano, Rosanna (2012): "Mother and Child in Palestine: the Artas material in Hilma Granqvist's Nachlass at the Palestine Exploration Fund." Studi Interculturali 3/2013, pp. 159–181. Mediterránea, Centro di Studi Interculturali, Trieste. ISBN 978-1-291-59885-8 Weir, Shelagh (1975): "Hilma Granqvist and Her Contribution to Palestine Studies." Bulletin of the British Society for Middle Eastern Studies, 2, 1, pp. 6–13. Weir, Shelagh (2012): "A pioneering anthropologist." Palestine, The Middle East in London, vol 8, No. 4, April–May 2012, pp. 16-17. Willman, Jarkko (1997): Ideal och verklighet: Hilma Granqvists studier av "Kvinnorna i Gamla testamentet" åren 1921–1925. Åbo: Åbo Akademi. ISBN 952-12-0033-2. Elulugu Helsingi Ülikooli kodulehel Hilma Granqvist. 375 humanists 6.4.2015. Helsingi Ülikool
Predazzo

Predazzo (itaalia keeles 'suur heinamaa') on 4562 elanikuga küla ja vald Põhja-Itaalias Trento provintsis, umbes 58 km Trentost kirdes Val di Fiemmes. See on üks peamisi Val di Fiemme keskusi (teine on Cavalese) ja on tänu eriti soodsale geograafiale ka kõige rahvarohkem ja kõige suurema territooriumiga Val di Fiemmes. See on tähtis maanteeühendus Fiemme ja Fassa oru ning Primiero piirkonna vahel. Predazzo on kõige rahvarohkem dell'Avisio orgudest, samuti rahvaarvult 17. vald Trento provintsis. Predazzo valla territoorium on suuruselt (109,84 km²) 9. vald Trento provintsis (kuigi idapiir ei järgi maismaa olusid: piir Primiero alaga ei paikne Passo Rolle veelahkmel, vaid rohkem kui 6 km allpool, just Paneveggio linna kohal). Kuid ajaloolistel põhjustel ei ole Predazzo Val di Fiemme keskus (ka mitte eemalolev keskus) ja elanikkond sõltub paljude teenuste osas teistest Val di Fiemme linnadest. Predazzo külgneb järgmiste valdadega: Moena, Tesero, Panchià, Ziano di Fiemme, Primiero San Martino di Castrozza, Canal San Bovo, Nova Levante ja Nova Ponente. Paiknedes Travignolo jõe (Pale di San Martino Dolomiitidest) ja Avisio jõe (Marmolada tipust) liitumiskohas, on see Val di Fiemme kõige kõrgemas osas. Maanteel linnast Passo Rolleni on Forte Dossaccio, Austria kindlus Esimesest maailmasõjast. Predazzo linn on osa järgmistest: looduspark, Parco Naturale Paneveggio - Pale di San Martino, Magnifica Comunità di Fiemme ja Comprensorio della Valle di Fiemme (C1). Predazzo ilmaga tegeleb Stazione meteorologica di Predazzo. Predazzo jaguneb 8 linnaosaks ja 6 asulaks: Bellamonte, Paneveggio, Mezzavalle, Fol, Coste ja Zaluna. Pè de Pardac (Piè di Predazzo) on ajalooline keskus ja see paikneb Sommavilla ja Molini vahel. Molin asub Predazzo lääneosas, Pelenzana jalamil, ja on nime saanud 20. sajandi algul esinenud veskite ja kanalite järgi. Enne elektrivalguse tulekut kasutasid paljud tootjad tegelikult kanalite kaudu juhitud vee hüdraulilist jõudu. Somaìlat (Sommavilla), mis paikneb väljaku ääres, peetakse vanalinna osaks ja see tähistab Travignolo oru otsa. Predazzost põhjas asuv Iscia külgneb Poz'i ja Sommavillaga ning seal on mitu ajaloolist ehitist ja aita. Poz on üsna hiljutine linnaosa, munitsipaalveejuhtme lähedal Predazzost põhjas ja Mulati mäe jalamil. Selle kõrval on Birreria, mis on saanud nime pruulikoja järgi (praegu suletud) Predazzo põhjapoolse väljapääsu juures. Borgonuovo on uusim Predazzo osa. Uusi maju on ehitatud hipodroomi ja jalgpalliväljaku juurde. See asub Predazzost lõunas. Travignolo tähistab piiri linnaosa ja Molin Borgonuovo vahel. Hallbergmoos, Saksamaal, aastast 1994 Ferrere, Itaalias, aastast 2005 Suusahüpped ja kahevõistluse suusahüpete osa peeti seal, kui peeti 1991. aasta põhja suusaalade maailmameistrivõistlused, 2003. aasta põhja suusaalade maailmameistrivõistlused ja 2013. aasta põhja suusaalade maailmameistrivõistlused. Giovanni Battista Stucchi, alpinist ja partisan Ivo Pertile, suusahüppaja Linna koduleht
Rabbi (Trento)

Rabbi (saksa keeles Rabben) on vald (comune) Põhja-Itaalias Trento provintsis, umbes 40 km Trentost loodes. Valla pindala on 132,4 km². 2004. aasta 31. detsembri seisuga elas seal 1447 inimest. Rabbi külgneb järgmiste valdadega: Ulten, Martello, Bresimo, Peio, Malé, Mezzana, Commezzadura ja Pellizzano.
Aloja kirikumõis

Aloja kirikumõis (saksa keeles Pastorat Allendorf, läti keeles Alojas mācītājmuiža) oli kirikumõis Liivimaal Volmari kreisis Aloja kihelkonnas. Tänapäeval asub Lätis Limbaži piirkonnas Alojas. Bienenstammi andmetel ei kuulunud mõisale 1816. aastal ühtki adramaad maad, ka ei allunud sellele mitte ühtki hinge. Sama kehtib ka teiste aastate kohta, mille kohta andmed on olemas. Bienestamm, H. von. Geographischer Abriss der drei deutschen Ostsee-Provinzen Russlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: Deubner, 1826, lk 247. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 127. Baltisches historisches Ortslexikon. Teil II. Lettland (Südlivland und Kurland). − Quellen und Studien zur baltischen Geschichte. Köln-Wien: Böhlau Verlag, 1990. Lk 16.
Ristiusu Arheoloogia Muuseum

Ristiusu Arheoloogia Muuseum oli Tartu Ülikooli usuteaduskonna juures tegutsenud muuseum, mis kogus ja säilitas kirikliku arheoloogia mälestusmärke. Muuseum asutati 1921. aastal, seda juhatas Tartu Ülikooli ajaloolise usuteaduse õppetooli juhataja professor Olaf Sild. Muuseum kasvas välja 1870. aastatel usuteaduskonna juurde loodud piiblite ja kiriklike esemete kogust. 1928. aastal nimetati muuseum ümber usuteadusliku arheoloogia kabinetiks. 1939. aasta aprilli lõpust sai see ülikooli õppeasutuste nimede korrastamise käigus uueks nimeks ristiusu arheoloogia kabinet. Kabinet suleti 31. augustil 1940. "Tartu arheoloogiast. Kogumistöö". Originaali arhiivikoopia seisuga 30. detsember 2017. Vaadatud 29. detsembril 2017. Aile Tammiste. Tartu Ülikooli usuteaduskonna ristiusu arheoloogia kabinet 1921–1940. Tartu Ülikooli ajaloo küsimusi XLIII (2015)
Revò

Revò (ladiini keeles Rvòu, saksa keeles Nußdorf am Nonsberg) on vald (comune) Põhja-Itaalias Trento provintsis, umbes 35 km Trentost põhjas. Revò asub Val di Noni rohusel tasandikul vaatega Santa Giustina järvele ja oli asustatud juba 3. sajandil eKr. Selle taga on Monte Ozol Maddalene mäeahelikus, mille otsas on rauaaegne linnus. Santo Stefano kihelkonnakirik läheb ajas tagasi vähemalt 1128. aastasse ja sellel on ilus torn. Maarja kirik pärineb 18. sajandist ja sellel on kaheksatahuline torn. Teised olulised hooned on Villa Campia-Maffei ja Casa Thun. Läheduses on Sassi jõgi lõiganud kaljusse kitsa, kuid sügava kanjoni ning külastajad saavad kõndida teeradadel, mis läbivad kuristiku "Parco Fluviale Novellas". Revò vallas on frazione (alljaotus) Tregiovo. Revò külgneb järgmiste valdadega: Cagnò, Cles, Cloz, Romallo, Rumo, Sanzeno ja Laurein. Kunagi olid viinamari peamine piirkonnas kasvatatav kultuur, eriti "Groppello" sort, mis pärineb 17. sajandist ja millest tehti kohalikku veini. Tänapäeval on piirkonna majandus väga sõltuv õunte, eriti sordi "Golden Delicious" tootmisest. Suur osa viljapuuaedadest on lindude eest kaitstud võrguga, mis on enamik aastast kinnitatud. Üle 5000 talupidaja piirkonnas on Melinda kooperatiivi liikmed, see on õunakasvatajate konsortsium Val di Nonis ja Val di Soles, mis tegeleb kvaliteedikontrolliga ja turustab õunu ärinime "Melinda" all. Linna koduleht
Leho Ainsaar

Leho Ainsaar (sündinud 10. juunil 1963) on eesti geoloog. Alates 2008. aastast on ta Tartu Ülikooli ökoloogia ja maateaduste instituudi direktor. 2001. aastal kaitses ta Tartu Ülikoolis doktoriväitekirja "The Middle Caradoc facies and faunal turnover in the late Ordovician Baltoscandian Palaeobasin: sedimentological and carbon isotope aspects".[viide?] 2002−2007 oli ta Tartu Ülikooli bioloogia-geograafiateaduskonna prodekaan.[viide?] 2018-2019 Tartu Ülikooli Ökoloogia ja maateaduste instituudi direktor 2020- Tartu Ülikooli loodus- ja täppisteaduste valdkonna dekaan 2006 Tartu Ülikooli aumärk 2013 Tartu Ülikooli medal "Tartu Ülikooli aumärgi kavalerid". Tartu Ülikool. Vaadatud 8.12.2022. "Tartu Ülikooli medali kavalerid". Tartu Ülikool. Vaadatud 5.12.2022.
Endzele mõis

Endzele mõis (saksa keeles Henselshof, läti keeles Endzeles muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Lõuna-Ruhja kihelkonnas. Tänapäevase haldusjaotuse järgi asub see Lätis Valmiera piirkonnas Jeri vallas Endzeles. Hilisema Endzele ja Virķēne mõisa ala koosneb Orboteni nime kandnud ja Johann Ruischile ning hiljem Johann Bolkenile kuulunud 1 ja 1/2 adramaa suurustest aladest, mille läänistas Wolter von Plettenberg 1520. aastal Ruddelinile. Teise osa moodustas poole adramaa suurune Hermann Stenhusile ja hiljem Remmert von Rönnenile kuulunud valdus. Need alad läksid aastaks 1599 Nikolaus Ruddelini ja Margaretha Akeni valdusse. Rootsi ajal andis kuningas Gustav Adolf mõisa Michael Engelhardi valdusse. Aastal 1676 eraldus pärandi jaotamisel sellest valdusest Endzele mõis. Aastal 1802 pantis Marie Wilhelmine von Engelhard mõisa 41 600 hõberubla eest Friedrich Gottlieb Gernetile. 1818. aastal ostis mõisa 19 550 hõberubla eest Johann Wilhelm von Engelhardt. 1840. aastal läks see 29 000 eest Carl von Krüdeneri valdusse. 1864. aastal ostis Woldemar Gustav Krüdener Endzele ja Oleri mõisa 60 000 hõberubla eest ülejäänud pärijatelt välja. Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 4 ja 5/8 adramaad, sellele allus 88 mees- ja 101 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus 2 ja 3/8 adramaad, aastal 1688 aga 4 ja 1/2 adramaad. Aastal 1734 oli adramaid 3 ja 1/2, aastal 1757 aga 4 ja 5/8. Aastal 1823 oli mõisa suurus neli adramaad. Ka aastal 1832 oli mõisal adramaid neli, aastal 1881 aga 4 ja 8/80, lisaks allus mõisale 5 ja 13/80 adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses. 1816. aastal kuulus mõisale üks karjamõis: Bāltamuiža (Baltamuische). Endzele mõis 1800. aastal. Johann Christoph Brotze kogu Materialien zu einer Geschichte der Landgüter Livlands, Heinrich von Hagemeister; lk. 130 Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 202-203. Bienestamm, H. von. Geographischer Abriss der drei deutschen Ostsee-Provinzen Russlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: Deubner, 1826, lk 242. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 122. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 191. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 130 [1].
Paipe mõis

Paipe mõis (saksa keeles Paibs, läti keeles Paipes muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Lõuna-Ruhja kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub see Lätis Valmiera piirkonnas Jeri vallas. Mõis oli koos Tēdiņi mõisaga Holstferide suguvõsa valduseks. Johann von Holstferi tütar, kes mõisa päris, abiellus Tödwenite suguvõsasse ja pärandas mõisa oma pojale Leonhard von Tödwenile. Aastal 1755 müüs Leonhardi järeltulija Barbara Sophie Schreiterfeld mõisa 8000 taalri eest Joachim Johann von Sieversile. Aastal 1781 kuulusid mõlemad mõisad Carl von Steinile. Aastal 1828 läksid mõisad 8525 hõberubla eest Friedrich von Grote valdusse, hiljem aga sama summa eest Carl Johann von Engelhardti omandisse. 1857. aastal omandas mõisa Reinhold von Engelhardt, ostes selle teistelt pärijatelt 20 000 hõberubla eest välja. Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 3 ja 3/8 adramaad, sellele allus 40 mees- ning 54 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus (koos Tēdiņi mõisaga) neli adramaad, aastal 1688 aga 5 ja 7/8 adramaad. Aastal 1734 oli mõisatel adramaid 4 ja 3/4, aastal 1757 aga 6 ja 3/8. Aastal 1823 oli mõisate suurus 4 ja 1/5 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 2 ja 1/10, aastal 1881 aga 2 ja 30/80, lisaks allus mõisale 2 ja 40/80 adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses. Materialien zu einer Geschichte der Landgüter Livlands, Heinrich von Hagemeister; lk. 132 Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 205-206. Bienestamm, H. von. Geographischer Abriss der drei deutschen Ostsee-Provinzen Russlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: Deubner, 1826, lk 243. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 122. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 191. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 132 [1].
Mikk Mutso

Mikk Mutso (sündinud 1970) on arhitekt ja publitsist. Mikk Mutso (sündinud 1976) on teedeehitusinsener, purjetaja ja ujuja.