laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Jaosmaa

Jaosmaa oli ajalooliselt külakogukonna põllumaa osa, mis kuulus ühele taluperele. Terminit "jaosmaa" on kasutatud peamiselt Venemaa talupoja maavalduse (vene надел) kohta. Kuna Venemaa talupoega on nimetatud ka "hingeks" ehk "revisjonihingeks", siis Venemaa talupojad ise nimetasid jaosmaad ka hingemaaks. Eesti alal räägiti hingemaadest vaid Petserimaal ja Narva jõe tagustel maadel . Eesti nõukogude entsüklopeedia. 4. köide: IST–KONI. Tallinn: Valgus, 1989, lk 76. U. Mereste, 2003. Majandusleksikon. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Köide I (A–M). Lk 227
Kolmeväljasüsteem

Kolmeväljasüsteem ehk kesasüsteem on selline maaviljelussüsteem, kus põld on jagatud kolmeks enam-vähem samasuuruseks tükiks, ja kus eri aegadel viljeletakse suvivilja, talivilja ja üks osa on jäetud kesaks. Eesti alal võeti kolmeväljasüsteem kasutusele 11.–12. sajandil. 19. sajandil mindi enamikus Eesti kohtades üle mitmeväljasüsteemile. kaheväljasüsteem mitmeväljasüsteem külvikord Eesti entsüklopeedia. 12. köide: Eesti A–Ü. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2003, lk 240.
Hoburaudtee

Hoburaudtee on endisaegne tänava- või käitisesisene raudtee, kus veojõuna kasutati hobust. Tallinnas kasutati hoburaudteed ühistranspordivahendina (hobutramm ehk konka) 1888. aastast. 1920. aastate alguses asendati Tallinnas hoburaudtee trammiga. hobutransport Trammiliiklus Tallinnas#Hobutrammiliiklus Eesti entsüklopeedia. 12. köide: Eesti A–Ü. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2003, lk 153.
Petšora meri

Petšora meri (vene keeles Печоpское моpе) on meri Loode-Venemaal Barentsi mere kaguosas. Petšora meri piirneb läänes Kolgujevi saare ning idas Vaigatši saare ja Jugorski poolsaarega. Kara väin (Kara värav)
Rannaelamu

Rannaelamu on endisaegne Eesti põhjaranniku kalurikülade elamu. Rannaelamus oli tavaliselt neli ruumi. Põhiline eluruum oli tuba. Koda asus toa ja õue vahel. Maja otstesse ehitati tubakamber ja kodakamber, mis olid ühenduses vastavalt toa ja kojaga. Kodakambrit kasutati sahvri või aidana. Suuremates taludes võidi toas vilja kuivatada, aga kojas peksti reht. Rannaelamu peal oli lame katus, tavaliselt viilkatus. Rannaelamu kujunes arvatavasti 18.–19. sajandil kohalikust kaheruumilisest suitsutoast, laenates ehituselemente Soome elamutest ja Eesti rehielamutest. 20. sajandil tulid rannaelamute asemele uued elamud, mis olid keerukama plaaniga. Eesti entsüklopeedia. 12. köide: Eesti A–Ü. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2003, lk 468.
Aleksei Kazantsev

Aleksei Kazantsev (vene keeles Алексей Николаевич Казанцев; 11. detsember 1945 Moskva – 5. september 2007 Burgas) oli vene draamakirjanik, lavastaja ja teatritegelane. Ta sündis Moskvas õigusteaduse professori perekonnas. Ta õppis ühe aasta Moskva Riikliku Ülikooli filoloogiateaduskonnas ning lõpetas aastal 1967 Moskva Laste Keskteatri juures asuva draamastuudio. Ta lõpetas Leningradi Riiklik Teatri-, Muusika- ja Filminstituudi (Georgi Tovstonogovi kursusel) ja aastal 1975 Moskva Kunstiteatri stuudiokooli (Oleg Jefremovi kursusel). Ta töötas näitleja ja lavastajana Moskva Laste Keskteatris, lavastajana Riia Vene Draamateatris, Mossoveti teatris ja mujal. Aastatel 1993–1998 andis ta koos Mihhail Roštšiniga välja ajakirja Dramaturg. Aastal 1998 asutasid nad koos dramaturgia ja režissuuri keskuse, mille kunstiline juht oli ta kuni surmani. Ta hakkas aastast 1975 kirjutama näidendeid. Kõige populaarsemaks sai näidend "Vana maja" (Eestis lavastatud aastal 1980 Vene Teatris ja aastal 1983 Noorsooteatris). Samuti on aastal 1982 Rakvere Teatris lavastatud "Ja katkeb hõbedane pael". Tema isa Nikolai Kazantsev (1907–1971) oli jurist, Moskva Riikliku Ülikooli õigusteaduskonna professor.
Irakli Garibašvili

Irakli Garibašvili (gruusia keeles ირაკლი ღარიბაშვილი; sündinud 28. juunil 1982 Thbilisis) on Gruusia poliitik, kes oli aastatel 2013–2015 ja 2021–2024 Gruusia peaminister. 23. detsembril 2015 teatas ta oma tagasiastumisest. 30. detsembril 2015 sai peaministriks senine välisminister Giorgi Kvirikašvili. Ta lõpetas 2004. aastal Thbilisi ülikooli (rahvusvaheliste suhete alal); aastatel 2002–2004 õppis ühtlasi ka Sorbonne'is (Pariisi 1. Ülikoolis); ta sai Thbilisi ülikoolist 2005. aastal magistrikraadi rahvusvaheliste suhete alal. Ta töötas 2005. aastast Bidzina Ivanišvili alluvuses, olles Ivanišvilile kuuluva Cartu panga järelevalvenõukogu liige. 25. oktoobrist 2012 kuni 20. novembrini 2013 oli ta Bidzina Ivanišvili valitsuses siseminister. Alates 8. septembrist 2019 kuni 22. veebruarini 2021 oli ta Gruusia kaitseminister.
Christen Aagaard

Christen Lauridsen Aagaard (28. jaanuar 1616 Viborg – 5. veebruar 1664 Ribe) oli Taani luuletaja, kes kirjutas ladina keeles ja taani keeles, kuid on tuntud põhiliselt ladinakeelsete luuletuste järgi. Peale selle kirjutas ta teoloogia ja filosoofia alaseid teadustöid, mis jäid pooleli. Tema isa oli Viborgi frantsiskaani kiriku pastor Laurids Jensen Aagaard (suri 1628), ema oli Maren Andersdatter Schytte (suri pärast 1657. aastat). Christenil oli vanem vend Niels. Aastal 1636 andis Christen välja oma esimese raamatu "Sponsis novellis Laurentio Canutio". Aastal 1635 lõpetas ta Viborgis gümnaasiumi ja astus Kopenhaageni ülikoolis. Ta sooritas 1638. aasta ülestõusmispüha paiku teoloogiaeksami ja 8. mail 1638 sai ta suurepäraste hinnetega bakalaureusekraadi. Aastatel 1639–1641 oli ta Viborgi toomkiriku teine resideeriv kapellaan. Seejärel loobus ta sellest ametist ja oli 1641. aastast ülemõpetaja Sorøs Sorø gümnaasiumis. Aastast 1646 kutsuti ta Kopenhaagenisse, kus temast sai Kommuniteteti praost ja Kopenhaageni ülikooli erakorraline luuleprofessor, aastal 1647 korraline luuleprofessor. Aastal 1647 sai ta magistrikraadi. Taani kuninga Christian IV surma puhul avaldas ta 1648 puhtas stiilis ja elegantsed ladinakeelsed luuletused pealkirjaga "Threni hyperborei" (1648). Aastal 1651 sai ta Ribes Ribe toomkooli rektoriks ja abiellus 28. augustil 1653 Mette Sørensdatter Vedeliga (8. mai 1633 Snogdal i Ribe – 15. märts 1698 Ribe), kes oli Ribe toomkiriku kogudusepreestri magister Søren Andersen Vedeli (1587–1653) ja Susanne Pedersdatteri (1601–1674) noorim tütar ja Anders Sørensen Vedeli pojatütar. Aagaardi ajal käisid koolis õpilased kogu Jüütimaalt. Lõpetajaid oli siiski vähe. Aastal 1658 valis kapiitel ta teoloogialektoriks, millega kaasnes Vester Vedstedi kihelkonna pastori amet. Nendesse ametitesse jäi ta surmani. Aagaard suri pärast aastatepikkust haigust ja maeti Ribe toomkirikusse. Tema lastest on teada: Søren Christensen Aagaard, 1654, Rømø pastor Laurits Christensen Aagaard, 1656–1711, Helsingøri pastor Anders Christensen Aagaard, 1657 Niels Christensen Aagaard, 1658 Susanne Christensdatter Aagaard, 1661 Tema luulepärand avaldati Frederik Rostgaardi teoses "Deliciae poetarum Danorum" (1. köide, Leyden 1693, lk 341–347) koos tema poja Severin Aagaardi lisatud eluloovisandiga. Laurus cimbrica, poema heroicum de Victoria Christiani IV adversum classem Sueco-Batavam die 16 maj 1644 (Kopenhaagen 1644) Threni hyperborei in exequias Christiani IV (Kopenhaagen 1648) De Homagio Frederici III, Daniae et Norvegiae regis (Kopenhaagen 1660) Frederik Rostgaard. Deliciæ quorundam poetarum Danorum I, Leiden 1693, lk 339–347. Peder Terpager. Inscriptiones Ripenses, 1702, lk 63. J. F. Kinch. Ribe bys historie II, 1884, lk 463. Aagaard, Christen. – Nouvelle biographie générale, kd 1, 1854, vg 4. Sissekanne leksikonis "Dansk biografisk leksikon" (taani keeles) Bj. Kornerup. Ribe katedralskoles historie I–II, 1947–1952. Sissekanne leksikonis "Dansk Biografisk Leksikon" (taani keeles)
Sarafan

Sarafan on särgi peal kantav pikk varrukateta rõivas; vene naiste rahvarõivas. Eestis on seda rahvarõivana kasutanud setud ja Iisaku kihelkonna naised. Eesti entsüklopeedia. 12. köide: Eesti A–Ü. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2003, lk 506.
Vürst

Vürst on Saksamaal hertsogist madalam, Venemaal suurvürstist madalam aadlitiitel, samuti monarhitiitel. Vürsti kõnetatakse "Teie Hiilgus". Tänapäeval on maailmas säilinud kaks suveräänset vürstiriiki - Liechtenstein ja Monaco, vaieldavalt ka Sealand. Ka Andorra kaasvalitsejad (Prantsusmaa president ja Urgelli piiskop) kannavad vürsti tiitlit. Teistes keeltes: saksa keeles Fürst, ladina keeles princeps, inglise keeles prince, vene keeles князь. Et inglise ja prantsuse keeles puudub eraldi termin vürsti kohta, tõlgitakse mõnikord see sõna eesti keelde kui "prints", mille kasutamine eesti keeles riigipea või vürstliku perekonna pea kohta on vale. Emiir ja admiral
Gergovia

Gergovia oli 1. sajandil eKr gallialaste hulka kuulunud arvernide hõimu peamine oppidum, tänapäeva mõistes pealinn. Arvatakse, et see asus samas kohas kui tänapäeval Gergovie'ks kutsutud küla Clermont-Ferrandi lähedal Auvergne'is, Lõuna-Prantsusmaa keskosas. Roomlaste eelsest rauaajast on seal säilinud mõned müürid ja muldrajatised. Gergovia lähistel toimus 52. aastal eKr Gergovia lahing, milles roomlased said gallialastelt lüüa. Rooma Vabariigi armeed juhtis prokonsul Julius Caesar, gallialasi Vercingetorix.
Luhamaa

Luhamaa oli küla ajaloolisel Setumaal. Nüüdisajal jagunevad kunagise Luhamaa küla maad Hindsa, Määsi ja Pruntova küla vahel. Luhamaa piiripunkt Luhamaa Püha Vaimu kirik Luhamaa kalmistu Luhamaa nulk
Gallid

Gallid ehk gallialased olid keldi rahvas, kes elas Gallias rauaajal ja Rooma ajal, ligikaudu 5. sajandist eKr kuni 3. sajandini pKr. Gallia keel moodustab (koos keltibeeri keelega) mandrikeldi keelte põhiharu. Esimesed andmed gallialastest pärinevad 5. sajandist eKr, kui nad olid La Tène'i kultuuri kandjad põhja pool Alpe. Kultuur laius Seine'i, Reini keskjooksu ja Elbe jõe ülemjooksu vahelisel alal. 4. sajandiks eKr levisid nad üle suurema osa tänapäeva Prantsusmaast, Šveitsist, Lõuna-Saksamaast, Austriast ja Tšehhiast. Gallialased hoidsid enda kontrolli all kaubateid Rhône'i, Seine'i, Reini ja Doonau jõestikel ning nende võim laienes kiiresti Põhja-Itaaliasse, Balkanile, Transilvaaniasse ja Anatooliasse. Gallialastel polnud kunagi üht valitsejat või valitsust, kuid gallialaste hõimud tegid ulatuslikult sõjalist koostööd. Nende võimu tippaeg oli 3. sajandi alguses eKr. Pärast Esimest Puunia sõda survestas Rooma vabariik gallialaste võimuala. 225 eKr toimunud Telamoni lahingu järel käis gallialaste võim alla, kuni 50. aastatel eKr vallutas Rooma Gallia nn Gallia sõdades. Seejärel sai Galliast Rooma provints ning gallialased assimileeriti galloromaani kultuuri. Nad kaotasid oma hõimuidentiteedi 1. sajandi lõpuks pKr. keldid Gallia sõjad
Eva Meil

Eva Meil (aastast 1940 Eva Malmsten; 11. september 1917 Tallinn – 10. jaanuar 2002) oli eesti näitleja. Ta lõpetas aastal 1937 Tallinna Prantsuse Lütseumi ja aastal 1946 Draamastuudio eriklassi. Ta mängis aastatel 1937–1941 ja 1944–1949 Draamateatris (oli seal ka etteütleja) ning 1949–1975 Estonias. Ta tegi kaasa filmis "Siin me oleme" (1978, Eesti Telefilm). Ta oli abielus näitleja Franz Malmsteniga, nende poeg oli näitleja Rein Malmsten, pojapoeg on näitleja Mait Malmsten. 1926 August Kitzberg "Libahunt" (väike Tiina) 1940 Sean O'Casey "Juno ja paabulind" (Naabrinaine) 1944 George Bernard Shaw "Pygmalion" (Toatüdruk) 1945 Tammsaare/Voldemar Panso "Põrgupõhja uus vanapagan" (Maia) 1948 Aleksandr Gribojedov "Häda mõistuse pärast" (Hrjumina) 1949 Juri Miljutin "Rahutu õnn" (Nastenka) 1950 Rudolf Friml/Herbert Stothart "Rose-Marie" (Jeanne) 1951 Sergei Prokofjev "Romeo ja Julia" (Julia amm) 1953 Johann Strauß "Nahkhiir" (Ida ja Lotte) 1954 Franz Schubert/Heinrich Berte "Vaikselt anuvad mu laulud" (proua Weber) 1955 Edgar Arro/Leo Normet "Rummu Jüri" (Miina) 1956 Karl Zeller "Linnukaupleja" (paruness Adelaide) 1958 Edgar Arro/Leo Normet "Tuled kodusadamas" (Armilde) 1962 Arne Oit "Muhulaste imelikud juhtumised" (Mare Tüürimees) 1963 Sigmund Romberg "Kõrbelaul" (Susan) 1963 Frederick Loewe "Minu veetlev leedi" (missis Hopkins) 1967 Raimond Valgre/Ülo Raudmäe "Muinaslugu muusikas" (Selma) 1968 Gorni Kramer/Pietro Garinei/Sandro Giovannini "Pühapäev Roomas" (Augusta) 1969 Astrid Lindgren/Ülo Vinter/Ülo Raudmäe "Pipi Pikksukk" (Ema) 1970 Gerd Natschinski "Minu sõber Bunbury" (leedi Bracknell) 1973 Juri Miljutin "Neiud ärevil" (Buhhalova) 1996 Jerry Herman "Hallo, Dolly!" (proua Rose) "Eesti teatri biograafiline leksikon" Tallinn 2000
Emil Cioran

Emil Cioran [eˈmiil tšor'aan] (8. aprill 1911 Rășinari – 20. juuni 1995 Pariis) oli rumeenia filosoof ja kirjanik. "Lagunemise lühikursus" (Précis de décomposition). Prantsuse keelest tõlkinud Leena Tomasberg; järelsõna: Jan Blomstedt. Sari Avatud Eesti Raamat, Vagabund, Tallinn 2002, 255 lk; ISBN 9985835557 "Sündimise ebaõnnest" (De l’inconvénient d’être né). Prantsuse keelest tõlkinud ja järelsõna: Tõnu Õnnepalu. Sari Avatud Eesti Raamat, Varrak, Tallinn 2012, 266 lk; ISBN 9789985326183 "Kahest ühiskonnatüübist (Kiri kaugele sõbrale)". Prantsuse keelest tõlkinud ja järelsõna: Leena Tomasberg – Akadeemia 1990, nr 5, lk 918–937; loetav ka Eesti Rahvusraamatukogu digitaalarhiivis "Türannide koolis" (türannia analüüs; Euroopa vägivaldse ühendamise ja ülemaailmse türannia ennustus). Prantsuse keelest tõlkinud Mirjam Lepikult – Vikerkaar 2002, nr 8/9, lk 117–129; loetav ka Eesti Rahvusraamatukogu digitaalarhiivis Märt Väljataga, "Pessimismi Shahrazad" ("Lagunemise lühikursuse" arvustus) – Eesti Ekspress 30. mai 2002, lk B12 Erkki Luuk, "Mürk ja vastumürk" ("Lagunemise lühikursuse" arvustus) – Eesti Päevaleht/Arkaadia 26. juuli 2002, lk 17 Alvar Loog, "Raamat, mis on sündinud suutmatusest nutta" ("Lagunemise lühikursuse" arvustus) – Vikerkaar 2002, nr 8/9, lk 180–186; loetav ka Eesti Rahvusraamatukogu digitaalarhiivis Boris Buracinschi, "Tuvidest ja raisakullidest" (tahtliku unustamise näiteid: rumeenia intellektuaalid Mircea Eliade, Emil Mihai Cioran ja Eugene Ionesco) – Vikerkaar 2003, nr 10/11, lk 187–191; loetav ka Eesti Rahvusraamatukogu digitaalarhiivis Alvar Loog, "Aforism kui edasilükatud enesetapp" ("Sündimise ebaõnnest" arvustus) – Sirp 18. jaanuar 2013, lk 6 Andres Herkel, "Šokiteraapiline sünniahel" (raamatute "Lagunemise lühikursus" ja "Sündimise ebaõnnest" arvustus) – samas, lk 7 Kadri Kõusaar, [Emil Mihai Cioran. Sündmise ebaõnnest] – Eesti Ekspress 24. jaanuar 2013, lk 33; loetav ka Eesti Rahvusraamatukogu digitaalarhiivis Janar Ala, "Öö metamorfoosid" ("Sündimise ebaõnnest" arvustus) – Postimees/AK: arvamus, kultuur 27. aprill (online-versioon 30. aprill) 2013, lk 8 Emil Cioran E.M. Cioran ja Samuel Beckett *[1] Cioran ja Friedrich Nietzsche
Antonovi lennujaam

Antonovi lennujaam (ukraina Aеропорт "Антонов"), 2000. aastate alguseni ka Hostomeli lennujaam (ukraina Aеропорт "Гостомель"), on rahvusvaheline lennujaam Ukrainas, Kiievist 25 kilomeetri kaugusel loodes Hostomeli alevi lähedal. Lennujaam kuulub lennukitootmisettevõttele Antonov ning seda kasutatakse ülisuurte ja -raskete lastide tellimuslendude opereerimiseks ettevõtte allüksuse Antonov Airlinesi poolt ning Antonovi tehases toodetavate ja remonditavate lennukite katsetamiseks. Antonovi lennujaam on maailma suurimate lastilennukite An-225 ja An-124-100 (kuuluvad lastilennuettevõttele Antonov Airlines) kodulennujaam. Lennujaamal on 3500 m pikkune ja 56 m laiune maandumis- ja õhkutõusmisrada. Ta sobib kasutamiseks päeval ja öösel aasta ringi ning on kantud Ukraina lennuväljade riiklikku registrisse. Lennuväljal on kaks kinnist köetavat angaari mõõtmetega (p × l × k, meetrites) 80 × 4 × 28  ja 96 × 104 × 40 , mis võimaldab mistahes tüüpi lennukite, sh An-225, An-124, Boeing 747 jt, hooldus- ja parandustöid ööpäeva ringi ja mistahes ilmaga. Lennukite seisupaiga juurde ulatub raudteeharu, mille laadimisplatvorm on varustatud kahe liikuvkraanaga ja estakaadiga lasti peale- ja mahalaadimiseks lennukitelt.  Pikemalt artiklis Antonovi lennujaama lahing 2022. aasta 25. veebruaril võtsid Vene väed lennujaama enda kontrolli alla. 26. veebruaril likvideeriti võitluses Tšetšeeni sõjapealik Magomed Tušajev. Vene väed lahkusid lennujaama territooriumilt 31. märtsil 2022. Antonov airport www.antonov.com Roblin, Sebastien (27. veebruar 2022). "Pictures: In Battle For Hostomel, Ukraine Drove Back Russia's Attack Helicopters And Elite Paratroopers". 19FortyFive (inglise). Originaali arhiivikoopia seisuga 26. veebruar 2022. Vaadatud 4. märts 2022. Kieren Williams. Ruthless warlord who led 'gay purges' in Chechnya killed fighting for Russia in Ukraine. Mirror, 1. märts 2022. Документалисты показали Гостомельский аэропорт и сгоревшую "Мрию" после выхода ВС РФ (видео) 31.03.2022 (vaadatud: 12.04.2022) Antonovi lennujaam riigiettevõtte Antonov veebisaidil
Noorsooteater

Noorsooteatriks on nimetatud mitut teatrit. Eesti Noorsooteater Draamastuudio (Draamateatri) Noorsooteater 1935–1944 Eesti NSV Riiklik Noorsooteater (I) 1944–1948 Tallinna Linnateater 1965–1994 Eesti NSV Riiklik Noorsooteater (ENSV Riiklik Noorsooteater) Eesti noorsooteatrite ajalootaust Teatri ajalugu - Linnateater
Dzintari

Dzintari (kuni 1922 Edinburga) on Läti linna Jūrmala osa. Dzintari asub Majorist idas ja Buldurist läänes. 2008. aastal elas Dzintaris 2050 elanikku. Dzintari hakkas kujunema Bulduri mõisa maadele 1871. aastal. Esialgu sai asula nimeks Edinburga selle järgi, et 23. jaanuaril 1874 abiellus Venemaa keisri Aleksander II ainus tütar Maria Romanova Edinburghi hertsogi Alfrediga. Seejärel sai asula Venemaa aristokraatia seas populaarseks. 1877 rajati Dzintarisse raudteepeatus (praegune jaamahoone pärineb aastast 1980). 1879. aastal rajati kuursaal, kuid mõni aasta hiljem põles see maha. Juba 1878 rajati kuursaali asukoha juurde vabaõhulava, kus orkestrid esineda said. 1897 rajati teater, kus suvel esinesid Riia, aga ka Varssavi ja Peterburi orkestrid ja varieteetrupid. 1936. aastal valmis kontserdihoone. 1919 sooritas Läti armee sõjas Pavel Bermondt-Avalovi vastu Dzintarisse dessandi. Iseseisvumise järel hakati Dzintarisse ehitama eramuid, sageli rahvusromantilises vaimus, ja see jäi eriti prestiižseks paigaks. Nõukogude võimu ajal rajati Dzintarisse sanatooriume ja puhkekodusid. Aastast 1959 on Dzintari Jūrmala koosseisus. Dzintaris on peatunud Maksim Gorki ja Valeri Brjussov. Vaatamisväärsused on Morbergide suvemaja (1883), teater (1897) ja kuursaali juurde ehitatud merepaviljon (1909).
Ennu tuulik

Ennu tuulik on pukktuulik Saaremaa vallas Saare maakonnas. Ennu tuulik ehk täpse nimetusega Ennu küla Jaagu talu pukktuulik on traditsiooniline Saaremaa pukktuulik. Ennu tuulik on ehitatud 1924. aastal ning restaureeritud 2013. aastal. Tuulik on avaliku hoonena kasutuses linnuvaatlustornina. Jaagu talu pukktuulik on suuremat tüüpi Saaremaa pukktuulik, mis asub paekivist laotud kivijalal. Tegemist on lihtjahu tuulikuga, ehk tuulikus sai jahvatada jämedamat jahu, kuna tuulikus söelad puuduvad. Ennu tuuliku kerekuju on samuti eriline, kuna see koondub korruste lõikes ülespoole kuni 15 sentimeetrit. Selliseid koonduvad kerega tuulikuid ei ole ajalooliselt palju teada. Jaagu talu pukktuuliku ehitamisel on hulgaliselt ära kasutatud ka ühe vana pukktuuliku detaile – jahukirst, emapuu, värkel, pärsikang, täiskomplekt tiivaluuke, kivitõrs, kolu, kotiluuk, mis ümber tehtud vanast tuuliku välisuksest jt. Need vanad detailid pärinevad umbes 19. sajandi keskpaigast, ehk on tuuliku ehitusel 1924. aastal on ära kasutatud ühe vanema tuuliku detailid ja mehhanismid. Pukktuulik on algupäralt keskaegne masinavärk, mis võeti Saaremaal kasutusele umbes 16. sajandi keskel. Saaremaal oli ajalooliselt täiesti uute tuulikute ehitamine keelatud, seda reguleeris Balti-Saksa aadlike erikord. Pärast talurahvaseaduse vastuvõtmist said talupojad riigipanga laenu abil maad mõisalt päriseks osta ning seeläbi oma maatüki pärisperemeesteks. Pukktuulik sümboliseeribki taluperede iseseisvust ja sõltumatust. 1924. aastal ehitas Jaagu talu pukktuuliku talu peremees Toomas Soostermaaker. Toomase poeg August hooldas tuulikut kuni oma surmani 1980. aastatel. 1960. aastatel võis toimuda tuulikus viimane jahvatamine. Tuuliku kõrval asub ka teine tuulikukoht – Hindreku talu pukktuulik, millest on säilinud vaid kivijalg, kuna tuulik kästi lammutada nõukogude võimude poolt. Pukktuuliku restaureerisid 2013. aastal Hiiumaa tuulikumeistrid firmast Lükkepakk OÜ, Altia Eesti AS sponsorlusel, Saarte Turismiarenduskeskus MTÜ ja Saaremaa Tuulikute Meistrikoja juhendamisel. Tuulik oli seisnud ligi paarkümmend aastat ilma katuseta ilmastiku käes ning kokkukukkumise äärel. Tuuliku mehhanismide jäänused on eksponeeritud tuuliku juures olevas varjualuses, ka tuulikus sees on säilitataud rida vanu konstruktsioone ja detaile, mis asuvad oma algsel asukohal. Tuulikut haldab ja tutvustab külastajatele kohapeal MTÜ Jaagu Tuulik. Tuuliku sisseseade oli varemetes tuulikus ligi paarkümmend aastat ilma katuseta ilmastiku käes, jahvatusmehhanismide jäänused on tuulikust suures osas eemaldatud ja eksponeeritud varjualuses tuuliku kõrval. Tuulik on seest kohandatud linnuvaatlustorniks – lisaks üksikutele originaalmehhanismidele, mis tuulikus sees on säilitatud, on kerelaudisesse tehtud väikesed luugid lindude vaatlemiseks ja merele vaatamiseks. Pukktuulik [1], 16. oktoober 2013 Postimees
Brucella microti

Brucella microti on bakteriliik. Brucella microti genoom on sekveneeritud. Brucella microti on levinud pinnases ning osades loomades. Võib nakatunuil haiguslikke seisundeid põhjustada. Käesoleval ajal pole täheldatud inimestel Brucella microti nakkust, kuid laboratoorsete katsete käigus on tuvastatud, et Brucella microti on paljunemisvõimeline ka inimeste makrofaagides. biofilm bioterrorism brutselloos María P. Jiménez de Bagüés, Safia Ouahrani-Bettache, Juan F. Quintana, Olga Mitjana, Nabil Hanna, Stéphanie Bessoles, Françoise Sanchez, Holger C. Scholz, Virginie Lafont, Stephan Köhler ja Alessandra Occhialini, The New Species Brucella microti Replicates in Macrophages and Causes Death in Murine Models of Infection, Veebiversioon (vaadatud 04.11.2013) (inglise keeles) Stéphane Audic, Magali Lescot, Jean-Michel Claverie ja Holger C Scholz, Brucella microti: the genome sequence of an emerging pathogen, BMC Genomics 2009, 10:352, doi:10.1186/1471-2164-10-352, Veebiversioon (vaadatud 04.11.2013) (inglise keeles) Mariana Noyma Xavier; Érica Azevedo Costa; Tatiane Alves Paixão; Renato Lima Santos, The genus Brucella and clinical manifestations of brucellosis, Cienc. Rural vol.39 no.7 Santa Maria Oct. 2009 Epub Aug 21, 2009, Veebiversioon (vaadatud 04.11.2013) (inglise keeles) Sissekanne KEGG GENOME-s, Veebiversioon (vaadatud 04.11.2013) (inglise keeles)
Majori

Majori on Läti linna Jūrmala keskmine osa. Majori asub Dubultist idas ja Dzintarist läänes. 3913 elanikku (2008). 17. sajandist alates oli seal Firckside perekonnale kuulunud Majori mõis ehk majoraat (koht, kus elasid suguvõsa elatanud liikmed). Mõisa tänapäevane peahoone valmis 1910 ja see asub keset parki Lielupe jõe kaldal. 19. sajandil rajati mõisa juurde kõrts. Majori hakkas arenema 1877, mil sinna tekkis raudteepeatus (praegune jaamahoone pärineb aastast 1992). Sealt viis Hornide kontserdiaia juurde Majori peatänav Jomas iela. Kontserdiaed rajati umbes 1870. Keset aeda valmis 1936 suur avatud kontserdisaal, mida ei eralda ümbritsevast pargist seinad. Uusklassitsistliku arhitektuuri üks parimaid näiteid Jurmalas on aadressil Jomas iela 43 asuv näitusesaal, mis valmis juba 1863. 1938 valmis Majoris Läti kõige rikkama naise Emīlija Benjamiņa kodumaja. Tänapäeval asub see aadressil Jomas iela 13. Läti NSV-s oli see nomenklatuuri külalistemaja. Aastast 1959 on Majori Jūrmala koosseisus. Tänapäeval on Jomas iela jalakäijate tänav, mis on ääristatud restoranide, kaupluste ja hotellidega, Majoris on kaks suuremat hotelli (Jūrmala spaa ja "Baltic Beach") ning väiksemaid võõrastemaju. Majori vaatamisväärsuste hulka kuuluvad kaunis liivarand ja 1929 valminud rannapaviljon. Majori Jomas iela Jomas Iela
Teverola

Teverola on asula ja vald (comune) Itaalias Campania maakonnas Caserta provintsis. Halduskeskus asub Teverolas. 25 meetri kõrgusel merepinnast asuva Teverola asustustihedus on keskmiselt 2281 inimest ruutkilomeetri kohta. Teverola piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Aversa, Carinaro, Casaluce, Santa Maria Capua Vetere, Marcianise. DiPI Online - Dizionario di Pronuncia Italiana (Vaadatud 4. november 2013) Superficie di Comuni Province e Regioni italiane al 9 ottobre 2011, vaadatud 16.03.2019. https://demo.istat.it/?l=it  Teverola – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Koduleht (itaalia keeles)