laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Viiratsi paisjärved

Viiratsi paisjärved on neli paisjärve Sakala kõrgustiku keskosas, Viljandi maakonnas Viljandi vallas Viiratsi alevikus. Järved on järjestikku paisutatud läbi aleviku voolavale kraavile. Kõige kõrgemal asuva järve äärde on rajatud Viiratsi laululava. (Viiratsi paisjärved) VEE2082930 Eesti looduse infosüsteemis (Viiratsi paisjärved) VEE2082930 keskkonnaportaalis (Viiratsi paisjärved) VEE2082950 Eesti looduse infosüsteemis (Viiratsi paisjärved) VEE2082950 keskkonnaportaalis (Viiratsi paisjärved) VEE2082940 Eesti looduse infosüsteemis (Viiratsi paisjärved) VEE2082940 keskkonnaportaalis (Viiratsi paisjärved) VEE2082960 Eesti looduse infosüsteemis (Viiratsi paisjärved) VEE2082960 keskkonnaportaalis
Noroviirus

Noroviirused ehk Norwalk-viirused on grupp viirusi, mis põhjustavad inimestel gastroenteriiti, mis on tuntud ka talvise oksendamistõvena, mida rahvasuus nimetatakse eksitavalt kõhugripiks. Noroviirus on väga nakkusohtlik. Noroviiruse põhjustatud haigus ei kesta kaua, kuigi tihti võib haige tunda end väga halvasti ja oksendada korduvalt. Haigestunud paranevad ühe-kahe päeva jooksul ning pikaajalisi tervisehäireid ei teki. Kui haigestunu ei joo piisavalt vett, et tagasi saada vedelikku, mida kaotab oksendamise ja kehaeritiste kaudu, siis võib tekkida organismis dehüdratatsioon ehk veetustumine ja siis võib olla vajalik kiire arstiabi. Veetustumine tekib tavaliselt ainult väikelastel ning väga vanadel ja nõrgenenud immuunsüsteemiga isikutel. Noroviirushaiguse sümptomid on iiveldus, oksendamine, kõhulahtisus ja kõhuvalu. Mõnikord võib esineda väikest palavikku, külmavärinaid, peavalu, lihasevalu ja väsimustunnet. Haigus algab järsku, umbes 12–20 tundi pärast viirusega kokkupuutumist, kuid kestab tavaliselt lühikest aega, 24 tundi, raskematel juhtudel ka kuni 48 tundi. Noroviirused väljuvad nakatunud inimese kehast ainult väljaheite ja oksega. Haigel on võimalik nakatada teisi inimesi kas saastatud toidu või joogiga; saastatud pinna või esemete puudutamisega või otsesel kokkupuutel nakatunud isikuga. Seni ei leidu ühtegi viirusevastast ravimit, mis viirusele mõjuks, ning puudub ka nakatumist ennetav vaktsiin. Antibiootikumid ei mõju noroviiruste vastu. Tervetel isikutel kestab haigus tavaliselt vaid päeva. Nii kaua, kui haigel esineb oksendamine ja kõhulahtisus, tuleb tal juua rohkesti vedelikku, vältimaks veetustumist. Väikelastel, vanuritel ja noroviirushaiguse ajal muid haigusi põdevate isikute hulgas tekib veetustumine sagedamini ning see ongi noroviirusnakkuse kõige tõsisem tagajärg. Veetustumise ohtu saab vähendada mahla, vee, tee ja muude selliste jookide joomisega. Spordijoogid ei asenda haigusega kaotatud toitaineid ega mineraale. Gastroenteriit
Alexei Drummond

Alexei Drummond (sündinud 1976) on Uus-Meremaa bioinformaatik, Aucklandi Ülikooli arvutusliku bioloogia professor. Tema peamised uurimisvaldkonnad on molekulaarse evolutsiooni ja populatsioonigeneetika statistilised mudelid. Ta lõpetas 1996. aastal Aucklandi Ülikooli bakalaureusekraadiga bioloogia ja arvutiteaduse erialal. 2002. aastal kaitses ta sealsamas doktoriväitekirja ja sai doktorikraadi bioinformaatikas. Seejärel töötas ta kolm aastat järeldoktorina Oxfordi Ülikoolis nii statistika- kui ka zooloogiaosakonnas. 2005. aastast töötas ta Aucklandi Ülikoolis arvutiteaduse osakonnas bioinformaatika lektorina, 2007. aastast vanemlektorina, 2009. aastast kaasprofessorina ja 2013. aastast arvutusliku bioloogia professorina. 2015 – valiti Uus-Meremaa Kuningliku Seltsi liikmeks. Ta sündis uusmeremaalasest kvantfüüsiku ja ameeriklannast kunstniku, kes olid tutvunud üliõpilastena Harvardi ülikoolis, peres. Pere neljast lapsest on saanud kaks bioloogi ja kaks muusikut. Kui Alexei oli kaheksa-aastane, oli isa juba kodust lahkunud, kuid mängis poja huvide kujunemises ja elukutsevalikus siiski olulist rolli. Professor Alexei Drummond[alaline kõdulink]. compevol.auckland.ac.nz Twelve Questions: Alexei Drummond nzherald.co.nz, 27.01.2016. Professor Alexei Drummond. science.auckland.ac.nz Alexei J. Drummond. scholar.google.com Fellowship offers a real boost to Alexei. stuff.co.nz
Jevgen Nõštšuk

Evgen Nõštšuk (ukraina keeles Євген Миколайович Нищук; sündinud 29. detsembril 1972 Ivano-Frankivskis) on Ukraina näitleja ja poliitik. Ta on olnud Ukraina kultuuriminister 2014, 2016–2019. Ta on lõpetanud 1995. aastal Kiievi Teatriinstituudi (Valentina Zimnja klassis) ning töötanud Kiievi Akadeemilise Kunstiteatri Ateljee Sozvezdije näitlejana. Ta on esindanud Ukrainat Ukraina Kultuuripäevade ajal Gruusias, Aserbaidžaanis, Kasahstanis, Saksamaal, Poolas ja mujal. Oranži revolutsiooni ajal (aastatel 2004–2005) teda kutsuti Maidani hääleks. Ta oli ka moderaatoriks Euromaidani laval. Pärast Euromaidani võitu ja Viktor Janukovõtši tagandamist oli ta 27. veebruarist 2014 kuni 2. detsembrini 2014 Ukraina kultuuriminister Arseni Jatsenjuki esimeses valitsuses. 14. aprillist 2016 kuni 29. augustil 2019 oli ta jälle Ukraina kultuuriminister, seekord Volodõmõr Groismani valitsuses. Evgen Nõštšuk on lesk. Ta oli abielus Ivan Franko nimelise Rahvusliku Akadeemilise Draamateatri näitleja Oksana Batko-Nõštšukiga (1973–2016), nende poeg Oleksa õpib näitlejaks. Evgen Nõštšuki elulugu Ukraina kultuuriministeeriumi kodulehel (Ukraina keeles)
Pielavesi

Pielavesi ehk Pielavesi kirikuküla (Pielaveden kirkonkylä) on asula Pielavesi järve kagukaldal, Pielavesi valla keskasula (kirikuküla). Pielavesis on Pielavesi kirik.
Otava

Otava (ametlikult Kustannusosakeyhtiö Otava) on üks Soome vanemaid ja suuremaid kirjastusi. Otava on välja andnud muu hulgas Eino Leino, Veijo Meri, Marja-Liisa Vartio, Paavo Haavikko, Tuomas Anhava, Mauri Kunnase, Antti Tuuri, Kjell Westö ja Laila Hirvisaari (varem Hietamies) teoseid. Otava on aktsiaselts, mis asutati 1890. aastal. See on osa Otava kontsernist (Otava Oy). Peatoimetaja on 2009. aastast Pasi Vainio. Kirjastuse käive oli 2014. aastal 54,5 miljonit eurot, kasum 7,2 miljonit eurot. Koduleht
Iduse raudteepeatus

Iduse raudteepeatus oli raudteepeatus Lätis Tallinna–Pärnu–Riia raudteel Valmiera piirkonnas Sēļi vallas. Peatus asus Riia raudteejaamast 138,3 km kaugusel. Peatus avati 4. detsembril 1937, et teenindada piirkonda, kus Sēļi valda läbiv tee ristus raudteega. Aastal 1977 uuendati sealset taristut. Viimane rong peatus seal aastal 1996. Aastatel 2005–2006 võeti Läti poolelt metallivaraste rüüstatud raudtee kuni Skulteni üles. Peatuse likvideerimise ajal kuulusid sealsete ehitiste hulka ootepaviljon ja ooteplatvorm. T. Altbergs, K. Augustāne, I. Pētersone. Dzelzceļi Latvijā. R: Jumava, 2009, 189. lk. http://likumi.lv/doc.php?id=15312 Infot peatuse kohta (vene keeles) Peatus vanal kaardil
Virķēni raudteepeatus

Virķēni raudteepeatus oli raudteepeatus Lätis Tallinna–Pärnu–Riia raudteel Valmiera piirkonnas Vilpulka vallas. Peatus asus Riia raudteejaamast 143,5 km kaugusel. Peatus avati 4. detsembril 1937 Virķēni küla juurde. Aastal 1977 uuendati sealset taristut. Viimane rong peatus seal aastal 1996. Aastatel 2005–2006 võeti Läti poolelt metallivaraste rüüstatud raudtee kuni Skulteni üles. Peatuse likvideerimisel kuulusid sealsete ehitiste hulka ootepaviljon ja ooteplatvorm. T. Altbergs, K. Augustāne, I. Pētersone. Dzelzceļi Latvijā. R: Jumava, 2009, 189. lk. http://likumi.lv/doc.php?id=15312 Infot peatuse kohta (vene keeles) Peatus vanal kaardil
Brenguļi vald

Brenguļi vald (läti keeles Brenguļu pagasts) on vald Lätis Valmiera piirkonnas. Vald piirneb sama piirkonna Kauguri, Trikāta ja Valmiera vallaga, Smiltene piirkonna Blome vallaga ning Cēsise piirkonna Mārsnēni vallaga. Valla pindala on 80 km². 2016. aastal elas seal 904 inimest. Valla keskus on Brenguļi küla. Brenguļi vald moodustati 1920. aastal Vecbrenguļi mõisa (Alt-Wrangelshof) maadest (pindala 1222 hektarit). 1925. aastani kandis see nime Vecbrenguļi vald. 1935. aastal oli valla pindala 69,4 km², elanikke oli seal 668. 1945. aastal moodustati vallas Brenguļi külanõukogu, mis aga kaks aastat hiljem likvideeriti. 1949. aastal likvideeriti vald ametlikult ja selle asemel loodi Brenguļi külanõukogu. 1954. aastal liideti sellega likvideeritav Jaunvāle külanõukogu. 1990. aastal muudeti külanõukogu vallaks. Aastatel 2009–2021 kuulus vald Beverīna piirkonda. Valla suurim jõgi on selle loodepiiril voolav Koiva jõgi, teine tähtsam jõgi on selle lisajõgi Abuls. Looduskaitse all on Bekuri tamm, Jaunbrenguļi mõisa tamm, Ķeņģi tamm, Jaunbrenguļi mõisapargi lehis, Gaujmaļi tamm, Ruņģi kuusk, Lepeķi tamm, Skujiņase paju, Norveļi tamm, Norveļi Rootsi mänd, Burkšķi tamm, Brenguļi Čiekurži dendropark, Jaunvāle mõisa tamm, Plaukti pärn, Vecdzērvītese tamm, Spreņi Rootsi mänd, Vīksnise künnapuu, Amsiņi tamm ja Pūpoli tamm. Valla põhjaosa asub Ziemeļgauja kaitstaval maastikul. 2011. aastal elas vallas 763 lätlast, 57 venelast, 16 valgevenelast, 3 ukrainlast, 10 poolakat ja 6 leedulast. Ülejäänud valla elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes. Iedzīvotāju skaits pēc tautības reģionos, pilsētās, novados, pagastos, apkaimēs un blīvi apdzīvotās teritorijās gada sākumā (pēc administratīvi teritoriālās reformas 2021. gadā), vaadatud 19.06.2024. Iedzīvotāju reģistra statistika uz 01.01.2016. Latvijas iedzīvotāju skaits pašvaldībās http://www.beverinasnovads.lv/index.php/kontakti (vaadatud 29.04.2017) Latvijas pagasti. Enciklopēdija. Rīga : A/S Preses nams. 2001—2002. ISBN 9984-00-412-0. Okupētās Latvijas administratīvi teritoriālais iedalījums. Latvijas Valsts arhīvu ģenerāldirekcija. Rīga, 1997. ISBN 9984-9256-0-9 Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS Ethnic composition of Latvia 2011 Vietvārdu datubāze. Latvijas Ģeotelpiskās informācijas aģentūra.
Otava (Mikkeli)

Otava (varem Liukkola) on asula Soomes Mikkeli linnas Mikkeli keskusest 15 km lõunas. Geograafilised koordinaadid on 61°38′40″ N 27°4′30″ E. 31. detsembril 2015 elas Otavas hinnanguliselt 1491 inimest. See on üks suuremaid asulaid Mikkeli linnas väljaspool Mikkelit. Otava kujunes saeveski, Otava raudteejaama ja Puula järve ääre sadama ümber. Kuni 2001. aastani oli Otava Mikkeli maavalla üks suuremaid külasid ja keskasula. Seejärel liideti valla ala Mikkeli linna koosseisu. Otavat läbib Helsingit ja Mikkelit ühendav valtatie 5. Otava arengu tähtsaim mõjutaja oli Savo raudteelõigu valmimine 1889. aastal. 1890ndatel rajati juurdepääsutee Tuula järve äärde. Otava sadama kaldaehitis on tänini säilinud. Sadamast veeti peamiselt puitu. Kui raudteeühendus tegi veo tasuvaks, rajati Puula äärde saeveskeid. Tänapäeval rongid Otavas ei peatu. Esimesed aurikud ilmusid Puula järvele 1890ndatel. Need vedasid peamiselt puitu. Aurikuga Puula sai 1891. aastal alguse Kangasniemi ja Otava vaheline reisiliiklus. Otava sadamast sai rongiga Otava jaama ning sealt edasi Mikkeli või Kouvula suunas. Otava suurim tööstusettevõte on saeveski, mis kuulub Heinola firmale Versowood Oy. Esimene saeveski rajati Otavasse 1891. aastal. See kuulus algul norralaste firmale Otavan Koivusaha Oy ja asus teises kohas. Otavas tegutses 2014. aastani Otava koolitalu (Otavan koulitila), mis oli viimati osa õppeasutusest Etelä-Savon ammattiopisto. Talu renditi 1. jaanuarist 2015 eraisikule. Otava Õpistu (Otavan Opisto) on Mikkeli linnale kuuluv rahvaõpistu. Kool toodi 1901. aastal Joroinenist üle Otavasse, kus see sai oma maja. Töötab ka Otava kool. Soome kodusõja ajal 1918. aastal asus Otava sügaval valgete tagalas. 25. veebruaril 1918 hukkasid valged Otavas pärast formaalset kohtupidamist kümme punaseks peetud Otava elanikku. See oli nähtavasti suurim nn valge terrori juhtum Lõuna-Savos. Hukatud mehed ei võidelnud kodusõjas. Talvesõja ja Jätkusõja ajal elas Otava Mikkeli staabis töötavaid kõrgeid ohvitsere. Talvesõja ajal elas 5. jaanuarist 5. märtsini Otava Õpistu ruumides marssal Mannerheim. Sõdade ajal töötas Otavas osa staabist. Talvesõja ajal pommitati Otavat kaks korda, aga keegi kannatada ei saanud ja ka materiaalsed kahjud olid väiksed. citypopulation.de Teppo Vihola (toim). Mikkelin maalaiskunnan kirja, Gummerus 1992. Heikki Myyryläinen. Juuret syvällä, siivet korkealla – Otavan opisto 110 vuotta, Otavan opisto 2002. Ulkomailla Otavassa – Perinnekirja, Otava-seura ry 2006. Otava Õpistu Etelä-Savon ammattiopiston Otava koolitalu Versowood
E-juhtimine

E-juhtimine on tehnoloogiliselt vahendatud sotsiaalse mõjutamise protsess, et tuua esile muutusi hoiakutes, tunnetes, mõtlemises, käitumises, ja tulemuslikkuses üksikisikute, rühmade või organisatsioonide sees, et suunata neid saavutama teatud eesmärki. Nagu on märkinud Avolio ja Kahai (2002), hõlmab see suhete koordineerimist organisatsiooni liikmete vahel olukorras, kus töö ise on seotud e-tehnoloogiate kasutamisega. Sel juhul kommunikatsioon ja vajaliku teabe kogumine ning levitamine toimub suuresti infotehnoloogia vahendusel. Traditsiooniliselt sisaldab juhtimine organisatsioonides näost-näkku suhtlust. Nüüd, e-juhtimise puhul võivad juhid viia kogu projekti läbi distantsilt ja suhelda meeskonnaga üksnes läbi infotehnoloogia. Organisatsioonid arendavad üha enam tehnoloogiat, mis tingib e-juhtimise rakendamist. See tehnoloogia hõlmab sellised vahendeid nagu näiteks videokonverentsi seadmed, online-koostöö platvormid, nutitelefonide, e-posti, Wi-Fi jms. Organisatsioonid võitlevad tehnoloogia-integratsiooni küsimustega ja töötajate ees on üsna järsk õppimiskõver. Meie arusaam sellest, kuidas infosüsteeme muuta kasutajasõbralikumaks on jäänud maha võrreldes uute tehnoloogiate turule tulekuga. Seega tehnoloogiat kasutatakse teadmata, kuidas see mõjutab inimeste käitumist organisatsioonides. Crawford-Mathis, K. J. (2009). Concepts and challenges of e-leadership. In Lee, I. (2009). Electronic Business: Concepts, Methodologies, Tools, and Applications. Hershey, PA: IGI Global. Lk 1748–1753. Pulley, M. L.; Sessa, V.; Malloy, M. (2002). "E-Leadership: A two-pronged idea". T + D. 56 (3): 34–40.
Fašiin

Fašiin (saksa sõnast Faschine) ehk haos on tugevasti kokku seotud hao-, kõrkja- või muu sellise silindrikujuline kubu, mida kasutatakse muldehitiste nõlvade kindlustamiseks, aga ka näiteks drenaažis. Fašiini läbimõõt on 20–25 cm. Tehnikaleksikon. Tallinn, Valgus, 1981. Lk 104 "Eesti keele seletavas sõnaraamatus" (vaadatud 29.03.2017)
Jarosław Iwaszkiewicz

Jarosław Leon Iwaszkiewicz (20. veebruar 1894 Kalnõk, Kiievi kubermang (tänapäeval Ukraina, Vinnõtsja oblast) – 2. märts 1980 Varssavi) oli poola proosakirjanik, luuletaja ja tõlkija. Jarosław Iwaszkiewicz sündis maa-aadliku perekonnas. Aastatel 1912–1918 õppis ta Kiievis kõigepealt lühikest aega konservatooriumis ja seejärel ülikoolis õigusteadust. 1918. aastal asus Jarosław Iwaszkiewicz elama Varssavisse, kus töötas ajakirjanduses ja võttis osa kirjanduselust. Ta oli üks noorte poeetide rühmituse Skamander loojatest. Aastatel 1923–1925 oli ta Poola Seimi marssali Maciej Rataj sekretär. Hiljem oli ta diplomaatilisel tööl. 1927–1932 töötas Iwaszkiewicz Poola välisministeeriumi pressiosakonnas. 1932–1935 oli ta Poola saatkonna sekretär Kopenhaagenis ja 1935–1936 Brüsselis. Saksa okupatsiooni ajal osales Iwaszkiewicz põrandaaluses vastupanuliikumises. Aastatel 1945–1946 oli Iwaszkiewicz ajakirja Życie Literackie peatoimetaja ja 1947–1948 kirjandusliku nädalalehe Nowiny Literackie toimetaja. 1945–1949 oli Iwaszkiewicz Varssavis Poola Teatri kirjandusala juhataja. Aastatel 1945–1946, 1947–1949, 1959–1980 oli Jarosław Iwaszkiewicz Poola Kirjanike Liidu esimees ja 1949–1956 aseesimees. 1950–1965 oli ta Poola PEN-klubi asepresident. Alates 1952. aastast kuni surmani oli ta Poola Seimi liige. Alates 1955. aasta veebruarist kuni surmani oli ta kirjandusajakirja Twórczośc toimetaja. Esimesed Jarosław Iwaszkiewiczi luuletused ilmusid ajakirjanduses 1915. aastal. Esime luulekogu "Oktostychy" ('oktaavid') ilmus 1919. aastal. Järgnesid luulekogud "Dionizje" ('dionüüsiad') (1922), "Księga dnia i księga nocy" ('öö raamat ja päeva raamat') (1929), "Powrót do Europy" ('naasmine Euroopasse') 1931, "Lato 1932" ('suvi 1932') (1933) ja "Ody olimpijskie" ('olümpiaoodid') (1948). Ajalooline romaan "Czerwone tarcze" ('punased kilbid') ilmus 1934. aastal. Jutukogudest väärivad on tähtsamad "Panny z Wilka" ('Wilko neiud') (1934) ja "Opowieści zasłyszane" ("Kuuldud jutustusi", 1954; eesti keeles 1960. aastal). Jutustus "Matka Joanna od Aniołów" (1946, "Inglite Joanna") ilmus eestikeelses tõlkes 1984. aastal. Kolmeköiteline romaan "Sława i chwała" ('au ja kuulsus') ilmus aastatel 1956–1962. Eino Tambergi 1970. aastal valminud ballett "Joanna tentata" põhineb Jarosław Iwaszkiewiczi jutustusel "Inglite Joanna". Jarosław Iwaszkiewicz culture.pl Eino Tamberg : loomingust opetaja.edu.ee
Ilze Indrāne

Ilze Indrāne (kodanikunimi Undīna Jātniece, neiupõlvenimi Undīna Liepiņa; sündinud 23. aprillil 1927 Lazdona vallas) on läti kirjanik ja õpetaja. 1946. aastal lõpetas Ilze Indrāne Madona gümnaasiumi. 1948–1951 õppis ta Riia Pedagoogilises Instituudis läti kirjanduse osakonnas. 1948. aastal asus ta tööle Kusa põhikooli direktorina, poliitilistel põhjustel vabastati oma ametikohalt 1956. aastal. 1956–1967 töötas ta õpetajana Prauliena põhikoolis ja juhatas ka kooli näiteringi. Kirjanike Liitu võeti Indrāne vastu 1967. aastal. Ilze Indrāne esikromaan "Lazdu laipa" ("Sarapiku purre") ilmus 1963. aastal. Romaani eestikeelne tõlge ilmus 1965. aastal. Romaanis "Cepure ar kastaņiem " ('müts kastanitega') (1966) käsitletakse sõjajärgset maaelu. Romaan "Ūdensnesējs" (1971, eesti keeles "Veekandja" (1983)) kujutatakse muusiku ja õpetaja Klinta elu, mida on tõlgendatud ka rahva saatuse sümbolina. Jutukogu "Anemone" ('anemoon' 1974) on autobiograafiliste motiividega, peategelane on sulase tütar. Kiriromaanis "Aisma" (1980) väljendub terav protest pealiskaudsete inimsuhete vastu. 1984. aastal ilmunud romaan "Zemesvēzi dzirdēt" ('kuulata kaerasori') peategelane on vana kolhoosnik Donāts Dravnieks, kes tuletab meelde möödunut. Romaan "Putnu stunda" ("Linnutund") ilmus 1996. aastal. Ilze Indrāne on kirjutanud ka näidendeid. Eesti keeles on 1981. aastal ilmunud ka Ilze Indrāne lasteraamat "Tipsi, Topsi ja Tedi". Ināra Silvāne. Cilvēki – gaismas avoti[alaline kõdulink] parkulturu.lv Ilze Indrāne Latviešu Folkloras krātuves digirālais arhīvs
Vello Lipand

Vello Lipand (16. september 1926 – 18. august 2000) oli eesti helilooja. Vello Lipand õppis aastatel 1954–1959 Tallinna Konservatooriumis professor Eugen Kapi kompositsiooniklassis. Ta töötas aastatel 1957–1973 Rahvaloomingu Maja muusikaosakonnas, 1973–1976 koondise Eesti Kolhoosiehitus õppekeskuses, oli 1971–1972 Mongoolias Ulaanbaatari Muusika- ja Koreograafiakooli õppejõud ning 1976–1986 Tallinnas Nõmme Muusikakooli direktor. Vello Lipandi muusikalisse pärandisse kuuluvad Süit (1953) ja Variatsioonid (1956) sümfooniaorkestrile, koori- ja soololaule, puhkpilli- ja rahvapillimuusikat. Esmajoones on Vello Lipand aga tuntud oma laululoomingu poolest. Populaarsed on olnud tema laste- ("Piparkoogipoisid", "Minu õpetaja") ja estraadilauludlaulud ("Musta kassi jenka", "Vana türklane"). Tema isa oli Karl Lipand. Tema äi oli helilooja Adolf Vedro. Vello Lipand 16. IX 1926 – 18. VIII 2000 Sirp, 25. august 2000
Antonín Zápotocký

Antonín Zápotocký (19. detsember 1884 Zákolany – 13. november 1957 Praha) oli Tšehhoslovakkia kommunistlik riigi- ja ametiühingutegelane. Antonín Zápotocký oli pärit tšehhi töölisliikumise tegelase Ladislav Zápotocký perekonnast. Ta õppis müürsepaks, kuid 20. sajandi algusest tegutses hoopis Sotsiaaldemokraatliku Partei funktsionääri ja ajalehetoimetajana. Ta võttis Austria-Ungari armee koosseisus osa Esimesest maailmasõjast. Tšehhoslovakkia iseseisvumise järel oli ta üks sotsiaaldemokraatide vasakpoolse tiiva juhtivaid tegelasi. 1920. aastal võttis ta osa Kominterni teisest kongressist. 1921. aasta oli Antonín Zápotocký üks Tšehhoslovakkia Kommunistliku Partei asutajatest ja 1922–1925 peasekretär. 1930. aastatel oli ta üks kommunistliku ametiühinguliikumise juhte Tšehhoslovakkias. Saksa okupatsiooni ajal vahistati ta 1939. aasta aprillis, kuni sõja lõpuni hoiti teda vangistuses Sachsenhauseni koonduslaagris. Pärast vabanemist määrati ta 1945. aastal ametiühingute kesknõukogu juhiks. 15. juunist 1948 kuni 21. märtsini 1953 oli Antonín Zápotocký Tšehhoslovakkia valitsuse esimees (sisuliselt peaminister) ja 14. märtsist 1953 kuni 13. novembrini 1957 Tšehhoslovakkia president. Zápotocký eelistas humaansemat valitsusviisi, kuid jäi alla stalinistlikule partei peasekretär Antonín Novotnýle. Mais 1953 toimunud rahareformiga kaotasid ühtviisi nii talunikud kui ka kõrgema sissetulekuga töötajad peaaegu kõik oma säästud, toimusid rahutused kommunistliku süsteemi vastu. See andis Novotnyle eelise. Moskvas toimunud koosolekul anti Zápotockýle käsk alluda "kollektiivsele juhtimisele" ehk teisisõnu anda võim Novotnyle. Antonin Zapotocky Prague Castle : President of the CR Countries Cr-Cz : Czechoslovakia rulers.org
Törölä

Törölä ehk Terelevo (ka Tereleva, vana nimetus Savela, vene Терелево) on endine ingerisoome küla ajaloolises Hietamäki kihelkonnas Kesk-Ingerimaal Peterburi linnast lõunas Kargino jõe ääres. Kaasaegse haldusjaotuse järgi jääb ala Leningradi oblasti Lomonossovi rajooni Annino valla territooriumile. Küla nimetus Törölä tuleneb külas elanud ingerisoome suguvõsa Törö nimest. 1676. aastal on küla mainitud kui Savala ning see kuulus Dudergofi pogostisse (Duderhoffskoj Pogost). 1817. aastal oli külas (nimetatud kui Терилoво) 10 talu. 1831. aasta oli külas (nimetatud kui Терелево) 10 talu. 1838. aastal elas külas (nimetatud kui Терелевa) 39 inimest, kellest 14 olid mehed ja 25 naised. 1848. aastal elas külas (nimetatud kui Sawela) 72 ingerisoomlast äyrämöist, kellest 34 olid mehed ja 38 naised. Haldusjaotuslikult kuulus küla Hietamäki kihelkonda Oranienbaumi maakonnas Peterburi kubermangus. 1856. aastal oli külas (nimetatud kui Терелевa) 14 talu 34 meeshingega. 1860. aastal oli külas (nimetatud kui Терелево) 15 talu. 1880–1890. aastail oli külas (nimetatud kui Терелево) 23 talu. 1913. aastal oli külas (nimetatud kui Терелево) 23 talu. Aastatel 1917–1928 kuulus küla Pigelevo külanõukokku (aastatel 1922-1923, 1924-1926 Šundorovo külanõukogu) ning aastatel 1928-1941 Finno-Võssotskoje külanõukokku. 1941. aastal oli külas (nimetatud kui Рахия) 20 majapidamist. Teise maailmasõja ajal perioodil 01.08.1941–31.12.1943 oli küla okupeeritud saksa vägede poolt. Küla hävis Teises maailmasõjas. "Terelevo". EKI kohanimeandmebaas. Vaadatud 29.04.2017. "Peterburi lähiümbruse topograafiline kaart, 1817. etomesto.ru". Vaadatud 29.04.2017. "Peterburi ümbruse kaart, 1831, Schubert". etomesto.ru. Vaadatud 29.04.2017. "Описание Санкт-Петербургской губернии по уездам и станам, 1838 г." Vaadatud 29.04.2017. Köppen, Peter v (1867). Erklärender text zu der ethnographishen karte des St. Petersburger gouvernements. St. Petersburg. Jelagin, N (1856). Алфавитный список селений по уездам и станам С.-Петербургской губернии. Peterburi. Lk 41. "Peterburi ja Viiburi kubermangude topograafiline kaart, 1860". etomesto.ru. Vaadatud 29.04.2017. "Peterburi lähiümbruse üheverstaline topograafiline kaart, 1890". etomesto.ru. Vaadatud 24.04.2017. "Peterburi lähiümbruse kaart, 1913". Vaadatud 29.04.2017. "Справочник истории административно-территориального деления Ленинградской области". Originaali arhiivikoopia seisuga 6.03.2016. Vaadatud 29.04.2017. "Leningradi oblasti kaart, 1941". etomesto.ru. Vaadatud 29.04.2017.
Mario Lemina

Mario René Junior Lemina (sündinud 1. septembril 1993 Libreville'is) on Gaboni jalgpallur, kes mängib poolkaitsjana Inglismaa kõrgliigaklubis Wolverhampton Wanderers. Kuigi Lemina mängis Prantsusmaa noortekoondistes ning tuli 2013. aasta juunioride maailmameistrivõistlustel Prantsusmaa koondisega maailmameistriks, otsustas ta täiskasvanute seas hakata esindama Gaboni. Debüüdi Gaboni rahvuskoondises tegi ta 9. oktoobril 2015 sõprusmängus Tuneesia vastu. Samas mängus lõi ta ka oma esimese värava rahvuskoondises. Ta kuulus Gaboni koondisse 2017. aasta Aafrika rahvaste karikavõistlustel. Koondisekarjääri lõpetas ta 2022. aasta jaanuaris. 24 mänguga lõi ta Gaboni koondises kolm väravat. Itaalia meister (2): 2015–16, 2016–17 Itaalia karikavõitja (2): 2015–16, 2016–17 "Mario Lemina: France U20 World Cup winner chooses Gabon". BBC Sport.com. 10.12.2015. Vaadatud 31.5.2017  Mario Lemina – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis