laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Püssi mõis

Püssi mõis (saksa keeles Neu-Isenhof) oli rüütlimõis Lüganuse kihelkonnas Virumaal. Nüüdisajal jääb mõis Ida-Viru maakonda Lüganuse valda. Püssi nime on esimest korda mainitud kujul Püssz 1472. aastal. Enne Põhjasõda kuulus mõis Oxenstiernadele 1732. aastal ostis Püssi mõisa Holsteini kaardiväe kindralmajor, Eestimaa maanõunik ja Eestimaa rüütelkonna peamees (1747–1753) Otto Magnus von Stackelberg. Püssi mõis oli tema valduste keskus, lähikonnas kuulusid talle veel Purtse mõis ja Kohtla mõis. Püssi mõisa päris tema poeg Otto Magnus von Stackelberg juunior. Püssi mõisa sepikoda ja Püssi mõisa kohtumaja on tunnistatud kultuurimälestiseks. Otto Magnus von Stackelberg juunior oli Venemaa keisririigi diplomaat ja pikaajaline kõrge positsioon Vene tsaariõukonnas tuli kasuks. Tsaariarmee toitlustamiseks ostis krahv ümbruskonnast kokku pulle, nuumas neid ning müüs edasi tsaariarmeele. Selleks rajatigi aastail 1850–1890 Püssi mõisa juurde suur karjakastell. 1917. aastal, kui Virumaal algas mõisate ülevõtmine vastavalt Eesti Töörahva ja Sõjaväelaste Nõukogu 24. novembri 1917. aasta otsusele, toetas otsust ka Eesti maatameeste konverents Tallinnas 3. ja 4. detsembril. Üldiselt läks mõisate ülevõtmine rahulikult, vaid Püssis tekkis tõsine konflikt 10. detsembril 1917, kus lasti maha kolm Tallinnast tulnud punakaartlast Mihkel Aitsam, Rudolf Imberg ja Jüri Kalmus. http://www.mois.ee/pikknimp.shtml (vaadatud 23.12.2015). Püssi mõis (Lüganuse khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis 13951 Püssi mõisa sepikoda, 19. sajand, Kultuurimälestiste riiklik register. 13947 Püssi mõisa kohtumaja, 19. sajand, Kultuurimälestiste riiklik register. Püssi mõisa karjakastell 19. sajandist, Reisijuht.ee, 21.07.2018. 40 aastat tagasi Püssi mõisas, 1957 EESTI RAADIO, 10.12.1957
Valguta mõis

Valguta mõis (saksa keeles Walguta) oli rüütlimõis Rannu kihelkonnas Tartumaal. Nüüdisajal jääb mõis Tartu maakonda Elva valda. Mõis rajati 17. sajandil. Mõisa viimased omanikud enne 1919. aasta mõisate võõrandamist olid Siversid. Mõisa puidust peahoone ehitati arvatavasti 19. sajandi esimesel poolel või keskpaigal. 1931. aastal ehitati peahoone põhjalikult ümber, et seda kasutada koolimajana. Valguta mõis Eesti mõisaportaalis (vaadatud 23.12.2015) Maiste, Juhan. Nutt, Nele. Tartumaa mõisad. Näituse "Kaotatud paradiis" kataloog. − Eesti Põllumajandusülikool. Maastikuarhitektuuri eriala toimetised II. Balti villa rustica II. Tartu: 2005. Lk 94. Tartumaa: maadeteadusline, majandusline ja ajalooline kirjeldus. Peatoim. J. Rumma, toim. J. G. Granö, J. V. Veski. − Eesti I. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1925. Lk 388-389 [1]. Valguta mõis Eesti mõisaportaalis
Vana-Roosa mõis

Vana-Roosa mõis (saksa keeles Rosenhof) oli rüütlimõis (fideikomiss) Võrumaal Rõuge kihelkonnas. Liivi sõja järel oli mõis Poola Tartu vojevoodkonna Vastseliina staarostkonna folvark ehk riigimõis. 1805. aastal pantis Gottlieb Heinrich Theodor von Koskull (1774–1834), Roosa mõisa kümneks aastaks 130 000 hõberubla eest Rosenite suguvõsast parun Peter August von Rosenile (1767–1848). 1818. aastal omandas Liivimaa aadli krediidiühing Roosa ja Krabi mõisad. 1821. aastal müüs Liivimaa aadli krediidiühing Roosa ja Krabi mõisad Karl Otto von Transehele, 1838. aastal omandas Roosa ja Krabi mõisad pärandavara jagamise lepinguga sillakohtunik Heinrich Robert Eugen von Transehe (1806–1882), kes müüs 1843. aastal Roosa ja Krabi mõisad John von Jürgensonnile ja Woldemar von Hagemeisterile ning 1845. aastal läksid Roosa ja Krabi mõis John von Jürgensonni ainuomandisse. 1853. aastal müüs John von Jürgensonn Roosa mõisa Viktor von Aderkasile, kes 1879. aastal müüs Vana-Roosa mõisa Friedrich von Möllerile. 1885. aastal andis Friedrich von Moeller Vana-Roosa mõisa üle Otto von Moellerile, kes 1897. aastal müüs Vana-Roosa mõisa Reinhold von Liphartile. Mõis riigistati 1919. aasta maareformiga. Mõisahoonetest on säilinud Vana-Roosa mõisa ait-kuivati ja Vana-Roosa mõisa aidamehe maja mis on arvatud kultuurimälestiseks. Enn Tarvel, Riigimõisate majanduslikust arengust Lõuna-Eestis XVI sajandil lõpul ja XVII sajandi algul, Eesti NSV Teaduste Akadeemia toimetised IX köide. Ühiskonnateaduste seeria 1960 nr 4, lk 386 Vana-Roosa mõis mõis (Rõuge khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis Vana-Roosa mõisa ait-kuivati, 19 saj. II pool kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 05.10.2020) Vana-Roosa mõisa aidamehe maja, 19 saj. kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 05.10.2020) Vana-Roosa mõis mõis (Rõuge khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis
Veriora mõis

Veriora mõis (saksa keeles Paulenhof) oli rüütlimõis Räpina kihelkonnas Võrumaal. Nüüdisajal jääb mõis Põlva maakonda Räpina valda. Mõis eraldati 1828. aastal Räpina mõisast ja kuulus alates 1844. aastast kuni võõrandamiseni Rothide aadlisuguvõsale. Mõisasüda ehitati arvatavasti välja 19. sajandi kolmandal veerandil. Mitmed mõisa hooned on arvatud kultuurimälestisteks (mõisavalitseja maja, teenijatemaja, laut ja abihoone). Kompleksi keskmes asunud puidust peahoone on aga hävinud. Kultuurimälestisteks on arvatud ka Veriora mõisa park ja mõisa teede piirdepostid. http://www.mois.ee/pikknimv.shtml (vaadatud 23.12.2015) 23869 Veriora mõisa valitsejamaja kultuurimälestiste riiklikus registris
Rasina mõis

Rasina mõis (saksa keeles Rasin) oli rüütlimõis Võnnu kihelkonnas Tartumaal. Nüüdisajal jääb mõis Põlva maakonda Põlva valda. Mõisat mainiti esimest korda 1611. Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta mõisate võõrandamist oli Erich von Minding. Mõisa barokne puidust peahoone ehitati 18. sajandi alguses. Peahoonest on tänapäevani säilinud vasakpoolne tiibehitis. Rasina mõis Eesti mõisaportaalis (vaadatud 23.12.2015) Rasina mõis Eesti mõisaportaalis
Roodi mõis

Roodi mõis (saksa keeles Sallentack, varem Ertzmann) oli rüütlimõis Pärnu-Jaagupi kihelkonnas Pärnumaal. Nüüdisajal jääb mõis Pärnu maakonda Põhja-Pärnumaa valda. Mõis rajati XVII sajandi algul. Mõisa omanikud olid tollal Groted (pärast aadeldamist a-st 1653 Grotenhielmid), kelle järgi mõis ka nime sai.. Mõisa viimased omanikud enne 1919. aasta mõisate võõrandamist olid Nasackinid. Roodi mõis Eesti mõisaportaalis (vaadatud 23.12.2015) Roodi mõis Eesti mõisaportaalis
Sikassaare mõis

Sikassaare mõis (saksa keeles Siksar) oli rüütlimõis Kaarma kihelkonnas Saaremaal. Nüüdisajal jääb mõis Saare maakonda Saaremaa valda. Mõis rajati 1740. aastatel Lümanda ja Elme mõisa äärealade maatükkidest. Mõisa viimased omanikud enne 1919. aasta mõisate võõrandamist olid Stackelbergid. Kelder Sepikoda Lõvifiguur mõisa peahoone juures Sikassaare mõis Eesti mõisaportaalis (vaadatud 23.12.2015) Sikassaare mõis Eesti mõisaportaalis
Sprinckthali suvemõis

Sprinckthali suvemõis oli suvemõis, mis tänapäeval jääb Tallinna Kristiine linnaossa Tondi tänavale. Suvemõisa häärber aadressil Tondi 42 on tunnistatud kultuurimälestiseks. 17. sajandi keskel jagati Kristiine heinamaade ehk Linnu tee ja Mustamäe tee, Endla ja Koskla tänava ning Pärnu maantee ja Tondi tänava vahelise ala jaotamine, Rootsi kuninganna Kristina käsul 32 heinamaatükiks. Nüüdse Linnu tee ja Tondi tänava nurgale rajati Sprinckthali suvemõis, mille peahoone on praeguseni säilinud. Sprinckthali (Allikaorg) viitab liigniiskele alale. Alates 2019. aasta jaanuarist tegutseb Sprinckthali suvemõisas hispaania keele ja kultuuri keskus Hispaania Maja, kus on ka laia valikuga raamatu- ja Hispaania maitsete pood. Sprinckthali suvemõis kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 23.12.2015) Robert Nerman. "Iidse Tondi tänava ümbrus kasvas suurejooneliseks linnaosaks" Postimees, 19. jaanuar 2007 Sprinckthali suvemõis kultuurimälestiste riiklikus registris Robert Nerman. "Iidse Tondi tänava ümbrus kasvas suurejooneliseks linnaosaks", Postimees, 19. jaanuar 2007 Jaak Juske. Jaak Juskega kadunud Eestit avastamas: tontliku nimega Tondi asumi lugu, forte.delfi.ee, 26.11.2016
Suure-Konguta mõis

Suure-Konguta mõis (saksa keeles Schloß Congota, ka Groß-Kongota) oli rüütlimõis Puhja kihelkonnas Tartumaal. Nüüdisajal jääb mõis Tartu maakonda Elva valda. Mõisat mainiti esimest korda 1417. aastal. Mõisa vanem peahoone püstitati 19. sajandi algul või varemgi. Mõisa uus kahekorruseline heimatstiilis peahoone valmis umbes 1910. aastal. Väike-Konguta mõis Suure-Konguta mõis Eesti mõisaportaalis (vaadatud 23.12.2015) Maiste, Juhan. Nutt, Nele. Tartumaa mõisad. Näituse "Kaotatud paradiis" kataloog. − Eesti Põllumajandusülikool. Maastikuarhitektuuri eriala toimetised II. Balti villa rustica II. Tartu: 2005. Lk 82-83. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Erster Teil. Der estnische District. Dorpat: Druck von C. Mattiesen, 1877. Lk 12-13 [1]. Tartumaa: maadeteadusline, majandusline ja ajalooline kirjeldus. Peatoim. J. Rumma, toim. J. G. Granö, J. V. Veski. − Eesti I. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1925. Lk 366 [2]. Suure-Konguta mõis Eesti mõisaportaalis
Tammistu mõis

Tammistu mõis (saksa keeles Tammist) oli rüütlimõis Tartu-Maarja kihelkonnas Tartumaal. Nüüdisajal jääb mõis Tartu maakonda Tartu valda Tammistu küla territooriumile. Mõis rajati 18. sajandi algul Kavastu mõisast eraldatud alast. Mõisa hilisklassitsistlik peahoone on ehitatud 1850. aastatel, kui mõisa omanikuks oli Paul von Krüdener. Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta mõisate võõrandamist oli Gustav von Rathlef, kes oli mõisa ostnud aastal 1880. Vabadussõjajärgsel perioodil kuulus mõis ühiskonnategelasele Alice Kuperjanovile. 2015. aasta augustis avas Eesti Agrenska Fond Tammistu mõisas Tammistu perekeskuse erivajadustega noortele ja nende peredele. EKI KNAB (vaadatud 21.05.2016) Tammistu mõis Eesti mõisaportaalis (vaadatud 23.12.2015) Tammistu mõis. Eesti Agrenska Fond (vaadatud 21.05.2016) "Krüdenerid ja Rathlefid. EHA Arhiivikool (vaadatud 21.05.2016)". Originaali arhiivikoopia seisuga 14.08.2016. Vaadatud 21.05.2016. Tammistu mõis särab kui prillikivi. Tartu Postimees, 28.08.2015 Maiste, Juhan. Nutt, Nele. Tartumaa mõisad. Näituse "Kaotatud paradiis" kataloog. − Eesti Põllumajandusülikool. Maastikuarhitektuuri eriala toimetised II. Balti villa rustica II. Tartu: 2005. Lk 86. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Erster Teil. Der estnische District. Dorpat: Druck von C. Mattiesen, 1877. Lk 48-49 [1]. Tartumaa: maadeteadusline, majandusline ja ajalooline kirjeldus. Peatoim. J. Rumma, toim. J. G. Granö, J. V. Veski. − Eesti I. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1925. Lk 441 [2]. Tammistu mõis Eesti mõisaportaalis Tammistu mõis kultuurimälestiste riiklikus registris
Mati Brauer

Mati Brauer (24. september 1945 Tallinn – 16. detsember 2015 Tallinn) oli eesti helirežissöör. geni.com "Poleks olnud Mati Brauerit, poleks olnud ka sellist Rujat nagu teame.", Õhtuleht, 23. detsember 2015
Vivo Tamm

Vivo Tamm (10. oktoober 1932 Pärnu-Jaagupi – 16. detsember 2015 Tallinn) oli Eesti NSV partei- ja riigitegelane ning Eesti ehitusettevõtja ja sporditegelane. Ta läks 1951. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi ehitusteaduskonda õppima vesiehitust, kuid lõpetas instituudi 1960. aastal juba tööstus- ja tsiviilehituse erialal. 1954. aastast töötas ta artellis Parkett ehitusjaoskonna meistrina, 1961. aastast Tallinna Remondi- ja Ehitusvalitsuse peainsenerina. 1964. aastast oli ta Tartu Kolhoosidevahelise Ehituskontori vanemtöödejuhataja ja peainsener. Aastatel 1974–1992 oli ta Eesti NSV Vabariikliku Koondise Eesti Kolhoosiehitus (EKE; hiljem Eesti Külaehitus) juhatuse esimees. NLKP liige 1964. aastast. Oli ka EKP revisjonikomisjoni liige. Ta oli Eesti NSV Ülemnõukogu X ja XI koosseisu liige. Oli sealse ehitus- ja kommunaalmajanduskomisjoni liige. Aastail 1987–1992 oli ta Eesti Sulgpalliföderatsiooni president ja 1992–1997 Eesti Olümpiakomitee liige. 1986 "Õppimine ja elu". // Ehitus ja Arhitektuur 1/ 1986. Lk 24–26 1988 Eesti NSV teeneline ehitaja Vivo Tamm. "Õppimine ja elu". // Ehitus ja Arhitektuur 1/ 1986. Lk 24 TTÜ lõpetajad 1918–2006 Eesti NSV Ülemnõukogu XI koosseis. Biograafiline lühiteatmik. Tallinn: Eesti Raamat 1985. Lk 248 (kaader 250) Biograafia ESBL-is Eesti NSV Ülemnõukogu XI koosseis. Biograafiline lühiteatmik. Tallinn: Eesti Raamat 1985. Lk 248 (kaader 250) Haud Tallinna Pärnamäe kalmistul
Lutšõnets

Lutšõnets (ukraina keeles Лучинець) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Murovani Kurõlivtsi rajoonis. Elanike arv on 978. Pindala on 5,509 km².
Uue-Kariste mõis

Uue-Kariste mõis (saksa keeles Neu-Karrishof) oli rüütlimõis Halliste kihelkonnas Pärnumaal. Tänapäevase haldusjaotuse järgi asub mõis Viljandi maakonnas Mulgi vallas Uue-Karistes. Säilinud on mõned mõisa majandushooned koos valitsejamajaga. Mõisa peahoone põles 1929. aastal maha. Uue-Kariste mõis eraldati 1795. aasta 25. augustil keisrinna Katariina II ukaasiga Kariste mõisast (edaspidi Vana-Kariste mõis). Esimene mõisnik oli kindralleitnant krahv Hans Heinrich von Fersen, kelle järeltulijatele kuulus lähedal ka Olustvere mõis. Järgmine mõisnik oli tema poeg, kammerhärra Karl Gustav von Fersen. 26. novembril 1863 võttis mõisa üle Karl Gustav von Ferseni poeg Paul von Fersen. Uue-Kariste viimane mõisnik oli Nikolai von Fersen. Mõisa moonakamaja-laut Valitsejamaja Meierei Vana-Kariste mõis http://www.mois.ee/pikknimu.shtml (vaadatud 23.12.2015) Lk 300 (Stryk, 1877) Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Tartu. Kd. 1. 1877.
Valgjärve mõis

Valgjärve mõis (saksa keeles Weissensee) oli rüütlimõis Kanepi kihelkonnas Võrumaal. Nüüdisajal jääb mõis Põlva maakonda Kanepi valda. Valgjärve mõisast eraldas Rootsi kapten Claus von Berg (Saaremaalt) Karstemõisa (Karstemois). http://www.mois.ee/pikknimv.shtml (vaadatud 23.12.2015) 30 küla asemele 5 suurt mõisat, Wõru Teataja, 21 jaanuar 1928
Vtáčnik

Vtáčnik (saksa keeles Vogelgebirge) on põhiliselt andesiidist koosnev mäestik Slovakkias Nitra ja Hroni jõe vahel, osa Lääne-Karpaatidest. Mäestiku kõrgeim tipp on Vtáčnik kõrgusega 1346 meetrit. Vtáčnik tekkis miotseenis, Tortoni, Serravalli ja Langhi lademete tekke ajal 16,5–8,5 miljonit aastat tagasi. Mäestik tekkis Banská Štiavnica piirkonnas asunud kihtvulkaanide laavavooludest ja bretšast, kujunedes samal ajal koos naabruses asuva Kremnica mäestikuga. Varem selles piirkonnas asunud liivakivi ja konglomeraatidega madalik, kus asus ka kivisöesooni, täitus purskekivimite kihiga, mille alumise osa moodustab basalt, ülemised kihid koosnevad aga andesiidist. Mattunud söekihte kaevandatakse tänapäeval Novákys ja Handlovás. Vtáčnik piirneb järgmiste geograafiliste piirkondadega: läänest põhjast ja kirdest piirab seda Hornonitrianska nõgu lõunast piiravad seda Pohronský Inovec ja Štiavnica mäestik idast piiravad seda Žiari nõgu ja Kremnica mäestik. [1] Konečný, V., Lexa, J., Šimon, L., Dublan, L., 2001: Neogénny vulkanizmus stredného Slovenska. Mineralia Slovaca 33, lk. 159–178. Artikkel mäestiku kohta (slovaki keeles) Infot piirkonna kohta; fotod (tšehhi keeles)
Kristel

Kristel on eestipärane naisenimi. 2018. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis eesnimi Kristel 2403 naisel. Kristel oli populaarsuselt 64. naisenimi. Kristel oli keskmiselt 33 aasta vanune (mediaanvanus oli 34). Kõige populaarsem oli eesnimi Kristel vanuserühmas 40–44, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 38,17. Kristel Aaslaid, eesti näitleja, laulja ja tantsija Kristel Eeroja-Põldoja, eesti viiuldaja Kristel Leesmend, eesti näitleja Kristel Mägedi, eesti vabakutseline näitleja ja luuletaja Kristel Pappel, eesti muusikateadlane ja teatrikriitik Kristel Pärtna, eesti ooperilaulja Kristel Rattus, eesti ajaloolane ja etnoloog Kristel Siitam-Nyiri, Eesti jurist ja riigiametnik Kristel Viigipuu, eesti laskesuusataja Kristel Vilbaste, eesti loodusajakirjanik ja loodusraamatute autor Christel "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 6. juuni 2020. Vaadatud 30. juulil 2018.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
Stella

Stella võib tähendada mitut asja. Stella on naisenimi. Stalla on asula Lõuna-Aafrika Vabariigis Loodeprovintsis Stella oli algselt Saksamaa kaubalaev, hiljem Venemaa sõjalaev, selle vrakk asub Eesti territoriaalmeres. Stella jõgi on jõgi Kirde-Itaalias. Stella auhind on auhind, mida antakse kõige kummalisematele Ameerika Ühendriikide kohtulahenditele. A-Rosa Stella on Saksamaa jõereisilaev. AIDAstella on seitsmes Sphinx-klassi ristluslaev, mida opereerib AIDA Cruises. Stella Maris
Keha (matemaatika)

Keha on matemaatikas piirpindadega tõkestatud kujund ruumis, mis täielikult ei paikne ühelgi pinnal. Elts Abel, Mati Abel, Ülo Kaasik 2001. keha. Koolimatemaatika entsüklopeedia, lk. 75
Riksens Ständen

Riksens Ständen oli Rootsi sõjalaev, mis ehitati 1744 ja hukkus 1790. 1998. aastal avastatud laevavrakk asub Aegna saare lähedal. Vrakk on tunnistatud Eesti kultuurimälestiseks. 13. mail 1790 osales laev Rootsi-Vene merelahingus, mille käigus jooksis vigastatult Aegna karidele. Seejärel rootslased hülgasid laeva ja panid selle põlema. Riksens Ständen Vrakiregistris (vaadatud 24.12.2015) Riksens Ständen kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 24.12.2015) Riksens Ständen kultuurimälestiste riiklikus registris Riksens Ständen Vrakiregistris
Myrtle

Myrtle oli Suurbritannia sõjalaev (suurtükipaat-miinitraaler), mis ehitati 1915 ja uppus 1919. Vabadussõja ajal tuli laev Briti eskaadri koosseisulisena Eestisse, kus see hakkas merelt ära korjama Saksamaa miinitõkkeid. 15. juulil 1919 toimunud miinitraalimisoperatsiooni käigus sai laev meremiinide plahvatuste läbi nii tugevasti kannatada, et uppus. Laevavrakk asub Saaremaal Undva poolsaare lähedal 34 m sügavuses vees. Vrakk avastati 1934 ja taasavastati 1990. Vrakk on arvele võetud Eesti kultuurimälestisena. 2000. aastal tehti vraki juures filmivõtteid, mida kasutatud filmis "Tema Majesteedi sõjalaev". Myrtle Vrakiregistris (vaadatud 24.12.2015) Myrtle kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 24.12.2015) 22265 Miinitraaleri HMS Myrtle vrakk kultuurimälestiste riiklikus registris
Soovästrik

Soovästrik on mitme linnu rahvapärane nimetus: hänilane sookiur
Beagle'i väin

Beagle'i väin (hispaania keeles Canal del Beagle) on väin Tulemaa saarestikus. Ta lahutab Tulemaa saart mitmest lõuna poole jäävast väiksemast saarest (sealhulgas Hoste, Navarino, Picton, Lennox ja Nueva). Väin ulatub ida–lääne suunas Atlandi ookeanist Darwini väinani, mille kaudu pääseb Vaiksesse ookeani. Väina pikkus on umbes 180 (teistel andmetel 240) km, vähim laius umbes 5 km. Väin algab idas joonest, mis ühendab Navarro neeme Navarino saare kirdeotsaga, ning lõpeb läänes Rafagalese lahena. Väin on tekkinud kvaternaari jäätumiste viimastes järkudes. Darwini mägedelt laskunud liustik liikus edasi mööda piklikku orgu. Kui jää hiljem taganes, tungis sinna meri. Neile sündmustele viitavad U-kujuline pikilõige, külgmoreenid ja kaljused saared, mida jää on lihvinud. Suured laevad saavad Beagle'i väinast küll läbi sõita, kuid ohutum on sõita lõuna poolt Drake'i väina kaudu või põhja poolt Magalhãesi väina kaudu. Alates 1881. aastast kulgeb Argentina ja Tšiili piir mööda Beagle'i väina idaosa. Väina lääneosa kuulub Tšiilile. Väiksed saared väina idaotsas Picton, Lennox ja Nueva on tekitanud kaua aega piiritüli. Beagle'i väina järgi on saanud nime Argentina ja Tšiili vaheline Beagle'i konflikt aastal 1978. Aastal 1985 saavutati kokkulepe, mis jättis saared Tšiilile. Väin on nime saanud uurimislaeva Beagle järgi, mis tegi Tulemaal hüdrograafiauuringuid. Väina põhjakaldal Ushuaia lahe ääres on Ushuaia linn, mis on ühtlasi Argentina Tulemaa provintsi keskus. Ushuaiat peetakse maailma lõunapoolseimaks linnaks. Väina lõunakaldal on Tšiili sõjaväebaas Puerto Williams.
Stella (laev)

Stella oli algselt Saksamaa kaubalaev, hiljem Venemaa sõjalaev (miinitraaler). Laev ehitati 1889. Esimese maailmasõja ajal kohandas Venemaa merevägi selle relvastatud miinitraaleriks (miinitraaler nr 6). Miinitraaler sattus 22. augustil 1915 Naissaare lähedal Venemaa enda paigaldatud allveelaevatõrje võrkudesse ja pärast võrgus oleva kolme tõkkepadruni plahvatust uppus. Laevavrakk asub Naissaare lähedal 60 m sügavuses vees. Vrakk avastati 1996 miinitõrjeoperatsiooni MCOPEST ja Eesti tuukriettevõtte Snorkel ühisettevõtmisena. Vrakk on arvele võetud kultuurimälestisena. Stella (laev) Vrakiregistris (vaadatud 24.12.2015) Stella (laev) kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 24.12.2015) 29966 Miinitraaleri nr 6 vrakk kultuurimälestiste riiklikus registris Stella (laev) Vrakiregistris
Tver (laev)

Tver oli Venemaa mereväe transpordilaev 19. sajandil. Laeva vrakk asub Tallinna rannavees. Tver ehitati alampolkovnik Zaguljajevi juhtimisel 1839–1841 Arhangelskis. Laeva pikkus oli 39,09 m ning laius 9,05 m. Teenis Balti laevastiku koosseisus. 1852 sattus laev Tallinna lahel suure tormi kätte ja hukkus. Laevavrakk asub Tallinna lahe lõunakaldal Russalka monumendi ja Vanasadama värava vahelisel merealal. Vraki identifitseeris 1990. aastate algul Vello Mäss. Vrakk on arvele võetud Eesti kultuurimälestisena. Tver (laev) Vrakiregistris (vaadatud 24.12.2015) Tver (laev) kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 24.12.2015) Tver (laev) kultuurimälestiste riiklikus registris Tver (laev) Vrakiregistris Uwe Gnadenteich. "Madal veetase paljastas sõjalaeva vraki" Postimees, 24. oktoober 2016
Fomalhaut (laev)

Fomalhaut oli Eesti kuunar, mida kasutati kaubalaevana. Laev ehitati 1901 Lätis Gibkas. Läti müüs 1918 laeva Eestile. 1922 kandis laev ajutiselt nime Mathilde. Laeva omanik oli Leopold Truberg. Kui laev oli 1927 talvel nn laevakorteris, siis sattus see jääpressingusse, mille tagajärjel laev purunes. Purunemise tõttu läks ankrus laev vett täis ja uppus Käsmu lahel Lobi neeme lähedal 25 m sügavusele. Laevavrakk avastati 1996. Vrakk asub Käsmu lahel Lobi poolsaare lähedal. Vrakk on arvele võetud kultuurimälestisena. Fomalhaut (laev) Vrakiregistris (vaadatud 24.12.2015) Fomalhaut (laev) kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 24.12.2015) Fomalhaut (laev) kultuurimälestiste riiklikus registris Fomalhaut (laev) Vrakiregistris [1] [2]
Barteld Herman

Barteld Herman (identifitseerimisel valesti nimetatud nimega Maria[viide?]) oli Hollandi galiott. Laev ehitati 1858 ja uppus 1870. Laevavrakk asub Kolga lahes Kiiu-Aabla lähedal. Vrakk on arvele võetud Eesti kultuurimälestisena. Laeva kapten oli P. F. Barlinckhoff. 1870 sõitis laev rukkilastiga Peterburist Amsterdami või Haasi[küsitav] (?), ent olles 3. oktoobril Kolga lahel sattus tormi kätte. Tormi põhjustatud laevakahjustuste tagajärjel laev uppus. Laeva meeskond evakueerus enne laeva uppumist. Barteld Herman Vrakiregistris (vaadatud 24.12.2015) Barteld Herman kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 24.12.2015) Barteld Herman kultuurimälestiste riiklikus registris Barteld Herman Vrakiregistris
Pjotr Veliki (laev, 1912)

Pjotr Veliki oli Venemaa jäämurdja. Laev ehitati 1912. aastal Rootsis, Göteborgs Nya Verkstads AB laevatehases ja mille omanik oli Riia Börsikomitee. Tegemist oli aurulaevaga. Aluse veeväljasurve oli 1580 tonni, pikkus 55,5 meetrit, laius 15,5 meetrit. 4. juulil 1917 pukseeris Briti allveelaev C 32 jäämurdjat Tallinna sadamasse, ent sattuti eksituse tõttu Vene miinitõkkele. Laev uppus 3 minuti jooksul. Hukkus üks inimene. Laevavrakk leiti 1996. aastal ja ta asub Naissaare lähedal 66 m sügavusel merepõhjas. Vrakk on arvele võetud Eesti kultuurimälestisena. Pjotr Veliki (laev, 1912) Vrakiregistris (vaadatud 24.12.2015) Pjotr Veliki (laev, 1912) kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 24.12.2015) Pjotr Veliki (laev, 1912) kultuurimälestiste riiklikus registris Pjotr Veliki (laev, 1912) Vrakiregistris
Krimulda (laev)

Krimulda (endised nimed Somerford, General Dragomirov, Komissar) oli Läti aurik, mis ehitati 1899 ja uppus 1941. 30. juunil 1941 sõitis laev Väinamerel meremiini otsa ja uppus. Õnnetuses hukkus 5 inimest. Laevavrakk asub Väinameres Lainemadala juures 16 m sügavusel. Vrakk on arvele võetud Eesti kultuurimälestisena. Krimulda (laev) Vrakiregistris (vaadatud 24.12.2015) Krimulda (laev) kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 24.12.2015) Krimulda (laev) kultuurimälestiste riiklikus registris Krimulda (laev) Vrakiregistris