laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Veronika Dolina

Veronika Dolina (vene keeles Вероника Долина; sündinud 2. jaanuaril 1956 Moskvas) on vene ja nõukogude laulja ja luuletaja, heliloojana enam kui 500 laulu autor. Veronika Dolina sündis lennukikonstruktori Arkadi Fischeri ja arsti Ljudmilla Dolina peres. Ta emapoolne vanaisa oli pärit Vad-Raškovist Bessaraabias, sõdis Vene kodusõjas punaste poolel Grigori Kotovski ratsaväebrigaadis ning oli seejärel Odessa kahurväekooli komissar. Vend Aleksandr Dolin on ilukirjanduse tõlkija, kes tõlgib jaapani keelest vene keelde. Dolina oli Jegor Gaidari klassikaaslane. Ta lõpetas ka muusikakooli. 1979. aastal lõpetas Dolina Moskva Lenini-nimelise Riikliku Pedagoogilise Instituudi prantsuse keele õpetajana. Mõnda aega töötas ta raamatukogus, seejärel erialaajakirja toimetuses. 1971. aastal hakkas Veronika Dolina kirjutama laule ja esitama neid kuuekeelse kitarri saatel. Enamikule lauludest kirjutas ta ise nii sõnad kui ka meloodia, ent ta on teinud laule ka Junna Moritsi sõnadele ning kirjutanud laule koostöös Aleksandr Suhhanoviga. 1970. aastate keskpaigast osales Dolina Moskva autorilaulu klubis, ehkki suur osa klubi liikmeist suhtus kriitiliselt tema teravasse loomemaneeri ning laulude rõhutatult naiselikku temaatikasse. Nagu teisedki autorilaulude esitajad, sai ka Dolina hakata oma laule regulaarselt avaldama alles perestroika ajal. 1986. aastal ilmus tema esimene plaat. Teise plaadi tiraaž ületas juba 1 miljoni. 1987. aastal sai ta Moskva dramaturgide komitee liikmeks, samal aastal ilmus Pariisis ta esimene luulekogu. 1989. aastal avaldas plaadifirma Meloodia Veronika Dolina CD "Элитарные штучки". 2014. aasta alguseks oli tal ilmunud 19 luulekogu, 9 vinüülplaati ja 24 CD-d. 2011. aastal ilmus tema tõlkes Marie de France'i leede kogumik "Мария Французская. Двенадцать повестей". 2005. aastal pälvis Dolina kirjanduspreemia "Венец". Veronika Dolina praegune (kolmas) abikaasa on filmilavastaja Aleksandr Muratov. Neil on kolm poega ja üks tütar, nende seas ajakirjanik ja kinokriitik Anton Dolin ning näitleja ja muusik Oleg Dolin. Интервью с Вероникой Долиной Veronika Dolina ametlik koduleht Jevgeni Kudrjats "Зловолшебное время Вероники Долиной" Vene bard Veronika Dolina esineb Prima Vistal ERR, 25.02.2014
Euroopa Liidu äärmuspunktid

Euroopa Liidu äärmuspunktid on nimekiri Euroopa Liidu territooriumi kõige põhja-, lõuna-, ida- ja läänepoolsematest punktidest. Põhjas: Nuorgam, Soome (70° 5’ 30" N) Lõunas: Limassol, Küpros, de jure (34° 39’ N) või Gata neem, Limassol, Küpros, de facto (34° 34’ N) Läänes: Monchique laid, Assoorid, Portugal (31°16′30″W) Idas: Rizokárpaso, Küpros, de jure (34° 36’ E) või Greco neem, Ayia Napa, Küpros, de facto (34° 5’ E) Põhjas: Nuorgam, Soome Lõunas: Pointe de Langevin, Saint-Joseph, Réunion, Prantsusmaa Läänes: Pointe des Canonniers, Saint-Martin, Prantsusmaa Idas: Pointe des Cascades, Sainte-Rose, Réunion, Prantsusmaa Kõrgeim punkt: Mont Blanc, Prantsusmaa/Itaalia Hõlmab vaid Euroopa mandriosas olevaid piirkondi ehk 23 liikmesriigi maismaaosi – v.a saared nagu Küpros, Malta, Iirimaa või Suurbritannia. Põhjas: Nuorgam, Soome Lõunas: Marroquí neem, Hispaania (36° 0’ 15" N) Läänes: Roca neem, Portugal (9° 30’ W) Idas: Virmajärvi, Soome Põhjas: Knivskjellodden, Norra (71° 11′ 08″ N) Lõunas: Gávdos, Kreeka (34° 48′ 02″ N). Läänes: Monchique laid, Assoorid, Portugal (31°16′30″W), Mandri-Euroopas Roca neem, Portugal (9° 30’ W) Idas: Virmajärvi, Soome Euroopa Liiduga piirnevad riigid Euroopa geograafiline keskpunkt Euroopa äärmuspunktid Gata neem asub saare Suurbritannia poolt hallatavas Akrotiri ja Dhekelia piirkonnas, mis ei ole tehniliselt Euroopa Liidu osa. Vaata ka Küprose äärmuspunktid. Küprose põhjaosas olev Rizokarpaso (ka Dipkarpaz) on de jure idapoolseim punkt. Kuigi kogu Küpros liitus 2004. aasta 1. mail Euroopa Liiduga, kehtib Euroopa Liidu seadusandlus vaid saare lõunaosa kohta, mis jäi peale Türgi vägede saarele tulekut 1974. aastal Küprose Vabariigi juhtimise alla. Saare põhjaosas on Euroopa Liidu seadusandluse kehtimine aga peatatud. Seetõttu ei ole aga de facto tegemist Euroopa Liidu osaga ja seetõttu on liidu de facto idapoolseim punkt Greco neem. Geograafiliselt peetakse Küprost tavaliselt Aasiasse kuuluvaks, kuid kultuuriliselt peetakse saart osaks Euroopast. Réunion on Prantsusmaa ülemerepiirkond ning on sellisena täieõiguslik Prantsusmaa ja Euroopa Liidu osa. Norra ei kuulu Euroopa Liitu, kuid kuulub Schengeni viisaruumi. Ilma Norrata on põhjapoolseim punkt Nuorgam.
Tai lipp

Tai lipp on Tai Kuningriigi ametlik lipp. Lipul on viis horisontaalset triipu, ülalt alla punane, valge, sinine, valge ja punane. Keskmine sinine triip on ülejäänud neljast kaks korda laiem. Värvid punane, valge ja sinine tähendavad rahvust (eluveri), religiooni (budismi puhtus) ja kuningat (monarhia), mis on Tai mitteametlik deviis (rahvus, religioon, kuningas). Lipp võeti kasutusele 28. detsembril 1917. Lipu taikeelne nimi on ธงไตรรงค์ (Thong Trairong või Trairanga) 'kolmevärviline lipp'. Esimene Siiami lipp oli arvatavasti punane lipp, mida kasutati kuningas Narai (valitses 1656–1688) ajal. Mõne allika andmetel paigutati hiljem punasele põhjale mitmeid sümboleid: budistlik valge tšakra, valge elevant tšakra sees või valge ketas, mille sees oli päike. Esimese ametliku lipu võttis kasutusele 1855 kuningas Rama IV Mongkut. Sellel oli kuninglik sümbol valge elevant punasel põhjal, sest punane lipp oli liiga väheinformatiivne, et teda rahvusvahelistes suhetes kasutada. Aastal 1916 anti lipule peaaegu praegune kuju, välja arvatud keskmine triip, mis oli sama värvi punane nagu äärmised triibud. Lipu sünniloo kohta räägitakse, et kuningas Rama VI Vajiravudh olevat ühe üleujutuse ajal näinud lippu tagurpidi rippumas ning ta otsustas kasutusele võtta sümmeetrilise lipu. Aastal 1917 muudeti keskmine värv siniseks, sest kuningas Rama VI oli sündinud reedel, mida sümboliseerib sinine. Teise versiooni järgi valiti sinine värv selleks, et demonstreerida solidaarsust Esimese maailmasõja aegsete liitlastega, kelle lipuvärvid olid samuti sinine, punane ja valge. Tai lipp 1916 - 1917. Tai vapp
Vicksburg (täpsustus)

Vicksburg on mitme koha nimi Ameerika Ühendriikides: Vicksburg on linn Mississippi osariigis Vicksburgi kampaania Ameerika Ühendriikide kodusõjas Vicksburgi piiramine Ameerika Ühendriikide kodusõjas Vicksburg on asula Arizona osariigis Vicksburg on endine kaevanduslinn Colorado osariigis Vicksburg on endine asula Florida osariigis Vicksburg on endine asula Indiana osariigis Vicksburg on küla Michigani osariigis Vicksburg on asula Pennsylvania osariigis Vicksburg on asula Kentucky osariigis Vicksberg, endine asula Minnesota osariigis
G6

G6 on viie Euroopa Liidu liikmesriigi siseministrite mitteametlik grupp. Sinna kuuluvad suurima rahvaarvu ning suurima Euroopa Liidu Nõukogu häälte arvuga riikide – Saksamaa, Prantsusmaa, Itaalia, Hispaania ja Poola – ministrid. G6 loodi 2003. aastal kui G5, et tegeleda immigratsiooni, terrorismi ja õiguskorra küsimustega. 2006. aastal liitus grupiga Poola ja G5 asemel moodustus G6. Kui Ühendkuningriik lahkus 31. jaanuaril 2020 Euroopa Liidust, jäi järele jälle viis liikmesriiki. Euroopa Liidu kolmandasse sambasse, st politsei- ja õigusalasesse koostöösse kriminaalasjades, puutuv on suuresti valitsustevaheline teema. Tegemist on Euroopa Liidu poliitika ühe liiniga, kus seaduste esitamisel puudub Euroopa Komisjoni monopol. Teistel aladel saab komisjon reeglina luua riikide vahel tasakaalu, kuid sellel juhul on G6-l olnud komisjoni üle suur mõju. Nicolas Sarkozy kutsus pärast 2004. aastal toimunud Euroopa Liidu laienemist aset leidnud Prantsuse-Saksa koostöö lahjenemist G6 gruppi üles liitu juhtima. Kritiseeritud on läbipaistvuse ja vastutuse puudumist G6 tegevuses, näiteks tegi seda oma raportis Ühendkuningriigi lordide koda. Euroopa Liidu Nõukogu Euroopa Komisjon Euroopa Liidu kolmik Valitsustevahelisus EU G6 nations agree to fight terrorism and illegal immigration. WorkPermit.com. 27.10.2006. Reid urges human rights shake-up. BBC News. 12.05.2007. Sarkozy calls for 'G6' to lead EU, Financial Times European Union - Fortieth Report, lordide koda, Suurbritannia
Ugo Reiljan

Ugo Reiljan (1. september 1937 Sulevi küla, Abhaasia – 8. veebruar 2021) oli eesti aktivist Sotšis. Ta sündis Sulevi külas Abhaasias. Algkoolis käis ta Sulevi küla koolis, seejärel õppis põhikoolis Sotšis. 1960. aastal lõpetas Tihemetsa Põllu- ja Metsamajandustehnikumi statsionaarselt metsanduse erialal ning hiljem kaugõppes auto- ja traktorimehaaniku erialal. Ta on õppinud ka Moskva Polütehnilises Instituudis automehaanikat. Pärast Tihemetsa tehnikumi lõpetamist töötas ta Punase Lageda metsapunktis: algul meistrina, siis tehnikajuhina ja lõpuks juhatajana. Kui ta tehnikumist teise diplomi sai, asus ta mehaanikuna tööle Adlerisse (ühte Sotši rajooni), tõusis ehitustrusti peamehaanikuks. 1972. aastal suunati ta tööle autoinspektsiooni, algul oli Adleri rajooni autoinspektsiooni ülem, siis 1978. aastast Sotši autoinspektsiooni ülema asetäitja ning aastatel 1981–1994 Sotši autoinspektsiooni ülem. Erru läks ta polkovniku auastmes. 1994–2009 Venemaa Keskpanga juures asuva Sotši inkassatsiooni jaoskonna ülem. 2010. aastast aktsiaseltsi Sotšistroitrans peadirektori asetäitja. Aastatel 1990–1995 oli ta Sotši linna rahvasaadikute nõukogu saadik, linnanõukogu komisjoni esimees. Ta on rajanud eestlaste kultuurikeskuse Abhaasias ja on löönud kaasa rahvuskaaslaste seltsielus. Sotši linna aukodanik aastast 2012. 2003 Valgetähe IV klassi teenetemärk märk "Väljapaistva panuse eest Kubani arengusse" medal "Laitmatu teenistuse eest" märk "Miilitsa eesrindlane" 2012 Pärnu teenetemärk (Pärnu ning Sotši linna vaheliste sõprussidemete arendamise eest) Tema poeg on Juri Reiljan. https://rus.err.ee/1608105607/ushel-iz-zhizni-pochetnyj-grazhdanin-sochi-ugo-rejljan "Arhiivikoopia" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 4. märts 2016. Vaadatud 2. jaanuaril 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Vello Lään. "Kes on kes? Kes on kus? Kaugete maade eestlased. Lühielulood." Olion 2011 http://www.vooremaa.ee/contents.php?cid=1007339
Loomulikud tappurrakud

Loomulikud tappurrakud ehk loomulikud tapjarakud ehk NK-rakud (ladina lymphocytys K) on paljude selgroogsete loomade vere ja lümfisüsteemi (ka immuunsüsteemi) suured rakud. Loomulikud tappurrakud kuuluvad leukotsüütide hulka. Loomulikud tappurrakud on kaasasündinud immuunsüsteemi osad ning omavad suurt rolli peremeesrakkude kaitsmisel kasvajarakkude ja viiruslikult nakatunud rakkude eest. Loomulikud tappurrakud küpsevad luuüdis, lümfisõlmedes, põrnas, kurgumandlites ja harkelundis. Hiirtel tuvastatud LTi-rakud võivad, olenevalt molekulidest, diferentseeruda loomulikeks tappurrakkudeks. Loomulikud tappurrakud moodustuvad Th1-rakkude diferentseerumisel. Loomulike tappurrakkude peamised pinnamarkerid on CD16 ja CD56. NK-rakud eristavad retseptorite vahendusel normaalseid, terveid rakke kasvajarakkudest ja viiruslikult nakatunud rakkudest, tuvastades rakkude pinnal kõrgmolekulaarseid glükoproteiine ja muutusi I klassi MHC molekulides. Loomulikud tappurrakud aktiveeritakse kokkupuutel infitseeritud rakuga ja NK-raku graanulitest vabanevad mitmed aktiivsed ained (tsütolüsiin, perforiin, interferoonid (kuuluvad tsütokiinide perekonda). Aktiveeritud NK-rakud eritavad graanuleid, mis hävitavad muundunud rakke. Nimetus „natural killer cells“ tuleneb esialgsest arvamusest, mille kohaselt need rakud ei vaja eelnevat aktiveerimist (sensibiliseerimist) oma sihtmärkrakkude surmamiseks. "Meditsiinisõnastik" 434:2004. Sirje Velbri, "Immuunpuudulikkus diagnostika ja ravi, AS Medicina, lk 12, 2002, ISBN 9985 829 41 7 Janeway, Charles; Paul Travers, Mark Walport, and Mark Shlomchik (2001). Immunobiology; Fifth Edition. New York and London: Garland Science. ISBN 0-8153-4101-6.{{cite book}}: CS1 hooldus: mitu nime: autorite loend (link). T/NK-Cell Lymphoma, Veebiversioon (vaadatud 27.02.2014) (inglise keeles)
Arto Paasilinna

Arto Tapio Paasilinna (20. aprill 1942 Lapimaa, Kittilä vald – 15. oktoober 2018 Espoo) oli soome kirjanik. Paasilinna sündis peres, kus oli viis poega ja kaks tütart. 1950. aastal isa suri ja ema jäi seitsme lapsega üksi. Esimene raamat "Karhunkaataja Ikä-Alpi" ilmus 1964. aastal. Kuni 1975. aastani töötas Arto Paasilinna mitme ajalehe toimetaja, ajakirjaniku ja kolumnistina. Sel aastal avaldas ta romaani "Jänese aasta", mis osutus väga edukaks, ja ta hakkas kutseliseks kirjanikuks. Kirjanikuna oli ta väga viljakas: aastatel 1972–2009 (v.a 1973, 1978 ja 2002) ilmus temalt igal aastal romaan. Raamatute kirjutamise kõrvalt on ta kirjutanud ajalehtedesse arvamuslugusid. Oktoobris 2009 tabas teda ajuinfarkt ning pärast seda polnud ta enam võimeline kirjutama. Tema raamatuid on tõlgitud 45 keelde. Tema romaanide põhjal on tehtud filme ja teatrilavastusi, sealhulgas kuuldemänge. Arto Paasilinna on pälvinud kirjandusauhindu. Arto Paasilinna vennad Erno, Mauri ja Reino on samuti kirjanikud. Õde Sirpa Paasilinna-Schlagenwarth on kunstnik. "Operaatio Finlandia", 1972 "Paratiisisaaren vangit", 1974 "Jäniksen vuosi", 1975, (eesti keeles "Jänese aasta", 1995, 2022) "Onnellinen mies", 1976 "Isoisää etsimässä", 1977 "Sotahevonen", 1979 "Herranen aika", 1980 (e.k. "Tule taevas appi", 2010) "Ulvova mylläri", 1981, (e.k. "Ulguv mölder", 1987) "Kultainen nousukas", 1982 "Hirtettyjen kettujen metsä", 1983 (e.k. "Poodud rebaste mets", 1997) "Ukkosenjumalan poika", 1984 "Parasjalkainen laivanvarustaja", 1985 "Vapahtaja Surunen", 1986 "Koikkalainen kaukaa", 1987 "Suloinen myrkynkeittäjä", 1988 "Auta armias", 1989 "Hurmaava joukkoitsemurha", 1990 (e.k. "Lummav vabasurmasõit", 1997) "Elämä lyhyt, Rytkönen pitkä", 1991 "Maailman paras kylä", 1992 (e.k. "Maailma parim küla", 1997, 2003) "Aatami ja Eeva", 1993 "Volomari Volotisen ensimmäinen vaimo ja muuta vanhaa tavaraa", 1994 "Rovasti Huuskosen petomainen miespalvelija", 1995 "Lentävä kirvesmies", 1996 "Tuomiopäivän aurinko nousee", 1997 "Hirttämättömien lurjusten yrttitarha", 1998 "Hirnuva maailmanloppu", 1999 "Ihmiskunnan loppulaukka", 2000 "Kymmenen riivinrautaa", 2001 "Liikemies Liljeroosin ilmalaivat", 2003 "Tohelo suojelusenkeli", 2004 "Suomalainen kärsäkirja", 2005 "Kylmät hermot, kuuma veri", 2006 "Rietas rukousmylly", 2007 "Neitosten karkuretki", 2008 Arto Paasilinna Ulmekirjanduse BAASis
Liv Boeree

Olivia Boeree (sündinud 18. juulil 1984 Kenti krahvkonnas Inglismaal) on elukutseline pokkerimängija, telesaatejuht ja modell. Pokkeris on tema suurim saavutus European Poker Touri (EPT) 6. hooaja Sanremo etapi põhiturniiri esikoht. Ta on live-turniiridel võitnud umbes 2 miljonit dollarit auhinnaraha. Enne pokkerimängijaks hakkamist õppis ta Manchesteri ülikoolis astrofüüsikat. Liv Boeree koduleht
1411

1411. aasta Sajandid: 14. sajand - 15. sajand - 16. sajand Aastakümned: 1360. aastad 1370. aastad 1380. aastad 1390. aastad 1400. aastad - 1410. aastad - 1420. aastad 1430. aastad 1440. aastad 1450. aastad 1460. aastad Aastad: 1406 1407 1408 1409 1410 - 1411 - 1412 1413 1414 1415 1416 11. veebruar – sõlmitakse Toruńi rahuleping Poola-Leedu ja Saksa ordu vahel ... ... Anne de Mortimer – Inglise poliitik
Uppsar

Uppsar on rahvatantsurühm. See asutati 2010. aastal Tallinna Tantsuakadeemia juures. Uppsari kunstiline juht on Märt Agu. Uppsarist tantsuakadeemia lehel
Kamm

Kamm on piidega ese, mida kasutatakse juuste korrastamiseks, juuste ja peanaha puhastamiseks või soengu kinnitamiseks. Aaderduskamm Kammipill Morsa kihvast valmistatud kamm. Normannide kamm u 1100. aastast Nüüdisaegsed kunstmaterjalist kammid Juuste kammimine
Nelja hüppemäe turnee

Nelja hüppemäe turnee on igal aastal Kesk-Euroopas (Saksamaal ja Austrias) toimuv suusahüppajate mainekas võistlus, mis toimub alates 1953. aastast. Esimene võistlus toimus ühe aasta sees, kuid edaspidi on esimene etapp peetud detsembri viimastel päevadel ja järgmised kolm jaanuaris. Esimene ja teine etapp toimuvad Saksamaal, vastavalt Oberstdorfis ja Garmisch-Partenkirchenis, kolmas ja neljas Austrias, Innsbruckis ja Bischofshofenis. Alates 1996/97 aastast pääseb igal etapil põhivõistlusele valikvõistluse 50 paremat hüppajat (kui MK-sarja hetkeseisu 15 paremast jääb mõni tahapoole 50. kohast, pääseb ta ikkagi edasi ja välja langeb 50. koha saaja), kes esimeses voorus võistlevad paarides (valikvõistluse 1. ja 50., 2. ja 49. jne). Paaride võitjad pluss viis parimat kaotajate seas pääsevad teise hüppevooru. Nelja hüppemäe turnee üldvõitja selgub nelja etapi punktide liitmisel. Oberstdorfis toimub võistlus Grosse Schattenbergi (K-115) nime kandval mäel, mille rekord on 2003. aasta 29. detsembrist 143,5 meetriga norralase Sigurd Petterseni nimel. Garmisch-Partenkircheni Olympiaschanze (K-115) mäerekord on 143,5 meetriga šveitslase Simon Ammanni nimel. Innsbrucki mägi Berg-Isel-Schanze (K-120) on kaks korda (1964 ja 1976) olnud ka olümpiamängude võistluspaigaks. K-110 trampliini mäerekordiks jäi 120,5 meetrit ning selle hüppas 2001. aastal poolakas Adam Malysz. Sama aasta suvel ehitati mägi ringi ja nüüd on kriitiline punkt K-120. 2002. aasta 4. jaanuaril hüppas sakslane Sven Hannawald uue mäe mäerekordiks 134,5 m. Bischofshofeni Paul-Ausserleitner-Schanze (K-120) mägi on turnee neljast hüppemäest suurim. Mäerekord kuulub 2008. aastast austerlasele Gregor Schlierenzauerile 145 meetriga. Suusahüpped Nelja hüppemäe turnee võitjad
1410

Sajandid: 14. sajand – 15. sajand – 16. sajand Aastakümned: 1360. aastad 1370. aastad 1380. aastad 1390. aastad 1400. aastad – 1410. aastad – 1420. aastad 1430. aastad 1440. aastad 1450. aastad 1460. aastad 1470. aastad 1480. aastad 1490. aastad Aastad: 1405 1406 1407 1408 1409 – 1410 – 1411 1412 1413 1414 1415 1410. aasta oli 15. sajandi 10. aasta. 25. märts – Mingi Hiina keiser Yongle alustas sõjakäiku mongolite vastu, mille tulemusena kukutati mongoli khaan Bunyashiri. 15. juuli – Poola-Leedu väed võitsid Saksa ordu–Poola sõja otsustavas Grünwaldi lahingus Saksa ordu vägesid. Jan Hus saadeti Prahast välja. Sigismund sai pärast Ruprechti surma Saksa kuningaks Tallinnas valmis Suurgildi hoone. Masuccio Salernitano, itaalia luuletaja 3. mai – Aleksander V, vastupaavst 18. mai – Ruprecht, Saksa kuningas
Leukotsütoos

Leukotsütoosiks ehk valgeliblerohkuseks ehk rohkevalgeliblesuseks (ladina leucocytosis) nimetatakse ebanormaalselt kõrget leukotsüütide taset veres. Leukotsütoosi esineb loomadel ja inimestel. Leukostsütoos kui haiguslikku seisundit tuvastatakse vereanalüüsi tulemuste võrdlemisel kinnitatud normaalsete ja eale vastavate leukotsüütide määradega. Leukotsütoosi võidakse tuvastada ka morfoloogiliste ebanormaalsuste põhjal. Leukotsütoosi võivad esile kutsuda epilepsia, tugev treening, emotsionaalne stress, hapnikupuudus, mitmed põletikuga kulgevad haiguslikud seisundid, epinefriini manustamine, osad ravimid (näit glükokortikoidide manustamine), kroonilised haigused (näit leukeemia) ja allergilised reaktsioonid. Eristatakse eosinofiilset leukotsütoosi, basinofiilset leukotsütoosi ja lümfotsütoosi. Leukotsütoosi esineb ka osade, inimeste suhtes mürkmadudeks liigitatud madude hammustuse tagajärjel. Leukotsüütide tase > 20 000/μl kohta võib näidata raske astmega mürgistusseisundit, mille korral võidakse vajalikuks pidada vastumürgi manustamist (olemasolul). Esineb näiteks tugeva füüsilise pingutuse korral, enne sünnitust, vastsündinutel, erutuse korral, pärast söömist jne. Esineb põletikuliste haiguste, kudede nekroosi ja kasvajate korral. Leukotsütoos võib esineda pärast mõningate ravimite manustamist. Suhtelise leukotsütoosi korral on muutunud üksikute valgeliblede vahekord. Absoluutse leukotsütoosi korral on suurenenud valgeliblede üldhulk, erinevate leukotsüütide vahekord on jäänud samaks. Leukeemia on mõne leukotsüütide alaliigi pahaloomuline paljunemine. Veiste leukoosiga kaasneb tavaliselt lümfotsüütide vohamine. Kawasaki haigus "Meditsiinisõnastik" 408:2004. Leukogram Abnormalities, Veebiversioon (vaadatud 26.02.2014) (inglise keeles) B. BARRAVIERA , B. LOMONTE , A. TARKOWSKI , L. Å. HANSON , D.A. MEIRA .,ACUTE-PHASE REACTIONS, INCLUDING CYTOKINES, IN PATIENTS BITTEN BY BOTHROPS AND CROTALUS SNAKES IN BRAZIL., Journal of Venomous Animals and Toxins, J. Venom. Anim. Toxins vol. 1 n. 1 Botucatu 1995, Veebiversioon (vaadatud 26.02.2014) (inglise keeles) Sissekanne Encyclopaedia Britannicas Leukocytosis, Veebiversioon (vaadatud 26.02.2014)] Tracy I. George,Malignant or benign leukocytosis, doi: 10.1182/asheducation-2012.1.475ASH Education Book December 8, 2012 vol. 2012 no. 1 475-484, Veebiversioon (vaadatud 26.02.2014) NEIL ABRAMSON, BECKY MELTON,Leukocytosis: Basics of Clinical Assessment, Baptist Regional Cancer Institute, Jacksonville, Florida, Am Fam Physician. 2000 Nov 1;62(9):2053-2060.
Kärstna mõisa kalmistu

Kärstna mõisa kalmistu on kalmistu Helme kihelkonnas Viljandimaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Kannuküla külas Viljandi vallas Viljandi maakonnas. Kalmistu rajasid mõisa tollased omanikud Anrepid 1830. aastatel. Kalmistu on korrastatud arvatavasti 19. sajandi lõpul Walter von Engelhardti projekti järgi. Kalmistu asub Kärstna mõisa südamest pooleteise kilomeetri kaugusel lääne-edelas 136 meetri kõrgusel Kärstna mäel, mis on ümbruskonna üks kõrgemaid paiku ja millelt avaneb avar vaade ida suunas kuni Vooremaa küngasteni. Mõisasüdamest kabelimäele kulgev tee on kujundatud maalilise alleena. Lühem allee suundub mõisast ka lõunasse, endise kihelkonnakeskuse Helme poole. Kalmistul olev kabel on ruudukujulise (7,5 × 7,5 m) põhiplaani ja sümmeetrilise fassaadilahendusega maakivihoone, mis oli kuni 2013. aastani varemeis. Hoone restaureeriti aastatel 2010–2013. Kabel taastamistööde eestvedajaks oli Külli Kuldkepp.  Pikemalt artiklis Anrepi lõvi 1844. aastal püstitati kabeli lähedusse 1807. aastal Preisi-Prantsuse sõjas Mohrungeni lahingus hukkunud kindralleitnant Heinrich Reinhold von Anrepile malmist lõvikujuline mälestusmärk (Anrepi lõvi), mille on modelleerinud saksa skulptor Christian Daniel Rauch. Lõvikuju on identne nt Münsteris ja Lübeckis säilinud lõvimonumendiga ning valatud Berliini kuninglikus valukojas. 2006. aastal lõhuti lõvifiguuri üks tagakäppadest, mille 2007. aastal taastas skulptor Paul Uibopuu. Josephine Anrep-Elmpt (1806–1838) Josef Karl Anrep Anrep-Elmpt (1797–1860) Joseph Anrep-Elmpt (1843–1880) Reinhold Johann Philipp Anrep-Elmpt (1834–1888) Cäcilie Julie Philippine Anrep-Elmpt (1812–1892) Konrad (Kurt) von Anrep (1866–1922) Konrad Ferdinand von Anrep (1839–1924) Haav, Margus. Kuulus lõvi ei pea enam rusuhunniku kõrval tukkuma. Sakala, 3. november 2013. "Helme". // Valgamaa Eesti V. Tartu 1932. Lk 334–335 Taavi Pae. Eesti kalmistute kujunemine ja paiknemise seaduspärasused. // Magistritöö Tartu Ülikooli Geograafia Instituudis. Tartu 2002 Alo Särg. "Kärstna (Kerstenhof)". // Viljandimaa mõisad ja mõisnikud. Argo. Tallinn 2007. Lk 42–45 Valdo Praust. "Kärstna mõis (Kerstenhof)". // Viljandimaa mõisad. Tänapäev. Tallinn 2010. Lk 151 ja 153 Margus Haav. "Kuulus lõvi ei pea enam rusuhunniku kõrval tukkuma". Sakala, 2. november 2013. Lk 8 "Kärstna marmorlaps jõudis suure ringiga koju tagasi". Tarvastu Teataja, veebruar 2014. Lk 1 "Vana foto". Tarvastu Teataja, veebruar 2014. Lk 4 Robert Treufeldt. "Põltsamaa kalmistud Eesti kalmistutepärandis, 3. osa". "Vali Uudised", 4. aprill 2014. Lk 5 Kultuurimälestis nr 14680. "Kärstna mõisa kabeli varemed, 19.saj." Kärstna mõisa kalmistu Veljo Ranniku kogus. Muinsuskaitseameti fotokogu Kärstna mõisa kalmistu ("Kabelimägi"). Viljandimaa kalmistute bibliograafia Kärstna mõis Eesti mõisaportaalis Mart Siilivask. Kärstna mõisa Anrep-Elmpt´ide perekonnakalmistu kabel. 2009. Muinsuskaitse eritingimused Muinsuskaitseameti kodulehel Ketlin Sirge. Eesti mõisakalmistud. // Magistritöö Tartu Ülikooli usuteaduskonna võrdleva usuteaduse õppetoolis. Tartu 2013 "Üle 50 aasta kadunud Kärstna marmorlaps jõudis suure ringiga koju tagasi". Tarvastu Teataja, 11. veebruar 2014