laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Kevin Lyde

Kevin Orez Lyde (sündinud 12. märtsil 1980) on Ameerika Ühendriikide elukutseline korvpallur, kes mängis Eesti klubis BC Kalev/Cramo keskmängijana. Kevin Lyde on 206 cm pikkune ja kaalub 122 kg. Ta on mänginud Temple'i kolledžis ning viimased hooajad NBA tütarliigas klubides Greenville Groove, Columbus Rivercats, Fayetteville Patriots ja Dakota Wizards. Lyde mängis kolledžikorvpalli neli aastat. Temast sai kolledži läbi aegade kolmas mängija, kes on võtnud maha hooaja jooksul 1000 lauapalli ja visanud 1000 punkti. Peale selle blokeeris ta klubis Owls mängides kuni 219 viset. Oma esimesel hooajal NCAA liigas juhtis Lyde liigat ründelauapallide poolest (4,1 mängu kohta). 2002. aastal ei saanud Lyde NBA draft'is kohta ja alustas mängimist NBA tütarliigas. Sinna jäi ta mängima neljaks hooajaks. Neljandal hooajal olid tema keskmised näitajad mängus 9,6 punkti, 6,4 lauapalli ja 1,4 viske blokeerimist kuni 24,6 minuti kohta. 2008. aasta suvel oli Lyde taas väga lähedal NBA-sse sattumisele, kuid viimasel hetkel ütles temast ära klubi Utah Jazz. Järgmisena pakkus Lyde'ile lepingut BC Kalev/Cramo, selle võttis Lyde vastu ja alustas korvpalli mängimist Euroopas. Tema keskmised näitajad Balti korvpalliliigas on 12,8 punkti, 6 lauapalli ja 1,5 resultatiivset söötu. Balti korvpalliliiga edetabelis asub Lyde visete blokeerimises teisel kohal, blokeerides keskmiselt 1,4 viset. Kevin Lyde on väga jõuline ja oma suuruse kohta kiire mängija. Enamiku punktidest viskab ta küll korvi alt, kuid on võimeline viskama ka kolmepunktiviskeid. Lyde tuli Kaleviga Eesti meistriks.[viide?] Profiil bbl.net Profiil bckalev.ee Tutvustus jazzbots.com Tutvustus nba.com Tutvustust espn.com
Santa Isabel

Santa Isabel on mitme koha nimi: Santa Isabel on Ekvatoriaal-Guinea pealinna Malabo endine nimi. Santa Isabel on asula Mehhikos Baja California osariigis Mexicali vallas. Santa Isabeli saar kuulub Saalomoni Saartele.
Tulejuht

Tulejuht (ka kaudtulejuht, suurtükiväe tulejuht) on sõjaväelane, kes tellib ja suunab peamiselt kinniselt tulepositsioonilt tulistavate kaudtulerelvade tuld. Tulejuhtimine võeti laiemalt kasutusele 19. sajandil seoses suurtükkide tehnoloogilise arenguga ja laskekauguse ning täpsuse märgatava tõusuga. Suurtükipatareide tulepositsioonidelt ei olnud enam alati võimalik näha tabamuste asukohti. Samuti olid selleks ajaks piisavalt arenenud tehnilised sidepidamise võimalused, mis võimaldas edastada informatsiooni kiiresti kauge vahemaa taha. Et tuld sihtmärgile juhtida, asus patareiülem kui suurtükiasjandust tundev ohvitser isiklikult laskesuunas ettepoole ja edastas vaatlustulemused patarei positsioonile, kus arvestati vastavad parandused laskenurkades. Patarei juurde jäänud vastutavat ohvitseri hakati nimetama patareiohvitseriks. Tulejuhtimise esmased ühesed protseduurid ja süsteem kujunesid täielikult välja Esimese maailmasõja ajal, kus tõusis drastiliselt suurtükiväe osatähtsus lahingus. Teises maailmasõjas protseduurid täpsustusid veelgi – oluliseks sai tule avamise ja ülekandmise kiirus ning hea koordineeritus lahinguüksustega. Tänapäeval on seoses side, kommunikatsiooni ja sõjalise väljaõppe arenguga hakatud loobuma 19. sajandil kujunenud patareipõhisest tulejuhtimissüsteemist. Selleks on asutud koguma tulejuhte kaudtulepataljonides eraldi tulejuhtimisallüksuseks või liitma väiksemate allüksustena (Fire Support Team) orgaaniliselt otse lahinguüksuste koosseisudesse. Tulejuhi ettevalmistus antakse ka lahinguluure ja kaugluure allüksustele ning snaipritele. Tulejuhid kuuluvad orgaaniliselt kas lahinguüksuste või kaudtuleüksuste koosseisu sõltuvalt riigi relvajõudude tuletoetuse süsteemist. Eesti kaitseväes kuuluvad tulejuhid lahinguüksustesse. Tavaliselt tegutseb tulejuht oma tulejuhtimisallüksuse (näiteks tulejuhtimisgrupp) ülemana ja koostöös lahinguallüksustega (näiteks rühm, kompanii). Tulejuhtimisallüksus allub üldjuhul allüksuse või üksuse tuletoetusohvitserile, pidades tihedat ühendust ja koostööd toetatava allüksuse ülemaga. Kaudtuld tellitakse suurtükiväelt või miinipildujatelt, erijuhtudel raketiväelt. Tule väljakutsumiseks edastab tulejuhtimisallüksus kaudtuleüksuse juhtimispunkti tuletellimuse, mis sisaldab: sihtmärgi andmeid (kirjeldus, asukoht), mõjutamisülesannet (soovitav tule tagajärg sihtmärgis), täitmise korda (täitekäsklus). Täitmise konkreetse viisi valib tavaliselt kaudtuleüksus ise vastavalt saadud tellimusele ja oma võimalustele, teavitades sellest ka tulejuhti. Tulejuhtimisallüksus on varustatud sidevahendite, orienteerumisvahendite, positsioneerimisvahendite või -seadmetega ning kaugus- ja suunamõõteriistadega. Liikumiseks kasutab tulejuhtimisallüksus tavaliselt soomustransportööri, jalaväe lahingumasinat või maasturit, millele on tavaliselt paigaldatud ka vastavad tulejuhtimisseadmed. Tulejuhtimisallüksus peab olema siiski võimeline tegutsema ka jalgsi. Õhutulejuht Õhutõrje tulejuht Suurtükivägi Tulejuhtimissoomuk
Peeter Lõuk

Peeter-Jaan Lõuk (13. veebruar 1940 Pihtla vald, praegune Kaarma vald, Saaremaa – 23. aprill 2004 Saaremaa) oli eesti poksija. Ta hakkas spordiga tegelema, kui õppis Vaivere koolis. Lõuk poksis aastatel 1956–1964 Tallinna Kalevis, tema treenerid olid Raimond Turja ja Evald Seepere. Ta pidas 126 kohtumist ja võitis neist 101. Lõuk oli poolraskekaalus (kuni 81 kg) kolmekordne Eesti NSV meister (1959–1961) ja raskekaalus (üle 81 kg) Eesti NSV meister (1964). Ta osales 1958–1959 ja 1961. aastal kolm korda Eesti NSV – Soome maavõistlustel ning võitis kõik kohtumised. Lõuk sai ametiühingute üleliidulistel meistrivõistlustel raskekaalus (üle 81 kg) III koha (1963). Henn Saarmann, Erlend Teemägi. "Eesti spordi biograafiline leksikon". Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 2001. Rein Pajur. "Poksimeistrid maailmas ja Eestis 1719–2000". Revelex. Tallinn 2005. Biograafia ESBL-is
Pika jala väravatorn

Pika jala väravatorn on Tallinna linnamüüri kaitsetorn, mis on rajatud 17. sajandi lõpul, ta paikneb ilmselt varasema puidust värava kohal. Pika jala väravatorn asub Tallinna vanalinnas Pika jala, Rataskaevu ja Nunne tänava ristumiskohal. 1380. aastal andis ordumeister Wilhelm von Friemersheim loa rajada kivist väravaehitis (1387 porta longi montis, 1507 de lange Domporte vor dem langen Berge, millest kujunes hiljem Die Pforte unter dem Langen Domberge). Põhiplaan oli trapetsikujuline (küljed 6,2x6,8 m), torni kõrgus umbes 11 m. Tõenäoliselt aastal 1450 torni rekonstrueeriti, seda laiendati kahest küljest ning kõrgendati vähemalt kahe kaitsekorrusega, lisati ka trepikäik. Võimalik, et ehitati ka üks lahtine kaitsekorrus, sel juhul oleks torni kiviosa ulatunud 20 meetrini. 1454 tasuti sepp Rozenbergile väravaseadmete ning 1455 Claus Denenile kahe tuulelipu valmistamise eest. 1594 rajati Pika jala peavärava ette väravatõke. 1608 ehitati ümber väravatorni ülaosa. 19. sajandil olid torni paigutatud sõdurid. 1926. aastal asus kunstnik Ludvig Oskar Pika jala väravatorni ümber ehitama. Selleks võttis ta pool miljonit marka pangalaenu, millega lammutas vana mantelkorstna, ehitas igale korrusele ahje ja pliite jms. Tallinna linnavalitsus sõlmis temaga üürilepingu, esialgu aastateks 1927–1939, kuid kolme aasta pärast pikendati tähtaega Oskari palvel veel 6 aasta võrra. Oskar elas Pika jala tornis kuni oma põgenemiseni Saksamaale 1944. aastal. Tänapäeval kasutatakse torni eluruumide ja ateljeedena, pärast 1995. aastal toimunud tulekahju sai torn uue tornikiivri. Pika jala väravatorni tuulelipu sepistas metallikunstnik Heino Müller, kelle ateljee asus selles tornis. Tallinna linnamüür Tallinna tornistik Ene Läkk. Tallinna tornielanikud. Eesti Ekspressi Areen, 23. märts 2000 Rein Zobel, "Linnamüür". Tallinn 1986. "Entsüklopeedia Tallinn", 2. köide. Eesti Entsüklopeediakirjastus, Tallinn 2004, ISBN 9985-70-169-0  Pika jala väravatorn – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Seegitagune torn

Seegitagune torn oli Tallinna linnamüüri kaitsetorn, mis asus Tallinna all-linna ja Toompea vahelisel müürilõigul kohas, kus Pikk tänav suubub Nunne tänavale ja kus asub Jaan Koorti kavandatud skulptuur "Metskits" (1929). Torn rajati tõenäoliselt 1450. aastatel, selle läbimõõt oli ainult 6,8 m ning üldkõrgus 16,5 m. Seegitagune torn lammutati 19. sajandil Tallinna linnamüür Tallinna tornistik "Entsüklopeedia Tallinn", 2. köide. Eesti Entsüklopeediakirjastus, Tallinn 2004, ISBN 9985-70-169-0
Afganistani afgaani

Afgaani (dari ja puštu keeles افغانۍ afghānī) ehk Afganistani afgaani ehk uus afgaani (ISO 4217 kood AFN) on Afganistani vääring (rahaühik). 1 afgaani jaguneb 100 pūl'iks (پول)[viide?]. Üleminek vanalt afgaanilt praegusele leidis aset 7. oktoobrist 2002 kuni 2. jaanuarini 2003 rahareformi käigus, et taastada toimiv rahasüsteem. President Burhānuddīn Rabbānī valitsuse poolt käibele lastud pangatähed vahetati välja kursiga üks uus 1000 vana vastu, Põhjaalliansi (‘Abdul Rashīd Dostumi režiimi pangatähed) kursiga üks 2000 vastu. Esialgseks kursiks määrati 43 afgaanit 1 USA dollari vastu. Aastal 2002 lasti käibele 1-, 2-, 5-, 10-, 20-, 50-, 100-, 500- ja 1000- afgaanised pangatähed. Aastal 2005 lasti käibele 1-, 2- ja 5-afgaanised mündid, mis vahetasid vastavad pangatähed välja. Vahetuskursid Afganistani Panga saidil (arhiveeritud lehekülg)
Afganistani hurt

Afganistani hurt (lühemalt ka afgaani hurt) on Afganistanist pärit hurtade hulka kuuluv koeratõug. Tõu ametlik nimi Eestis on Afganistani hurt. Ta aretati jahikoeraks Afganistani mägialadel leopardide ja gasellide küttimiseks. Samuti on temaga kütitud kõrberebaseid ja küülikuid ning tasandike sõralisi. Tema oletatav algne päritolupiirkond ulatub Najdist Põhja-Indiani. Sarnaseid koeri on kujutatud 5000–6000 aastat vanadel kujutistel. Ta sobis loomade pikaks jälitamiseks kivisel maal. Afgaani hurt ei jahi saaki haistmise, vaid nägemise abil. Tal on kõrged ja laiad puusaluud ning pikad jalad. Kõrgus on umbes 65 cm ja kaal umbes 25 kg. Isase koera ideaalne turjakõrgus on 68–74 cm, emasel koeral 63–69 cm. Kõrvad on lontis, karv on pikk ja siidiselt läikiv, koonul ja sabal lühike. Kõik värvused on lubatud. Afgaani hurdal on uhke seisak, kaugusse vaatav pilk, väga suured käpad, väike ning otsast rõngas saba, elastsed liigutused. Nad on uhked ja iseseisvad koerad, kes vajavad palju liikumist. Euroopasse tõid ta 19. sajandil Briti sõdurid Afganistanist, mille järgi ta saigi nime. Tänapäeva afganistani hurt pärinebki algupärastest Euroopasse toodud afgaani hurtadest. Läänes peetakse teda põhiliselt lemmikloomana, mõnel maal korraldatakse ka maastiku- ja rajajookse. Esimene kloonitud koer oli 2005. aastal sündinud afgaani hurt Snuppy. FCI koeratõugude klassifikatsioon, koer.ee
Victoria (Seišellid)

Victoria on Seišellide pealinn. Victoria asub Seišellide suurima saare Mahé kirderannikul. Linna koordinaadid on 4° 37′ S, 55° 27′ E Aastal 2002 elas linnas 24 970 inimest, kes moodustasid umbes kolmandiku riigi elanikkonnast. Linnas on botaanikaaed, staadion, ajaloomuuseum, loodusloomuuseum ja tehnikaülikool. Victoria lähedal asub Seišellide rahvusvaheline lennujaam. 2004. aasta India ookeani maavärin tekitas Victorias suuri purustusi.
Seišellide vapp

Seišellide vapp on Seišellide riigivapp. Vapp võeti kasutusele aastal 1996. Vapikilbil on roheline saar, mille taustal on meri ja purjekas. Saarel kasvab seišellipalm ning palmi all on hiidkilpkonn. Kilpi hoiavad kaks purikala. Kilbi kohal on kiiver ja troopikalind. Kilbi all on lint ladinakeelse rahvusliku deviisiga "Finis Coronat Opus" ('tulemus kroonib tööd').
Mahé

Mahé on Seišellide suurim saar. Saarel asub riigi pealinn Victoria. Mahé kirdeosas asub Seišellide rahvusvaheline lennujaam. Mahé asub Seišellide kirdeosas. Saare koordinaadid on 4° 40′ S, 55° 28′ E. Mahé saare ranniku lähedal asub hulk väiksemaid saari, nende hulgas Sainte Anne, Moyenne, Longue, Eden, Cerf ja Anonyme põhjas ning Thérèse ja Conception läänes. Mahé suuremad naabrid on Silhouette'i saar loodes umbes 25 km kaugusel ja Praslini saar kirdes umbes 40 km kaugusel. Umbes 50 km Mahést ida pool on Frégate'i saar ja umbes 120 km lõuna pool Platte'i saar. Mahé saar on kagu-loode suunas väljavenitatud kujuga, rannajoon on liigendatud. Põhja-lõuna suunas on maksimaalne pikkus umbes 30 km ja ida-lääne suunas maksimaalne laius umbes 10 km. Saare pindala on 155 km². Saarel elab üle 80 protsendi Seišellide elanikest. Suurem osa inimestest elab saare põhja- ja idaosas. Mahé saar hõlmab Seišellide 25 ringkonnast 22. Mahé sai nime Bertrand-François Mahé de La Bourdonnais' järgi, kes oli Prantsusmaa kindralkuberner Mauritiusel. Saare kõrgeim tipp on 905 meetri kõrgune Seychellois, mis asub Seychellois' rahvuspargis. Mahél kasvab palju haruldasi endeemseid taimi, sealhulgas väljasuremisohus meduuspuu (Medusagyne oppositifolia), kohalik lihasööjataim ja mitu orhideeliiki. Mahé kaart
Stalini preemiaga autasustatud teos

Stalini preemiaga autasustatud teos on NSV Liidus aastatel 1941–1954 Stalini preemia pälvinud kirjandusteos. Eesti NSV-s oli sellenimeline aastatel 1948–1956 Eesti Riikliku Kirjastuse poolt välja antud raamatusari, milles ilmusid Stalini preemiaga autasustatud teosed. Koos mitmeköiteliste teoste ja kordusväljaannetega ilmus sarjas kokku 84 raamatut. Veera Panova "Teekaaslased" Aleksei Tolstoi "Peeter Esimene" (I osa) Konstantin Simonov "Vene küsimus" Pjotr Pavlenko "Õnn" Veera Panova "Kružilihha" Viktor Nekrassov "Stalingradi kaevikuis" Mihhail Bubennov "Valge kask" Jossif Likstanov "Väikemees" August Jakobson "Autasustatud näidendid. Elu tsitadellis; Võitlus rindejooneta" Emmanuil Kazakevitš "Täht" Fjodor Panfjorov "Võitlus rahu eest" (I ja II raamat) Berdõ Kerbabajev "Otsustav samm" Andrejs Upīts "Haljendav maa" (I ja II raamat) Aleksandr Gontšar "Lipukandjad" Aleksei Tolstoi "Peeter Esimene" (II osa) Ilja Ehrenburg "Torm" (I ja II raamat) Hans Leberecht "Valgus Koordis" Vassili Ažajev "Kaugel Moskvast" (I-II osa) Muhtar Äuezov "Abai" (I köide) Konstantin Fedin "Esimesed rõõmud" Semjon Babajevski "Kuldtähe kavaler" Boriss Galin "Donbassis" Tihhon Sjomuškin "Alitet läheb mägedesse" Vilis Lācis "Torm" (I–IV osa) Muhtar Äuezov "Abai" (II köide) Aleksandr Gontšar "Lipukandjad" (teine väljaanne) Mehdi Hüssein "Apšeron" Emmanuil Kazakevitš "Kevad Oderil" Arkadi Perventsev "Au noorest east" Aleksandr Tšakovski "Meil on juba hommik" Vitali Zakrutkin "Ujuv staniitsa" Anatoli Rõbakov "Autojuhid" Boriss Polevoi "Meie - nõukogude inimesed" Pjotr Pavlenko "Õnn" (teine väljaanne) Nikolai Nikitin "Põhja Aurora" Konstantin Fedin "Esimesed rõõmud" (teine väljaanne) Semjon Babajevski "Kuldtähe kavaler" (teine väljaanne) Mirza Ibrahimov "Saabub päev" Fjodor Gladkov "Jutustus lapsepõlvest" Konstantin Fedin "Ebatavaline suvi" Semjon Babajevski "Valgus maa kohal" Aleksei Koževnikov "Elav vesi" Anna Sakse "Ülesmäge" Vadim Sobko "Rahu pant" Aleksei Tolstoi "Peeter Esimene" (teine väljaanne) Galina Nikolajeva "Lõikus" Juri Trifonov "Üliõpilased" Natan Rõbak "Perejaslavi Raada" (I köide) Vladimir Popov "Teras ja šlakk" Vilis Lācis "Uuele rannale" Lev Nikulin "Venemaa ustavad pojad" Antonina Koptjajeva "Ivan Ivanovitš" Veera Panova "Helge kallas" Fjodor Panfjorov "Võidetute maal" Fjodor Gladkov "Priius" Aleksandr Tšeišvili "Lelo" Hans Leberecht "Valgus Koordis" (teine väljaanne) Kavi Nadžmi "Kevadised tuuled" Gumer Baširov "Au" Sadriddin Aini "Buhhaara" Orest Maltsev "Jugoslaavia tragöödia" Aleksander Vološin "Kuznetski maa" Vissarion Sajanov "Taevas ja maa" Aleksandr Fadejev "Noor Kaardivägi" Konstantin Sedõhh "Dauuria" Wanda Wasiłewska "Laul vete kohal" (I ja II köide) Saltšak Toka "Arati sõna" Nikolai Zadornov "Isake Amuur" Boriss Polevoi "Jutustus tõelisest inimesest" Jelizar Maltsev "Kõigest südamest" Stepan Zlobin "Stepan Razin" (I ja II raamat) Dmitri Jerjomin "Äike Rooma kohal" Nikolai Zadornov "Kauge maa" Georgi Markov "Strogovid" Natan Rõbak "Perejaslavi Raada 2" Stalini preemia
Vladimir Reznitšenko

Vladimir Reznitšenko (venepäraselt Владимир Резниченко, saksapäraselt Wladimir Resnitschenko, inglispäraselt Vladimir Reznichenko; sündinud 27. juulil 1965 praeguses Almatõs Kasahstanis) on Nõukogude ja Saksa vehkleja (epee). Tema isa oli kuubalane ja ema oli venelane. Reznitšenko sai 1988. aasta olümpiamängudel Sŏulis epee individuaalarvestuses 8. koha ja meeskondlikus arvestuses Nõukogude Liidu meeskonnas pronksmedali. Ta võitis 1992. aasta olümpiamängudel Barcelonas epee meeskondlikus arvestuses Saksa meeskonna koosseisus kuldmedali. Reznitšenko elas 1984–1990 Eestis. Ta oli 1986. aastal Eesti NSV meister nii epee individuaal- kui ka meeskonnaarvestuses ja Eesti NSV 1986. aasta parima spordivõistkonna liige. Reznitšenko elas 1990–1993 Saksamaal. Ta oli 1992. aastal Saksamaa meister epee individuaalarvestuses. Ta elab alates 1993. aastast vaheldumisi Saksamaal ja Venemaal (Moskvas). Henn Saarmann, Erlend Teemägi. "Eesti spordi biograafiline leksikon". Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 2001 Biograafia ESBL-is Vladimir Reznitšenko veebisaidil Olympedia (inglise)
Yucatáni väin

Yucatáni väin ühendab Kariibi merd ja Mehhiko lahte ning eraldab Kuubat Yucatáni poolsaarest. Laius 220 km, sügavus 2000 m. Väina läbib põhjasuunaline hoovus Kariibi merest Mehhiko lahte. Surface Currents in the Caribbean Sea, The Yucatan Current, Rosenstiel School of Marine and Atmospheric Science, University of Miami
Metaboliit

Metaboliit ehk ainevahetussaadus on organismis metabolismi tagajärjel tekkinud aine. Metaboliit võib olla bioloogiliselt toimetu või bioloogiliselt aktiivne. Bioloogiliselt aktiivsed metaboliidid võivad omakorda omada kas soovitud ravimtoimet (antidepressant amitriptüliini metaboliit nortriptüliin omab samuti antidepressiivset toimet) või vastupidi – võivad olla organismile mürgised: valuvaigisti paratsetamooli metaboliit N-atsetüül-P-bensokvinoon võib põhjustada maksakahjustusi. Metaboliite, mis mõjutavad keskkonna kaudu teisi organisme, nimetatakse eksometaboliitideks. Eksometaboliit
Aegviidu Kool

Aegviidu Kool on lasteaed-põhikool Aegviidus. Kool asub Aegviidus aadressil Pärna 1. Õpilaste arv on palju kõikunud; kõige enam on olnud 219 õpilast (1950. aastal), kui Aegviidus käisid koolis ka Jäneda õpilased. Aastal 2017 oli 59 õpilast. Koolis on ka muuseum, mille giidid on kooli õpilased. Aegviidu 6-klassiline algkool asutati 1917. aastal Aegviidu Haridusseltsi eestvedamisel. See asus vanas jahilossis (praeguses kultuurimajas). See maja polnud aga koolile sobilik ning 1919. aastal osteti Lehtse parunilt Friedrich Alexander Georg von Hoyningen-Huenelt tema suvekodu (vana Aegviidu hobupostijaam) ning koliti sinna. Kooli esimene direktor oli 1917.–1918. aastal Clarissa Muru-Murumaa. 1920/21. õppeaastast muudeti kool 5-klassiliseks; 1923/24. õppeaastast 5 klassikomplektiga 6-klassiliseks ja 1924/25. õppeaastast 4 klassikomplektiga 6-klassiliseks kooliks. 1935. aastal ehitati väikeseks jäänud koolile juurde kaks tiiba ja saaliosa. 7. detsembril 1935 õnnistati uus osa sisse. Seda kuupäeval peetakse ka kooli sünnipäevaks. Toimub iga-aastane pidu kultuurimajas, kus esinevad kooli õpilased. Alates 1. septembrist 1992 kandis kool nime Aegviidu Põhikool. Alates 2. veebruarist 2011 on kooli nimeks Aegviidu Kool. Kauaaegseim koolijuhataja oli Andres Rõuk aastatel 1923–1953. 2010. aastast juhib kooli Tiina Steinberg.3 2023. aastal liideti kooliga Aegviidu Mesitaru lasteaed. Aegviidu lastekoor Interaktiivne õppeprogramm Radar Koppelmaa, Külli (28. märts 2023). "Aegviidu lasteaed liidetakse kooliga". Sõnumitooja. Vaadatud 8. detsembril 2023. Kooli koduleht
Mullateke

Mullateke ehk mullagenees ehk pedogenees on biogeokeemiline protsess, mille kaudu moodustub muld. Mullatekkimise aluseks on lähtekivimi füüsikalis-keemilised protsessid. Oluline roll on orgaanilist ainet lagundavatel organismidel. Mulla kujunemises osalevad mitmed putukad ja nende vastsed, ussid (näiteks vihmauss), seened, protistid ja bakterid. Nende elutegevuse tagajärjel lagundatakse taimsed ja loomsed jäänused huumuseks. Viimane on keeruka ehitusega orgaaniliste ühendite kogum, mis on mullas kasvavatele taimedele sobivaks kasvukeskkonnaks. Seejuures ei suuda taimed huumuses leiduvaid keemilisi elemente enne omastada, kui mullabakterid on need anorgaanilisteks ühenditeks muundanud. Mullateket mõjutavateks peamisteks keskkonnateguriteks on kliima ja veerežiim, tekkimise koha geoloogiline ehitus (eriti lähtekivim), organismid ja inimtegevus. Sõltuvalt sellest, missugused keskkonnategurid vastava maa-ala mullatekkes osalevad, eristatakse erinevaid mullatekketüüpe. Neist olulisimad on leostumine, kamardumine, leetumine, soostumine, lessiveerumine jt.
Francesco Damiani

Francesco Damiani (sündinud 5. oktoobril 1958 Bagnacavallo vallas Ravenna provintsis Emilia-Romagna maakonnas Itaalias) on Itaalia endine poksija. Damiani sai üliraskekaalus (üle 91 kg) 1984. aasta Los Angelese olümpiamängude poksivõistlustel hõbemedali, kaotades finaalis kuldmedali- ja olümpiavõitjale Tyrell Biggsile (USA). Ta osales raskekaalus (üle 81 kg) 1980. aasta Moskva olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas veerandfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Pjotr Zajevile (NSV Liit) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. Damiani sai üliraskekaalus (üle 91 kg) 3. maailmameistrivõistlustel (München, 1982) hõbemedali, kaotades finaalis kuldmedalivõitjale ja maailmameistrile Tyrell Biggsile (USA). Ta võitis üliraskekaalus (üle 91 kg) kuldmedali ja tuli Euroopa meistriks 24. Euroopa meistrivõistlustel (Tampere, 1981) ning 25. Euroopa meistrivõistlustel (Varna, 1983). Damiani poksis jaanuarist 1985 kuni aprillini 1993 elukutselisena. Ta pidas kokku 32 kohtumist, millest võitis 30 (neist 24 nokaudiga) ja kaotas 2 (mõlemad nokaudiga) kohtumist. Ta on olnud elukutseliste eri poksiorganisatsioonide Euroopa ja maailmameister. 23. suveolümpiamängude poksivõistlus. Los Angeles 1984. Tulemused inglise keeles 22. suveolümpiamängude poksivõistlus. Moskva 1980. Tulemused inglise keeles 3. maailmameistrivõistlused poksis. München 1982. Tulemused inglise keeles 24. Euroopa meistrivõistlused poksis. Tampere 1981. Tulemused inglise keeles 25. Euroopa meistrivõistlused poksis. Varna 1983. Tulemused inglise keeles Francesco Damiani veebisaidil Olympedia (inglise) Francesco Damiani veebisaidil BoxRec (inglise)
Flores (Assoorid)

Flores on üks Assoori saartest. Pindala 142 km². Saar on mägine, kõrgusega kuni 941 meetrit. Valitseb niiske kliima. Kuulub Portugalile.
Nortriptüliin

Nortriptüliin (Nortriptylinum) on tritsükliline antidepressant, amitriptüliini demetüleeritud vorm. Nortriptüliinil on üsna väljendunud aktiveeriv toime, mistõttu tema kasutamise näidustusteks on peamiselt depressioonid, mille korral prevaleerivateks sümptomiteks on pidurdus, apaatia ja väsimus. Nortriptüliin
Üllar Kerde

Üllar Kerde (sündinud 1. aprillil 1954) on eesti korvpallitreener. Ta on olnud Eesti korvpallikoondise ja mitme Korvpalli Meistriliiga klubi peatreener. Ta on lõpetanud 1972. aastal Tallinna 20. Keskkooli ja 1976. aastal Tallinna Pedagoogilise Instituudi (kehakultuuriteaduskonnas). 2024 Valgetähe V klassi teenetemärk Üllar Kerdel on poeg Andres (sündinud 1977). http://www.tyhg.edu.ee/index.php?option=com_content&task=view&id=128&Itemid=0 Üllar Kerde Rocki peatreeneriks? - Õhtuleht, 9. juuni 2007. Biograafia ESBL-is