laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Svetlan Semenenko

Svetlan Semenenko (vene keeles Светлан Андреевич Семененко) (26. november 1938 Leningrad – 18. mai 2007) oli Eestis elanud vene päritolu luuletaja ning eesti kirjanduse vene keelde tõlkija. Ta lõpetas 1967. aastal Tartu Riikliku Ülikooli vene filoloogina. Ta töötas aastatel 1967–1978 ajalehe Sovetskaja Estonija, 1978–1991 ajakirja Tallinn toimetuses. Светлан Cемененко. В понедельник вечером. (Cтихи) Таллинн, Ээсти раамат, 1979 Светлан Cемененко. Свет в декабре - стихи и переводы [из эстонской поэзии] Таллин, Ээсти раамат, 1985. (Tõlked eesti keelest: Rahvaluulet, Gustav Suits, Villem Grünthal-Ridala, Marie Under, Valmar Adams, Heiti Talvik, Betti Alver, Kersti Merilaas, Minni Nurme, Debora Vaarandi, Artur Alliksaar, Ain Kaalep, Ellen Niit, Aleksander Suuman, Mats Traat, Enn Vetemaa, Arvi Siig, Andres Ehin, Kalle Kurg, Paul-Eerik Rummo, Hando Runnel, Jaan Kaplinski,Ly Seppel, Viivi Luik, Toomas Liiv, Joel Sang, Juhan Viiding) Светлан Cемененко. Эстонский альбом, или, Ещë не всë потеряно. (Cтихи). Tallinn, Ilo 2004 Светлан Cемененко. Со всеми, кем любим, кого люблю. Таллинн, Антек 2008 Светлан Cемененко. Со всеми, кем любим, кого люблю: стихи разных лет. Таллинн, Aleksandra, 2008 1975 Eesti Kirjanike Liit 1983 Juhan Smuuli nimeline preemia (Mati Undi "Sügisballi" tõlge vene keelde) 1999 Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapitali aastapreemia (koos Elviira Mihhailovaga, ilukirjanduslik tõlge eesti keelest võõrkeelde: eesti luule antoloogia "Via Estica") 2005 Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapitali aastapreemia (venekeelse autori kirjandusauhind: pikaajalise viljaka loomingu ja kõrgetasemelise tõlketöö eest) Светлан Андреевич Семененко "Умер поэт, переводчик и публицист Светлан Семененко". Originaali arhiivikoopia seisuga 2. oktoober 2008. Vaadatud 8. aprillil 2009. 1995 Rein Kruus. "Semenenko, Svetlan". // Eesti kirjarahva leksikon. Tallinn 1995. Lk 520 Svetlan Semenenko luuletused Svetlan Semenenko luuletused Svetlan Semenenko tõlked Svetlan Semenenko koduleht Haud Tallinna Metsakalmistul
Aarne Biin

Aarne Biin (4. august 1942 – 26. juuli 2022) oli eesti prosaist. "Tema Kuninglik Kõrgus", Eesti Raamat, Tallinn, 1979 "Tundmatu kunstniku maal", UMARA, Tallinn, 1993 "Kõik, mida pole", Eesti Raamat, Tallinn, 1997 "Voorus ja patt", Kuldsulg, Tallinn, 1997 "Mil. Mees, keda hüüti tummaks", Kuldsulg, Tallinn, 1999 "Kuningvesi", Kuldsulg, Tallinn, 2001 "Sarmikas mõtleja: kaks romaani ühest mehest", Kuldsulg, Tallinn, 2001 "Peegelleitnandid", Kuldsulg, Tallinn, 2001 "Presidendirulett", Kuldsulg, Tallinn, 2003 "Tundmatu kunstniku maal", Kuldsulg, Tallinn, 2003 "Venemaalt armastuseta", Kuldsulg, Tallinn, 2003 "Linnukaupleja", Kuldsulg, Tallinn, 2003 "Kõikide saladuste võti", Kuldsulg, Tallinn, 2004 "Kaunis Victoria", Kuldsulg, Tallinn, 2005 "Miljonivaade", Kuldsulg, Tallinn, 2006 "Linna valitsemine", Kuldsulg, Tallinn, 2007 "Mees otsib naist", Kuldsulg, Tallinn, 2008 "Ruts: sõjas ja vangis, armastuses ja abielus", Kuldsulg, Tallinn, 2009 "Kuum suvi Setumaal", Eesti Raamat, Tallinn, 2012 "Sild üle Koiva", Eesti Raamat, Tallinn, 2013 "Meie sõbrad: lugusid koertest ja kassidest, omadest ja võõrastest", Eesti Raamat, Tallinn, 2015 "Lossi peremehed", Eesti Raamat, Tallinn, 2016 "Mõnikord juhtub mõndagi", Eesti Keele Sihtasutus, Tallinn, 2017 "Põrgu taga lagedal", Eesti Raamat, Tallinn, 2020 "Roosa rapsoodia", Eesti Raamat, Tallinn, 2020 "Murrujoonel", Eesti Raamat, Tallinn, 2021 "Nii pikk tee koduni", Eesti Raamat, Tallinn, 2022 Haud Rakvere linnakalmistul
Peeter Urm

Peeter Urm (sündinud 25. aprillil 1949) on eesti arst ja kirjanik. "Päike tules", Eesti Raamat 1982 "Provintsiarst", Eesti Raamat 1994, ISBN 5450023731 "Hüvastijätt", Eesti Raamat 1996, ISBN 9985650107 "Väikelinna sherif", Eesti Raamat 2001, ISBN 9985653181 "Doktor Harri Rävel. Perekond", Kentaur 2004, ISBN 9985952413 1995 Eduard Vilde nimeline kirjandusauhind ("Siinpool paradiisi", "Provintsiarst") http://www.kirjastuskentaur.ee/raamatud/ravel.pdf http://www.elukiri.ee/0508/kultuur/10075095.php http://www.ohtuleht.ee/253616
Hannes Varblane

Hannes Varblane (18. juuni 1949 – 5. juuli 2022) oli eesti luuletaja. Ta lõpetas 1967. aastal Nõo Keskkooli ja 1974. aastal Tartu Riikliku Ülikooli ajalooteaduskonna. "Mäel, mis mureneb" (luulekogu). Eesti Raamat. Tallinn 1990, 108 lk; ISBN 5450011555 "Sina armasta mind" (luulekogu). Umara Kirjastus. Tallinn 1993, 170 lk; "Vihkamiseta" (luulekogu). Umara. Tallinn 1995, 78 lk; ISBN 9985900626 "Mina enam ei armasta sind" (luulekogu). Umara. Tallinn 1997, 58 lk; ISBN 998591032X "Avalikult halb" (luule valikkogu). Koostanud Urmas Tõnisson. Ilmamaa, Tartu 1999, 96 lk; ISBN 998587868X "Letaalse lõpuni" (luulekogu). Umara. Tallinn 1999, 52 lk; ISBN 9985895037 "Võõrikvend" (luulekogu). Umara. Tallinn 2000, 64 lk, ISBN 9985895215 "Ilmavallas" (kriitikakogumik). Ilmamaa. Tartu 2002, 272 lk; ISBN 9985770404 "Taarnateel. Katsetusi 1967–1970" (luulekogu). Koostanud Urmas Tõnisson. Ilmamaa. Tartu 2009, 100 lk; ISBN 978-9985-77-337-6 Karl Martin Sinijärv. "Hannes Varblane “Taarnateel. Katsetusi 1967–70”". Eesti Ekspress, 11. september 2009 "Ilmavallas" II (kriitikakogumik). Koostanud Mirjam Lepikult. Ilmamaa. Tartu 2015, 288 lk; ISBN 9789985774113 1991 Betti Alveri kirjandusauhind ("Mäel, mis mureneb") "Suri armastatud poeet Hannes Varblane". 05.07.2022. Nõo Reaalgümnaasium. Kooli vilistlased. 11. lend Meelis Tasur. "Varblane: Eesti hipid olid rohkem hipitsejad" (intervjuu). Maaleht, 19. mai 2013 Kalle Mälberg. "Kalle Mälberg. Enne kui hilja, Nobel Varblasele". kultuur.err.ee, 11. september 2019 Haud Viljandi vanal kalmistul
Karl Käbi

Karl Käbi (19. märts 1914 Samara kubermang, Venemaa – 11. oktoober 1991 Tallinn) oli eesti poksija. Ta poksis aastatel 1932–1950. Käbi oli kokku viiekordne Eesti meister: kukk-kaalus (kuni 53,5 kg) aastatel 1933–1934 ja sulgkaalus (kuni 57,2 kg) aastatel 1938–1940. Ta oli kokku neljakordne Eesti NSV meister aastatel 1941 ja 1945–1947. Käbi osales neli korda Eesti-Soome maavõistlustel ning võitis kärbeskaalus (kuni 50,8 kg) oma kohtumise (1932), kukk-kaalus (kuni 53,5 kg) kaotas oma kohtumised (1936 ja 1937) ning sulgkaalus (kuni 57,2 kg) võitis oma kohtumise (1938). Käbi osales kukk-kaalus (kuni 53,5 kg) IV Euroopa meistrivõistlustel 1934. aastal Budapestis, kuid kaotas esimese kohtumise punktidega. Tema vastane Laurie Case (Inglismaa) langes välja veerandfinaalis. Ta osales sulgkaalus (kuni 57,2 kg) VI Euroopa meistrivõistlustel 1939. aastal Dublinis, kuid kaotas esimese kohtumise kolmandas raundis tehnilise nokaudiga. Tema vastane Antoni Czortek (Poola) sai hiljem II koha. Käbi osales NSV Liidu meistrivõistlustel kukk-kaalus (kuni 53,5 kg), kuid ei jõudnud auhinnaliste kohtadeni (1945 ja 1947). Ta sai NSV Liidu meeskondlikel meistrivõistlustel Tallinna meeskonnas III koha (1945). 1949 Nõukogude Liidu meistersportlane 4. Euroopa meistrivõistlused poksis. Budapest 1934. Tulemused inglise keeles 6. Euroopa meistrivõistlused poksis. Dublin 1939. Tulemused inglise keeles Spordibiograafiline leksikon. Tallinna Kirjastuse Kooperatiiv. Tallinn 1937 Henn Saarmann, Erlend Teemägi. "Eesti spordi biograafiline leksikon". Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 2001 Rein Pajur. "Poksi lugu". Tallinn 2009 Biograafia ESBL-is
Mihhail Veller

Mihhail Jossifovitš Veller (ka Weller) (vene keeles Михаил Иосифович Веллер; sündinud 20. mail 1948 Kamjanets-Podilskõis Ukrainas) on Moskvas ja Eestis elav vene keeles kirjutav kirjanik. Sündis Kamjanets-Podilskõis (tollane Ukraina NSV) sõjaväelase perekonnas. Ta on rahvuselt juut. Ta lõpetas Magiljovis (tollane Valgevene NSV) keskkooli 1966 kuldmedaliga. Lõpetas 1972. aastal Leningradi Riikliku Ülikooli vene filoloogina. 1979. aastast töötas ajakirjanikuna Eestis. Aastatel 1987–1990 oli ta Vikerkaare venekeelse osakonna juhataja. Ta on Eesti Kirjanike Liidu liige. "Ühesõiduhobu", tõlkinud Tiito Himma ja Teet Kallas, Loomingu Raamatukogu, Perioodika 1984. "Nevski prospekti legendid", tõlkinud Tiito Himma, Mihhail Veller 1999; Fontes 2005. "Nulltund", tõlkinud Tiito Himma, L & P 2002 . "Legendid 2", tõlkinud Tiito Himma, Hermes 2006. 2002 Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapitali aastapreemia (venekeelse autori kirjandusauhind: viimase kümne aasta proosaloomingu eest, mis on tõstnud ta Venemaal loetavamate kirjanike sekka, kelle kogutud ja valitud teoseid avaldavad mitmed Venemaa suurkirjastused) 2008 Valgetähe IV klassi teenetemärk "Kirjanik Mihhail Weller: lühike elulugu". Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). Mihhail Velleri koduleht Jaanus Piirsalu. Mihhail Veller: elavatest on palju huvitavam kirjutada kui surnutest, EPL, 14. november 2009 Teet Korsten. Edukaim Eesti juurtega vene kirjanik on sisenenud õigest uksest, Põhjarannik, 19. märts 2011
Aksel Jaanisoo

Aksel Jaanisoo (kuni 13. veebruarini 1939 Jaanpark, ka Jaanberg; 8. november 1924 Tallinn – 18. mai 1995 Võru) oli eesti poksija ja veemootorisportlane. Ta oli kärbeskaalus (kuni 112 naela ehk 50,8 kg) 1943. aastal nii Eesti noorte- kui ka täiskasvanute meister. Ta oli kahekordne Eesti NSV meister kärbeskaalus (kuni 112 naela ehk 50,8 kg) aastatel 1945 ja 1946 ning sai kukk-kaalus (kuni 118 naela ehk 53,5 kg) Eesti NSV meistrivõistlustel 1947. aastal II koha. Ta sai Tallinna meeskonna koosseisus NSV Liidu meeskondlikel meistrivõistlustel 1945. aastal III koha. Ta sai Eesti NSV meistrivõistlustel veemootorispordis erinevates paadiklassides aastatel 1967 ja 1969 kokku 2 kuldmedalit ja 1 hõbemedali. Rein Pajur. "Poksi lugu". Tallinn 2009. Lk 368 Aksel Jaanisoo sporditulemused Haud Võru linnakalmistul
Ino fort

Ino fort (alates 1915 Nikolai fort, vene keeles Николаевский форт) oli Venemaa Keisririigi Soome Suurvürstiriigis Terijoe piirkonnas Ino küla lähedal Soome lahe põhjarannikul kuni 1920. aastani olnud fort. Fort oli osa Vene pealinna Peterburi kaitseks loodud vööndist, mille käigus Soome lahe põhjakaldale loodi Ino fort ja lõunakaldale Krasnaja Gorka küla (soome Yhinmäki) lähedale Krasnaja Gorka fort. Fort ehitati aastail 1909–1916 Peterburist 60 kilomeetri kaugusele. Fordi kõige suurema kaliibriga suurtükid olid kahes 305 mm kahuripatareis, millest üks oli tornpatarei ja teine oli lahtine patarei. Fort desarmeeriti Soome ja Vene NFSV vahel sõlmitud 1920. aasta Tartu rahulepingu kohaselt. kaks 4 x 152 mm kahuripatareid (Canet' kahurid) 8 x 254 mm kahuripatarei 8 x 280 mm haubitsapatarei kaks 4 x 305 mm kahuripatareid (aastail 1912–1916) Alex Goss. Fort Ino
Kalju Kääri

Kalju Kääri (21. veebruar 1921 Tartu – 21. veebruar 1982 Tartu) oli eesti kirjandusteadlane ja kriitik. Kalju Kääri oli pärit aedniku perekonnast. Ta lõpetas 1941. aastal Tartu kommertskooli. Mobiliseeriti samal aastal Punaarmeesse ja võttis suurtükiväelasena osa Teisest maailmasõjast. Pärast demobiliseerimist astus 1946. aastal Tartu Riikliku Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonda eesti filoloogia erialale, mille lõpetas kaugõppes 1954. aastal. Töötas 1947–1952 Postimehe (hiljem Edasi) tööstus-, edaspidi kultuuriosakonna juhatajana ja 1954–1956 Tartu linna Gogoli-nim. Raamatukogus. 1956–1957 oli ajalehe Sirp ja Vasar toimetuses kirjandusosakonna juhataja. 1957–1960 oli Keele ja Kirjanduse Instituudis eesti kirjanduse aspirant, 1960–1962 samas teadur. Ta oli alates 1962. aastast Kirjanike Liidu liige ja samast aastast kuni surmani Kirjanike Liidu Tartu osakonna sekretär. Kalju Kääri. "Romaan". (Uurimus romaani ajaloost ja uuenemisest.) Eesti Riiklik Kirjastus 1964. Kalju Käärilt pärineb algatuslik ja asjatundlikult koostatud kogumike sari "Kirjandus kriitiku pilguga. Artikleid, arvustusi ja aastaülevaateid," ülevaade (koos Harald Peebuga) "Pilk Nõukogude Eesti kirjandusse" jm Tema abikaasa oli lastearst Haldja Kääri (1921–2008) ja tütar bioloog Merle Kääri. Eesti kirjarahva leksikon. Tallinn, 1995, lk. 257-258 Tõnis Lehtmets. "Sügava jõe ääres." Raamatus: "Portreevisandid." (Esseed tartlastest. Koostanud Evald Tooms.) Eesti Raamat 1967 Heino Puhvel. "Tähtpäevakiri lahtises ümbrikus" (Kalju Kääri 50) – Looming 1971, nr 2, lk 314–315; loetav ka Eesti Rahvusraamatukogu digitaalarhiivis Ülo Tonts. "Suhetes kirjanduse ja inimestega (ajast rääkimata)." (Kalju Kääri 60) – Sirp ja Vasar 20.02.1981 Jaan Eilart. "Ajakirjanduslik juubelitervitus Kalju Käärile" – Edasi 21.02.1981 Andres Langemets. "Kalju Kääri 60" – Keel ja Kirjandus 1981, nr 2, lk 123–124 Juhan Peegel. "Õpetaja tänava resident" (Kalju Kääri 60) – Looming 1981, nr 2, lk 299–300; loetav ka Eesti Rahvusraamatukogu digitaalarhiivis Hando Runnel, "Suur Reede" (Kalju Kääri surma puhul) – Edasi 27.02.1982; ilmunud ka Hando Runneli raamatus "Jooksu pealt suudeldud", Ilmamaa, Tartu 1998, lk 297–298 Kalle Kurg. "Kalju Kääri. 21.II 1921–21.II 1982" – Looming 1982, nr 3, lk 431; loetav ka Eesti Rahvusraamatukogu digitaalarhiivis Harald Peep. "Kalju Kääri: ühe töömehetöö lõpetusel." – Keel ja Kirjandus 1982, nr 5, lk 280 Margus Kasterpalu. "Ametnik ja poeet." (Kalju Kääri ja Artur Alliksaare kohta.) – Vikerkaar 1988, nr 12, lk 65–69 Ain Kaalep. "Inimene ja inimene: veel kord Kalju Käärist ja Artur Alliksaarest" – Vikerkaar 1989, nr 4, lk 93–95; ilmunud ka Ain Kaalepi raamatus "Kolm Lydiat", Ilmamaa, Tartu 1997, lk 444–448 Kalju Kääri autori ja koostaja-toimetajana [1] Kalju Kääri Eesti biograafilises andmebaasis ISIK
Henning Rudolf Horn

Krahv Henning Rudolf Horn af Rantzien (1651 – 9. mai 1730 Stockholm) oli Rootsi sõjaväelane, Põhjasõjas (1700, 1704) Narva kaitse ülem. Henning Rudolf Horn sündis Pommeris asunud Ranzini, Oldenburgi ja Klotzowi mõisniku Balzer Horni ja Magdalena Sofia von Redeni pojana. Teenis Rootsi sõjaväes: 1664. aastal vabatahtlikuna kahurväes, aastast 1679 kolonelleitnant ja 1681 Käkisalmi komandant. 1695. aastal sai ta kindralmajori auastme, ning määrati Narva komandandiks ja kõigi Ingerimaa kindluste ülemkomandandiks. Peale Põhjasõja 1700. aasta edukat Narva kaitsmist piiramisel ja võidukat Narva lahingut sai ta 1701. aastal vabahärratiitli. Tema abikaasa Helena hukkus 1704. aasta Narva piiramise käigus. Peale linna vallutamist venelaste poolt kaevati ta kirst abikaasa silme all välja, rüvetati surnukeha ja heideti Narva jõkke. Henning Rudolf aga vangistati ja viidi koos lastega Venemaale. Sealt pääses tagasi alles 1714. aastal, mille järel ülendati Rootsis 1715 ülemkindralkahurmeistriks. 31. detsembril 1719 anti talle riiginõuniku ja krahvitiitel. Rootsi saatkonna kaudu anti 1936. aastal Narva linnale üle tema õlimaali portree koopia, mille suurus 100x73 cm. Narva linnavalitsuse korraldusel paigutati Horni õlimaal linna muuseumi. Originaal sellest maalist asub Rootsi kuninga lossis Stockholmis. Abiellus Helena von Sperlingiga (1668–1704), kes oli Göran von Sperlingi (1630–1691) tütar. Abielust sündisid: Ingeborg Christina(1681–1761), abiellus Moskvas kindralmajor Georg Bogislaus Staël von Holsteiniga (1685–1763) Martha Helena (1690–1771), abiellus 1718 aastal Moskvas Andja vabahärra, kolonelleitnant Carl Henrik Wrangeliga (1681–1755), kes oli langenud Poltaava lahingus vangi, ning kellest sai hiljem Rootsi feldmarssal (1754) ja Orden de la Générosité kavaler. Magdalena Sophia (1693–1749), abiellus 1717. aastal Moskvas kolonelleitnandi ja vabahärra Sten Coijetiga (Coyet) Ebba Katharina (sünd. u.1700), abiellus 1720. aastal Kaasanis Karl Magnus Du Rietziga Jürgen Rudolf Horn (1700–1746), abiellus 1726. aastal Rantzieni vabapreili Sophia Christina Horniga. "(1754) Matrikel öfwer Swea rikes ridderskap och adel ... lk. 52". "(1754) Matrikel öfwer Swea rikes ridderskap och adel ... lk. 26". Postimees 13. mai 1936 lk.4 Wilhelmina Stålberg, P. G. Berg: Anteckningar om svenska qvinnor 1864-1866 lk.190 "(1754) Matrikel öfwer Swea rikes ridderskap och adel ... lk. 186". Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften, Estland, Görlitz 1930 lk. 584 Matrikel öfwer Swea rikes ridderskap och adel ...1 (1754) lk. 183 Elulugu (1909), lk. 1128 Nordisk familjebok (rootsi keeles) Elulugu (1883), lk. 1519 Nordisk familjebok (rootsi keeles) Elulugu (1906), lk. 521 Svenskt biografiskt handlexikon (rootsi keeles) vonhorn.info: Horn af Rantzien (1719) roskildehistorie.dk: Horn af Rantzien (sugupuu) Heinrich Johann Hansen: Geschichte der Stadt Narva, 1858 lk.226
Karl-Johann Laurits

Karl-Johann Laurits VR II/2, VR II/3 (1. märts (18. veebruar vkj) 1892 Mätta talu, Tõstamaa kihelkond, Pärnumaa – 23. juuni või 29. juuni 1941 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (kolonel, 1933). Teda on nimetatud Eesti sõjaväeluure rajajaks. Ta õppis Peterburis koduõpetajaks, esimese maailmasõja alguses mobiliseeriti ja õppis Põhjarinde lipnikekoolis. Sõdis Daugavpilsi ja Riia lähistel nooremohvitseri, roodu- ja pataljoniülemana. 1917. aastal oli ta tegev XII armee eesti sõjaväelaste komitees Riias, olles mõnda aega, juunist 1917 komitee esimees. Hiljem oli ta Eesti Sõjaväelaste Ülemkomitee esindaja Põhjarinde staabis. 1918. aastal tuli ta Eestisse ning ta määrati 16. novembrist 1918 Kaitseliidu Pärnu ja Pärnumaa maleva ülemaks. Vabadussõja puhkedes saadeti ta aprillis 1919 Pärnu kaitsepataljoni. 9. jalaväepolgus oli leitnant Laurits II pataljoni ülem. Ta võitles Lõunarindel nii Läti kui ka Nõukogude Venemaa Punaarmee ning Landeswehriga. 1920 – 15. märtsini 1921, oli Karl Laurits Politsei Peavalitsuse ülem. 31. jaanuarist 1928 kuni 1. juulini 1934 oli sõjaväeluure ülem (Kindralstaabi, hiljem Kaitseväe staabi, II osakonna ülem). Õppis aastatel 1933–1935 Prantsuse Kõrgemas Sõjakoolis. 1. juunil 1934. aastal määrati ta kaitseväe esindajaks Prantsusmaal ja Belgias arvates 1. juulist samal aastal. Arreteeriti NKVD poolt 20. septembril 1940 ja hukati Tallinnas 23. juunil 1941. Teistel andmetel hukati 29. juunil. Vabadussõja teenete eest anti Lauritsale II liigi 2. järgu ja II liigi 3. järgu Vabadusrist ning Läti Karutapja III järgu orden. 23. juunil 2010 avati Tõhelas Lauritsa sünnikodus Mätta talus temale mälestusmärk. Karl Lauritsale kuulus Mätta talu Männikuse külas Tõstamaa vallas Abikaasa alates 24. juunist 1920 Maria Laurits (sündinud Kangur, 1896–1981), tütar Naima Laurits (1921–1991) ja poeg Orm Laurits (1924–1999). Karl-Johann Laurits oli korporatsioon Ugala vilistlane. "INDIVIDUALS SENTENCED TO DEATH AND EXECUTED IN ESTONIA IN 1940–1941 BY DIFFERENT WAR TRIBUNALS" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 28. jaanuar 2016. Vaadatud 1. augustil 2013. Eesti ohvitserid 1918-1940 Politsei peavalitsuse ülem Karl Laurits, Kaja, nr. 51, 5 märts 1921 tr. 1 Riigivanema käskkirjad kaitsevägede koosseisude paigutamise kohta 5. märts 1934 - 21. detsember 1934. ERA31.5.370 "Tõhelas avatakse kolonel Lauritsa mälestusmärk" Pärnu Postimees, 20. juuni 2010 "Pärnumaal põles maha kolonel K. Lauritsa talu". Rahvaleht nr 156, 6. juuli 1939, lk 5 Eesti ohvitserid 1918-1940 Eesti kommunismiohvrid 1940–1991
Thorbjørn Egner

Thorbjørn Egner (12. detsember 1912 – 24. detsember 1990) oli norra näitekirjanik, laulukirjutaja ja illustraator. Ta sai tuntuks eelkõige lasteraamatute, näidendite ja muusikalidega. Egner kasvas üles Oslo töölispiirkonnas Kampenis. Tuntuks sai ta 1950. aastatel laste raadiosaates "Barnetimen for de minste". 1979 Cappeleni auhind 1975 Spellemani auhind (raamat "Ole Brumm og vennene hans") 1977 Spellemani auhind (album "Folk og røvere i Kardemomme by") 1982 Spellemani auhind (laulukogu "Beste Egnerviser") 1983 Peer Gynti auhind "Karius og Baktus", 1949 (eesti keeles "Sööbik ja pisik", tõlkinud Arvo Alas. Kirjastus Perioodika, Tallinn 1972) "Klatremus og de andre dyrene i Hakkebakkeskogen", 1953 (eesti keeles "Pillimees Ronihiir, Morten ja Nukatuka metsarahvas", tõlkinud Arvo Alas. Kirjastus Tiritamm, Tallinn 2001) "Folk og røvere i Kardemomme by", 1955 (eesti keeles "Kardemoni linna rahvas ja röövlid", tõlkinud Arvo Alas. Kirjastus Varrak, Tallinn 1996, 2013) kuuldemäng "Kaarius ja Baktus", Eesti Raadio 1970 telelavastus "Kardemoni linna rahvas ja röövlid", ETV 1980 telelavastus "Sööbik ja Pisik", ETV 1990 "Thorbjørn Egners lesebøker", 1950–1972 "Barneboka", (1940, Sigurd Winsnesiga) "Malermester Klattiklatt dypper kosten - og tar fatt" (1940) "Truls og Kari: en liten bok for store og små" (1941) "Truls og Kari kommer til den store byen" (1942) "Ola-Ola som alle dyra var så glad i" (1942) "Småfolk" (1942) "Jumbo som dro ut i verden" (1943) "Klattiklatt i hjemmefronten" (1945) "Hesten, kua og de andre" (1945) "Da Per var ku" (1946) "Tretten viser fra barnetimen" (lauluraamat, 1951) "Nye viser fra barnetimen" (lauluraamat, 1952) "Tommy og elefanten" (1958) "Gamle hus i Vågå" (1943) "Gamle hus i Rauland" (1945) "Kardemommeviser" (1955) "Doktor Dyregod" (1955) "Karius og Baktus" (1957) "Ole Brumm og vennene hans" (lood 1–4, 1974; lood 5–8, 1975; lood 9–11, 1976) "Folk og røvere i Kardemomme by" (1975) "De seksten beste Egnerviser" (anti välja 1982; salvestatud 1953–1982) "Karius og Baktus" (1955; nukufilm, režissöör Ivo Caprino) "Klatremus i knipe" (1955; nukufilm, režissöör Ivo Caprino) "Folk og røvere i Kardemomme by" (1988; režissöör Bente Erichsen) Kuuldemäng "Kaarius ja Baktus", ERRi arhiiv Telelavastus "Kardemoni linna rahvas ja röövlid", ERRi arhiiv Telelavastus "Sööbik ja pisik", ERRi arhiiv
Sünergia

Sünergia ehk sünergism (kr συνεργός (synergos) 'koostöötamine') on summaarse (või lõpp-) efekti suurenemine mitme mõjuri koostoimel. Sünergia kui samasuunalise koostoime tõttu on lõppefekt (sünergiline mõju) suurem kui üksikmõjutuste summa (liitmõju). Igor Ansoffi raamatus „Corporate Strategy“ on esimest korda selgitatud sünergia mõistet: see tähendab, et ettevõtte allüksuste koostöös saavutatakse midagi paremat kui seda üksi tehes. Sõna on kasutusel ka terminina: Sünergia on mitmetele bioloogilistele protsessidele ja talitlustele (nt kahe elundi, hormooni või ensüümi) iseloomuliku osatoimete vastastikune võimendumine. Sünergia on mitme ravimi samasuunaline koostoime. Sünergia on saasteainete (nt pestitsiidide) mõju vastastikune võimendumine. Sünergia on majanduses ettevõtte või organisatsiooni allüksuste ühistöös avalduv nähtus, kui koostegutsemisel saavutatakse paremaid tulemusi kui üksteisest eraldi tegutsemisel, nn 2 + 2 = 5 ilming. Sünergistid Kumulatiivne mõju (liitmõju) Antagonism (täpsustus) Võõrsõnade leksikon. Valgus, 2006. Võõrsõnade leksikon. Valgus, 2006. EE 9. köide, 1996 Ökoloogialeksikon. (1992). Koost. Masing, V. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus