laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Väino Laes

Väino Laes (sündinud 26. septembril 1951 Jõhvis) on eesti näitleja. Ta lõpetas aastal 1970 Viktor Kingissepa nimelise Kingissepa Keskkooli ja aastal 1974 Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri (6.lend). Ta töötas aastatel 1974–1978 Tallinnfilmis lavastaja assistendina, 1978–1989 Rakvere Teatris, 1989–1995 Draamateatris, aastast 1995 Vanalinnastuudios ja seejärel Vana Baskini Teatris. Ta on mänginud filmides "Karoliine hõbelõng" (1984), "Äratus" (1989), "Sügis" (1990) ja "See kadunud tee" (1990) (kõik Tallinnfilmi filmid); lühimängufilmis "Distants" (2012); samuti telelavastustes "Ametialased suhted" (1981) ja "Trimalhio pidu" (1996). 1974 Shakespeare "Suveöö unenägu" (Nick Bottom) 1974 August Kitzberg "Libahunt" (Tammaru peremees) 1979 August Kitzberg/Osvald Tooming "Veli Henn ja Hennu veli" (Henn) 1979 Anton Tšehhov "Onu Vanja" (Telegin) 1981 Aleksis Kivi/Veijo Meri/Indrek Kaber "Suvisteöö kevadlõkete põledes" (Aleksis Stenvall) 1981 Maurice Maeterlinck "Püha Antoniuse imetegu" (Püha Antonius) 1982 Boriss Ahmatov "Jeannette" (Durand Lassard) 1987 Toomas Suuman "Õhtu apteekriga" (Oskar Luts) 1988 August Mälk/Andres Särev "Õitsev meri" (Turja Laas) 1988 Nikolai Erdman "Enesetapja" (Podukolnikov) 1990 David Wood "Lobasuu ja pingviin" (Maestro) 1990 Hugo Raudsepp "Mikumärdi" (Seeliohw) 1991 Leo Fall "Lõbus talupoeg" (Lindoberer) 1992 Anton Tšehhov "Ivanov" (Borkin) 1992 Michael Frayn "Lavalised segadused" (Lavameister) 1993 Ilpo Tiihonen "Reearuu" (Isa, Naxi ja Pasi) 1994 Harold Pinter "Petmine" (Kelner) 1996 Norm Foster "Valed" (Rudy) 1996 Oskar Luts/Toomas Kall "Tagahoovis" (Trei) 1997 Garson Kanin "Eile sündinud" (Harry Brock) Tema elukaaslane on Erika Kaljusaar. Eesti teatri biograafiline leksikon. Tallinn 2000
Jaunpils

Jaunpils on küla (lielciems) Lätis Tukumsi piirkonnas, Jaunpilsi valla halduskeskus. Asulas on apteek, keskkool ja raamatukogu. Külas asuvad Jaunpilsi ja Vidusskola bussipeatus. Asulas on endine Jaunpilsi mõisa (Neuenburg) peahoone Jaunpilsi loss. Lossi püstitas 1301. aastal kindlusena Gottfried von Roga. 15. sajandil lisati torn. 17. sajandil ehitati kindlus ümber mõisa härrastemajaks ja lisati kolmas korrus. 1905. aastal põletati loss maha, aga järgmisel aastal taastati see arhitekt Wilhelm Bockslaffi juhtimisel. Tänapäeval on lossis hotell. Aastail 2009–2021 kuulus küla Jaunpilsi piirkonda, olles selle halduskeskuseks. Külas kasvavad tammed ümbermõõduga 4,71 m, 4,18 m, 5,74 m, 4,5 m ja 5,15 m ning pärn ümbermõõduga 5,02 m ja künnapuu ümbermõõduga 4,22 m on looduskaitse all. Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all Jaunpilsi loss, Jaunpilsi ordulinnus, Jaunpilsi lossi kindlustised ja park, Jaunpilsi kirik, selle kantsel, altar ja maal "Madonna lapsega", Jaunpilsi vesiveski ja Jaunpilsi Võllamäe linnamägi. Kohaliku kaitse all on Jaunpilsi Põrgumäe hiiepaik. Piirkonna üldplaneeringus on ära märgitud veel mitmed objektid, mida soovitakse säilitada: 1940. aastal valminud Jaunpilsi piimatööstuse hoone, aastal 1938 valminud Jaunpilsi keskkooli hoone, vana Jaunpilsi kooli hoone, Jaunpilsi luteri kiriku kell, Jaunpilsi tuuliku varemed, Jaunpilsi lossi tuulelipp aastast 1646, Jaunpilsi lossi pargi sild aastast 1905, Jaunpilsi mõisa parunite kabel aastast 1856, Jaunpilsi mõisa laut, küün, teenijate maja, tootmishooned, Jaunpilsis asuv Rootsi müür, Jaunpilsi postkontor-tarbijate seltsi maja ja Jaunpilsi põllukivid. 2015. aastal oli külas 961 elanikku, 2017. aastal 928 ja 2020. aastal 799. Jaunpilsi kihelkond Vietvārdu datubāze https://kulturasdati.lv/lv/bibliotekas/publiska-biblioteka/pasvaldibu "IS Mantojums". Originaali arhiivikoopia seisuga 5. august 2021. Vaadatud 31. juulil 2020. Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS "Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija. Valsts aizsargājamo nekustamo kultūras pieminekļu saraksts". Originaali arhiivikoopia seisuga 26. september 2022. Vaadatud 31. juulil 2020. "Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija. Valsts aizsargājamo nekustamo kultūras pieminekļu saraksts". Originaali arhiivikoopia seisuga 26. september 2022. Vaadatud 31. juulil 2020. JAUNPILS NOVADA TERITORIJAS PLĀNOJUMS 2013.-2024.GADAM. I SĒJUMS. Rīga 2012, lk. 45-49
Kroonlinn

"Kronstadt" suunab siia. Teiste tähenduste kohta vaata lehekülge Kronstadt (täpsustus). Kroonlinn on Peterburi haldusalasse kuuluv linn, mis asub Soome lahe idaosas Kotlini saarel. Kaugus Peterburi kesklinnast on 30 km. Kroonlinna hakati rajama kindlusena Põhjasõja ajal 1703. aastal, kui venelased olid saare rootslastelt vallutanud. Esmane kaitseehitis Kotlini saarel rajati 1704. aastal ning see oli saare lõunaosajuures laevatee ääres asetsev puidust fort. 2 suurtükipatareiga fort valmis ning õnnistati Novgorodi metropoliidi poolt 7. mail 1704. aastal (Кроншлот) nime all ning seda päeva loetakse Kroonlinna kindluse asutamiskuupäevaks. Puitfordi ehitust teostasid polkovnik F.S. Tolbuhhini ja P.I. Ostrovski polgud, ehitades algselt vette palkidest karkassi, mille täitsid kividega ning millele püstitasid puitvundamendi. Vundamendile püstitati kolmekordne fort, mida aja jooksul täiustati ning aastaks 1710. oli alumisel tasandil 24-naelased, keskmisel tasemel 12-naelased ja kõrgeimal tasemel 9-naelased kahurid. Linna asutamise kuupäevaks loetakse 18. oktoobrit 1723, kui Peeter I pani nurgakivi Kroonlinna peakindlusele. 1720. aastast oli Kroonlinn Venemaa Balti laevastiku peasadam. 1921. aasta märtsis puhkes Kroonlinnas baseeruvate Balti laevastiku madruste osavõtul Kroonlinna ülestõus bolševike vastu. Nõuti sõnavabadust, küüditamiste lõpetamist ja õigust eraomandile. Lev Trotski saatis linna Punaarmee, kes mässu veriselt maha surus. Osa Kroonlinna kindlustustest on UNESCO maailmapärandi nimekirjas. 1913. aastal elas Kroonlinnas umbes 1400 eestlast. Kroonlinnas elas pärast abiellumist 1873. aastal kuni surmani 1886. aastal Lydia Koidula. Pärast Nõukogude Liidu kokkuvarisemist suurenes Kroonlinna tähtsus sõjasadamana. Kroonlinna tuletorn Vana laohoone Kroonlinnas Peeter I fort Admiral Makarovi monument Kroonlinna null Kroonlinna sõjakuberner Tolbuhhini majakas Kroonlinna Nikolause kirik Q126719912 "Т. А. Базарова. Крепость Кроншлот на Шведских разведывательных планах начала XVIII в." Originaali arhiivikoopia seisuga 9. märts 2016. Vaadatud 12. aprillil 2010. Kroonlinna internetiportaal
Tragikomöödia

Tragikomöödia on draamažanr, millel on nii tragöödia kui ka komöödia tunnusjooni. Sündmuste esitus liigub koomikast traagikasse, traagiline ületatakse naeru abil, koomilise pealispinna all aga aimub traagika. Tragikomöödiaks nimetati algul õnneliku lõpuga kurbmängu; omaette žanriks kujunes see hilisrenessansi ajal, mil kogu Euroopas sai tuntuks itaalia kirjaniku G. B. Guarini "Ustav karjane" (1590). Tragikomöödiaklassikasse kuuluvad näiteks Shakespeare'i "Mõõt mõõdu vastu", Molière'i "Tartuffe" ja Anton Tšehhovi "Kirsiaed". Klassitsistlik rangete normidega esteetika suhtus tragikomöödiasse halvustavalt kui värdžanri, romantism jagas talle taas tunnustust. 20. ja 21. sajandi elutunnetusele groteski ja absurdi kalduv tragikomöödia sobib. Tragikomöödia on lähedane ja osalt kattuv musta komöödiaga ning alati neid ei eristatagi.
Pythonoidea

Pythonoidea on maoliste alamseltsi kuuluvate madude ülemsugukond. 1826. aastal klassifitseeris Leopold Fitzinger Pythonoidea sugukonnana, millesse liigitas järgmised maoperekonnad: Eryx, Boa, Xiphosoma ja Python. Pythonoidea ülemsugukonda klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised madude sugukonnad: Loxocemidae Cope, 1861 – kaksvärvmadulased Pythonidae Fitzinger, 1826 – püütonlased Xenopeltidae Bonaparte, 1845 – kiirikmadulased. L. Fitzinger, Neue classification der reptilien nach ihren natürlichen verwandtschaften : nebst einer verwandtschafts-tafel und einem verzeichnisse der reptilien-sammlung des K. K. zoologischen museum's zu Wien, Wien :J. G. Heubner, 1826, lk 27, Biodiversity Heritage Library raamatu veebiversioon (vaadatud 19.10.2014)(saksa keeles) Peter Uetz & Jakob Hallermann, Pythonoidea, sissekanne Roomajate andmebaasis, veebiversioon (vaadatud 27.09.2013) (inglise keeles) L. Fitzinger, Neue classification der reptilien nach ihren natürlichen verwandtschaften : nebst einer verwandtschafts-tafel und einem verzeichnisse der reptilien-sammlung des K. K. zoologischen museum's zu Wien, Wien :J. G. Heubner, 1826, lk 27, Biodiversity Heritage Library raamatu veebiversioon (vaadatud 19.10.2014)(saksa keeles) Selles artiklis on kasutatud hollandikeelset artiklit nl:https://nl.wikipedia.org/wiki/Pythonoidea seisuga 19.10.2014.
Püütonlased

Püütonlased (Pythonidae) on madude sugukond. Püütonlaste sugukonda klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised maoperekonnad: Antaresia Wells & Wellington, 1984 Apodora Kluge, 1993 Aspidites Peters, 1877 – mustpeapüüton Bothrochilus Fitzinger, 1843 – rõngaspüüton Liasis Gray, 1842 – ametüstpüüton Malayopython Reynolds, Niemiller & Revell, 2014 Morelia Cope, 1861 – rombpüüton Python Cope, 1861 – püüton Simalia Gray, 1849. Püütonlased on Euroopa aladel teada alates Miotseenist ja arvatavasti Hilis-Eotseenist. Need maod elavad tänapäeval Indias, Aasias, Aafrikas ja Austraalias. Püütonlaste sugukonna maod on kägistajamaod ja saakloomadele võib ohtlikuks saada mitte hammustus vaid nende haardesse sattumine, mil maod püüavad looma surmata kehakeerdudega kägistamise läbi. McDiarmid RW, Campbell JA, Touré T. 1999. Snake Species of the World: A Taxonomic and Geographic Reference, 1. köide, Herpetologists' League. 511 lk, ISBN 1-893777-00-6 (seeria). ISBN 1-893777-01-4 (köide). Peter Uetz & Jakob Hallermann, Pythonidae Roomajate andmebaas veebiversioon (vaadatud 03.06.2014) (inglise keeles) Wulf D. Schleip, Mark O’Shea, Annotated checklist of the recent and extinct pythons (Serpentes, Pythonidae), with notes on nomenclature, taxonomy, and distribution, Zookeys. 2010; (66): 29–80. Published online 2010 November 4. doi: 10.3897/zookeys.66.683, PMCID: PMC3088416, veebiversioon (vaadatud 27.09.2013) (inglise keeles) Sissekanne ITIS-es Sissekanne IUCN-is Sissekanne NCBI Taxonomy database-s Sissekanne roomajate andmebaas-is Sissekanne uBio-s Sissekanne veebisaidil Wikispecies Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Pythonidae seisuga 05.06.2014.
Must komöödia

Must komöödia on komöödia žanritüüp, mille elutunnetuslikuks aluseks on absurd. Selles rakendadakse musta huumorit ja absurditehnikat, kujutades õuduseid ja vapustavaid nähtusi naerutekitavalt. Musta komöödia maailm on pahupidi pööratud väärtustega maailm, milles traagika ja koomika vahetavad kohti ja kaastundel pole ruumi. Hirm ületatakse, õudusest vabanetakse võllahuumori abil.
Kilpvulkaan

Kilpvulkaan on lai ja suhteliselt lame vulkaan, mis koosneb peamiselt basaltseist laavavooludest. Kilpvulkaanid on võrreldes ülejäänud vulkaaniehitistega suhteliselt lamedad. Selle põhjuseks on kilpvulkaanide vulkaaniliste produktide keemilisest koostisest tulenevad omadused. Kilpvulkaanid purskavad enamasti aluselist laavat, mis võrreldes ränirikkamate laavadega on tunduvalt vedelam. Seega saab laava kraatrist kaugemale voolata, moodustadeski lameda kilpvulkaani. Kilpvulkaanid on tavaliselt mahult ülejäänud vulkaanidest märksa suuremad. Tuntud kilpvulkaan on vulkaan, mille ülemine osa moodustab Hawaii saare. Kihtvulkaan
Hispaania avang

Hispaania avang (hispaania Ruy Lopez) on maleavang, mis algab: 1. e4 e5 2. Rf3 Rc6 3. Ob5 Avang on saanud nime 16. sajandi hispaania preestri Ruy López de Segura järgi. See on üks kõige populaarsemaid maleavanguid.
Sitsiilia kaitse

Sitsiilia kaitse on maleavang, mis algab käikudega e4 ja c5.
Réti avang

Réti avang on maleavang, mis algab: 1. Rf3 Avang on nimetatud Richard Réti järgi. Tüüpilisemaks vastukäiguks mustalt on: 1. ... d5
Igor Švõrjov

Igor Švõrjov (sündinud 24. mail 1955 Vorošilovgradis Ukraina NSV-s) on Eesti maletaja ja maletreener, rahvusvaheline suurmeister (2005). Ta on lõpetanud 1973. aastal Vorošilovgradis keskkooli ja 1982. aastal Vorošilovgradi ülikooli majandusteaduskonna. Ta on elanud 1990. aastast Eestis. Ta on treeninud malet aastatel 1975–1990 suurmeister Hennadi Kuzmini juhendamisel. Švõrjov on võitnud aastatel 1995–2019 Eesti meistrivõistlustel medaleid kiir- ja välkmales, sealhulgas tulnud 2019. aastal välkmales Eesti meistriks. 2005. aastal jagas ta esikohta Paul Kerese mälestusvõistluse B-turniiril. Švõrjov sai FIDE-lt 2000. aastal rahvusvahelise meistri ja 2005. aastal rahvusvahelise suurmeistri nimetuse. Ta on tegutsenud 2012. aastast Tõnu Truusi Malekoolis treenerina (omab 2020. aastast 7. kutsetaset). Ta on 2020. aastast Sakala Chess Academy OÜ juhatuse liige. Igor Švõrjov FIDE andmebaasis Biograafia ESBL-is
Mitsunobu reaktsioon

Mitsunobu reaktsioon on reaktsioon orgaanilises keemias, millega saab dietüüdiaseendikarboksülaadi (DEAD) ja trifenüülfosfiini (PPh3) katalüüsil sünteesida kiraalsest sekundaarsest alkoholist estrit. Sellega kaasneb sekundaarse süsinikutsentri konfiguratsiooni muutus. R-isomeer läheb S-isomeeriks ja vastupidi. Tekkinud estri hüdrolüüsi üheks saaduseks olev alkohol on esimese alkoholi enantiomeer. Sobivate nukleofiilide kasutamisega saab alkoholidest Mitsunobu tingimustes sünteesida teisi aineklasse. Näiteks eetreid, asiide või amiine. Samuti sobib see reaktsioon ioonvedelike sünteesiks. Reaktsiooni käigu võib jagada kolmeks osaks: a) aktiveeriva ühendi teke trifenüülfosfiinist (PPh3) ja dietüülasodikarboksülaadist (DEAD) või diisopropüülasodikarboksülaadist (DIAD) b) substraadiks oleva alkoholi aktiveerimine c) bimolekulaarne asendus SN2 mehhanismi järgi aktiveeritud süsinikutsentris Esmalt tekib trfenüülfosfiini lisamisel dietüülasodikarboksülaadile tsvitterioon, mis on protoneeritud karboksüülhappe poolt. Tekib sool vaheühendina. Alkohol reageerib alkoksüfosoonium soolaga ja hüdrasiini derivaadiga ning on seega aktiveeritud SN2 reaktsiooniks. https://www.organic-chemistry.org/namedreactions/mitsunobu-reaction.shtm https://en.wikipedia.org/wiki/Mitsunobu_reaction
Boriss Rõtov

Boriss Rõtov (20. august 1937 Moskva – 10. september 1987 Tallinn) oli vene päritolu Eesti maletaja. Ta lõpetas aastal 1954 Moskva 343. Keskkooli. Aastast 1964 elas ta Tallinnas. Ta on mänginud Nõukogude Liidu meistrivõistluste poolfinaalis. Aastal 1969 võitis ta Balti turniiri. Aastal 1973 saavutas ta rahvusvahelisel maleturniiril Tallinn 73 10. koha (ja rahvusvahelise meistri palli), aastal 1975 turniiril Tallinn 75 12. koha ja aastal 1979 turniiril Tallinn 79 15. koha. Eesti meistrivõistlustel males sai ta aastal 1978 kulla, aastal 1975 hõbeda ja aastatel 1974 ja 1976 pronksi. Läti meistrivõistlustel males tuli ta aastal 1971 3. kohale. Aastatel 1970–1986 kuulus ta Eesti koondisse. Aastal 1973 tuli ta Eesti meistriks välkmales. Ta töötas Laevastiku Tallinna Spordiklubis ja aastatel 1985–1987 Paul Kerese Malemajas maletreenerina. Ta oli aastast 1963 abielus Merike Rõtovaga; nende poeg on Igor Rõtov, tütar Regina Narva. Biograafia ESBL-is
Anderson

Anderson võib tähendada järgmist: Anderson (perekonnanimi) Anderson (eesnimi) Anderson Luís de Abreu Oliveira (sündinud 1988) on brasiilia jalgpallur Andersson Andersen Anderssen
Ruth Maier

Ruth Maier (10. november 1920 Viin – 1. detsember 1942 Oświęcimi koonduslaager) oli juudi päritolu Austria naisterahvas, kes pidas aastatel 1933–1938 Austrias ja aastatel 1939–1942 Norras päevikut, olles nõndanimetatud Norra Anne Frank. Tema päevik avaldati 2007. aastal. Tema isa Ludwig Maier oli filosoofiadoktor, polüglott ja töötas kõrgel kohal Austria posti- ja telegraafiteenistuses. Isa suri 1933. aastal erüsiipli tõttu. Ruthi noorem õde Judith põgenes Suurbritanniasse. Ruth pääses tänu isa tutvustele Norrasse, kuhu ta saabus 30. jaanuaril 1939. Ta elas mõnda aega norra perekonnas, õppis ära norra keele ja sooritas edukalt eksamid, mis andsid talle õiguse astuda ülikooli. Ta sai sõbraks tulevase luuletaja Gunvor Hofmoga. Ta oli ka modelliks Gustav Vigelandi skulptuurile, mis kujutab Ruthi ateljeesse sisseastujast ehmudes oma alasti keha katmas. 1942. aasta sügisel elas ta Oslos üüritoas, kus ta 26. novembril arreteeriti ja samal päeval ära viidi. 1. detsembril saabus ta Oświęcimi, kus ta juhiti otse gaasikambrisse. Sõber Gunvor Hofmo säilitas Ruthi päevikud ja kirjavahetuse. 1953. aastal püüdis ta neid avaldada, kuid see ei õnnestunud. Pärast Hofmo surma 1995. aastal leidis tema asjade hulgast Ruthi kirjutised Jan Erik Vold, kes need toimetas ja 2007. aastal avaldas. 2009. aastal tõlgiti raamat inglise keelde.
Milzkalne

Milzkalne (vanasti ka Šlokenbeka) on küla (lielciems) Lätis Tukumsi piirkonnas Smārde vallas. Nimi tuleb lähedal asuvast 119 meetri kõrgusest Milzkalnsi mäest. Külas asuvad Dzirnavase ja Milzkalne bussipeatus. Seal asub ka raamatukogu. Külast idas asub Milzkalne kalmistu. Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all Šlokenbeka mõisa hoonetekompleks (tõllakuurid, häärber, aidad, keskaegse müüri lõigud ja väravatornid), Šlokenbeka veski ait, Šlokenbeka vasallilinnus ja hiiepaik Milzkalne kirikumägi. Kohaliku kaitse all on Šlokenbeka vesiveski, Šlokenbeka veski kõrts ja hiiepaik Sēravoti Terviseallikas. 2001. aastal rajati vesiveski juurde kolme turbiiniga väike hüdroelektrijaam. Aastail 2009–2021 kuulus küla Engure piirkonda. Šlokenbeka mõis on keskaegne kindlusmõis, mis rajati 15. sajandil. 17. sajandil ehitati mõis ümber ja lisati tornid. 1841–1845 ehitati põhjamüüri äärde uus peahoone. Tänapäeval asub mõisas Läti Teedemuuseum. Külas kasvav Šlokenbeka hobukastan on looduskaitse all. 2011. aastal oli külas 689 elanikku, 2015. aastal 532 ja 2020. aastal 373. Šlokenbeka veski Koolimaja Vietvārdu datubāze, vaadatud 30.05 2020 "IS Mantojums". Originaali arhiivikoopia seisuga 5. august 2021. Vaadatud 30. mail 2020. https://kulturasdati.lv/lv/bibliotekas/publiska-biblioteka/pasvaldibu "Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija. Valsts aizsargājamo nekustamo kultūras pieminekļu saraksts". Originaali arhiivikoopia seisuga 18. september 2021. Vaadatud 30. mail 2020. "Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija. Valsts aizsargājamo nekustamo kultūras pieminekļu saraksts". Originaali arhiivikoopia seisuga 24. veebruar 2019. Vaadatud 30. mail 2020. Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS
Bēne

Bēne on küla (lielciems) Lätis Dobele piirkonnas, Bēne valla halduskeskus. Asulas asus Bēne mõis (Behnen). Läbi asula läheb Jelgava–Reņģe (Ruba) raudtee. Esimest korda on asulat mainitud 1272. aastal. Tänapäeval asuvad seal keskkool, muusikakool ja kunstikool, raamatukogu ja postkontor. Aastal 2015 oli külas 1404 elanikku, aastal 2022 oli elanikke 1202. Vietvārdu datubāze
Šarkaŭščyna

Šarkaŭščyna (transkribeerituna Šarkavštšõna) on alev Valgevenes Viciebski oblastis, Šarkaŭščyna rajooni halduskeskus. Poola keeles Szarkowszczyzna. Asub Dzisna jõe kaldal. Asulas on raudteejaam, kaks mõisa, vanausuliste palvemaja, katoliku ja õigeusu kirikud. Esimest korda mainitud aastal 1503. Aastast 1767 alev. Aastast 1793 teise Poola jagamise tagajärjel Vene, aastast 1921 Poola ja 1939 Valgevene NSV koosseisus "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 25. juuni 2015. Vaadatud 24. juunil 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Alev valgevene fotoentsüklopeedias
Augstkalne

Augstkalne on küla (lielciems) Lätis Dobele piirkonnas, Augstkalne valla halduskeskus. Asulas asus Mežmuiža mõis (Grenzhof). Praegu asuvad Augstkalnes raamatukogu, postkontor, keskkool ja luteri kirik. Augstkalnes on elanud Tartu ülikooli rektor Georg Mancelius. Aastail 2002-2021 jäi küla Tērvete piirkonda. Aastal 2022 oli külas 474 elanikku.
Vähemuse mõju teooria

Vähemuse mõju teooria on Serge Moscovici välja töötatud teooria, kes väitis Gabriel Tarde’i töödest lähtudes, et enamus mõjukatest sotsiaalsetest liikumistest (kristlus, budism, natsism) on saanud alguse aktiivsetest üksikindiviididest või väikestest gruppidest ning et ilma kindlameelse vähemuseta poleks meil innovatsiooni ega sotsiaalseid muutusi. Ta oli kriitiline sotsiaalse mõju Solomon Aschi eksperimentide alusel tehtud järeldustel põhinevate selgituste suhtes, sest tema hinnangul võivad sõltuvalt oma ideede esitamise viisist mõjutada gruppe nii enamus kui vähemus. Ta näitas oma samalaadses eksperimendis, kuidas kooskõlalistest argumentidest lähtuvalt tegutsevad aktiivse vähemuse liikmed suudavad enamust veenda. Vähemusgrupp veenab enamust konversiooni kaudu seistes järjekindlalt oma seisukoha õigsuse eest. Social influence, conformity bias and the study of active minorities (koos Claude Faucheux’ga). Väljaandes: Advances in Experimental Social Psychology, kd. 6 (toimetaja Leonard Berkowitz), New York: Academic Press, 1972. Social influence and social change. London: Academic Press, 1976. Psychologie des minorités actives, University Press of France, 1979. Perspectives on Minority Influence (toimetanud koos Gabriel Mugny ja Eddy van Avermaega), Cambridge University Press, 1985/2008.
Henri Tajfel

Henri Tajfel (22. juuni 1919 Włocławek, Poola – 3. mai 1982 Oxford, Suurbritannia) oli poola sotsiaalpsühholoog, tuntud peamiselt oma eelarvamustealaste uuringute ja sotsiaalse identiteedi teooria kaudu. Tajfel, H. (1969). Cognitive aspects of prejudice. Journal of Social Issues, 25, 79-97. Tajfel, H. (1981). Human Groups and Social Categories. Cambridge University Press, Cambridge. Tajfel, H. (1982). Social psychology of intergroup relations. Annual Review of Psychology, 33, 1-39. Tajfel, H. & Turner, J. C. (1986). The social identity theory of inter-group behavior. Väljaandes: S. Worchel & L. W. Austin (toimetajad), Psychology of Intergroup Relations. Chicago: Nelson-Hall
Sotsiaalse identiteedi teooria

Sotsiaalse identiteedi teooria tähistab sotsioloogiliste probleemide uurimisele keskendunud Euroopa sotsiaalpsühholoogia eraldumist individualistlikest Põhja-Ameerika sotsiaalpsühholoogiakäsitlustest. Sotsiaalse identiteedi teooria kirjeldab poolehoidu oma grupile (ingroup), mida põhjendatakse mitte isiksuse omaduste, vaid sotsiaalsete teguritega. Briti sotsiaalpsühholoog Henri Tajfel jagas oma kuulsas eksperimendis katsealused kahte gruppi. Kuigi selle katsetingimustes moodustatud grupi liikmete vahel oli vähe sarnasust kaldusid nad siiski järgmises ülesandes, kus tuli teistele punkte anda oma grupi liikmeid eelistama. Sotsiaalne identifitseerumine puudutab inimese kaht põhilist motiivi. Üks neist on kalduvus grupeerida asju ja nähtusi kategooriatesse ja see tendents kehtib võrdväärselt nii teiste inimeste kui objektide ja sündmusta taju kohta. Teiseks motiiviks on selliste enesehinnangus positiivselt kajastuvate asjaolude otsing, mis aitavad kaasa enesehinnangu tõusule ja panustavad positiivse minapildi loomisse. Tajfel, H. (1981). Human Groups and Social Categories. Cambridge University Press, Cambridge. Tajfel, H. (1982). Social psychology of intergroup relations. Annual Review of Psychology, 33, 1-39. Tajfel, H. & Turner, J. C. (1986). The social identity theory of inter-group behavior. In S. Worchel & L. W. Austin (Eds.), Psychology of Intergroup Relations. Chicago: Nelson-Hall Hayes, N. (2002). Sotsiaalpsühholoogia alused. Tallinn: Külim.
Tempelmark

Tempelmark on tempelmaksustatavatele dokumentidele maksu tasumiseks kleebitav maksumark. Tempelmargid kustutatakse käsitsi või vastava templiga. Eesti tempelmargid dokumendil (1936) Soome tempelmark lõbusõidulaeva juhiloal (1976) Eesti tempelmargid Maksumärk Tempelmaksu seadus Philip A. Tammaru. "Eesti maksumargid". Eesti Filatelist nr 22-23, 1978, lk 154-166.