Austria Liitriik

See artikkel räägib suveräänsest riigist aastatel 1934 kuni 1938.. Kaasaegse riigi kohta vaata artiklit Austria. Austria Liitriik (saksa keeles Bundesstaat Österreich; kõnekeeles tuntud kui Ständestaat, "Korporatiivne Riik") oli Esimese Austria vabariigi jätk aastatel 1934–1938, kui see oli üheparteiline riik, mida juhtis klerikaalfašistlik Isamaarinne. Mõiste Ständestaat, tuletatud mõistest Stände ("kinnisvara" või "korporatsioon"), oli propaganda, mida toetasid režiimi juhtivad poliitikud nagu Engelbert Dollfuß ja Kurt Schuschnigg. Tulemuseks oli autoritaarne valitsus, mis tugines konservatiivse katoliikluse ja Itaalia fašismi mõjudele.  Pikemalt artiklis Austria ajalugu  Pikemalt artiklis Austrofašism 1890. aastatel olid konservatiivse-klerikaalse Kristlik-Sotsiaalse Partei (CS) asutajaliikmed nagu Karl von Vogelsang ja Viini linnapea Karl Lueger juba kujundanud antiliberaalsed vaated, kuigi peamiselt majanduslikust vaatenurgast, arvestades proletariaadi ja alama keskklassi vaesumisega. Viidates tugevalt katoliku kiriku sotsiaalse õpetuse doktriinile, agiteeris CS-i Austria töölisliikumise vastu, mida juhtis Austria Sotsiaaldemokraatlik Partei. CS laiendas ka antisemiitlikke eelarvamusi, kuigi mitte nii mürgiselt, kui natsid lõpuks tegid. Suure depressiooni ajal Esimeses Austria vabariigis 1930. aastate alguses jätkas CS 1931. aastal paavst Pius XI poolt välja antud entsüklika Quadragesimo anno põhjal ideed pideva klassivõitluse ületamisest Itaalia fašismi ja Portugali Estado Novo järgi kujundatud korporatiivse valitsusvormi rakendamisega. Aastal 1932 Austria kantsleriks nimetatud CS poliitik Engelbert Dollfuß nägi 4. märtsil 1933 võimalust sotsiaaldemokraadist Karl Renneri Austria Rahvusnõukogu presidendi kohalt tagandamiseks pärast hääletusprotsessil toimunud eeskirjade eiramist. Dollfuß kutsus vahejuhtumit parlamendi "enese-eemaldamiseks" (Selbstausschaltung) ja ajas järgmise koosoleku 15. märtsil Viini politseidepartemangu jõududega sunniviisiliselt laiali. Tema parteikaaslane, president Wilhelm Miklas ei teinud Adolf Hitleri võidu suhtes 1933. aasta 5. märtsi Saksamaa valimistel midagi demokraatia taastamiseks. Kantsler Dollfuß valitses seejärel erakorraliste dekreetidega, sealhulgas kommunistliku partei keelamine 26. mail 1933, sotsiaaldemokraatliku Republikanischer Schutzbundi poolsõjaväelise organisatsiooni keelamine 30. mail ja natsipartei Austria haru keelamine 19. juunil. Selle asemele rajas ta 20. mail 1933 Isamaarinde kui "autonoomse, kristliku, saksa, korporatiivse Austria Liitriigi" ühtsuspartei. 12. veebruaril 1934 sütitasid valitsuse katsed jõustada Hotell Schiffis Linzis Schutzbundi keelustamine Austria kodusõja. Mäss suruti maha Bundesheeri ja parempoolse Heimwehri vägede toel, Ernst Rüdiger Starhembergi juhtimisel, see lõppes sotsiaaldemokraatliku partei ja ametiühingute keelustamisega. Tee diktatuurini lõppes 1. mail 1934, kui jäänukrahvuskogu poolt sõnastati põhiseadus tugevalt autoritaarseks dokumendiks. Dollfuß jätkas valitsemist erakorraliste meetmetega kuni tema mõrvamiseni natside juuliputši ajal 25. juulil 1934. Kuigi riigipööret julgustas algusest peale Hitler, suruti see kiirelt maha ja haridusminister Kurt Schuschnigg sai uueks kantsleriks. Hitler eitas ametlikult igasugust seotust riigipöördega. Sellest hoolimata jätkas ta Austria valitsussüsteemi destabiliseerimist, toetades salaja natside pooldajaid nagu Arthur Seyß-Inquart ja Edmund Glaise-Horstenau. Austria omakorda otsis Schuschniggi ajal toetust oma lõunanaabrilt, fašistliku Itaalia diktaatorilt Benito Mussolinilt. Plaati pöörati pärast Teist Itaalia-Etioopia sõda aastal 1935/36, kui Mussolini, rahvusvaheliselt isoleeritud, pöördus Hitleri poole. Kuigi Schuschnigg püüdis parandada suhteid Natsi-Saksamaaga, amnesteerides mitu Austria natsi ja võttes nad vastu Isamaarindesse, ei olnud tal võimalust seista 1. novembril 1936 Mussolini poolt välja kuulutatud Berliini ja Rooma "telje" vastu. Hossbachi protokollis, novembris 1937, kuulutas Hitler kohtumisel Wehrmachti komandöridega oma plaane Austria kampaaniaks. Saksa saadiku Franz von Papeni vahendusel reisis Schuschnigg 12. veebruaril 1938 Hitleri Berghofi residentsi Berchtesgadenis, et seista vaid silmitsi ultimaatumiga taastada natsipartei ning nimetada Seyß-Inquart ja Glaise-Horstenau Austria kabineti ministriteks. Schuschnigg, kellele avaldas muljet OKW ülema, kindral Wilhelm Keiteli kohalolek, andis järele ja 16. veebruaril sai Seyß-Inquart strateegiliselt tähtsa Austria siseministeeriumi juhiks. Pärast seda, kui Briti saadik Berliinis Nevile Henderson 3. märtsil 1938 märkis, et Saksamaa nõudmised Austriale olid õigustatud, algatas Schuschnigg viimase katse säilitada Austria autonoomiat, kavandades 13. märtsil üleriigilist referendumit. Osana oma jõupingutusest saavutada võit vabastas ta sotsiaaldemokraatide juhid vanglast ja saavutas nende toetuse vastutasuks üheparteilise riigi demonteerimise ja sotsialistlike ametiühingute legaliseerimisega. Hitler vastas Wehrmachti vägede mobiliseerimisega Austria piiril ja nõudmisega nimetada Seyß-Inquart Austria kantsleriks. 11. märtsil ründasid Austria natsid Liidukantsleri Ametit ja sundisid Schuschniggi ametist lahkuma. Seyß-Inquart vannutati Miklasi poolt kantsleriametisse ja järgmisel päeval ületasid Wehrmachti väed vastupanu kohtamata piiri. Hitler kavatses esialgu jätta Austria nukuriigiks, Seyß-Inquarti valitseda. Kuid entusiastlik toetus Hitlerile sundis teda muutma oma hoiakut ja toetama täielikku anšlussi Austria ja Natsi-Saksamaa vahel. 13. märtsil kuulutas Seyß-Inquart anšlussi ametlikult välja, kuigi president Miklas vältis seaduse allkirjastamist, lahkudes kohe ametist. Seyß-Inquart võttis siis üle enamuse Miklasi kohustustest ja allkirjastas anšlussi eelnõu seaduseks. Kaks päeva hiljem oma kõnes Viini Heldenplatzil kuulutas Hitler välja "minu kodumaa ühinemise Saksa Riigiga".