Korea ajalugu

Korea ajalugu hõlmab Korea ajalugu alates eelajaloolistest aegadest kuni tänapäevani. Korea ajaloo perioodistamine jaguneb eelajaloolisteks aegadeks, sealhulgas paleoliitikumiks, neoliitikumiks, pronks- ja rauaajaks, samuti Kolme Kuningriigi perioodiks, Ühinenud Silla, Goryeo, Joseoni ja kaasaegseks ajaks pärast Korea keisririigi loomist. Korea poolsaarel algas paleoliitikum 700 000 aastat tagasi, samal ajal kui neoliitikum algas 8000 eKr. Teadlased peavad Yemaeki hõimu tänapäeva korealaste esivanemateks. Yemaekid olid varased Korea hõimud, kes moodustasid pronksiaja kultuuril põhineva Gojoseoni. Gojoseon on Korea ajaloos periood, mille kestuseks arvatakse olevat olnud umbes 2333 eKr – 108 eKr. Gojoseon oli esimene Korea kuningriik, asudes Korea poolsaare ja Mandžuuria põhjaosas, ning hiljem koos Jin riigiga poolsaare lõunaosas. Ajaloolist Gojoseoni kuningriiki mainiti esmakordselt Hiina tekstis nimega „Guanzi“. Gojoseoni asutamislegend, mis oli kirjutatud raamatus „Samguk Yusa“ ja teistes keskaegsetes Korea raamatutes, väidab, et riik asutati 2333 eKr Danguni poolt, kes olevat pärit taevast. See lugu on mänginud olulist rolli Korea rahvusliku identiteedi kujundamisel. „Samguk Yusa“ kohaselt sündis Dangun Hwanungile, taeva isanda pojale, ja karule, kes muutus naiseks nimega Ungnyeo, ning asutas ja valitses Gojoseoni üle tuhande aasta. Korea kasutas kunagi Danguni ajastut rahvuskalendrina. Gojoseoni perioodil oli Korea poolsaar jagunenud mitmeteks väikesteks hõimudeks, mida valitsesid kohalikud ülemad. Gojoseoni kuningriigi asukohaks arvatakse olevat olnud poolsaare põhjaosas, lähedal tänapäevasele Põhja-Korea pealinnale Pyongyangile. Arvatakse, et Gojoseoni rahvas oli osav põllumajanduses, metallitöös ja kudumises. 7. sajandiks eKr oli Gojoseon loonud aktiivsed kaubandussuhted paljude Hiina varajaste osariikidega. Gojoseon kasvas jätkuvalt ka 5. ja 3. sajandi vahelisel perioodil ning tõusis piirkonnas suurvõimuks, assimileerides enamiku selle ümber hajutatud Yaemaeki hõimude poliitilisi üksusi. Gojoseoni tõus piirkonna suurvõimuks viis paratamatult poliitiliste konfliktideni Han dünastiaga, mis oli taasühendanud Hiina ja muutnud end üheks Hiina ajaloo suurimaks impeeriumiks. 109 eKr tungis 50 000-liikmeline Han armee Gojoseoni. Vaatamata aasta pikkusele vastupanule kaotas Gojoseon pealinna ja seejärel kogu osariigi. Hani dünastia asutasid endisel Gojoseon territooriumil neli kubermangu, kuid tänu Korea rahva vastupanule taandusid nad peagi poolsaarelt. Han dünastia käsualluvuses suudeti säilitada mõju ainult Gojoseoni pealinnas ja selle lähimates piirkondades. Endine Gojoseoni territooriumi ülejäänud osa anti teiste poliitiliste üksuste kontrolli alla, kes olid oma võimu saavutanud ja laiendanud juba enne Gojoseoni langemist, eriti Buyeo põhjas ja Jin lõunas. Gojoseoni kokkuvarisemine tõi kaasa teiste kohalike võimude tekke, kes moodustasid iseseisva poliitilise üksuse, läbi poliitiliste kauplemiste või vastupanu Hani käsualluvusele. Uus poliitiline olukord, mis avanes Mandžuurias ja Korea poolsaarel esimese sajandi eel, on mõnedele ajaloolastele tuntud kui mitme riigi periood, mil endine Gojoseoni territoorium jagati arvukate hõimude, riikide ja kuningriikide vahel erineva suurusega. Kolme Kuningriigi periood määratletakse ajavahemikuna 57 eKr kuni 668 pKr. Korea kolm kuningriiki – Goguryeo, Baekje ja Silla – panustasid sellesse, mis hiljem sai Koreaks ning Goguryeo, Baekje ja Silla rahvastest sai see, mida tuntakse tänapäeval korea rahvana. Korea poolsaar ja Mandžuuria kogesid 1.–6. sajandil poliitilisi muutusi. Põhjas jätkas Goguryeo läbi võistluse ja konfliktide Puyŏ piirkonna suurvõimuks arenemist, samal ajal kui lõunas koondusid erinevad hõimurahvad Baekje (18 eKr – 660), Silla (57 eKr – 935) ja Gaya konföderatsiooni (1 eKr – 562) riikideks. Nende üksuste vaheline konkurents 5. ja 6. sajandil viis lõpuks kolme kuningriigi – Goguryeo, Baekje ja Silla – tekkeni. Kõik kolm kuningriiki moodustasid ühiskonna, mis põhines kõrgelt arenenud põllumajandusel. Goguryeos olid rebasesabahirss ja hiidhirss kõige olulisemad põllumajandussaadused, kuigi riisi kasvatati ka lõuna pool ja rannikualadel. Baekje ja Silla kandis hakati riisikasvatust laialdasemalt harrastama. Kõigis kolmes kuningriigis sõltus majandus suuresti põllumajandustootmisest, mida viisid läbi talupidajad, kes omasid isiklikult väikeseid talusid. Kuigi mõned kuningliku perekonna ja aadelkonna liikmed omasid ka suuri talusid ja juhtisid neid orjatöö kasutamisega. Ka valitsuse kulud kaeti maksude ja sundtööga. 4. ja 6. sajandi vahelisel perioodil arenesid kõik kolm kuningriiki tugevalt tsentraliseeritud kuningriigiks, mis võimaldas suuremat võimu koondamist kuninga kätte. Monarhiale keskendunud tsentraliseeritud riikide moodustamise protsess sai täiendava tõuke Hiina ja põhjapoolsete hõimude suurenenud sõjalise ohu ning konkurentsi ja konfliktide intensiivistumise tõttu kolme kuningriigi vahel. Kui kolm kuningriiki olid muutunud keskseks riigiks, võtsid nad kasutusele Hiinast välja töötatud poliitilised süsteemid, mille aluseks oli konfutsianismi ideoloogia. Samuti tutvustati sel perioodil budismi Hiinast kolmele Korea kuningriigile. Kui see oli aktsepteeritud, levis budism kiiresti mitte ainult valitsevate eliitide, vaid ka tavaliste inimeste hulgas, mis viis budistliku kultuuri ja kunsti õitsenguni. Kolm kuningriiki kasvasid pidevate konfliktide kaudu Hiina osariikidega, kes püüdsid pidevalt laiendada oma mõjuvõimu Mandžuurias ja Korea poolsaarel. Hoolimata pingetest ja konfliktidest, mis jätkusid kahe osapoole vahel, olid kolm Korea kuningriiki Hiinast uute tsivilisatsioonide vastuvõtmise suhtes väga huvitatud, kuid nad olid samavõrd huvitatud omaenda kultuuripärandi ja traditsioonide, sealhulgas näiteks rahvuslike uskumuste arendamisest ja säilitamisest. Silla oli Korea kolmest kuningriigist kõige väiksem ja nõrgem, kuid kasutas osavat diplomaatiat, et sõlmida pakte ja liite tugevamate Korea kuningriikide ja lõpuks Tang Hiinaga, mis oli Silla jaoks suureks eeliseks. Aastal 660 käskis Silla kuningas Muyeol oma armeed Baekje rünnata. Kindral Kim Yu-shin, keda abistasid Tangi väed, vallutas Baekje. Aastal 661 liikusid Silla ja Tang Goguryeo suunas, kuid tõrjuti tagasi. Kuningas Muyeoli poeg, kuningas Munmu, alustas uut sõjalist kampaaniat aastal 667 ning järgmisel aastal langes Goguryeo. Silla jaoks tähendas Goguryo langemine sõja lõppu, kuid Tangile see tähendas sammu selle varjatud plaani täitumise suunas, nimelt kogu poolsaare koloniseerimist. Silla vastandas end igasugusele sellisele liikumisele, astudes Tangiga sõtta, samal ajal toetades liikumist Goguryo taastamiseks. Silla ja Tangi vaheline sõdimine jätkus veel kaheksa aastat kuni 676. aastani, mil Silla lõpuks ajas Tangi jõud lõunapoolsest Korea poolsaarest välja, võites lahinguid nii maal kui merel. Vahepeal juhtis endine Goguryo kindral nimega Dae Joyeong sõjalist ekspeditsiooni Tangi vastu ja asutas 698. aastal endise Goguryo territooriumil Balhae. Tema uus kuningriik ühines ellujäänud Goguryo eliidi liikmetega ning Balhael õnnestus taastada suurema osa territooriumist, mis oli olnud Goguryo valitsuse all enne selle langemist 668. aastal. Silla ja Balhae lõpliku võiduga sõjas Tangi vastu suutis Korea rahvas säilitada Kolme Kuningriigi territooriumi Mandžuurias ja Korea poolsaarel, säilitades seeläbi oma poliitilise ja kultuurilise sõltumatuse Hiinast. Baekje ja Goguryeo langemine ning Silla võit sõjas Tangiga tõid rahu aja, kus oli sotsiaalne stabiilsus ja majanduskasv. Kolme kuningriigi elanikud, kes olid lahinguväljal olnud vaenlased, segunesid nüüd üksteisega kui kaasmaalased, jagades sama keelt ja sarnaseid kombeid. Silla võit Kolme Kuningriigi perioodi lõpetanud sõdades tugevdas oluliselt Silla monarhia autoriteeti. Uue Silla valitsejad rakendasid aktiivselt konfutsianismlike ideid, rõhutades ustavuse tähtsust. Nad kasutasid konfutsianismlike kirjandust rahva harimiseks ning viisid ellu süsteemi, kus ametnikud valiti nende võimekuse alusel. Nad kehtestasid ka süsteemi, mis tugevdas keskvõimu administratiivset võimu piirkondade üle. Samal ajal rõhutasid Balhae valitsejad sageli, et nad on Goguryeo õigusjärgsed pärijad. Nad kasutasid diplomaatilistes suhetes naaberriikidega tiitlit „Goguryeo kuningas“, ning tiitlit kasutati ka sotsiaalse ühtekuuluvuse suurendamiseks, kuna Balhae elanikkonna märkimisväärne osa pärines endisest Goguryeo kuningriigist. Siiski, Balhae ei kujutanud endast endise Goguryeo taaselustamist. Balhae valitsejad samuti võtsid konfutsianistlikud poliitilised ideed, et konsolideerida oma poliitilist võimu ning võtsid omaks Tangi dünastia valitsemisviisi, et arendada omaenda poliitilisi institutsioone. Nii Sillas kui ka Balhaes olid kõrgematel ametikohtadel ainult mõjuvõimsad aristokraadid, samal ajal kui enamik rahvastikust koosnes madalamast klassist ja hõlmas ka orje. Mõlemas kuningriigis arendati edasi haridussüsteeme, samuti ametnike värbamise süsteemi kandidaadi oskuste ja võimete alusel. Traditsiooniline hierarhiakord jäi siiski kindlalt paika. Silla ja Balhae hoidsid tihedaid diplomaatilisi suhteid Tangi dünastiaga. Silla ja Balhae võtsid kasutusele ka Tangi teatud kultuurisaavutused, saates ametnikke ja õpilasi Hiinasse. Kiiresti kasvas ka kaubavahetus Silla ja Tangi vahel. Silla emigrantide arvu suurenemine tõi kaasa Silla elanike kontsentratsioonide tekke Hiinas, nagu Sillabang (Silla elanike asula), samuti said mõned Silla rahvast Tangi ametnikeks ja mängisid olulist rolli Hiina poliitilises elus. Lisaks diplomaatidele külastasid Sillat sageli ka välismaised kauplejad mitte ainult Jaapanist ja Tangi Hiinast, vaid ka kaugetest piirkondadest nagu Araabia. Kahe Korea osariigi kodanike ja erinevatest välisriikidest pärit külaliste vaheline suhtlus tõi kaasa aktiivse kultuurivahetuse, mis viis Korea piirkonna mitmekülgsete kultuuriliste saavutusteni ja aitas kaasa loomingulise kultuuri arengule. 9. sajandi lõpus kogesid Silla ja Balhae ebastabiilsuse perioodi. Sillas süvenes aristokraatia seas troonipärimise üle käiv sisemine konflikt. See põhjustas olulist poliitilist rahutust, talupoegade ülestõuse ja piirkondlike sõjapealike tõusu. Selle tulemusena oli kuningriik täieulatusliku kodusõja lävel. Põhjaspoolses piirkonnas seisis Balhae silmitsi suure kriisiga Khitaani uue riigi, Liaoga seotud sõjalise survega. Silla asutatud Korea ühendamise periood langes 10. sajandi alguses Baekje ja Goguryeo taastamisele suunatud liikumiste tõttu. Samal ajal varises Balhae osariik kokku pärast Khitaani sissetungi aastal 926. Ebastabiilsuse periood lõppes Goryeo dünastia asutamisega. Goryeo asutati sõjapealiku Wang Geoni poolt aastal 918 ning sai Korea valitsevaks dünastiaks pärast Silla vallutamist aastal 935. Riik sai nimeks Goryeo, sest Wang Geon, Goguryeo aadli järeltulija, pidas uut riiki Goguryeo järeltulijaks. Uus dünastia pakkus piirkondlikele sõjapealikele suuremaid võimalusi osaleda keskvõimu poliitikas, mida eelmine Silla dünastia piiras. Siiski oli poliitiline võim koondunud väikese eliidi grupi kätte. Goryeo valitsejad pidasid oma kuningriiki Goguryeo õigustatud pärijaks ja võtsid vastu Balhae põgenikke. Sellel perioodil koostati seadused ja kehtestati tsiviilteenistuse süsteem. Budism levis laialdaselt kogu poolsaarel. Sel perioodil arenes ka seladon keraamika tootmine 12. ja 13. sajandil. Tripitaka Koreana valmistamine 81 258 puidust trükiplokile ja metallist teisaldatava trükikirja leiutamine tõendavad Goryeo kultuurilisi saavutusi. Goryeo oli peamiselt põllumajandusühiskond, mis saavutas stabiilseid edusamme põllumajandustehnikate kasutamisel. Põllumajanduse edendamine oli valitsusametnike oluline kohustus ning valitsuse toetus mängis olulist rolli põllumajanduse tõhususe ja tootlikkuse parandamisel. Samas, looduskatastroofid, nagu üleujutused ja põuad, avaldasid sageli märkimisväärset kahju nii põllumeestele kui ka kuningriigile laiemalt. Goryeo valitsejad kasutasid oma võimu õigustamiseks konfutsianistlikku mõistet „taeva mandaat“ ja püüdsid ära hoida loodusõnnetusi, mis võisid kahjustada nende poliitilist legitiimsust. Seega, looduskatastroofide vastumeetmena korraldasid valitsejad tavaliselt religioosseid tseremooniaid, mis viidi läbi vastavalt kas konfutsianismi reeglitele, või budistliku või taoismliku rituaalidena, mille käigus palvetati loodusjumalale üleloomuliku sekkumise eest. Goryeo arenedes koondus võim taas väikese grupi piirkondlike sõjapealike kätte, kes edukalt monopoliseerisid kõrgeid valitsusameteid ning säilitasid oma võimu järgnevate põlvkondade vältel. Valitsusametnike mõjuvõim kahanes korruptsiooni tõttu, mille tulemuseks oli poliitiliselt võõrandunud sõjaväeametnike, kohalike juhtide ja talupoegade ülestõus, kes kannatasid valitseva eliidi ärakasutamise all. Aastal 1170 algatas rühm sõjaväeohvitsere riigipöörde ja rajasid sõjaväelise režiimi. Selle perioodi poliitiliste rahutuste ajal järgnes talupoegade ülestõus ning mässulised liikumised üksteise järel. 1231. aastal ründas Mongoli impeeriumi suur sõjavägi Goryeot. See oli esimene sissetung kuuest, mis tekitasid 40 aasta jooksul Goryeole märkimisväärset kahju. Goryeo püsiv vastupanu viis rahulepinguni, mis võimaldas Goryeol autonoomse võimu säilitada. Konflikti lõpp tähendas aga Goryeo sõjaväelise valitsuse hävimist ja monarhia võimu taastamist. Pärast aastakümneid kestnud võitlust saatis Goryeo oma kroonprints Wonjong Dadusse, et vanduda truudust Yuani dünastiale; Kublai Khan nõustus ja abiellus ühe oma tütre Korea kroonprintsiga ning järgmised 80 aastat oli Goryeo Hiinas Mongolite valitsetud Yuani dünastia ülemvõimu all. Need kaks riiki põimusid 80 aastaks, kui kõik järgnevad Korea kuningad abiellusid Mongoli printsessidega. 14. sajandil koges Goryeo märkimisväärseid rahutusi Jaapani piraatide sagedaste rünnakute tõttu rannikualadel ja Hiina Punaste Turbanite Bandiitide sissetungi tõttu. 1350. aastatel koges Yuani dünastia sisekonfliktide tõttu olulist allakäiku. See andis Goryeo kuningas Gongminile võimaluse algatada reforme Goryeo valitsuses. Gongmin seisis silmitsi mitmete väljakutsetega, nagu näiteks Yuani dünastia toetavate aristokraatide ja sõjaväeametnike käsitlemine, maaomandiga seotud küsimuste lahendamine ning kasvavate pingete leevendamine budistide ja konfutsianismlike õpetlaste vahel. Selle rahutu perioodi jooksul vallutas Goryeo ajutiselt Liaoyangi 1356. aastal, tõrjus tagasi kaks suurt Punaste Turbanite sissetungi 1359. ja 1360. aastal ning tõrjus tagasi Yuani dünastia katse Goryeot vallutada, kui kindral Choe Yeong tõrjus tagasi 1364. aastal invasiooni katsed. 1388. aastal võttis Yi Seong-gye riigipöörde kaudu võimu ning 1392. aastal asutas ta Joseoni dünastia. Uue kuningriigi loomisel kavandati ja ehitati Hanyang (tänapäeva Soul) vastavalt konfutsianistliku filosoofia põhimõtetele ning jäi sellest ajast Korea pealinnaks. 1392. aastal asutas kindral Yi Seong-gye, hiljem tuntud kui kuningas Taejong, Joseoni dünastia, mis sai nime muistsest kuningriigist Gojoseon. Dünastia ideoloogia põhines idealistlikul konfutsianismil. Joseoni dünastia jooksul valitses kogu riigis uuskonfutsianismi filosoofia. Han hiinlaste asutatud Mingi dünastiat peeti konfutsianistliku tsivilisatsiooni sünnikohaks. Seetõttu sooviti hoida sõbralikku diplomaatilist suhet Mingiga. Riigikaitse osas oli esmatähtis suhted Jaapani ja Joseoni põhjapiiril asuvate Jurchenitega. Jaapanit puudutav lähenemisviis hõlmas valitud lõunapoolsete sadamate avamist, et rahuldada Jaapani kaubandusnõudeid ja luua stabiilsus rannikupiirkondades. Seoses Jurcheniga ehitati sõjalisi rajatisi erinevatesse kohtadesse ja julgustasid rännet strateegiliselt olulistesse põhjapiirkondadesse kaitsemeetmena võimalike Jurcheni sissetungi vastu. Joseoni valitsejad pidasid oma riiki väga tsiviliseerituks ja võrreldavaks Hiinaga, kuid kippusid Jaapanit ja põhjapoolseid hõime vähem tsiviliseerituks pidama. Joseoni valitsejad kulutasid esimesed paar aastakümmet pärast dünastia asutamist valitsussüsteemi loomisele, mis edaspidi kestis üle poole aastatuhande. Süsteem rajati Goryeo valitsussüsteemi põhimõtetele, kuid integreeriti täiendavate konfutsiaanlike väärtustega. Nii pealinnas kui ka kaugetes piirkondades asuvates õppeasutustes tehti õppekorralduste ümberkorraldamine ning tsiviilteenistuse eksamisüsteem oli selgelt kavandatud ainukeseks legitiimseks värbamiskanaliks kõrgetele riigiametnikele. Joseoni hierarhiline ühiskond, kus jõukad konfutsianismi literaadid liitusid ametnikega tsiviilteenistuse eksamite kaudu ja mängisid juhtivat rolli poliitikas, majanduses ja kultuuris, tekkis uute poliitiliste reformide tulemusena. Konfutsiaanlike eliitide huvi oli koguda ja uurida erinevaid allikmaterjale ajaloo, geograafia ja kultuuri kohta. Need materjalid kasutati aruteludes reformide vajaduse ja suuna üle, tulemuste protokollimiseks ning uue poliitika protsessi ja tulemuste hoolikaks dokumenteerimiseks ja edasikandmiseks tulevastele põlvedele. Pikaajaliste jõupingutuste tulemusena koostati ja avaldati Gyeongguk Daejeon („Suur riigi haldamise koodeks“), mis oli Joseoni riigi koodeks. Aastal 1394 võttis Yi Seong-gye (tuntud ka kui kuningas Taejo) riigi ametlikuks religiooniks uuskonfutsianismi ja püüdis luua tugevat bürokraatlikku riiki. Tema poeg ja pojapoeg kuningas Taejong ja Sejong Suur viisid ellu arvukalt haldus-, sotsiaalseid ja majandusreforme ning seadsid sisse kuningliku võimu dünastia varajastel aastatel. 15. ja 16. sajandil oli Joseoni valitsejad toetanud hariduse ja teaduse edenemist. Nende hulgas oli kõige silmapaistvam Sejong Suur (valitses 1418–1450), kes isiklikult lõi ja levitas hangulit, Korea tähestikku. Hanguli kasutuselevõtt pakkus kirjaoskuse omandamist lihtelanikele ja naistele, kes ei saanud pühendada palju aega tuhandete hiina tähemärkide õppimiseks. Sündmus tähistas olulist pööret Korea kirjanduse arengus. Selle kuldajastu jooksul toimusid suured kultuurilised ja teaduslikud edusammud, sealhulgas trükikunstis, meteoroloogilises vaatluses, astronoomias, kalendriteaduses, keraamikas, militaar- ja põllumajandustehnoloogias, geograafias, kartograafias ja meditsiinis, millest mõned olid mujal võrreldamatud. 1592. aastal ründas Jaapan Joseoni suure sõjaväe jõuga, mis koosnes 150 000 sõdurist. Sel ajal ei olnud Joseon olnud suuremas sõjalises konfliktis umbes 200 aastat. Invasiooni algfaasis võtsid oskuslikud Jaapani sõdurid, kes olid relvastatud uusima relvatehnoloogiaga, nimelt musketiga, kiiresti üle suure osa Joseoni maast. Joseoni mereväe võit, mida juhtis Yi Sun-sin, andis võimalust olukorda muuta Joseoni kasuks. Joseoni merevägi kasutas täiustatud kahuritehnoloogiat ja veeteede strateegiaid, et mere peal tugev kohalolek luua. Mingi dünastia Hiinas saatis ka lisajõudu, mis aitasid kaasa sõja soodsale tulemusele. Jaapani lõppeesmärk oli Mingi invasioon ning seega oli Mingi huvides toetada Joseonit. Ming võttis üle Joseoni sõjaväe juhtimise ning korduvalt osales nii läbirääkimistes kui ka lahingutes Jaapaniga. Kuue aasta pikkune sõda lõppes aastal 1598. Umbes 40 aastat pärast Joseoni võitu Jaapani sissetungi vastu seisis riik silmitsi uue sõjalise konfliktiga. Riiki ründas põhjast Mandžuurilastena tuntud jõud ja mida ajalooliselt peeti nii Joseoni kui ka Mingi tsivilisatsioonide poolt barbariteks. Sõjaline konflikt, mida tuntakse kui Teist Mandžuuria rünnakut aastast 1636, lõppes Joseoni kaotusega. Pärast seda asutasid Mandžuurialased Hiinas Qingi dünastia. Pärast teist Mandžuuria sissetungi ja suhete stabiliseerumist uue Qingi dünastiaga koges Joseon peaaegu 200 aastat rahu perioodi. Kuid sisemiselt jätkusid vägivaldsed fraktsioonivõitlused. 18. sajandil juhtisid kuningas Yeongjo (valitses 1724–1776) ja tema lapselaps kuningas Jeongjo (valitses 1776–1800) uut renessanssi. Yeongjo ja Jeongjo reformisid maksusüsteemi, mis suurendas riigikassasse tulevate tulude voogu, tugevdasid sõjaväge ja toetasid õppeasutuste jätkamist. Trükikunst taaselustati, kasutades liikuvat metallitüüpi; trükiste arv ja kvaliteet arenesid märkimisväärselt. Jeongjo sponsoreeris erinevate fraktsioonide teadlasi, et nad töötaksid 1776. aastal asutatud Kyujanggakis, tuntud ka kui Sisemine Kuninglik Raamatukogu. 18. sajandil rakendas kuningas Jeongjo olulist reformi, mida toetas Sirhaki õpetlane nimega Jeong Yakyong. Hwasŏngi kindluse ehitamine oli tollase aja suurim rahvuslik ettevõtmine, mis hõlmas uue linna arendamist Soulist lõuna poole. Eesmärk oli edendada selle kasvu rahvusvahelise kaubanduse keskusena ja luua valitsusele kuuluv talu, et suurendada põllumajanduslikku tootlikkust. Lisaks võttis ta kasutusele teatud mittetraditsioonilised meetmed, mis võimaldasid inimestel ületada ühiskonna hierarhia poolt neile seatud piiranguid, ning tegi poliitilisi samme orjapidamise kaotamiseks. Kui kuningas Jeongjo suri 19. sajandi esimesel aastal, eemaldati Jeong Yakyong ametist, kuna valitseva klassi enamik pidas teda ohuks tema tugeva põllumajandusreformi ja orjuse kaotamise pooldamise tõttu. Riigi valitsev eliit alustas tugevat rünnakut Jeongi vastu, väites, et tema kuritegu ei olnud poliitiline dissidentsus, vaid katoliikluse järgimine. 19. sajandil pidas Joseoni dünastia Lääne tsivilisatsiooni barbarlikuks, kuna ei nähtud neis mingit sarnasust konfutsiaanlike väärtustega. Valitsus püüdis 19. sajandi lõpus rakendada ulatuslikke reforme, kuid järgis rangeid isoleerimispoliitikaid, teenides Koreale hüüdnime „Hermit Kingdom. Poliitika oli peamiselt loodud kaitseks Lääne-imperialismi vastu, kuid peagi oli Joseoni dünastia sunnitud kaubanduse avamist alustama, mis viis Jaapani okupeerimise ajastusse. 12-aastaselt troonile tõusnud Korea Gojong (valitses 1864–1907) järgnes kuningas Cheoljongile (valitses 1849–1864). Kuningas Gojongi isa Prints Heungseon Daewongun (Yi Ha-ung; 1820–1898) valitses de facto regendina ja algatas ulatuslikud reformid keskvalitsuse tugevdamiseks. Aastatel 1866 ja 1871 toimus kaks lühiajalist konflikti Prantsusmaa ja USA-ga. Prantsusmaa ja USA nõudsid, et Joseon alustaks kaubanduslikke suhtlusi välisriikidega. Prints Heungseon aga keeldus sellest ettepanekust, leides, et võõrvõimudega läbirääkimiste pidamine oleks riiklike huvide reetmine. Pärast Meiji taastamist 1868. aastal nõudis ka Jaapan Korea avamist kaubandussuhetele. Prints keeldus aga seda palvet täitmast, sest ta uskus, et välisriigid püüavad diplomaatiliste suhete nimel õõnestada Joseoni autonoomiat. Joseon sõlmis Jaapaniga „moderniseerimislepingu“ 1876. aastal (Kanghwa leping), mis oli aluseks diplomaatilistele suhetele. See toimus vaid kolm aastat pärast seda, kui troonile tõusis kuningas Gojong, sundides oma isa tagasi astuma. Prints Heungseoni isoleerimispoliitikale oli juba sel ajal olnud vastuseisu. Tema vastased nägid lääneriikidega diplomaatiliste suhete sõlmimist paratamatuna ja väitsid, et uusi tehnoloogiaid ja kultuure tuleks tutvustada reguleeritud keskkonnas. Joseoni valitsus otsustas laiendada ja mitmekesistada oma kultuurilise ja kaubandusliku avanemise poliitikat neli aastat pärast Jaapaniga Kanghwa lepingu allkirjastamist. Saadeti saadikud ja üliõpilased Jaapanisse ja Qingi Hiinasse, et saada esmaseid kogemusi kahe ühiskonnas toimuvatest muutustest ja õppida uutest tehnoloogiatest. Need jõupingutused laienesid siis Lääneriikidele, alustades USA-ga diplomaatiliste suhete loomisest 1882. aastal. Kultuurilise ja kaubandusliku avanemise edenedes muutus talupoegade elu järjest keerulisemaks. Joseoni riisieksport tõstis toiduainete hindu, samas kui puuvillatoodete import kahjustas riigi maapiirkondade tööstust. Välisriikide mõjuvõimu kasvades ei suutnud valitsus rahva hulgas turvatunnet tagada. Lisaks suurenes teatud valitsusametnike ebaõiglane ärakasutamine fiskaaldefitsiidi ettekäändel. Samal ajal levis kiiresti talupoegade seas uus usk nimega Tonghak, mis pakkus lootust vaestele rahvastikurühmadele parema tuleviku suhtes. Erinevatest taustadest inimesed, sealhulgas need, kes soovisid olulisi sotsiaalseid muutusi, ühinesid Tonghaki ideoloogia all. Nad alustasid laiaulatuslikku talurahva liikumist, mille eesmärk oli kukutada ebaõiglane valitsus. Seda sündmust tuntakse kui Tonghaki talurahvamäss. Ülestõusu juhtis Jeon Bongjun. Jeon kogus 1894. aasta märtsis ja septembris suure talupoegade armee, et hävitada vananenud poliitiline kord, luua uus maailm ja tõkestada Jaapani imperialistlikku agressiooni. Kui Tonghaki talurahvamäss puhkes, saatis Jaapan ebaseaduslikult Koreasse suure sõjaväekontingendi, et alla suruda mässu ettekäändel, et Jaapan kaitseb oma rahva huve Koreas. Jaapanlased võtsid 1894. aasta juunis kuningapalee üle ja sundisid Joseoni looma uut valitsust. See juhtum oli ka üks Hiina Qing dünastiaga sõdimise põhjusi. Uues valitsuses domineeris Valgustuslik Fraktsioon, kes uskusid, et Joseon vajab poliitilisi ja majanduslikke reforme ning iseseisvust. Nad viisid läbi mitmeid reformimeetmeid, nagu klassisüsteemi kaotamine, uue poliitilise süsteemi kehtestamine ja tribuutvõla lõpetamine Qing dünastiaga, et muuta Joseoni dünastia kaasaegseks demokraatlikuks riigiks (tuntud ka kui Kabo reformid, 1894). Jaapani ja Venemaa agressiivne sekkumine koos sisemiste vaidlustega institutsionaalsete reformide üksikasjade üle peatas Kabo reformid. Siiski keelati seadusega täielikult klassidiskriminatsioon 1896. aastal ja riigi nimi muudeti Joseonist Suure Hani impeeriumiks. Kuningas võttis keisri tiitli ja võeti vastu mitmeid poliitilisi ja majanduslikke reforme. 1897. aastal nimetati Joseon ümber Korea impeeriumiks ja kuningas Gojongist sai keiser Gojong. Impeeriumi valitsus püüdis tugevdada sõjaväge, arendada kaubandust ja tööstust, korraldada maaomandi uurimist, et saada tugevaks ja iseseisvaks riigiks. Organisatsioonid nagu Iseseisvusklubi astusid samuti välja Joseoni rahva õiguste eest, kuid sattusid konflikti valitsusega, mis kuulutas välja absoluutse monarhia ja võimu. Venemaa mõju oli tugev impeeriumis, kuni Jaapan võitis Vene-Jaapani sõja (1904–1905). Mõlemad riigid püüdsid laiendada oma mõju Mandžuuria ja Korea poolsaare üle. Pärast Hiina-Jaapani sõja võitmist rakendas Jaapan poliitikat, mille eesmärk oli tugevdada oma majanduslikku ja sõjalist võimekust. USA ja Ühendkuningriik toetasid seda poliitikat, kuna olid mures Venemaa kasvava mõju pärast. Jaapan võitis sõja aastaga ning nende plaan Koreasse tungida viidi ellu USA ja Ühendkuningriigi abiga. Korea impeeriumist sai Jaapani protektoraat 17. novembril 1905. aastal, kuid protektoraadi leping kuulutati välja ilma keiser Gojongi nõutava pitseri või komisjonita. Pärast lepingu allkirjastamist asutasid paljud intellektuaalid ja teadlased erinevaid organisatsioone ja ühendusi, alustades iseseisvusliikumisi. 1907. aastal sunniti Gojong troonist loobuma pärast seda, kui Jaapan sai teada, et ta saatis salajasi saadikuid Haagi konventsioonidele protektoraadilepingu vastu protestimiseks, mis viis Gojongi poja, keiser Sunjongi (valitses 1907–1910) troonile astumiseni. 1909. aastal tappis iseseisvusaktivist An Jung-geun Korea endise kindralresidendi Ito Hirobumi, Korea poliitikasse sekkumise eest. See ajendas jaapanlasi keelustama kõik poliitilised organisatsioonid Koreas ja alustama annekteerimise plaane. 1910. aastal annekteeris Jaapani impeerium Korea läbi Jaapani-Korea Annekteerimis Lepingu. Samal ajal kui Jaapan väitis, et leping sõlmiti seaduslikult, vaidles Korea lepingu seaduslikkuse üle, sest lepingut ei allkirjastanud Korea keiser nagu nõutud ja see rikkus rahvusvahelist konventsiooni välisel survet käsitlevate lepingute kohta. Jaapani kolonialistid paigutasid oma väed suurematesse linnadesse üle kogu Korea. Kindralkuberner, aktiivne armeeohvitser, kohaldas korealaste suhtes rangeid sõjaväeseadused. Riigi jõulise annekteerimisega 1910. aastal võeti korealastelt isegi põhiõigused, kes sattusid Jaapani armee ja politsei poolt toime pandud meelevaldsete vägivallaaktide alla. Koreas algatati vastupanuliikumised, sealhulgas rünnakud Jaapani valitsusasutuste, ametnike ja Jaapani-pooldajatest korealaste vastu ning rünnakud Jaapani vägede vastu Hiina ja Venemaa piiril. Diplomaatilisi jõupingutusi tehti selleks, et teavitada välismaiste riikide valitsusi Korea iseseisvusest ja korealaste otsusest taastada oma suveräänsus. Pärast annekteerimist asus Jaapan alla suruma paljusid traditsioonilisi Korea kombeid, sealhulgas korea keelt. Õppekava muudeti põhjalikult, et kõrvaldada korea keele ja ajaloo õpetamine. Korealased olid sunnitud võtma jaapanikeelsed nimed ja ajalehtedel keelati korea keeles avaldamine. Paljud Korea kultuuriesemed hävitati või viidi Jaapanisse. Lõuna-Korea valitsuse uurimise kohaselt viidi Koreast ära 75 311 kultuuriväärtust. 1. märtsil 1919 kogunesid paljud korealased kümnesse linna üle riigi, sealhulgas Souli, nõudes riigi iseseisvust. Jaapani kolonialistid reageerisid vägivallaga ning ründasid rahumeelset meeleavaldust sõjaväe ja politseijõududega, vahistades ja tappes paljusid meeleavaldajaid. Jaapan alustas Hiinaga täielikku sõda 1937. aastal. 1941. aastal alustas Jaapan sissetungi Kagu-Aasiasse ja kuulutas seejärel USA-le sõja. Jaapan kasutas ka oma agressioonisõdades korealasi. 1938. aastal vastu võetud täieliku mobilisatsiooni seaduse alusel võttis Jaapan korealastelt ressursse, nagu toit, ja kasutas neid sõjategevuseks mitmel rindel Aasia ja Vaikse ookeani piirkonnas. Koreast isikud, sealhulgas üliõpilased, olid sunnitud teenima Jaapani sõduritena. Teise maailmasõja ajal võeti naisi vastu nende tahtmist ja sunniti pakkuma seksuaalteenuseid Jaapani sõduritele. Neid naisi tunti „lohutusnaistena“. Märkimisväärne hulk inimesi oli ka sunnitud töötama tootmishoonetes, kus toodeti sõjavarustust ja muid sõjapidamiseks vajalikke materjale. 15. augustil 1945 kuulutas Jaapan tingimusteta alistumise liitlasjõududele. Sel päeval moodustasid riigi juhid, sealhulgas Yeo Unhyeong, Komitee Korea riigi loomise ettevalmistamiseks. Algasid ettevalmistused üle riigi ning need, kes olid kodumaalt lahkunud, et jätkata rahvusliku iseseisvuse võitlust välismaa tugipunktides, naasid koju. Olukord arenes aga viisil, mida korealased ei oodanud ega eelistanud. Jaapani imperialistliku struktuuri kokkuvarisemisega okupeerisid Nõukogude Liidu ja Ameerika Ühendriikide väed vastavalt põhja ja lõuna Korea. Jaapani tingimusteta alistumine koos muutustega globaalses poliitikas ja ideoloogias viis Korea jagamiseni kaheks okupatsioonitsooniks, mis algas 8. septembril 1945. Ameerika Ühendriigid haldas poolsaare lõunapoolset osa ja Nõukogude Liit võttis üle 38. laiuskraadi põhjapoolse ala. Korea ajutist valitsust ignoreeriti peamiselt Ameerika uskumuse tõttu, et see oli liiga kommunistlik. Kaks kohtumist toimus USA ja Nõukogude Liidu vahel 1946. ja 1947. aastal, et arutada ühtse Korea valitsuse moodustamist. Kuid külma sõja süvenev lõhe takistas läbirääkimiste edenemist ja lõpuks otsustati, et lõunaosas tuleks esmalt valimiste kaudu vastavalt ÜRO resolutsioonile luua valitsus. 15. augustil 1948 loodi Lõuna-Korea Vabariigi valitsus. Aastaks 1949 olid mõlemad suurriigi väed Koreast välja tõmbunud. See oli ajalooline saavutus, et demokraatia põhimõte, kus kõik võimud kuulusid rahvale, oli lõpuks riigis institutsionaliseeritud. Samal ajal lõi põhjaosas Nõukogude Liidu toetatud revolutsionääride rühmitus oma valitsuse ja nimetas selle Demokraatliku Rahvavabariigi Koreaks. Mõlemad pooled väitsid, et nad on ainus legitiimne režiim kogu poolsaarel, eitades teise poole olemasolu kategooriliselt. Lõuna-Korea kuulutas avalikult, et liigub põhja ja vallutab kommunistide mõjuvõimu all olevad alad. Põhja-Korea kuulutas samuti oma kavatsuse laiendada revolutsiooni lõuna poole. 25. juunil 1950 ründasid Põhja-Korea väed lõunat mitmel rindel piki 38. paralleeli. Kim Il-sungi režiimil oli kindel toetus Nõukogude Liidult ja Hiinalt. Põhja-Korea väed okupeerisid Souli kolmandal päeval pärast algatatud rünnakut ning surusid seejärel kiiresti lõuna poole. Kaks päeva hiljem otsustas USA Lõuna-Koreat abistada ja peagi jõudsid Koreasse ÜRO väed, mis koosnesid kuueteistkümnest riigist saadetud sõduritest. Mõlemad pooled jäid 38. paralleeliga ummikseisu ja järk-järgult sai selgeks, et sõda ei lõpe kummagi poole võiduga. Aasta jooksul alustasid USA ja Nõukogude Liit vaherahuläbirääkimisi. Siiski võitlesid mõlemad pooled veel kaks aastat, kuna mõlemad soovisid lõpetada sõja soodsamas positsioonis. Sõja lõpuks oli hukkunute arv tõusnud 4,5 miljonini. 27. juulil 1953 allkirjastati vaherahu leping, kuigi Lõuna-Korea keeldus lepingut allkirjastamast. Mõlemad pooled ei jõudnud kokkuleppele kestva rahu režiimi osas. 1960. aasta aprillis osales märkimisväärne hulk inimesi ulatuslikel protestimeeleavaldustel president Syngman Rhee väidetavale katsele jääda manipuleeritud valimiste abil ebaseaduslikult võimule. Rhee oli varem pikendanud oma teenistusaega kahel korral põhiseaduse muudatuste kaudu. Õiguskaitsejõud üritasid protestijaid tõkestada tulistades nende suunas. Lõpuks alistus autoritaarne liider rahvamässule, mida juhtisid peamiselt üliõpilased. Järgmisel aastal kukutas Park Chunghee juhitud sõjaväeohvitseride rühm riigipöördega valitsuse. Nad määratlesid demokratiseerimisprotsessi sotsiaalse segadusena ja lubasid tugevdada riigi kaitsevõimet, et vastata võimalikele Põhja-Korea sõjalistele väljakutsetele, stabiliseerida ühiskonda ja tagada majandusareng. President Park Chunghee sõjaväerežiimi valitsus püüdis saavutada rahva heakskiitu majandusarengu kaudu. Selleks rakendati kasvule suunatud strateegiaid, mille eesmärk oli saavutada mõõdetavaid tulemusi. 1950. aastatel oli Korea üks vaeseimaid riike maailmas, kus enamus elanikest tegeles põllumajandusega, kuid riik koges kiiret muutust tänu tööstusliku arengu protsessile, mis algas 1960. aastatel. Valitsus ehitas taristut ja toetas ekspordile suunatud ettevõtteid, võttes kasutusele poliitikad, mis aitasid väljapoole suunatud ettevõtetel kergemini meelitada välisinvesteeringuid. Valitsuse rahapoliitika oli nendele ettevõtetele soodne. Kõrgelt kvalifitseeritud ja haritud tööjõud tootis kaupu, mis suutsid konkureerida tööstusriikide toodetega. Aastast 1973 keskendus valitsus rasketele keemiatööstustele. Suured tehased ehitati laevaehituse, autotööstuse, elektroonika- ja petrokeemiatööstuse sektoritesse. Raskekeemiatoodete osakaal riigi ekspordis kasvas ja tootmise osakaal suurenes. Lõuna-Korea majandusarengu eestvedajateks olid perekonnakontsernid (korea k 재벌, chaebol) nagu Samsung, Hyundai, SK Group ja LG Corporation. Kontsernid said riiklikku tuge maksusoodustuste ja odavate laenude näol ning kasutasid Lõuna-Korea odavat tööjõudu eksporditavate toodete tootmisel. 1979. aastal seisnes riik silmitsi tõsise majanduskriisiga. Korea äriettevõtted, mis olid seotud väliskapitali ja valitsuse toetusega raskete keemiatööstusega, sattusid töökonfliktidesse. Olukord tekkis poliitika tõttu, mis ei arvestanud võimaliku välisvõla kasvu ja ekspordi vähenemisega. Riik hakkas järk-järgult taastuma majanduskriisist 1980. aastate keskpaigaks, saavutades väga kiire majanduskasvu kolmeks aastaks alates 1986. aastast. Hiljem 1980. aastate lõpuks oli riigist saanud kaasaegne tööstusühiskond. Kiire majanduskasv oli põhjustanud ebavõrdse ressursside jaotuse linna- ja maapiirkondade vahel. Lisaks olid töötajad, kes mängisid olulist rolli riigi tööstuslikustumise protsessis, sunnitud pikki töötunde tegema ning said vähe tasu. 1970. aastate alguses algatasid tööstustöötajate ja talupoegade koalitsioon demokratiseerimise liikumise. Meeleavaldusi korraldati, et väljendada rahulolematust president Park Chunghee võimu koondumise ja majanduskasvu ebavõrdse jaotumise üle riigis. Nende liikumiste eesmärk oli käsitleda 1972. aastal tehtud põhiseaduse muudatuste ebakorrapärasusi, mis andsid presidendile piiramatu ja vaidlustamata võimu, võimaldades neil tähtajatult ametis jääda. Park Chunghee tapmise järel 1979. aastal haaras võimu sõjaväe kindralid, sealhulgas Chun Doo hwan ja Roh Tae woo, mis pani pettuma rahvast, kes soovisid demokraatlikku üleminekut. 18. mail 1980 täitsid Gwangju kodanikud linna tänavad, et protesteerida sõjaväe võimuhaaramise vastu. Seejärel oli valitsus saatnud Gwangjusse sõjaväe, et meeleavaldajad maha suruda. Relvastatud sõjaväelased sooritasid meeleavaldajate vastu valimatuid vägivallategusid, avades rahva poole tule. Lõpuks ühendasid 1987. aasta juunis riigi demokratiseerimise nimel töötavad inimesed, sealhulgas peamine opositsioonipartei, jõud Ühendatud Demokraatliku Rinde moodustamiseks ja pidasid ulatuslikku võitlust, nõudes diktatuuri lõpetamist ja demokraatliku põhiseaduse vastuvõtmist. 10. juunil üleriigiliselt 22 linnas alanud meeleavalduste sari levis enam kui kaheks nädalaks enamikku riigi suurematesse linnadesse. Selle tulemusena oli põhiseadus demokratiseerimiseks muudetud. 1987. aastal kehtestati riigis demokraatlik süsteem. 1992. aastaks oli lõppenud sõjaväejuhtidest presidentide aeg. 1997. aastal toimus esimene rahumeelne võimuvahetus valitseva erakonna ja opositsiooni vahel. 1997. aastal koges Lõuna-Korea tõsist majanduskriisi. Kriis tulenes välisvaluuta puudusest ning põhjustas paljude ettevõtete kokkuvarisemise. Tööpuuduse probleem muutus samuti tõsiseks, mis halvendas majanduskriisi. Kim Young-sam, esimene tsiviilpresident, kes võttis võimu üle pärast kolmekümneaastast sõjaliste liidrite perioodi, ei suutnud oma ametiaja jooksul majanduskriisi vältida. Selle tagajärjel seisis presidendina ametisse astunud Kim Dae-jung (1998–2003) silmitsi oluliste väljakutsetega. Uus president oli avalikult vastu perekonnakontsernidele ja tollasele finants- ja valitsussüsteemile. Tema valimise ning kodanike pingutuste ja Rahvusvahelise Valuutafondi poolt kokku pandud 58 miljardi USA dollari abiga suutis riik oma võlad tasuda ja probleemi ületada. Seega oli Lõuna-Koreas majanduskriis kahjulik, kuid võrreldes teiste riikidega, kes sarnaseid olukordi kogesid, suhteliselt lühiajaline. Tänapäeval on Lõuna-Korea kõrgelt arenenud riik, konkureerides info- ja kommunikatsioonitehnoloogias riikidega nagu USA. Lõuna-Korea popkultuur on hiljutistel aastatel ka välismaal hoogu kogunud, nähtus, mida tuntakse „Korea laine“ nime all. Han'guk Kyowŏn Taehakkyo (2008). Atlas of Korean History. Department of History Education. Korea National University of Education. Lk 22. Peterson, Mark; Margulies, Phillip. A Brief History of Korea. Infobase Publishing. Lk 328. Hwang, Kyung-moon (2010). A History of Korea, An Episodic Narrative. Palgrave Macmillan. Lk 328. ISBN 978-0-230-36453-0. Schmid, Andre (2013). Korea Between Empires. Columbia University Press. ISBN 978-0-231-50630-4. The Association of Korean History Teachers (2008). A Korean History for International Citizens. Northeast Asian History Foundation. Benjamin (2015) The Cambridge World History: Volume 4 Lk-d 427-430 Kim, Jinwung (2012). A History of Korea: From "Land of the Morning Calm" to States in Conflict. Indiana University Press. ISBN 978-0-253-00078-1. Wells, Kenneth M. (2015-07-03). Korea: Outline of a Civilisation. BRILL. Lk-d 18–19 Lee, Hyun-hee; Park, Sung-soo; Yoon, Nae-hyun. New History of Korea. Paju: Jimoondang. ISBN 978-89-88095-85-0. Ebrey, Patricia Buckley; Walthall, Anne (2013). East Asia: A Cultural, Social, and Political History. Cengage Learning. Lk 176 Lee, Kenneth B. (1997). Korea and East Asia: The Story of a Phoenix. Greenwood Publishing Group. Association of Korean History Teachers (2005). Korea through the Ages, Vol. 1. Seoul: Academy of Korean Studies. Lee, Ki-baik (1984). A New History of Korea. Cambridge, MA: Harvard University Press Selin, Helaine (11. november 2013). "Encyclopaedia of the History of Science, Technology, and Medicine in Non-Westen Cultures". Springer Science & Business Media. Lk 505–506. A Brief History of Korea. Ewha Womans University Press. January 2005 Hoare, James; Pares, Susan (1988). Korea: an introduction. New York: Routledge. Lk 50–67. Kawasaki, Yutaka (July 1996). "Was the 1910 Annexation Treaty Between Korea and Japan Concluded Legally?". Murdoch University Journal of Law. 3 (2) Kim, C. I. Eugene (1962). "Japanese Rule in Korea (1905–1910): A Case Study". Proceedings of the American Philosophical Society. 106 (1): 53–59 Kay, Itoi; Lee, B. J. (20. november 2005). "Korea: A Tussle over Treasures". Newsweek. Robinson, Michael Edson (2007). Korea's twentieth-century odyssey. Honolulu: U of Hawaii Press. Lk 107-108. "Corea del Sur no es un milagro | Un Estado muy fuerte, industrialización, extrema flexibilización laboral y conglomerados familiares. El papel de EE.UU Lee, Hyun-Hoon (1999). "Korea's 1997 Financial Crisis: Causes, Consequences and Prospects". A Journal of Policy Analysis and Reform. 6 (4): 351–363. Hwang, S (2019). Kim, Y (toim). Cultural globalization and the Korean Wave: Transnational cultural flows and South Korean culture. Routledge Handbook of Korean Culture and Society. New York: Routledge. Lk 153.