laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Matti Viisimaa

Matti Viisimaa (sündinud 8. novembril 1943 Tallinn) on eesti keemik, insener-tehnoloog. Ta lõpetas aastal 1961 Tallinna 2. Keskkooli, 1966 Tallinna Polütehnilise Instituudi (TPI) orgaaniliste ainete keemilise tehnoloogia erialal cum laude, 1972 Moskvas D. I. Mendelejevi nimelise Moskva Keemiatehnoloogilise Instituudis aspirantuuri, sai 1973 samas tehnikakandidaadi kraadi väitekirjaga “Синтез и исследование эпоксидных полимеров, содержащих симметричный триазиновый цикл”. Viisimaa oli aastatel 1966–1969 Tallinna Elektrotehnika Teadusliku Uurimise Instituudi (TUI) insener ja vaneminsener, 1970–1972 D. I. Mendelejevi nimelise Keemiatehnoloogilise Instituudi nooremteadur, 1973–1987 Tallinna Elektrotehnika tehase TUI vanem- ja juhtivteadur, 1987–1989 TPI anorgaanilise ja analüütilise keemia kateedri vanemteadur, 1989–1991 Eesti Metsainstituudi ettevõtte Looduskaitse Insenerikeskus asedirektor ja tehnoloogiaosakonna juhataja, 1991–1992 riigiettevõtte Eesti Vesi jäätmeosakonna peaspetsialist, 1992–1998 Keskkonnaministeeriumi jäätmetalituse juhataja, 1998–2000 keskkonnaosakonna ja jäätmeosakonna nõunik, 2001. aastast Keskkonnaministeemiumi Info- ja Tehnokeskuse jäätmebüroo nõunik. Tema uurimisvaldkonnad on polümeersete materjalide keemiline tehnoloogia, jäätmekäitlus, keskkonnakaitsetehnoloogia. Ta on tegelenud keskkonnaalase õigusloome (sh jäätmekäitlus, Eesti õigusaktide kooskõlastamine EL aktidega), jäätmeandmekogude ja -aruandlusega, olnud Eesti keskkonnastrateegia, Riigi jäätmekava ja Euroopa keskkonnaseisundi aruannete 1995–2007 jäätmepeatükkide koostajate seas, rahvusvaheliste keskkonnaalaste koostööprojektide Development of Hazardous Waste Management System in Estonia (1996–1999) ja Implementation of the Waste Data Management System in Estonia (2000–2003) koordinaator ja täitja, Euroopa Keskkonnaagentuuri (EEA) Jäätmete ja Materjalivoogude Teemakeskuse ekspert (2001–2008), mitme valitsus- jm komisjoni (Vabariigi Valitsuse kemikaaliohutuse 1262 komisjon, Keskkonnaministeeriumi ohtlike jäätmete litsentsikomisjon, Majandusministeeriumi kütuselitsentsi komisjon) liige, Eesti Jäätmekäitlejate Liidu toetajaliige (2002–). Ta on avaldanud üle 50 teadustrükise ja on 1 patendi omanik. Viisimaa tegeleb pikamaajooksuga, tema nimel on Eesti 60–64-aastaste rekord maratonis tulemusega 3:03:31. 2006 Valgetähe IV klassi teenetemärk "Viisimaa, Matti 1943 - TalTech ISIK". ws.lib.ttu.ee. Vaadatud 2. oktoobril 2024. Eesti teaduse biograafiline leksikon. 4. köide: Sar-Y. Lisa TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013, lk. 1261-1262, märksõna "Viisimaa, Matti" "Tallinna maratonil sündis mitmeid uusi vanuseklassi Eesti tipptulemusi".
Josep Maria Subirachs

Josep Maria Subirachs i Sitjar (11. märts 1920 – 7. aprill 2014) oli Katalaani kunstnik. Subirachs oli 20. sajandi lõpu Hispaania avangardikunsti rajajate hulgas. Hispaania kuningas tunnustas teda olulisema kunstnikuna pärast Picassot, Dalít ja Gaudít ning valis ta Gaudí tööd lõpetama. Sündinud töölisklassi peresse Barcelona Poblenou linnaosas, ei saanud ta täita oma arhitektuuri õppimise soovi vaesuse tõttu. 14-aastaselt sai ta õpipoisiks kullasseppale, kes tegeles ka skulptuuriga. Ta õppis joonistamist õhtukursustel ja õppis oma skulptuure tegema Enric Monjo töökojas, taastades kodusõjas hävinud religioosseid teoseid. Subirachs võttis Enric Casanovase juures õppides omaks viimase neoklassikalise stiili, kulmineerudes tema lamava alasti naisega, Mujer Mediterránea (Vahemere naine), 1949. aastal. Aastal 1951 võimaldas Prantsuse Instituudi Barcelona stipendium talle lahkuda diktaator Franco range kontrolliga Hispaaniast. Pariisis sattus ta vaimustusse Euroopa avangardi ja liikus abstraktsemate vormide poole. Seejärel töötas ta Belgias (1954-56), maalikunstniku Luc Peire kutsel. Seal ta ka kohtus ja abiellus Cecília Burgayaga. Burgaya ja Subirachs naasmine Barcelonasse on tähistatud linna esimese abstraktse skulptuuriga, tema Forma 212 (1957), mis oli mõjutatud Henry Moore'ist. Sellele järgnes Evocación Marinera (Mere kutsumine) 1960. aastal, mis oli tellitud Barcelona linnavalitsuselt. Selle kujundid meenutavad pigem propellerit või ankrut kui merd. Mereasutus keeldus skulptuuri aktsepteerimast ja see viidi kaugele Barceloneta naabrusse, kus see endiselt rannikul seisab. Subirachs eksperimenteeris erinevate materjalidega, ühendades tsemendi ja puidu plokke või kasutades rauda ja pronksi ning ka kivi. Ta tõi tagasi inimese kuju 1960. aastate keskel ja arendas välja oma ekspressionistliku stiili, kus on näha karedapinnalisi ja teravnurksaid kujusid, nagu võib leida ka Kristuse Kannatuste fassaadidel. 1986. aastal paluti Josep Maria Subirachsil lõpetada Antoni Gaudí Sagrada Familia Kristuse Kannatuste fassaad. Pea 20 aastaga lõi ta kiriku läänefassaadile neli suurt pronksist ust ning 100 kiviskulptuuri. 1990. aastal korraldasid paljud katalaani kunstnikud ta karikatuurse stiili vastu protesti, kartes, et ta rikub Gaudí töö. Subirachs, oma kunsti väärtuses kindel, vastas kõigile rahuga: "Poleemika möödub ja teosed jäävad," ütles ta. Sellest hoolimata kahjustas kriitika ta mainet ja tõenäoliselt jättis ta ilma teatud auhindadest ja tunnustusest. Eaude, Michael (16. aprill 2014). "Josep Maria Subirachs obituary". The Guardian (Briti inglise). ISSN 0261-3077. Vaadatud 3. oktoobril 2024. "Josep Maria Subirachs Parker and Parker Art". ParkerandParkerArt (inglise). Vaadatud 2. oktoobril 2024.
Matapera

Matapera on küla Viljandi maakonnas Viljandi vallas. Külast voolab läbi Kapsi oja, mis küla kagunurgas suubub lõunapiiril voolavasse Raudna jõkke. Kuni 2013. aastani kuulus küla Pärsti valda. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaameti statistika andmebaas, vaadatud 17.06.2024. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
Põhjasadul

Põhjasadul (hiina keeles 北坳) on sadul Himaalajas Mahalangur Himali mäeahelikus Džomolungma ja Changtse vahel. Kõrgus 7020 m. Esimesed mägironijad, kes tõusid Põhjasadulale, olid 24. septembril 1921 Briti Everesti mägiekspeditsiooni liikmed George Mallory, Edward Oliver Wheeler ja Guy Bullock. Esimesed Eesti alpinistid, kes ronisid Põhjasadulale, olid Boriss Slepikovski ja Aleksei Kovaltšuk (mais 1998, katse sealtkaudu tippu jõuda luhtus). Nepali territooriumile jääv ja Džomolungmat Lhotsega ühendav Lõunasadul on kõrgem (7906 m).  Põhjasadul – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Storsylen

Storsylen on mägi Norras Trøndelagi maakonnas Tydali vallas Sylani mäeahelikus. Jääb Rootsi piirist 100 meetri kaugusele läänesuunas. Storsylen on kahe riigi territooriumile (Norra, Rootsi) jääva Sylani mäeaheliku kõrgeim mäetipp. Kõrgus on 1762 m.  Storsylen – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Põt-Jahh

Põt-Jahh on linn Venemaal Handi-Mansi autonoomses ringkonnas. Põt-Jahh on rajatud 1968. aastal Mamontovi naftavälja juurde. 1990. aastal sai linnaõigused. Q126684906 Põt-Jahhi koduleht
Sylan

Sylan (norra keeles), Sylarna (rootsi keeles), Bealjehkh (lõunasaami keeles) on Skandinaavia mäestikus asuv mäeahelik, mis jääb kahe riigi (Norra, Rootsi) territooriumile, maksimaalse kõrgusega 1762 m. Norras jääb ta Trøndelagi maakonna ja Rootsis Jämtlandi lääni territooriumile. Mäeaheliku kõrgeim tipp on Storsylen (1762 m).  Sylan – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
1990. aasta Lenini mäetipu tragöödia

1990. aasta Lenini mäetipu tragöödia oli traagiliste tagajärgedega lõppenud mägironijate tipputõusmised Lenini mäel, mis leidsid aset 1990. aasta 13. juulil, kus puhkenud laviinis 41 alpinisti kaotasid oma elu. 13. juulil 1990 maavärinast põhjustatud suuremahulises laviinis (laviin liikus alla pooleteist-kilomeetrise frondina) 5300 meetri kõrgusel alpinistide peatuspaigas, mida loeti ohutuks kohaks, hukkus 41 inimest. Kolm nädalat väldanud päästetööde käigus leiti ainult neli surnukeha (kohe esimesel otsingute päeval). Üle poolte hukkunutest (23 alpinisti) olid Leningradist, osa neist seotud valikkatsetega Himaalaja ekspeditsiooni eel (1990. aastast avanesid piirid ja alpiniste Nõukogude Liidus lubati välismaale mitte ainult üleliidulise koondise koosseisus, vaid ka alpiklubide koondistega). Leningradi tuntumaid alpiniste, NSV Liidu esimene Džomolungma vallutaja Vladimir Balõberdin ei jäänud 5300 m kõrgusel vahelaagrisse ja jätkas tõusu ning jäi ellu – laviin liikus temast mööda. Hukkunute hulgas oli Iisraeli, Šveitsi, Hispaania ja Tšehhoslovakkia alpiniste. Такого не знал мировой альпинизм. 10.07.2012. toptj.com Пик Ленина отпускает своих жертв. 7.12.2011. mk.ru
Babu Chiri Sherpa

Babu Chiri Sherpa (22. juuni 1965 Solukhumbu ringkond, Koshī provints – 29. aprill 2001 Džomolungma) oli Nepali šerpa alpinist. Ta alustas oma karjääri mägironijana 16-aastaselt, kui hankis töökoha kandjana. Hiljem sai temast vilunud mägironija, kes oli käinud Džomolungma tipus kümnel korral (1990–2000). Tähelepanuväärse teoga sai ta hakkama mais 1999, kui veetis Everesti tipus 21 tundi ilma täiendava hapnikuta ja magamata. Ta hukkus 29. aprillil 2001, kui oli järjekordselt Džomolungmal ronimas. Kõrgusel 6500 m kukkus ta jääprakku. Tal oli kuus tütart.
Osmiumtetraoksiid

Osmiumtetraoksiid ehk osmium(VIII)oksiid ehk OsO4 (M = 254,23 g/mol) on tähtsaim osmiumiühend, olles lenduv värvitu kuni helekollane osoonitaolise lõhnaga tahke aine. Sulamistemperatuur on 40,6 °C ja keemistemperatuur on 131,2 °C. Lahustub mõõdukalt vees, hästi mitmetes orgaanilistes lahustites, väga hästi tetraklorometaanis. Omab tetraeedrilist struktuuri. Osmiumtetraoksiid on happeline oksiid, reageerib leelistega, andes perosmaat(VIII)aniooni [OsO4(OH)2]2−, mille saab kergesti redutseerida (nt alkoholiga) osmaadiks(VI) [OsO2(OH)4]2−. Osmiumtetraoksiid reageerib kontsentreeritud HCl-happega (kuid mitte lahj HCl-ga), oksüdeerides selle vabaks klooriks, tekib H2[OsCl6]. Osmiumtetraoksiid on oksüdeerija, märkmisväärseim neist reaktsioonidest on alkeenide oksüdeerimine dioolideks. Kuna osmiumtetraoksiid on väga kallis ja mürgine, siis oksüdatsioonireaktsioonides kasutatakse teda sageli katalüütilises koguses, regenereerides teiste odavamate oksüdeerijatega, nt vesinikperoksiidiga ja N-metüülmorfolino-N-oksiidiga (NMO) alkeenide oksüdeerimisel. Osmiumtetraoksiid tekib osmiumi reageerimisel hapnikuga, kuid toatemperatuuril toimub reaktsioon väga aeglaselt, kuumutades kiiremini, seetõttu saadakse metallilise osmiumi kuumutamisel hapnikuvoolus 500–800 °C juures. Osmiumtetraoksiidi kasutatakse kudede ja rakkude värvimiseks elektronmikroskoopias ning oksüdeerijana orgaanilises keemias. Lisaks on osmiumtetraoksiid vaheühend metallilise osmiumi tootmises ning teiste osmiumiühendite saamisel. Oksiidid Cotton, F. A. & Wilkinson, G. Advanced Inorganic Chemistry, 3rd ed. Wiley, 1972. Greenwood, N. N. & Earnshaw, A. Chemistry of the Elements, 2nd ed. Butterworth-Heinemann, 1997. Milas, N. A. & Sussman, S. The hydroxylation of the double bond. J. Am. Chem. Soc., 1936, 58(7), 1302–1304. doi:10.1021/ja01298a065. Vanrheenen, V., Kelly, R. C. & Cha, D. Y. An improved catalytic OsO4 oxidation of olefins to cis-1,2-glycols using tertiary amine oxides as the oxidant. Tetrahedron Lett., 1976, 17(23), 1973–1976. doi:10.1016/S0040-4039(00)78093-2. Renner, H. et al. Platinum group metals and compounds. Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry. Wiley-WCH.
Caroline Marks

Caroline Marks (sündinud 14. veebruaril 2002 Boca Ratonis) on Ameerika elukutseline surfar. Ta on 2023. aasta World Surf League'i naiste maailmaturnee võitja ja 2024. aasta Pariisi olümpiamängude olümpiakuld. Ta on võitnud mitu riigi meistritiitlit ja on noorim naine, kes on võistelnud maailma surfiliigas. Marks on noorim surfar, kes on naiste meistrivõistluste tuurile kvalifitseerunud. Ta võistles maailma surfiliiga eliidis (16 paremat) ja lõpetas 2018. aasta hooaja 7. kohaga, pälvides sellega aasta uustulnuka tiitli. Ta elab Californias San Clemente'is. 2019. aastal kvalifitseerus Marks üheks kahest naisest USA esimeses surfivõistkonnas, kes osalesid 2020. aasta suveolümpiamängudel Jaapanis Tokyos. Caroline Marks World Surf League veebilehel Caroline Marks Team USA veebilehel Caroline Marks ROK-i veebilehel Caroline Marks Instagram-i veebilehel Caroline Marks Olympedia.org veebilehel
Hézecques

Hézecques on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus. Hézecques asub u. 32 km Montreuil-sur-Merist kirdes tee D133E1 ääres. Hézecques asub lähimast linnast Saint-Omerist 25 km edelas. Püha Peetruse kirik, pärineb 16. sajandist. Kirik Répertoire géographique des communes, vaadatud 26.10.2015. Populations légales 2021
Lebiez

Lebiez on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus. Lebiez asub 16 km Montreuil-sur-Merist idas teede D130 ja D108 ristumiskoha ümbruses ja Créquoise'i jõe kaldal. 16. sajandi St. Vaasti kirik Kabel, pärineb 17. sajandist Vallamaja ja kool Répertoire géographique des communes, vaadatud 26.10.2015. Populations légales 2021
Mustivere

Mustivere on küla Viljandi maakonnas Viljandi vallas. Külast voolab läbi Kavaku oja, millele on paisutatud Riiska järv ja Mandle järv. Küla läänepiiril voolab lõiguti Sanga oja. Kuni 2013. aastani kuulus küla Pärsti valda. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaameti statistika andmebaas, vaadatud 17.06.2024. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
Lugy

Lugy on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus. Lugy asub 25 km Montreuil-sur-Merist kirdes tee D130 ääres. 18. sajandi St. Pierre'i kirik Taastatud vesiveski Leie jõgi Répertoire géographique des communes, vaadatud 26.10.2015. Populations légales 2021
Pisitindik

Pisitindik (Parasola misera) on šampinjonilaadsete seltsi psatürellilised sugukondav kuuluv seente liik. Pisitindik andmebaasis eElurikkus.
Ikoonimuuseum

Ikoonimuuseum on Tallinnas asuv eramuuseum, kus näidatakse vanavene ikoone. Muuseum asub Tallinna vanalinnas Meistrite hoovis, aadressiga Vene tänav 6. Muuseum on avatud ettetellimisel. Muuseum korraldab ka ikoonihuviliste reise, sealhulgas on korraldatud reise Kuremäe kloostrisse. Sihtasutust Ikoonimuuseum juhib Georg Savisaar. Muuseumi ekspositsioonis on esindatud mitmesugused ikoonimaali stiilid ja koolkonnad. Vanimad eksponaadid pärinevad 16. sajandist. Ekspositsiooni põhiosa moodustavad vanausuliste loodud ikoonid, sealhulgas esinduslik kogu Gavriil Frolovi teostest. "Ikoonimuuseum". Vaadatud 2. oktoobril 2024. "Ekskursioonid – Ikoonimuuseum". Vaadatud 2. oktoobril 2024. "Hinnakiri – Ikoonimuuseum". Vaadatud 2. oktoobril 2024. "Reisid – Ikoonimuuseum". Vaadatud 2. oktoobril 2024. "🟢 IKOONIMUUSEUM SA (90010930) - Firma Ülevaade @ Inforegister.ee". Inforegister. 7. juuli 2024. Vaadatud 2. oktoobril 2024. Koduleht
Dresdeni roheline teemant

Dresdeni roheline teemant, ka Dresdeni roheline, on looduslikult rohelise värvusega 41-karaadine tilgakujulise (pendeloque) fassettlihviga teemant, mis on paigutatud teemantitega kaunistatud kübara-agraffi ja asub Dresdenis Grünes Gewölbe muuseumis. Kivi särav-õunroheline värvus on tekkinud arvatavasti loodusliku päritoluga radioaktiivsuse mõjul, mis on mõjutanud kivi tema ladestuskohas. Dresdeni roheline teemant on ligikaudu mandlikujuline, see kaalub 40,70 karaati ja on mõõtudes 29,75 × 19,88 × 10,29 mm. Teemant on värvuselt selge roheka tooniga. Teemandi fassettlihvi iseloomustab selge sümmeetria ja peen lihvitus, mida peetakse haruldaseks enne 1741. aastat lõigatud ja lihvitud kivi kohta. Märgatud on kivi suuruse ja kuju sarnasust Hope'i teemandiga. Kivi on nimetatud kunagise Saksi kuurvürstide ja kuningate residentsi Dresdeni järgi. Rohelise teemandi ostis Saksi kuurvürst ja Poola kuningas August III. See kuulus Wettinite varakambrisse ja on tänapäeval eksponeeritud Grünes Gewölbe muuseumi uues osas (Neues Grüne Gewölbe). Teemandi täpne päritolukoht on teadmata, selleks on peetud nii Indiat kui ka Brasiiliat. Esmakordselt mainitakse seda 1722. aastal Londonis, kus juveel lõigati välja 119,5-karaadisest toorkivist. 1741. või 1742. aastal ostis kuningas August III kivi Leipzigis 400 000 taalri eest. Õuekullassepp Johann Friedrich Dinglinger paigutas kivi Kuldvillaku ordeni ripatsisse (lisaks rohelisele teemandile oli sinna paigutatud ka nelinurkse padija kujuga 49,71-karaadine Dresdeni valge teemant). Õuejuveliir Franz Michael Diespach valmistas sellest Friedrich August I tellimusel 1768. aastal kaks ehet, millest üks oli tänaseni säilinud 14,1 cm pikkune kübara-agraff, millesse on paigutatud Dresdeni roheline teemant, kaks 6,3 ja 19,3 karaati kaaluvat suuremat briljanti ja 411 keskmise suurusega ning väiksemat briljanti. See ehe kuulus Saksi kuurvürstide kroonijuveelide hulka. Pärast Teist maailmasõda viidi see ehe koos rohelise teemandiga sõjasaagina Nõukogude Liitu ja asus seal aastail 1945–1958. 2019. aastal Grünes Gewölbe muuseumis toimunud vargusest pääses Dredeni roheline teemant tänu asjaolule, et oli laenutatud Metropolitani Kunstimuuseumisse. W. Koeppe, A. Matisse Donefer-Hickie. Steadfast and Pure: How the "Dresden Green" Diamond Became a Symbol of Saxon Rule. - Metropolitan Museum of Art. - January 28, 2020 The Dresden Green. - The World of Famous Gems The Dresden Green. - The World of Famous Gems Dresden Green: World Famous Diamonds. - Jeweller L. Laugen. Saksamaal Dresdenis varastati muuseumist kuni miljardi euro väärtuses aardeid. - Delfi, 25.11.2019
Ants Virkus

Ants Virkus (sündinud 19. oktoobril 1935 Vana-Vändra vald, Pärnu maakond) on eesti toiduteadlane. Ta lõpetas aastal 1954 Tallinna 2. Keskkooli, 1959 Tallinna Polütehnilise Instituudi (TPI) keemiateaduskonna, 1965 G. Plehhanovi nimelises Moskva Rahvamajanduse Instituudis aspirantuuri ühiskondliku toitlustamise tehnoloogia ja organiseerimise erialal, sai 1967 samas tehnikakandidaadi kraadi väitekirjaga “Исследование изменений жирнокислотного состава и некоторых физико-химических показателей подсолнечного рафинированного масла и его смесей под влиянием термического фактора”, täiendas end 1969–1970 Helsingi Tehnikaülikoolis. Virkus oli aastatel 1964–1968 TPI orgaaniliste ainete tehnoloogia kateedri vanemõpetaja, 1968–1988 toiduainete tehnoloogia kateedri dotsent, 1972–1983 keemiateaduskonna prodekaan, 1983–1988 dekaan, 1988–1996 kaugõppeteaduskonna dekaan, 1989–2005 TTÜ toiduainete instituudi dotsent, 2005. aastast emeriitdotsent. Ta on lugenud toiduvalmistamise ja toitlustamise tehnoloogia, ühiskondliku toitlustamise organiseerimise, ja toidukaupade kaubatundmise kursusi, koostanud õppevahendeid, olnud Eesti Nõukogude Entsüklopeedia kaasautor, uurimisvaldkonnad on toiduvalmistamise tehnoloogia, toiduainete keemiline koostis ja toiteväärtus, toiduainete konserveerimine, tervistkahjustavate ainete ja ühendite vähendamine toiduainetes ja arstimites, toiduainete tarbimine. Ta on avaldanud üle 30 teadustrükise. 2006 TTÜ teenetemedal Mente et Manu Eesti teaduse biograafiline leksikon. 4. köide: Sar-Y. Lisa TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013, lk. 1322-1323, märksõna "Virkus, Ants" https://ws.lib.ttu.ee/publikatsioonid/et/isik/item/f82eaa3b-3ea7-4e9d-93b8-e26bc321d01c
Rein Volt (majandusteadlane)

Rein Volt (sündinud 3. märtsil 1955 Tartus) on eesti majandusteadlane ja audiitor. Ta lõpetas aastal 1974 Tallinna 2. Keskkooli, 1978 Tallinna Polütehnilise Instituudi (TPI) majandusteaduskonna tööstusraamatupidamise erialal, 1985 TPI-s aspirantuuri, sai 1989 majanduskandidaadi kraadi väitekirjaga “Разработка модели оценки результатов хозяйствования предприятия (объединения) и ее применение в управлении”. Volt oli aastatel 1985–1988 Eesti NSV Teaduste Akadeemia Majandusinstituudi teadur, 1988–1991 Kalevi pearaamatupidaja, 1991–2010 AS-i Tawest IA International partner, 2010 OÜ Tawest Audiitorteenused vandeaudiitor, 1996-1999 AS Norma nõukogu liige. Tema uurimisvaldkond on ettevõtte majandustegevuse kompleksanalüüs. Ta on avaldanud 18 teadusartiklit. Tema isa oli majandusteadlane Vello Volt. Eesti teaduse biograafiline leksikon. 4. köide: Sar-Y. Lisa TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013, lk. 1358, märksõna "Volt, Rein" "Äripäev 19 oktoober 1999 — DIGAR Eesti artiklid". dea.digar.ee. Vaadatud 2. oktoobril 2024.
Rein Võrk

Rein Võrk (10. mai 1934 Tallinn – 1. mai 2013) oli eesti elektrotehnikateadlane. Ta lõpetas aastal 1953 Tallinna 2. Keskkooli, 1959 Tallinna Polütehnilise Instituudi (TPI) tööstusettevõtete elektrifiseerimise erialal, 1964 Leningradi Polütehnilises Instituudis aspirantuuri, sai 1966 samas tehnikakandidaadi kraadi väitekirjaga “Исследование многополюсных асинхронных двигателей с дробными обмотками”. Võrk oli aastatel 1964–1966 TPI elektrimasinate kateedri assistent, 1966–1969 vanemõpetaja, 1969–1971 dotsendi kohusetäitja, 1971–1989 elektrotehnika aluste kateedri dotsent, 1990–1992 TTÜ elektrotehnika aluste õppetooli dotsent, 1992–1997 aseprofessor, 2006. aastast emeriitdotsent. Ta õpetas elektrotehnika aluseid, koostas õppevahendeid. Võrgu uurimisvaldkonnad olid elektrotehnika aluste üldküsimused (teaduslik-metoodilised probleemid elektrotehnika õpetamisel mitteelektrotehniliste erialade üliõpilastele), elektrimasinad (aeglasekäigulise murdmähistega asünkroonmootori loomise võimalus, elektrimootori õhupilu optimaalne geomeetria), elektromagnetilised kulumõõturid (magnetvälja jaotis ja arvutamine magnetahelas). Ta oli aastatel 1972–1991 kohtuekspertiisi teadusliku uurimise labori elektrotehnika ekspert, 1977–1987 teaduslik-metoodilise nõukogu liige, 1974–1991 NSV Liidu Kõrgharidusministeeriumi elektrotehnika teaduslik-metoodilise nõukogu liige, 1976–1991 NSV Liidu Looderajoonide elektrotehnika metoodikakomisjoni liige. Ta on avaldanud 15 teadustrükist. 2009 TTÜ tänukiri Tema isa oli tehnikateadlane Hans Roland Wõrk, vend küberneetik ja insener Ants Wõrk. Eesti teaduse biograafiline leksikon. 4. köide: Sar-Y. Lisa TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013, lk. 1387, märksõna "Võrk, Rein" https://digikogu.taltech.ee/et/Download/ae438998-adcf-4fe4-9532-b131adf9e319 https://dea.digar.ee/?a=d&d=kodumaanadalaleht19670201.2.10&srpos=4&e=-------et-25--1-byDA%2cbyAU%2cbyTI-txt-txIN%7ctxTI%7ctxAU%7ctxTA-%22rein+v%c3%b5rk%22------------
Pinska

Pinska on küla Viljandi maakonnas Viljandi vallas, Viljandi linnast vahetult läänes. Külas asuvad Kirikumõisa järv ja Jaanuse paisjärv. Külast voolab läbi Kavaku oja, samuti voolab oja mööda küla põhpiiri. Külast saab alguse Kapsi oja. Küla läbivad Imavere – Viljandi – Karksi-Nuia maantee ja Tartu – Viljandi – Kilingi-Nõmme maantee. Külas tegutseb alates 1999. aastast puidutööstusettevõte OÜ Pinska. Kuni 2013. aastani kuulus küla Pärsti valda. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaameti statistika andmebaas, vaadatud 20.06.2024. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014. "OÜ Pinska". Originaali arhiivikoopia seisuga 2. september 2017. Vaadatud 6. septembril 2017.