laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Baisogala mõis

Baisogala mõis (leedu keeles Baisogalos dvaras) on endine mõis Leedus Radviliškise rajoonis Baisogala alevis aadressil R. Žebenkos g. 12. Baisogala mõisa on mainitud juba aastal 1589. Selle esimeste omanike seas olid Skopased, Zibultased ja Korsakid. Enamasti oli see Leedu suurvürstidele kuuluv riigimõis, mis oli keskajal pindalalt üks suuremaid Leedus. Aastail 1754–1791 kuulus mõis lühikest aega eravaldusse, vahetades kiiresti omanikke. Omanike seas olid Koseckid, Poniatowskid ja Zarankad. Taas läks mõis eravaldusse aastal 1822. Toona kuulus mõis Chrapowickitele. Aastal 1830 ostsid selle Komarid, nende valdusse jäi mõis kuni aastani 1940. Aastal 1922 kärbiti seoses agraarreformiga mõisa suurust 80 hektarini, kokku võõrandati aga 1010,39 hektarit maad. Aastal 1940 vahistati mõisa omanik Vladas Komaras ja saadeti Kasahstani, kus ta Karaganda oblastis Karlagis aastal 1941 ka suri. Mõisakompleksi hakati rajama juba XVIII sajandi keskel, kuigi suuremad ehitustööd võeti ette alles XIX sajandi lõpus ja XX sajandi alguses, mil mõis kuulus Komaritele. Peahoone esindab vene ampiirstiili, interjööri on mõjutanud Viini setsessionism, hoone on projekteerinud arhitekt Romualdas Tarabildiene. Hoone on 50 meetrit pikk, keskel asub kupliga kaetud rotund. XIX sajandi lõpus lisati sellele ka tiibhooned. Rotundi esimesel korrusel asub vestibüül, mida ehivad 12 dooria sammast. Suurem osa tootmishoonetest on leedupärased, kõrvalhoonetel on selged romantismi mõjud. Mõisateenijate maja on uusgooti stiilis. Nõukogude ajal võttis kompleksi kasutusele Leedu Loomakasvatusinstituut. Peahoone ja mitmed teised hooned restaureeriti aastal 2008. Mõisakompleksi juurde kuuluvaist hoonetest vanimad on XVIII sajandil püstitatud tall-tõllakuur ja ait. XIX sajandi keskel valmisid jääkelder, tuulik, teenijate maja, tootmiskompleks. Tol ajal hakati rajama ka parki. XIX sajandi lõpus ja XX sajandi alguses viidi lõpule lossi ümbruse väljaehitamine, kus valmisid kasvuhoone ja garaaž; tootmishoonete juurde rajati viinavabrik ja nelinurkne laut. Peahoone ümber paikneb 12 hektari suurune park, kus asuvad tiigid ja mida läbivad alleed. Võõrliikidest kasvavad seal torkav kuusk, euroopa lehis, Alpi seedermänd, hõbevaher ja harilik elupuu. Pargist põhja poole, paisjärve kaldale, jääb mõisa tootmiskompleks. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 29. august 2015. Vaadatud 17. mail 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) http://www.autc.lt/lt/architekturos-objektai/1420?rt=3&pl=4 http://www.7seasons.lt/baisogalos_dvaras Sissekanne Leedu mõisate veebisaidil; fotod (leedu keeles) Sissekanne Leedu mõisate veebisaidil; asendiplaan (leedu keeles) Mõisa ajaloost (leedu keeles) Baisogala mõis Mõis YouTube'is
Kırşehiri provints

Kırşehiri provints on 1. järgu haldusüksus (provints) Kesk-Türgis. Provintsi keskus on Kırşehir. Akçakenti ringkond Akpınari ringkond Boztepe ringkond Çiçekdağı ringkond Kamani ringkond Mucuri ringkond Kırşehiri ringkond Kırşehiri provintsi koduleht (türgi keeles)
Muğla provints

Muğla provints on 1. järgu haldusüksus (provints) Edela-Türgis Vahemere rannikul. Provintsi keskus on Muğla. Bodrumi ringkond Dalamani ringkond Datça ringkond Fethiye ringkond Kavaklıdere ringkond Köyceğizi ringkond Marmarise ringkond Menteşe ringkond Milasi ringkond Muğla ringkond Ortaca ringkond Ula ringkond Yatağani ringkond Population of provinces by years - 2000-2018, vaadatud 9.03.2019. Muğla provintsi koduleht (türgi keeles)
Hatay provints

Hatay provints on 1. järgu haldusüksus (provints) Kagu-Türgis. Provintsist lõunas ja idas asub Süüria, provintsist läänes asub Vahemeri. Provintsi keskus on Antakya. Altınözü ringkond Antakya ringkond Beleni ringkond Dörtyoli ringkond Erzini ringkond Hassa ringkond İskenderuni ringkond Kırıkhani ringkond Kumlu ringkond Reyhanlı ringkond Samandaği ringkond Yayladağı ringkond Population of provinces by years - 2000-2018, vaadatud 9.03.2019. Hatay provintsi koduleht (türgi keeles)
Roodevälja mõis

Roodevälja mõis (saksa keeles Rodewal) oli poolmõis Rakvere kihelkonnas Virumaal. Nüüdisajal jääb mõis Lääne-Viru maakonda Rakvere valda. Roodevälja mõis rajati 1863. aastal Sõmeru mõisast eraldatud osast. Mõisa viimased (enne 1919. aasta võõrandamist) omanikud olid Sõmeru mõisa omanikud Tiesenhausenid ja seetõttu oli Roodevälja mõis Sõmeru mõisa kõrvalmõis. Roodevälja mõis Eesti mõisaportaalis (vaadatud 18.05.2015) Roodevälja mõis Eesti mõisaportaalis
Kohala mõis

Kohala mõis (saksa keeles Tolks, Tolx) oli rüütlimõis Rakvere kihelkonnas Virumaal. Nüüdisajal jääb mõis Lääne-Viru maakonda Rakvere valda. Mõisast on esimesed teated 1489. aastast ja tollal olid mõisa omanikud Wrangellid. Hiljem kuulus mõis Asserienitele, Lodedele, Tiesenhausenitele, Ungern-Sternbergidele ja Hastferitele ning aastast 1801 jälle Wrangellidele. 1838. aasta algul avastati Kohala mõisa maadel Vanamõisa külas kaevu kaevamisel „põlevat kivimit“. Peterburi Teaduste Akadeemia mäeinsenerid analüüsisid laboris põlevkivi ja leidsid, et kuumutades annab see protsentuaalselt rohkem põletusgaasi kui kivisüsi. Põlevkivi tundus sobivat ka kütteaineks ning õli saamiseks. Mõisa viimane (enne 1919. aasta võõrandamist) omanik oli Sergei von Wrangell. Kohala (Tolx) mõisa üleandmise ürik Andreas Berner'ilt Rakvere foogt Gerdt Huyn von Anstenradt'ile, 26.07.1550, www.ra.ee, Pärgamendid Kohala mõis Eesti mõisaportaalis (vaadatud 18.05.2015) Kohala mõisa üleandmise ürik Gerdt Huyn von Anstenradt'i poolt Arndt Asserien'ile, www.ra.ee, Pärgamendid, Fond AM.115.1.84 Erki Tammiksaar, Põhijooni põlevkiviõlitööstuse arengust Eestis, AS Viru Keemia Grupp Kohala mõis Eesti mõisaportaalis Kohala mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris
Gorgias

Gorgias (kreeka Γοργίας; umbes 485 eKr – umbes 380 eKr) oli vanakreeka sofist ja reetor Leontinoi linnast Sitsiilias. Sextus Empiricuse teoses „Õpetlaste vastu” (vanakreeka keeles: Πρὸς μαθηματικούς) ja anonüümses teoses „Melissosest, Xenophanesest ja Gorgiasest” (vanakreeka keeles Περὶ Μελίσσου, Ξενοφάνους καὶ Γοργίου) on kummaski säilinud fragmente Gorgiase oletatavast filosoofilisest põhiteosest „Loodusest” (ka „Mitteolev” või „Mitteolevast”), mis oli tõenäoliselt eleaatide olemiskäsitluse kriitika. See kriitika on üldiselt kokku võetud nelja negatiivse väitega, mistõttu on Gorgiast nimetatud ka nihilistiks: Midagi ei ole. Isegi kui olemine on, siis ei saa seda teada. Isegi kui seda saaks teada, siis ei saa seda väljendada. Isegi kui seda saaks väljendada, siis ei saa seda mõista. Retoorika vallas on Gorgias peamiselt tuntud epideiktiliste kõnede, „Helena enkoomiumi” ja „Palamedese kaitsekõne” tõttu. „Helena enkoomium” demonstreerib, et Helena ei olnud süüdi Trooja sõja puhkemises. „Palamedese kaitsekõnes” kaitseb Palamedes end riigireetmise süüdistuse vastu. Gorgias on Platoni samanimelise dialoogi nimitegelane. Higgins, C. Francis, Gorgias, „Internet Encyclopedia of Philosophy" (vaadatud 18.05.2015)
Dehn

Dehn oli Rostockist pärit baltisaksa aadlisuguvõsa. Suguvõsale kuulusid eri aegadel Eesti alal Kärevete, Mõdriku mõis, Karitsa mõis, Veltsi mõis, Kiikla mõis, Emumäe mõis, Koonu mõis jt. Dehnid said 1762. aastal Venemaa ja 1788. aastal Saksa-Rooma riigiaadli seisuse. 1809. aastal ja 1878. aastal kanti Eestimaa ja 1860. aastal Liivimaa aadlimatriklisse. Suguvõsa esindajaid oli ka Eestimaal. 1657 kanti organist Arnold Dehn Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse[küsitav][viide?]. Arnold Dehni (?–1657) poeg Heinrich Dehn (?–1684) oli Tallinna kodanik ja kaupmees, suurgildi liige. Arnold Dehn (1671–1723), Tallinna kodanik (1697) ja kaupmees, Tallinna Suurgildi vanem Joachim von Dehn jr. (10.12.1767–01.06.1816), Veltsi mõisa omanik, 1809. aastal immatrikuleeriti Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse nr 175 all. August Johann von Dehn (10.01.1801 Tallinn – 02.01.1879 Veltsi), Perekonna Veltsi liini rajaja, Veltsi mõisa omanik. Georg Gotthard von Dehn (14.05.1812 Veltsi – 12.05.1856 Tartu) oli Kiikla ja Emumäe mõisa omanik. Otto Trofim von Dehn (26.09.1849 Emumäe – 16.02.1899 Peterburi) oli Venemaa keisririigi jurist, riiginõunik ning Karitsa mõisa omanik. Heinrich von Dehn (01.09.1851 – 17.03.1919 Tallinn), oli Kiikla mõisa omanik, Peterburi piiritusevabriku Bollmann & Co. omanik. Karl Heinrich von Dehn (25.07.1816 Veltsi – 21.04.1878 Riia), Venemaa keisririigi sõjaväelane ja Koonu mõisa omanik. Conrad Axel Ernst von Dehn (15.09.1860 Suure-Kõpu – 24.09.1927 Riia), aktsiisivalitsuse kontrolör Tartus, Peterburi konsistooriumi kassiir ja püha Anna kooli sekretär, Liivimaa konsistooriumi assessor. Eberhard von Dehn (24.03.1753 Tallinn – 17.10.1828 Tallinn), Dehn kes sai 1789. aastal sai Vene riigiaadli tiitli. Thomas Adolph von Dehn (21. 12 1796/1.01 1797 Tallinn – 2./14. detsember 1825 Viljandi) oli Eesti vaimulik, Suure-Jaani Johannese koguduse õpetaja August von Dehn (14.10.1823 Viljandi – 28.10.1889 Lõhavere), Pornuse mõisa kaasomanik, Halliste kihelkonnakohtunik, Tartu kreisi- ja maakohtu sekretär, Liivimaa rüütelkonna justiitskomisjoni liige, Viljandi maakohtu ning Tartu-Võru kreisikohtunik. Õpetatud Eesti Seltsi liige, ajalehe Das Inland kaastööline. 1860. aastal kanti Liivimaa aadlimatriklisse. Ervin Karl Reinhold von Dehn (23.04.1862 Tartu – 17.02.1949 Jena), vaimulik, aastatel 1889–1934 EELK Halliste koguduse pastor Herbert von Dehn (1894–1950) võttis osa Vabadussõjast Balti pataljoni koosseisus, Friedrich Arthur Dehn (1902–1968) oli arst. Reichsadelsdiplom für Joachim Dehn, ausgestellt von Kaiser Joseph II, d. d. Wien 1788 6. 12. Georg Adelheim. „Das Revaler Bürgerbuch 1624-1690 nebst Fortsetzung bis 1710" (ibid., 1933), lk 144 Armand Trei. Unustatud rügement. Balti pataljon (rügement) Eesti Vabadussõjas Helbe Merila-Lattik. Eesti arstid 1940–1960. Lk. 55 Handbuch der baltischen Ritterschaften, Teil 1, 1: Livland, Görlitz, 1929 Perekond Dehn, EAA.1457, www.eha.ee
O'Rourke

O'Rourke oli Iirimaa päritolu aadlisuguvõsa. Suguvõsa esivanem oli 11. sajandil Iirimaa Connaughti piirkonna kuningas Artur O'Rourke. 18. sajandil tulid O'Rourke'i esindajad Venemaale. O'Rourke'id on kantud Eestimaa ja Liivimaa rüütelkonna aadlimatriklisse. Joseph Cornelius O'Rourke (1772–1849), Venemaa sõjaväelane Stefan Michael Newerkla: Das irische Geschlecht O'Reilly und seine Verbindungen zu Österreich und Russland: Von Noahs Sohn Jafet bis zum russischen Nationaldichter Puškin. In: Jasmina Grković-Major – Natalia B. Korina – Stefan Michael Newerkla – Fedor B. Poljakov – Svetlana M. Tolstaja (eds.): Diachronie – Ethnos – Tradition: Studien zur slawischen Sprachgeschichte. Festgabe für Anna Kretschmer. Brno: Tribun EU, 2020, lk 259-279 (Digitaalselt), siin lk 263–265 (Peatükk 3.2. Konkurentsivõimeline O'Rourke'i klann).
Rausch von Traubenberg

Rausch von Traubenberg oli aadlisuguvõsa. Suguvõsa esivanem on Luc Rausch, kes 1462. aastal sai parunitiitli. Tema lapselaps Luc sai loa kasutada nime Rausch von Traubenberg. Rauschid elasid tänapäevase Austria ja Sloveenia alale jäävas Steiermargi hertsogkonnas. 17. sajandil liikusid suguvõsa esindajad Taani, kust nad 100 aastat hiljem saabusid Eestimaale. Suguvõsa on kantud Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse nr 315 all. Suguvõsale kuulusid eri aegadel Eesti alal Piiumetsa, Lokuta ja Oisu mõis. August Rausch von Traubenberg (1808–1860), Lokuta ja Huuksi pärishärra, meeskohtunik parun Emanuel Rausch von Traubenberg (1843–1909), Juuru mõisnik alates 1875, parun Georg Otto Adolf Rausch von Traubenberg (1845–1927), Lokuta ja Piiumetsa pärishärra, Järvamaa kreisisaadik, Eestimaa rüütelkonna maanõunik parun Karl Thure Rausch von Traubenberg (1847–1924), Järvamaa kreisisaadik, Huuksi ja Väike-Kareda mõisnik Uuemad sõnumid. Uute kreisisaadikute valimine, Eesti Postimees ehk Näddalaleht: ma- ja linnarahvale, nr. 5, 31 jaanuar 1902
Plater

Plater oli Vestfaalist pärit aadlisuguvõsa. Plateritest olid esimesed teated kroonikatest teada 1160. aastal. Platereid oli mitu liini. Aastal 1803 abiellus Krāslava mõisa omanik Izabelle-Helene Zyberkiga, pannes aluse Plater-Zyberkide (saksapäraselt Plater-Sybergide) suguvõsaliinile. Platerid olid kantud ka Liivimaa rüütelkonna aadlimatriklisse (nr 21/22- (Nedderitzi ja Plātere liinid)). Fabian von Plater gen. Broel (suri 1656), baltisaksa päritolu Rootsi sõjaväelane, Liivimaa maanõunik Friedrich von Plater, Liivimaa ülemkonsistooriumi president Gerhard Johann von Plater (1658–1728), Rootsi sõjaväelane ja ooberstleitnant Põhjasõjas. Hans Reinhold von dem Broel gen. Plater (1750–1817), Liivimaa Laatre, Keeni, Tõlliste, Vaalu ja Uniküla mõisnik, 1783. aastast Tartu kreisimarssal Gustav Gerhard Broel gen. Plater (1781–1848), Venemaa keisririigi sõjaväelane (kindralleitnant), Tallinna sõjasadama komandant Aivar Põldvee, Lisandusi koolmeister Bengt Adamsoni eluloole, Haridus 2/2010, lk 44 Hans Reinhold von dem Broel gen. Plater, Genealogisches Handbuch der estländischen Ritterschaft. 1, s.723
Nikola Kljusev

Nikola Kljusev (makedoonia keeles Никола Кљусев, 2. oktoober 1927 Štip – 16. jaanuar 2008 Skopje) oli Makedoonia majandusteadlane ja riigitegelane. Ta oli aastatel 1991–1992 Makedoonia peaminister. Ta lõpetas aastal 1953 Belgradi Ülikooli majandusteaduskonna. Aastal 1964 kaitses ta majandusdoktori väitekirja, teemaks "Investeeringute majandusliku efektiivsuse hindamise kriteeriumid ja meetodid". Ta alustas oma teaduslikku karjääri Makedoonia Tööstuse Teadusliku Uurimise Instituudis. Aastatel 1960–1967 töötas ta Skopjes Majanduse Instituudis. Aastal 1972 sai ta Skopje ülikooli majandusteaduskonna professoriks. Aastal 1988 valiti ta Makedoonia Teaduse- ja Kunstiakadeemia liikmeks, ta oli Demograafiliste uuringute nõukogu esimees. 27. jaanuarist 1991 17. augustini 1992 oli ta Makedoonia peaminister. Tema juhtimisel võeti kasutusele Makedoonia dinaar. Samuti juhtis ta Jugoslaavia vägede väljaviimist Makedooniast. Lisaks oli ta 30. novembrist 1998 27. juulini 2000 Makedoonia kaitseminister.
Šeduva

Šeduva (leedu) on linn Leedus Radviliškise rajoonis. Linn on Šeduva valla halduskeskuseks. Šeduva asub merepinnast keskmiselt 87 meetri kõrgusel, linnas asub Šeduva moreenkõrgustik (115–125 m). Linna läbib Radviliškise–Daugavpilsi raudtee. Šeduvas on gümnaasium, kultuurimaja ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on koduloomuuseum, Hollandi tuulik ja 1649. aastal püstitatud katoliku kirik. 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Šeduva elanikest leedulasi 97,69%, venelasi 1,38% ja muust rahvusest inimesi 0,93%. Esimesed kirjalikud teated linna kohta pärinevad aastast 1449, mil seal sündis Kiievi rabi Moše Hagole. Aastast 1529 pärinevad teated sealse kiriku kohta. Aastal 1542 nimetati Šeduva linnaks, Magdeburgi õigused sai see 25. juunil 1654. Algul valitses linn end ise, kui aastal 1775 hakkas see kuuluma Stanisław II-le. Toona kaotasid paljud väiksemad linnad Magdeburgi õigused, kuid aastal 1779 sõlmisid linnaelanikud kuningaga lepingu, mille alusel sai Šeduva omavalitsuse tagasi. Kuigi ametlikult oli sellest ajast peale tegemist aleviga, säilisid asulal linnaõigused ja see oli staatuselt maakonnalinnadega võrdne. Linn põles korduvalt (1678, 1795 ja 1798 aastal). Peale 1795. aasta tulekahju võeti vastu ehitustöid reguleerivad määrused, mis pidid tagama, et uusehitised ei rikuks turuplatsi ega tõkestaks tänavaid, ka keelati ehitada uusi maju ilma korstnateta. Linnaelanikud, kes ei suutnud ehitada turuplatsi äärde mitmekorruselisi maju, pidid oma krundid maha müüma. Aastal 1798 ostis Šeduva mõisa parun von Ropp. Ta ei tunnistanud alevi elanike õigust omavalitsusele ja hakkas neilt nõudma teopäevi. Elanikud kaebasid ta peale ja võitsid aastal 1814 Šenatis kõigi oma privileegide tunnustamise. Peale 1863. aasta ülestõusu mahasurumist muudeti Šeduva raekoda õigeusu kirikuks. Aastal 1879 ehitati kirikule keskväljakule uus hoone, aga aastal 1934 see lammutati. Aastail 1871–1873 valmis linna läbiv raudtee, mis aitas kaasa kaubanduse arenemisele. Aastal 1897 oli 61% linna elanikest juudid, kohalik kaubandus oli peaaegu täielikult nende kontrolli all. Aastal 1941 hävitasid Saksa okupatsiooniväed kõik sealsed juudid, põhiliselt lasti neid maha 25. ja 26. augustil, mil tapeti kokku 664 inimest. 3. augustist 1946 on Šeduva taas linn. Šeduva Šeduva tuulik Šeduva kirik Šeduva kool Antanas Gravrogkas – Leedu insener Chaim Mordechai Katz – juudi rabi Meyer Juzint – juudi rabi Pranas Kūris – Leedu jurist Resident population by city / town at the beginning of the year, vaadatud 12.02.2023. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 2. aprill 2015. Vaadatud 18. mail 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) http://www.seligman.org.il/seduva_jews.html Linn Poola geograafilises sõnastikus (poola keeles) Linn portaalis vietoves.Lt
Štip

Štip (makedoonia keeles Штип) on linn Põhja-Makedoonias Idapiirkonnas, Štipi omavalitsuse keskus.  Štip – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Gleb Bichele

Gleb Bichele (30. juuli 1909 Narva – 28. detsember 2004 Tartu) oli Eesti mehaanikateadlane. Ta lõpetas Tartu ülikooli aastal 1932 cum laude füüsikuna. Arvutas 1936. aastal orbiite, mis oleksid soodsad Kuule, Veenusele ja Marsile lendamiseks. Füüsika-matemaatikakandidaat (1946), dotsent (1949). Ta oli 1944–1956 TRÜ õppejõud, 1944–1946 teoreetilise mehaanika kateedri assistent, 1946–1956 samas dotsent, 1952–1973 Eesti Põllumajanduse Akadeemia mehaanikakateedri juhataja, 1957–1963 samas põllumajanduse mehhaniseerimise teaduskonna dekaan. Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918–1944
Urmas Puhkan

Urmas Puhkan (sündinud 20. veebruaril 1967 Nadalamas) on eesti keraamik. Ta lõpetas 1992. aastal Eesti Kunstiakadeemia keraamika erialal. Juba õpingute ajal osales näitustel ning on 1988. aastast tegutseva kunstirühmituse Neoeksprepost asutaja. Ta on loonud skulpturaalset keraamikat, kureerinud keraamikanäitusi nii Eestis, kui ka välismaal, olnud üks ARS Keraamikakeskuse algatajaid[viide?]. Puhkan on üks varasemaid stuudiokeraamika viljelejaid Eestis[viide?], tema eestvedamisel [viide?]avati Tallinna vanalinnas 1993. aastal Asuurkeraamika – esimene omataoline keraamika töökoda-galerii Eestis, kus külastajad said tutvuda nii keraamika kui ka selle valmimisprotsessiga. Ühiselt on arendatud[viide?] keraamika eriala ja korraldatud näitusi nii Eestis kui ka välismaal. 2008. aastast MTÜ-na tegutsev Asuuritorn jätkab keraamikakeskusena vanalinnas alustatut keskaegses linnamüüris asuvas Loewenschede tornis, kus korraldatakse keraamikanäitusi, -esitlusi ja -koolitusi. Puhkan on olnud Kohila rahvusvahelise keraamikasümpoosioni korralduskomitee liige. Ta on ka kaasaegsele tarbekunstile ja disainile keskendunud Hop galerii nõukogu liige. 1993. aastast on Urmas Puhkani loomingut eksponeeritud enam kui 60 näitusel nii Eestis kui ka välismaal. 1996. aastast on ta Eesti Keraamikute Liidu liige. Urmas Puhkan on 2005. aastast Eesti Kunstiakadeemia keraamikaosakonna juhataja.[viide?] Urmas Puhkani isikunäituse "Närvid" pressiteade, Eesti Tarbekunsti- ja Disainimuuseumi pressiteade, 17.04.2018. Tutvustus Asuurkeraamika lehel Tutvustus Keraamikute Liidu lehel
Kaljas

Kaljas (hollandi galjoot, rootsi galeas) on kahveltaglasega vähemalt kahemastiline purjelaev (kuunar) ehk kahvelkuunar. Kaljased olid Põhjamaades tavalised, nendega purjetati palju Lääne- ja Põhjamerel. Eesti vanim kaljas on Hoppet. soome Kaljaasi ja soome Hoilo
Konya provints

Konya provints on 1. järgu haldusüksus (provints) Kesk-Türgis, Türgi suurim provints. Provintsi keskus on Konya. Ahırlı Akören Akşehir Altınekin Beyşehir Bozkır Çeltik Cihanbeyli Çumra ringkond Derbenti ringkond Derebucaki ringkond Doğanhisari ringkond Emirgazi ringkond Ereğli ringkond Güneysınıri ringkond Hadimi ringkond Halkapınari ringkond Hüyüki ringkond Ilgıni ringkond Kadınhanı ringkond Karapınari ringkond Karatay ringkond Kulu ringkond Merami ringkond Sarayönü ringkond Selçuklu ringkond Seydişehiri ringkond Taşkenti ringkond Tuzlukçu ringkond Yalıhüyüki ringkond Yunaki ringkond Population of provinces by years - 2000-2018, vaadatud 9.03.2019. Konya provintsi koduleht (türgi keeles)
Balašov (aadlisuguvõsa)

Balašov (vene keeles Балашов, saksa keeles Balaschew, ka Balaschef) oli Venemaa aadlisuguvõsa. Balašovi suguvõsa kohta on teateid XVII sajandi algusest. Suguvõsaliin algab Andrei Balašoviga. Tema pojapojapoeg Dmitri Ivanovitš Balašov (1726−1790) oli Orjoli viitsekuberner, teenis senati ülemprokurörina ja lõpetas karjääri salanõuniku teenistusastmega. Tema poeg Aleksandr Dmitrijevitš Balašov (1770−1837) teenis välja jalaväekindrali auastme ning oli aastatel 1810−1812 ja 1819 Venemaa politseiminister. 1800−1812 oli ta Tallinna sõjakuberner. 1812. aasta 3. veebruaril (vkj) võeti ta Eestimaa rüütelkonna matriklisse. Tema järeltulijad tegid karjääri Venemaa õukonnateenistuses. Ministri pojapoeg ülemjäägermeister Nikolai Petrovitš Balašov (1840−1931) võeti 1861. aasta Peterburi kubermangu aadlisuguvõsaraamatusse. Pärast 1917. aasta sündmusi emigreerusid Balašovid Prantsusmaale. Suguvõsa kustus meesliinis ilmselt XX sajandi keskpaigas. Dmitri Ivanovitš Balašov (1726−1790), salanõunik, senaator, senati ülemprokurör Aleksandr Dmitrijevitš Balašov (1770−1837), jalaväekindral, Tallinna sõjakuberner, Venemaa politseiminister, Riiginõukogu liige Nikolai Petrovitš Balašov (1840−1931), tõeline riiginõunik, ülemjäägermeister, Riiginõukogu liige, rahukohtunik, Podoolia kubermangu aadlimarssal Ivan Petrovitš Balašov (1842−1924), tõeline riiginõunik, ülemjäägermeister Pjotr Nikolajevitš Balašov (1871−pärast 1939), tõeline riiginõunik, ülemjäägermeister, Venemaa III ja IV Riigiduuma liige Staabirittmeister Ivan Aleksandrovitš Balašov (1815−1841) Ülemjäägermeister Ivan Petrovitš Balašov (1842−1924) Ülemjäägermeister Nikolai Petrovitš Balašov (1840−1931) Staabikapten ja kammerhärra Pjotr Aleksandrovitš Balašov (1811−1845) Ülemjäägermeister Pjotr Nikolajevitš Balašov (1871−pärast 1939) Volõõnia kubermang: Mikšino (a-st 1806) (rendivaldus) Damier, P. E. & Ando Pajus, 2007. Eestimaa rüütelkonna vapiraamat. Tänapäev, lk 20. Der Adel der russischen Ostseeprovinzen (Estland, Kurland, Livland, Ösel). 1. Teil. Die Ritterschaft. Neustadt an der Aisch: Bauer & Rape, inhaber Gerhard Gessner, 1898 (ümbertrükk 1980). Lk 227-228. Genealogisches Handbuch des Adels. Adelslexikon. Bd I. Limburg an der Lahn: C. A. Starke Verlag, 1972. Lk 192. Руммель, Витольд. Родословныи сборник русских дворянских фамилии. Томь I. С.-Петербург: Издание А. С. Суворина, 1886. Lk 105-107 [1]. Väljavõte Eestimaa rüütelkonna genealoogilisest sõnaraamatust
Kullastandard

Kullastandard on rahasüsteem, kus omavaluuta vahetuskurss on kulla suhtes fikseeritud. Tänapäeval ei ole kullastandard enam rahasüsteemina kasutusel. Prantsuse-Preisi sõja järel võttis ning vastühendatud Saksamaa kasutusele Reichsmarga ning läks üle kullastandardile, kasutades rahapakkumise suurendamiseks Lõuna-Aafrikas kaevandatud kulda. Peagi läks ka enamik teisi maailma riike üle kullastandardile. Kullastandardi kasutuselevõtt eri maades: 1871 – Saksamaa 1873 – Ladina Rahaliit (Belgia, Itaalia, Šveits, Prantsusmaa) 1873 – Ameerika Ühendriigid de facto 1875 – Taani, Norra, Rootsi 1875 – Holland 1876 – Hispaania 1879 – Austria 1893 – Venemaa 1897 – Jaapan 1898 – India 1900 – Ameerika Ühendriigid de jure
Armeenia riigipeade loend

Armeenia riigipeade loend loetleb Armeenia vabariikide riigipäid. Esimene Armeenia vabariik eksisteeris aastatel 1918–1920, seda juhtisid kõigepealt rahvusnõukogu esimees ja hiljem parlamendi esimees. Armeenia sai taas iseseisvaks riigiks 1991. aastal, sellest ajast on Armeenia riigipeaks president. Kahe vabariigi vahel olnud Armeenia Nõukogude Sotsialistliku Vabariigi riigipeade loendi jaoks vaata Armeenia Kommunistliku Partei Keskkomitee esimene sekretär. Armeenia president Armeenia peaministrite loend
DO

Do on hollandi laulja (Dominique Rijpma van Hulst). "Do" on tema debüütalbum. do on muusikas c silpnimetus. Do oli Marshall Applewhite'i hüüdnimi. "Do" on ansambli The White Stripes laul. do on Dominikaani Vabariigi maakood. Do on Dornier Flugzeugwerke lennukite lühend. dō, jaapani rahvuslike kunstide jaapanikeelne nimetus Đỗ, vietnami perekonnanimi D.O. D/O