Taipingi ülestõus

Taipingi ülestõus, tuntud ka kui Taipingi kodusõda või Taipingi mäss, oli kodusõda Hiinas mandžude juhitud Qingi dünastia ja hakkade juhitud Taipingi Taevase Kuningriigi vahel. See kestis aastast 1850 kuni Tianjingi (praegu Nanjing Shi) langemiseni 1864. aastal, kuigi viimane mässuliste armee hävitati alles 1871. aasta augustis. Konflikti tagajärjel hukkus umbes 20–30 miljonit inimest, mis moodustas umbes viis kuni kümme protsenti Hiina tollasest elanikkonnast. Qingi valitsus võitis otsustavalt, ehkki suure hinnaga. Ülestõusu juhtis Hong Xiuquan, etniline hakka (hani alarühm) ja Jeesus Kristuse isehakanud vend. Selle eesmärgid olid oma olemuselt religioossed, natsionalistlikud ja poliitilised; Hong püüdis muuta hani rahvast Taipingi kristluse sünkreetiliseks versiooniks, kukutada Qingi dünastia ja muuta riik . Selle asemel, et valitsevat klassi välja tõrjuda, püüdsid taipingid muuta Hiina moraalset ja sotsiaalset korda. Taipingid asutasid Taevase Kuningriigi Tianjingis asuva opositsiooniriigina ja saavutasid kontrolli olulise osa Lõuna-Hiina üle, laienedes lõpuks ligi 30 miljonilise rahvastikuga riigiks. Taipingi armeed okupeerisid enam kui kümne aasta jooksul suure osa Jangtse oru keskosast ja alumisest osast. See oli suurim sõda Hiinas pärast Ming-Qingi üleminekut, hõlmates suuremat osa Kesk- ja Lõuna-Hiinast. See on üks verisemaid sõdu inimkonna ajaloos, veriseim kodusõda ja 19. sajandi suurim konflikt. Surmade arvu poolest on see võrreldav esimese maailmasõjaga. 30 miljonit inimest põgenes vallutatud piirkondadest välismaale või mujale Hiinasse . Sõda iseloomustas mõlema poole äärmine jõhkrus. Taipingi sõdurid korraldasid valitseva Aisin-Gioro keiserliku suguvõsa etnilise vähemuse mandžude laialdased tapatalgud. Samal ajal osales Qingi valitsus ka veresaunades, eelkõige Taipingi pealinna Tianjingi tsiviilelanikkonna vastu. Sisekonfliktist, riigipöördekatsest ja Pekingi piiramise ebaõnnestumisest tõsiselt nõrgestatud taipingid said lüüa detsentraliseeritud provintsiarmeedelt, nagu Xiangi armee, mille organiseeris ja juhis Zeng Guofan. Pärast strateegilise linna Anqingi tagasivõitmist piirasid Zengi väed 1862. aasta mais Nanjingi. Pärast kahte aastat, 1. juunil 1864, Hong Xiuquan suri ja Nanjing langes kuu aega hiljem. 14-aastane kodusõda koos teiste osaliselt seotud sise- ja välissõdadega nõrgestas dünastiat, kuid andis stiimuli algselt edukaks reformi- ja enesetugevdamise perioodiks. See süvendas etnilisi vaidlusi ja kiirendas provintsivõimu tõusu. Ajaloolased vaidlevad selle üle, kas need arengud nägid ette sõjapealiku ajastut, keskse kontrolli kaotamist pärast Hiina Vabariigi loomist 1912. aastal. Terminid, mida kirjanikud kasutavad konflikti ja selle osalejate kohta, esindavad sageli nende erinevaid arvamusi. 19. sajandil ei kirjeldanud Qingid konflikti kodusõja ega liikumisena, sest see oleks Taipingile usaldusväärsust lisanud. Selle asemel viitasid nad tormilisele kodusõjale kui kaose periood (亂), mäss (逆) või sõjaline ülemvõim (軍興). Nad nimetasid seda sageli Hong-Yangi mässuks (洪楊之亂), viidates selle kahele silmapaistvamale juhile. Seda nimetati ka punaste lammaste mässuks (紅羊之亂), sest "Hong-Yang" kõlab hiina keeles nagu "Punane lammas". Kaasaegses Hiinas nimetatakse sõda sageli Taipingi Taevase Kuningriigi liikumiseks, kuna taipingid pooldasid doktriini, mis oli nii natsionalistlik kui kommunistlik ning taipingid esindasid populaarset ideoloogiat, mis põhines kas hani natsionalismil või protokommunistlikel väärtustel. Teadlane Jian Youwen on nende seas, kes nimetavad mässu "Taipingi revolutsiooniliseks liikumiseks" põhjusel, et see töötas poliitilise ja sotsiaalse süsteemi täieliku muutmise suunas, selle asemel et üks dünastia teisega asendada. Paljud lääne ajaloolased nimetavad konflikti üldiselt "Taipingi ülestõusuks". Hiljuti on aga teadlased, nagu Tobie Meyer-Fong ja Stephen Platt, väitnud, et termin "Taipingi ülestõus" on kallutatud, kuna see vihjab, et Qingi valitsus oli legitiimne valitsus, mis võitles ebaseaduslike Taipingi mässuliste vastu. Selle asemel väidavad nad, et konflikti tuleks nimetada "kodusõjaks". Teised ajaloolased, nagu Jürgen Osterhammel, nimetavad konflikti "Taipingi revolutsiooniks" mässuliste radikaalsete ümberkujundamise eesmärkide ja nende algatatud sotsiaalse revolutsiooni tõttu. Vähe on teada, kuidas taipingid sõjale viitasid, kuid taipingid viitasid sageli Qingidele üldiselt ja mandžudele eriti kui mõnele deemonite või koletiste variandile (妖), mis esindab Hongi kuulutust, et nad peavad püha sõda, et vabastada maailm deemonitest ja rajada maapealne paradiis. Qingid nimetasid ametlikes allikates taipingi Yue bandiitideks (粵匪 või 粵賊), viide nende päritolule Guangdongi provintsi kaguosas. Kõnekeeles nimetasid hiinlased taipingi pikkadeks juusteks (長毛鬼、長髪鬼、髪逆、髪賊), kuna erinevalt Qingi alamatest ei järginud nad kohustust enda juuksed patsi punuda. 19. sajandil koges Qingi dünastia rida näljahädasid, looduskatastroofe, majandusprobleeme ja lüüasaamist võõrvõimude käe läbi. Põllumehed olid tugevalt ülemaksustatud, rent tõusis järsult ja talupojad hakkasid oma maid massiliselt maha jätma. Qingi sõjavägi sai hiljuti esimeses oopiumisõjas katastroofilist lüüa, samal ajal kui Hiina majandust mõjutas tõsiselt kaubanduse tasakaalustamatus, mille põhjustas oopiumi ulatuslik ja ebaseaduslik import. Banditism muutus tavaliseks ning tekkis arvukalt salaseltse ja omakaitseüksusi, mis kõik tõi kaasa väikesemahulise sõjapidamise kasvu. Vahepeal oli Hiina rahvaarv kiiresti kasvanud, peaaegu kahekordistunud aastatel 1766–1833, samal ajal kui haritava maa hulk oli sama. Valitsus, mida juhivad etnilised mandžud, oli muutunud üha korrumpeeruvamaks. See oli nõrk lõunapoolsetes piirkondades, kus domineerisid kohalikud klannid. Mandžuvastased meeleolud olid kõige tugevamad Lõuna-Hiinas Hakka kogukonna, Han-hiinlaste alarühma seas. Samal ajal tegutsesid kristlikud misjonärid. Aastal 1837 kukkus Guangdongi vaesest külast pärit Hakka Hong Huoxiu kolmandat korda keiserlikul eksamil läbi, nurjades tema ambitsiooni saada riigiteenistuses ametnikuks ja põhjustades ta närvivapustuse. Tervenedes nägi Hong und taeva külastamisest, kus ta avastas, et tal on taevane perekond, mis erineb tema maisest perekonnast. Tema taevane isa kurvastas, et mehed kummardasid pigem deemoneid kui teda ennast, ja teatas Hongile, et tema eesnimi rikub tabusid ja seda tuleb muuta, pakkudes ühe võimalusena Hong Xiuquani nimetust, mille Hong Xiuquan lõpuks kasutusele võttis. Hilisemates ilustustes kuulutas Hong, et nägi ka Konfutsiust keda karistati rahva eksiteele juhtimise eest. 1843. aastal kukkus Hong neljandat ja viimast korda keiserlikul eksamil läbi. Alles siis võttis Hong pärast oma nõo külaskäigu aega, et hoolikalt uurida kristlikke brošüüre, mille ta oli saanud mitu aastat tagasi ühelt kristliku misjonäri käest. Pärast nende brošüüride lugemist hakkas Hong uskuma, et need on andnud talle võtme tema nägemuste tõlgendamiseks: tema taevane isa oli Jumala Isa (keda ta samastas Hiina traditsioonide järgi Shangdiga), vanem vend, keda ta oli samuti näinud, oli Jeesus Kristus ja teda suunati vabastama maailma deemonitest, sealhulgas korrumpeerunud Qingi valitsusest ja konfutsianistlikest õpetustest. Aastal 1847 läks Hong Guangzhousse, kus ta uuris Piiblit Ameerika baptistimisjonäri Issachar Jacox Robertsi juures. Roberts keeldus teda ristimast ja teatas hiljem, et Hongi järgijad olid "kallutatud sellele, et nende burlesklikud usupretensioonid teeniksid oma poliitilist eesmärki". Varsti pärast seda, kui Hong 1844. aastal kogu Guangxis jutlustama hakkas, asutas tema järgija Feng Yunshan Jumala kummardamise ühingu – liikumise, mis järgis Hongi kristluse, taoismi, konfutsianismi ja põlisrahvaste millenarianismi sulamit, mida Hong esitles iidse Hiina usu taastamisena. Ühe ajaloolase sõnul arenes Taipingi usk uueks dünaamiliseks Hiina religiooniks, Taipingi kristluseks. Alguses kasvas liikumine bandiitide ja piraatide rühmituste mahasurumise teel Lõuna-Hiinas 1840. aastate lõpus, seejärel arendasid Qingi võimude mahasurumiskatsed selle sissisõjaks ja seejärel laialdaseks kodusõjaks. Lõpuks väitsid kaks teist jumalakummardajat, et neil on võime rääkida "taevase perekonna" liikmena, Yang Xiuqingi puhul Isa ja Xiao Chaogui puhul Jeesus Kristus. Taipingi mäss sai alguse Guangxi lõunaprovintsis, kui kohalikud ametnikud käivitasid usulise tagakiusamise kampaania Jumala kummardamise seltsi vastu. Jaanuari alguses 1851, pärast 1850. aasta detsembri lõpus toimunud väikesemahulist lahingut, purustas Feng Yunshani ja Wei Changhui organiseeritud 10 000-liikmeline mässuliste armee Jintianis (praegune Guiping, Guangxi) paiknenud Qingi väed. Taipingi väed lõid edukalt tagasi Rohelise Standardi armee keiserliku kättemaksu katse Jintiani ülestõusu vastu. 11. jaanuaril 1851 kuulutas Hong end Taevase Rahu Kuningriigi (või Taipingi Taevase Kuningriigi) Taevaseks Kuningaks. Taipingid alustasid marssi põhja poole septembris 1851, et põgeneda Qingi vägede eest. Taipingi armee tungis Xiangi jõge mööda põhja poole Hunani, piiras Changshat, hõivas Yuezhou ja vallutas Wuchangi detsembris 1852 pärast Jangtse jõeni jõudmist. Sel hetkel otsustas Taipingi juhtkond liikuda mööda Jangtse jõge itta. Anqing vallutati 1853. aasta veebruaris. Taipingi juhid võisid pöörduda Triaadi organisatsioonide poole, millel oli palju rakke Lõuna-Hiinas ja valitsusvägede seas. Taipingi tiitlid sarnanesid triaadi omadega, olgu siis teadlikult või mitte, mis muutis triaadide jaoks liikumisega liitumise atraktiivsemaks. 1852. aastal vangistasid Qingi väed Hong Daquani, mässulise, kes oli võtnud endale tiitli Tian De Wang (taevase vooruse kuningas). Hong Daquani ülestunnistus väitis, et Hong Xiuquan muutis ta Taevase Kuningriigi kaassuverääniks ja andis talle selle tiitli, kuid tõenäolisem oli see varasema, kuid mitteseotud Valge Lootose mässu kaja. Nanjingi hõivamine sel aastal tõi aga kaasa Taipingi mässuliste ja triaadide suhete halvenemise. 19. märtsil 1853 vallutasid taipingid Nanjingi linna ja Hong kuulutas selle oma kuningriigi taevaseks pealinnaks. Kuna taipingid pidasid mandžusid deemoniteks, tapsid nad esmalt kõik mandžu mehed, seejärel sundisid mandžu naised linnast välja ja põletasid nad surnuks. Varsti pärast seda käivitas Taiping samaaegsed Põhja- ja Lääne ekspeditsioonid, et leevendada survet Nanjingile ja saavutada olulisi territoriaalseid edusamme. Esimene ekspeditsioon ebaõnnestus täielikult, kuid viimane saavutas piiratud edu. 1853. aastal loobus Hong Xiuquan poliitika ja halduse aktiivsest kontrollist, et valitseda eranditult kirjalike teadetega. Ta elas luksuslikult ja tema sisekambris oli palju naisi ning ta andis sageli välja usupiiranguid. Ta sattus kokkupõrkesse Yang Xiuqingiga, kes seadis kahtluse alla tema sageli ebapraktilise poliitika, ning hakkas kahtlustama Yangi ambitsioone, tema ulatuslikku spioonide võrgustikku ja tema autoriteedinõudeid, kui ta "rääkis jumalana". See pinge kulmineerus 1856. aasta Tianjingi intsidendiga, kus Wei Changhui, Qin Rigang ja nende väed tapsid Yangi ja tema järgijaid Hong Xiuquani käsul. Shi Dakai vastuväide verevalamisele viis selleni, et Wei ja Qin tapsid tema perekonna ja saatjaskonna ning Wei kavatses lõpuks Hongi vangistada. Wei plaanid luhtusid ning Hong hukkas tema ja Qini. Shi Dakai sai kontrolli viie Taipingi armee üle, mis koondati üheks. Ent oma elu pärast kartuses lahkus ta Tianjingist ja suundus läände Sichuani poole. Kui Hong oli kontrollilt eemaldatud ja Yang pildist väljas, püüdsid ülejäänud Taipingi juhid laiendada oma toetust ja luua liite Euroopa suurriikidega, kuid ebaõnnestusid mõlemal juhul. Eurooplased otsustasid jääda ametlikult neutraalseks, kuigi Euroopa sõjalised nõustajad teenisid Qingi armees. Hiinas seisis mäss silmitsi traditsiooniliste maaklasside vastupanuga vaenulikkuse tõttu Hiina tavade ja konfutsianistliku väärtuste vastu. Maaomanikest kõrgklass, keda ei rahustanud Taipingi ideoloogia ja sugude range lahususe poliitika, isegi abielupaaride puhul, asus valitsusvägede poolele. Hunanis sai kohalikust irregulaarsest armeest nimega Xiangi armee või Hunani armee Zeng Guofani isiklikul juhtimisel peamine relvajõud, kes võitles Qingide eest Taipingide vastu. Zengi Xiangi armee osutus tõhusaks Taipingi edasitungi järkjärgulisel tagasipööramisel läänepoolses sõjateatris ja lõpuks suure osa Hubei ja Jiangxi provintsidest tagasi vallutamisel. Detsembris 1856 vallutasid Qingi väed Wuchangi viimast korda tagasi. Xiangi armee vallutas Jiujiangi mais 1858 ja seejärel ülejäänud Jiangxi provintsi septembriks. 1859. aastal ühines Hong Xiuquani nõbu Hong Rengan Nanjingis Taipingi vägedega ja Hong andis talle märkimisväärse võimu. Hong Rengan töötas välja ambitsioonika plaani Taipingi Taevase Kuningriigi piiride laiendamiseks. Mais 1860 alistasid Taipingid alates 1853. aastast Nanjingi piiranud keiserlikud väed, kõrvaldades nad piirkonnast ja avades tee edukaks sissetungiks Lõuna-Jiangsu ja Zhejiangi provintsidesse, Qingi impeeriumi jõukaimasse piirkonda. Taipingi mässulised vallutasid edukalt Hangzhou 19. märtsil 1860, Changzhou 26. mail ja Suzhou 2. juunil. Kui Taipingi väed olid Jiangsu hõivatud, liikusid Zengi väed mööda Jangtse jõge allavoolu. 1861. aasta juunis alanud katse Shanghai vallutada lükkas pärast 15 kuud tagasi Qingi vägede armee poolt, keda toetasid Euroopa ohvitserid Frederick Townsend Wardi juhtimisel. See armee saaks tuntuks kui "Igavesti Võidukas Armee", kogenud ja hästi koolitatud Qingi sõjavägi, mida juhtis Charles George Gordon. Aastal 1861, umbes Xianfengi keisri surma ja Tongzhi keisri kroonimise ajal, vallutas Zeng Guofani Xiangi armee kuningliku mereväe abiga Anqingi. 1861. aasta lõpus käivitasid taipingid viimase idaekspeditsiooni. Ningbo vallutati kergesti 9. detsembril ning Hangzhou piirati ümber ja vallutati 31. detsembril 1861. Taipingi väed piirasid 1862. aasta jaanuaris Shanghai ümber, kuid ei suutnud seda vallutada. Igavesti Võidukas Armee lõi 1862. aastal tagasi järjekordse rünnaku Shanghaile ja aitas kaitsta teisi lepingujärgseid sadamaid, nagu Ningbo, mis võeti tagasi 10. mail. Samuti aitasid nad keiserlikke vägesid Taipingi tugipunktide tagasivallutamisel Jangtse jõe ääres. Aastal 1863 alistus Shi Dakai Sichuani pealinna Chengdu lähedal Qingile ja ta hukati tuhande lõike meetodil. Mõned tema järgijad põgenesid või vabastati ja jätkasid võitlust Qingide vastu. Qingi väed reorganiseeriti Zeng Guofani, Zuo Zongtangi ja Li Hongzhangi juhtimisel ning Qingi tagasivallutamine algas tõsiselt. Zeng Guofan ebaõnnestus alguses nii tõsiselt, et ta üritas enesetappu, kuid võttis seejärel omaks 16. sajandi Mingi dünastia kindrali Qi Jiguangi õpetused. Ta loobus professionaalsetest regulaararmeedest ja värbas kohalikest küladest, makstes palju ja treenides neid hästi. Zeng, Zuo ja Li juhtisid neile isiklikult lojaalseid sõdureid. 1864. aasta alguseks oli Qingi kontroll enamikus piirkondades taastatud. 1862. aasta mais alustas Xiangi armee Nanjingi otsest piiramist ja suutis enda positsioone hoida, hoolimata arvuliselt parema Taipingi armee arvukatest katsetest neid tõrjuda. Hong Xiuquan kuulutas, et Jumal kaitseb Nanjingit, kuid 1864. aasta juunis, kui Qingi väed lähenesid, suri ta toidumürgitusse, mis oli põhjustatud metsikute köögiviljade söömise tagajärjel, kui linna toiduvarud lõppesid. Ta oli haige 20 päeva enne surma. Paar päeva pärast tema surma vallutasid Qingi väed linna. Kuigi Hong tõenäoliselt suri oma haigusesse, on kahtlustatud ka enesetappu mürgiga. Tema surnukeha maeti endisesse Mingi keiserlikku paleesse ja kaevati hiljem Zeng Guofani käsul välja, et kontrollida tema surma, ning seejärel tuhastati. Hongi põrm lasti hiljem kahurist välja, et igavese karistusena ülestõusu eest ei oleks tema säilmetel puhkepaika. Neli kuud enne Taipingi Taevase Kuningriigi langemist loobus Hong Xiuquan troonist oma vanema poja Hong Tianguifu kasuks, kes oli 15-aastane. Noorem Hong oli kogenematu ja jõuetu, nii et kuningriik hävitati kiiresti, kui Nanjing langes 1864. aasta juulis keiserliku armee kätte pärast pikaajalisi linnalahingut. Tianguifu ja mõned teised põgenesid, kuid tabati peagi ja hukati. Enamik Taipingi printse hukati. Väike osa ustavatest Taipingi vägedest jätkas võitlust Zhejiangi põhjaosas, koondudes Tianguifu ümber. Kuid pärast Tianguifu langemist 25. oktoobril 1864 suruti Taipingi vastupanu järk-järgult Jiangxi, Zhejiangi, Fujiani ja lõpuks Guangdongi mägismaale, kus 29. jaanuaril 1866 alistati üks viimaseid Taipingi lojaliste Wang Haiyang. Kuigi Nanjingi langemine 1864. aastal tähistas Taipingi režiimi hävingut, polnud võitlus veel lõppenud. Võitlust jätkas endiselt mitusada tuhat Taipingi sõdurit, ainuüksi Jiangxi ja Fujiani piirialadel võitles enam kui veerand miljonit sõdurit. Alles 1871. aasta augustis hävitasid valitsusväed Hunani, Guizhou ja Guangxi piirialal viimase Taipingi armee, mida juhtis Shi Dakai komandör Li Fuzhong (李福忠). Taipingi sõjad levisid laastavate tagajärgedega ka Vietnamisse. Aastal 1860 kuulutas Wu Lingyun (吳凌雲), etniline Zhuang Taipingi juht, end Hiina-Vietnami piirialadel Dinglingi kuningaks (廷陵國). Dingling hävitati Qingi kampaania ajal 1868. aastal. Tema poeg Wu Yazhong, keda kutsuti ka Wu Kuniks (吳鯤), põgenes Vietnami, kuid tapeti 1869. aastal Thái Nguyênis Qingi-Vietnami koalitsiooni poolt, mida juhtis Feng Zicai. Wu Kuni väed lagunesid ja neist said rüüstatavad armeed, nagu Kollase lipu armee, mida juhtis Huang Chongying ja Musta lipu armee, mida juhtis Liu Yongfu. Viimasest sai Ülem-Tonkinis silmapaistev sõjapealik ja ta aitas hiljem Nguyễni dünastial 1880. aastatel Hiina-Prantsuse sõja ajal prantslaste vastu astuda. Hiljem sai temast lühiealise Formosa vabariigi (5. juuni – 21. oktoober 1895) teine ja viimane juht. Teised uusimate relvadega relvastatud "lipujõugud" lagunesid bandiitide rühmadeks, kes rüüstasid Lan Xangi kuningriigi jäänuseid. Seejärel osalesid nad võitluses kuningas Rama V (vall. 1868–1910) ebakompetentsete vägede vastu kuni 1890. aastani, mil viimane rühmitus lõpuks laiali läks. Nende ohvrid ei teadnud, kust bandiidid tulid, ja kui nad rüüstasid budistlikke templeid, peeti neid Yunnanist pärit Hiina moslemiteks, keda kutsuti mandariini keeles Hui ja lao keeles Haw. Selle tulemusel nimetati pikaleveninud konfliktide jada ekslikult Haw sõdadeks. Kuna tollal polnud usaldusväärset infot rahvaarvu kohta, on Taipingi mässu ohvrite arvu hinnangud spekulatiivsed. Enim viidatud allikate hinnangul on peaaegu 14 mässuaasta jooksul hukkunute koguarv ligikaudu 20–30 miljonit tsiviilisikut ja sõdurit. Enamiku surmajuhtumite põhjuseks oli katk ja nälg. Mõned analüütikud on väitnud, et hukkunute arv võis ulatuda 100 miljonini. Niani ülestõus (1853–1868) ja mitmed Hiina moslemite mässud edelas (Panthay ülestõus, 1855–1873) ja loodes (Tunganite ülestõus, 1862–1877) tekitasid Qingi dünastiale jätkuvalt suuri probleeme. Aeg-ajalt tegid Niani mässulised koostööd Taipingi vägedega, näiteks tegid nad koostööd Põhja-ekspeditsiooni ajal. Taipingi mässu kokkuvarisemisel, eriti pärast Nanjingi langemist 1864. aastal, liideti endised Taipingi sõdurid ja komandörid, nagu Lai Wenguang, Niani ridadesse. Pärast seda, kui Punaste Turbanite ülestõus (1854–1856) ei suutnud Guangzhout vallutada, taandusid nende sõdurid põhja poole Jiangxisse ja ühendasid jõud Shi Dakaiga. Pärast Li Yonghe ja Lan Chaodingi mässu lüüasaamist Sichuanis ühendati jäänused Taipingi vägedega Shaanxis. Väikeste mõõkade seltsi ülestõusu järelejäänud väed Shanghais ühinesid Taipingi armeega. Du Wenxiu, kes juhtis Panthay ülestõusu Yunnanis, oli ühenduses Taipingi Taevase Kuningriigiga. Teine moslemite mäss, Tunganite ülestõus, oli vastupidine: selle eesmärk ei olnud Qingi dünastia kukutamine, sest selle juht Ma Hualong oli omaks võtnud keiserliku tiitli. Selle asemel puhkes see moslemirühmituste ja han-hiinlaste vahelise võitluse tulemusena. Tunganite ülestõusu ajal võitlesid erinevad rühmad üksteise vastu ilma ühtse eesmärgita. Kaasaegsete uurijate järgi ei saanud Tunganite ülestõus alguse 1862. aastal mitte planeeritud ülestõusuna, vaid paljude kohalike kakluste ja mässude koosmõjuna, mille vallandasid tühised põhjused. Nende põhjuste hulgas olid valed kuulujutud, et Hui moslemid aitasid Taipingi mässulisi. Hui Ma Xiaoshi väitis, et Shaanxi moslemite mäss oli seotud taipingidega. Jonathan Spence väitis, et Taipingi lüüasaamise peamine põhjus oli nende suutmatus kooskõlastada oma mässu teiste mässudega. Rusikavõitlejate mäss Kristlus Hiinas Inimtekkeliste katastroofide loend hukkunute arvu järgi C. A. Curwen, Taiping Rebel: The Deposition of Li Hsiu-ch'eng 1 (1977) "Global Trends: Facing up to a Changing World". Bickers, Robert; Jackson, Isabella (2016). Treaty Ports in Modern China: Law, Land and Power. Routledge. Lk 224. ISBN 978-1-317-26628-0. Meyer-Fong, Tobie. "War". What Remains: Coming to Terms with Civil War in 19th Century China. Stanford University Press, 26.09.2013. Bohr, P. Richard (2009). "Did the Hakka Save China? Ethnicity, Identity, and Minority Status in China's Modern Transformation". Headwaters. College of Saint Benedict and Saint John's University. 26: 13. Chesneaux, Jean. Peasant Revolts in China, 1840–1949. Translated by C. A. Curwen. New York: W. W. Norton, 1973. pp. 23–24 C. A. Curwen, Taiping Rebel: The Deposition of Li Hsiu-ch'eng (1977) p. 2 Pamela Kyle Crossley, The Wobbling Pivot: China Since 1800 (2010) 103 Teng, Yuah Chung. "Reverend Issachar Jacox Roberts and the Taiping Rebellion". The Journal of Asian Studies, Vol 23, No. 1 (November 1963), pp. 55–67 Rhee, Hong Beom (2007). Asian Millenarianism: An Interdisciplinary Study of the Taiping and Tonghak Rebellions in a Global Context. Youngstown, New York: Cambria Press. Lk 163, 172, 186–187, 191. ISBN 978-1-934043-42-4. Maochun Yu, "The Taiping Rebellion: A Military Assessment of Revolution and Counterrevolution", printed in A Military History of China 138 (David A. Graff & Robin Higham eds., 2002) Richard J. Smith, Mercenaries and Mandarins: The Ever-Victorious Army in Nineteenth Century China (Millwood, New York: KTO Press, 1978), passim. Tucker, Spencer C. (2017). The roots and consequences of civil wars and revolutions: conflicts that changed world history. Santa Barbara, California: ABC-CLIO. Lk 229. ISBN 978-1-4408-4294-8. OCLC 956379787. Davis, Bradley Camp (2017). Imperial Bandits : Outlaws and Rebels in the China-Vietnam Borderlands. Seattle: University of Washington Press. Lk 38–41. ISBN 9780295999692. Lee, Gregory (2018). China Imagined: From European Fantasy to Spectacular Power. Oxford University Press. ISBN 978-1787381681. Wasserstrom, Jeffrey N. (2016). The Oxford Illustrated History of Modern China. Oxford University Press. ISBN 978-0-19-968375-8. 王新龙 (2013). 大清王朝4. 青苹果数据中心. Li, Xiaobing (2012). China at War: An Encyclopedia. ABC-CLIO. Lk 415. ISBN 978-1-59884-415-3. Michael Dillon (1999). China's Muslim Hui community: migration, settlement and sects. Richmond: Curzon Press. Lk 59. ISBN 0-7007-1026-4. Vaadatud 28. juunil 2010. David G. Atwill (2005). The Chinese sultanate: Islam, ethnicity, and the Panthay Rebellion in southwest China, 1856–1873. Stanford University Press. Lk 139. ISBN 0-8047-5159-5. Vaadatud 28. juunil 2010. Gibb, H. A. R. (1954). Encyclopedia of Islam, Volumes 1–5. Brill Archive. Lk 849. ISBN 90-04-07164-4. Vaadatud 26. märtsil 2011.