laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Nikolai Karatšentsov

Nikolai Karatšentsov (vene keeles Николай Петрович Караченцов; 27. oktoober 1944 Moskva – 26. oktoober 2018) oli vene filmi- ja teatrinäitleja ning laulja. Aastal 1963 asus ta õppima Moskva Kunstiteatri stuudiokoolis, mille lõpetas 1967. aastal. Samal aastal sai temast Leninliku Komsomoli nimelise teatri (aastast 1991 Ленком) näitleja. Tänu 1974. aastal mängitud Thijl Ulenspiegeli – narri, huligaani ja mässaja – rollile kujunes temast nõukogude noorte kumiir. Mark Zahharovi lavastust „Thijl“ mängiti selles teatris kuni 1992. aastani. Ülemaalise kuulsuse saavutas Karatšentsov mängides peaosa Aleksei Rõbnikovi rokkooperis "Junona ja Avoss", mille esietendus toimus 1981. aastal ja mida mängitakse siiani. Sellest kujunes Lenkomi teatri visiitkaart. Filminäitlejana alustas Karatšentsov 1967. aastal ja 1970. aastate teisel poolel kujunes temast üks hõivatumaid nõukogude näitlejaid, kusjuures kõik keerukad kaskadööritikid tegi ta alati ise. Ta mängis enam kui sajas filmis. Muuhulgas on ta dubleerinud vene keelde kümneid Prantsuse näitleja Jean-Paul Belmondo rolle ja helindanud mitmeid multifilme. Ööl vastu 28. veebruari 2005 sattus tema juhitud Volkswagen Passat B5 Moskvas Mitšurini prospektil autoõnnetusse, mille tagajärjel sai ta tõsise aju- ja koljutrauma ning ta oli 26 päeva koomas. Alles 2007. aasta mais tõusis ta uuesti oma koduteatri lavale, et osaleda galakontserdil, kus esitleti CD-plaati tema lauldud lauludega. 2011. aasta kevadel tegi ta läbi kahekuulise ravi ühes Iisraeli haiglas, mille järel tema kõnevõime paranes. 2013. aastal raviti teda veel ühes Pekingi haiglas. 26. oktoobril 2014 tähistati Lenkomi teatris pidulikult Karatšentsovi 70. juubelisünnipäeva. 27. veebruaril 2017 sattus ta jälle autoõnnetusse, seekord oma Moskva-lähedase suvila juures. Haiglast kirjutati ta välja 3. märtsil 2017. Septembris 2017 diagnoositi näitlejal kopsuvähk, oktoobris 2018 viidi ta ravile Moskva Onkoloogiahaiglasse, kus ta suri üks päev enne oma 74. sünnipäeva. Hüvastijätt näitlejaga toimus 29. oktoobril 2018 Lenkomi teatris. Ta on maetud Moskvasse Trojekurovo kalmistule. Oma 40 aasta pikkuse karjääri jooksul esitas Karatšentsov üle 200 laulu, talle kirjutasid laule heliloojad Gennadi Gladkov, Maksim Dunajevski, Vladimir Bõstrjakov jt. 1977 – Vene NFSV teeneline kunstnik 1989 – Vene NFSV rahvakunstnik 1997 – Austuse orden 2003 – Venemaa Föderatsiooni riiklik preemia 2009 – orden "Teenete eest isamaa ees", 4. järk 2011 – Andrei Mironovi nimeline näitlejapreemia Figaro
Wietzendorf

Wietzendorf on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Heidekreisi kreisis. Valla pindala on 106,88 km². 31. detsembril 2017 elas seal 4133 inimest. Vald asub umbes 14 km Soltaust kagus ja 50 km Lüneburgist edelas. Teise maailmasõja ajal asus Wietzendorfi lähedal sõjavangilaager (Kriegsgefangenenlager), sealhulgas ohvitseride osakond (Oflag 83). Laagris olid esialgu Nõukogude vangid idarindelt; hiljem viidi need osaliselt minema kehvade sanitaartingimuste tõttu ja kasutati teiste vangide majutamiseks, sealhulgas paljude Itaalia sõjavangide (Italienische Militaerinternierte), kes Natsi-Saksamaa arvates olid kaotanud oma sõjaväelise staatuse, kuna nad olid keeldunud Mussolini käskude täitmisest pärast vaherahu Itaalia ja liitlaste vahel. Itaalia vangide seas olid Giovannino Guareschi, kes sai hiljem maailmakuulsaks kui Don Camillo looja, ja Alessandro Natta, hilisem PCI peasekretär. Alle politisch selbständigen Gemeinden mit ausgewählten Merkmalen am 31.12.2018 (4. Quartal), vaadatud 10.03.2019. Register of German municipalities (2022), vaadatud 7.10.2023. www.wietzendorf.de
Charles Ruijs de Beerenbrouck

Charles Joseph Maria Ruijs de Beerenbrouck (1. detsember 1873 – 17. aprill 1936) oli Hollandi poliitik. Alates 9. septembrist 1918 kuni 4. augustini 1925 ja 10. augustist 1929 kuni 26. maini 1933 oli ta Hollandi peaminister.
Viljar Jõe

Viljar Jõe (sündinud 23. veebruaril 1946 Tallinnas) on eesti oboemängija, orkestrijuht ja muusikapedagoog. 1953. aastast õppis ta Võru 1. 7-klassilises koolis. 1957. aastal alustas muusikaõpinguid Võru Lastemuusikakoolis, kus õppis klaverit ja oboed Hendrik Juurikase õpilasena. 1964. aastal lõpetas Võru 1. Keskkooli. Samal aastal alustas õpinguid Tallinna Muusikakoolis oboe erialal Hartvig Juksari klassis. Aastatel 1965–1968 oli Nõukogude armees ajateenistuses. 1970. aastal lõpetas muusikakooli. Aastatel 1969–1992 oli ta Estonia teatri orkestri oboemängija, 1971. aastast ka oboerühma kontsertmeister. 1992. aastast töötas Võru Muusikakoolis puhkpilliõpetajana ning juhatas muusikakooli sümfooniaorkestrit. Hiljem on ta töötanud Vastseliina Muusikakooli puhkpilliõpetajana. Võru Kreutzwaldi Gümnaasiumi vilistlased Ilmar Kudu. 23. veebruaril tähistab 70. sünnipäeva oboemängija, dirigent ja muusikapedagoog Viljar Jõe. Wõrumaa Teataja, 23. veebruar 2016 Helisev Vastseliina – 20 aastat ametlikku muusikakooli. Võrumaa Teataja, 19. november 2011
Confédération Interalliée des Sous-Officiers de Réserve

CISOR (Confédération Interalliée des Sous-Officiers de Réserve) on 1. juunil 1963 mittetulundusühinguna loodud katusorganisatsioon Euroopa rahvuslikele reservallohvitseride kogudele. CISORil on 14 liikmesriiki. Presideeruv riik alates 2020. aastast on Šveits. Teise maailmasõja järel algas tagavaraohvitseride kogude tihe rahvusvaheline koostöö, mis kulmineerus 20. novembril 1948 CIORi („Interallied Confederation of Reserve Officers“), ehk rahvusvahelise reservohvitseride konföderatsiooni loomisega. Allohvitserid reservis jõudsid sama tulemuseni 1. juunil 1963 kui Toulonis, loodi Belgia, Luksemburgi, Lääne-Saksamaa, Prantsusmaa ja Šveitsi esindajate vahel AESOR (Association Européenne des Sous-Officiers de Réserve). 2013. aastal nimetati AESOR ümber CISORiks. Eesti on CISORi täisliige alates 2019. aastast. Keskkomitee koosolek toimus Tallinnas 24. septembrist kuni 2. oktoobrini 2020. CISOR panustab rahu tagamiseks koostöös riiklike tsiviil- ja militaarvõimudega Euroopa kaitsevõime arengusse. CISOR eesmärgid on: a) Osaleda üleeuroopalise Reservväelaste statuudi väljatöötamisel b) Arendada rahvusvahelist koostööd ja läbikäimist liikmesriikide vahel, et tugevdada üleüldist kaitsetahet. Military Pentathlon International: CIOR – AESOR, Bundeswehr.de, ligipääs 2. detsembril 2013. Historique, Mil.be (französisch), ligipääs 3. detsembril 2013. CISOR.info (inglise/prantsuse), ligipääs 2. detsembril 2013. Reserveunteroffiziere stellen sich international neu auf. loyal nr 05/13, lk 48. AESOR Wettkämpfe in Toledo und Warschau. Informationsdienst für Reservisten & Reservistinnen, välja antud Führungsstab der Streitkräfte, I/2012, lk 9. Ametlik koduleht (inglise/prantsuse) AESOR-Statuten, HVA.Reservistenverband-Sachsen.de Jahrestagung der internationalen Reserveunteroffiziervereinigung schweißt die Mitglieder der teilnehmenden Staaten zusammen, MyHeimat.de Sport hält Geist und Körper fit …, Reservistenverband.de Deutsches Nationalteam Militärischer Fünfkampf
Johannes Kelder

Johannes Kelder (ka Hannes Kelder; 18. jaanuar 1919 Massu küla, Lihula vald – 27. detsember 1993 Tallinn) oli eesti näitleja, lavastaja ja liikumisjuht. Lõpetas 1937 Läänemaa Ühisgümnaasiumi ja 1939 Tallinna Õpetajate Seminari, õppis 1941–1942 Rahel Olbrei Estonia balletirühmas. Teatritegevust alustas 1941 Estonias, aastatel 1942–1951 oli ta Endla teatri näitleja ja lavastaja. 1952–1953 Nukuteatri näitleja 1953–1967 Tööjõureservide klubi näiteringi juht 1959–1963 ühtlasi rahvateatri Noorus peanäitejuht 1967–1987 Rahvaloomingu ja Kultuuritöö Teadusliku Metoodikakeskuse metoodik, 1970. aastatel töötas ta Eesti NSV Rahvaloomingu Maja klubitöö teadusliku kabineti juhatajana. VII üldtantsupeol (1963) oli ta rahvamängude juht. Ta oli XVII üldlaulupeo (1969) stsenaariumi autor koos Aksel Pajupuuga. Kirjutanud nukunäidendi „Lumivalguke” (1953), koostanud 1967–87 bülletääne „Abiks klubitöötajale” ja „Abiks mängujuhile”. lakei (Verdi Traviata, 1941) Petja Milozarov (Ostrovski Süüta süüdlased, 1945) Ralf (Jakobsoni Elu tsitadellis, 1946) Tjatjorkin (Gorki Vassa Železnova, 1950) Cléante (Molière’i Ihnus, 1950) Oodo (Bornhöhe ja Kelderi Tasuja, 1950) Pjatjorkin (Simonovi Võõras vari, 1950) Verba (Korneitšuki Lodjapuusalu, 1950) Voldemar Ilves (Vilde Side, 1951) Rauataat (Kangilaski Vaeslapse käsikivi, 1953) Gabbe Kristallkingake (1946) Makarjevi ja Dilini Saabastega kass (1947) Mihhalkovi Lõbus unenägu (1949) Pakkala Parvepoisid (1959) Lutsu ja Särevi Tootsi pulm (1963) Kitzbergi ja Simmi Kosjasõit (1944) Kálmáni Mariza (1945) E. Kapi Tasuleegid (1948) Rombergi Kõrbelaul (1948) K. Süvalep. Ideelise ja kunstilise küpsuse poole. – Sirp ja Vasar, 2. september 1950 L. Normet. Operett „Rahutu õnn” Haapsalus. – Sirp ja Vasar, 18. detsember 1953 Ta on maetud Rahumäe kalmistule. 1974 Eesti NSV teeneline kultuuritegelane Aunimetusi. Sirp ja Vasar, 31. mai 1974 VII tantsupidu XVII Üldlaulupidu Kalmistute register HAUDI Eesti Entsüklopeedia artikkel Hannes Kelder (1962). Rahvusarhiivi fotode andmebaas FOTIS
José Laureano Pineda Ugarte

José Laureano Pineda Ugarte (4. juuli 1802 Potosí – 17. september 1853 Managua) oli Nicaragua jurist ja poliitik, 1851–1853 kahel korral Nicaragua ülemdirektor. José Laureano Pineda Ugarte sündis aastal 1802 Potosís. Tema isa oli Pedro Benito Pineda, ema aga Juana Rufina Ugarte Selva. Ta abiellus Dolores Sacasa Méndezega, poliitilistelt vaadetelt oli ta liberaal. Aastal 1825 lõpetas ta Leónis sealse ülikooli õigusteaduskonna ja pühendus Kesk-Ameerika riikide iseseisvuse eest võitlemisele. Aastal 1835 koostas ta esimese Nicaragua kriminaalkoodeksi, mille Rahvusassamblee kinnitas aastal 1839. Ta oli José León Sandovali valitsuse liige. Ta astus parlamendiliikmena vastu sõjaväelaste katsele muuta Nicaragua sõjaväeliseks diktatuuriks, mida need üritasid teha pärast ebaõnnestunud sõda Inglismaaga ja Moskiitoranniku Inglismaa protektoraadiks kujunemist. Kuna Norberto Ramíreze asemel riigipeaks valituna José Laureano Pineda Ugarte ei saanud kohe ametisse astuda, siis andis ametist lahkuv ülemdirektor Ramírez 1. aprillil 1851 võimu üle Justo Abaunzale ja Pineda astus ametisse alles 5. mail. 4. augustil korraldas kindral José Trinidad Muñoz Fernández koos Pablo Buitrago y Benaventega riigis sõjaväelise putši, mille tagajärjel Pineda pages Hondurasesse. Leóni cabildo seadis seepeale koos Nicaragua parlamendiga riigipea ametisse Justo Abaunza. Ülemdirektoriks kuulutas end ka Hondurasesse pagenud Pineda ja lisaks veel José Francisco del Montenegro Granadas. Kuni sama asta 11. augustini nimetas Pineda end ülemdirektoriks paguluses, seejärel aga lihtsal ülemdirektoriks. Hondurase president Juan Lindo asus Pinedad toetama ja see naasis Hondurase vägede toetusel Nicaraguasse, asudes Leóni piirama. Tema vägesid juhatas Fruto Chamorro. Linn kapituleerus tingimusel, et Pineda annab Abaunzale amnestia, ent selle otsuse tühistas Nicaragua parlament, leides, et Justo Abaunzal on parlamendiliikmena saadikupuutumatus. Francisco Castellón Sanabria arvates oli nende intriigide taga San Salvadori piiskop José Jorge Viteri y Ungo. Algselt jagas Pineda võimu Granada fraktsiooni uue juhi Fulgencio Vegaga, hiljem oli aga võimul üksi. Ta viis riigis läbi administratiivreformi ja muutis koos Vegaga riigi pealinnaks lõplikult Managua, et likvideerida Granada ja Leóni vastasseis. Nicaragua worldstatesmen.org Justo Abaunza (1851). El senador director provisorio a sus compatriotas. Imprenta de la Libertad. "Monumento a Fulgencio Vega". Originaali arhiivikoopia seisuga 28. detsember 2018. Vaadatud 28. oktoobril 2018.
LVM Kinnisvara

LVM Kinnisvara on 1994. aasta 5. septembril asutatud Eesti kinnisvarafirma, millel on esindused Tallinnas, Tartus, Pärnus ja Kuressaares. Firma rajati algselt Pärnus. Ajalehe Äripäev 2018. aasta novembris ilmunud Eesti kinnisvarabüroode edetabelis paiknes LVM Kinnisvara 11. kohal. Firma käive 2017. aastal oli 2 045 411€, kasum 304 278€, juhatuseliikmed Andres Sutt ja Ingmar Saksing, omanikud võrdselt 33,33% osalustega Andres Sutt, Ingmar Saksing ja Jaan Lepp. Aasta varem jäi firma samas edetabelis 20. kohale. 2012. aastal lisas LVM Kinnisvara esimese Eesti kinnisvarafirmana oma kodulehele Google Street View rakenduse. 2012. aastal kritiseerisid teised kinnisvarafirmad LVM Kinnisvara, kuna see keeldus jagamast maakleritasu teiste firmadega ning vahendamast müügis objekte teiste maaklerite klientidele. LVM vastas, et eeldab sellisel juhul kirjalikku lepingut. Ettevõtte omanikud on 2000. aastate algusest saati kogunud Pärnu-teemalise kunsti kogu. 2017. aasta märtsis osales LVM Kinnisvara kinnisvarafirmade ühispöördumises ja boikotis kinnisvaraportaali kv.ee uue hinnastamismudeli vastu. Võimaliku konkurentsi kahjustava tegevuse tõttu alustas prokuratuur boikoteerijate vastu kriminaalasja. Mai lõpuks oli LVM Kinnisvara portaali naasnute hulgas. Kriminaalasja lõpetamisega seoses kohustus LVM Kinnisvara sarnaselt teiste boikotiosalistega trahvi tasuma. LVM Kinnisvara juht Ingmar Saksing kommenteeris juhtunud väitega, et nähtavasti "on igasugune sektoripõhine koostöö Eesti Vabariigis kriminaalne". Samas kritiseeris ta konkurentsiameti passiivsust, kui paar kuud pärast tüli algust omandas senine kv.ee omanik, kontsern Eesti Meedia ka Eesti suuruselt teise kinnisvaraportaali city24.ee ja "sisuliselt monopoliseeris kuulutusteturu". "LVM KINNISVARA OÜ". www.e-krediidiinfo.ee. Vaadatud 16.11.2019. Kinnisvarauudised, november 2018 (nr 4), lk 8 (vaadatud 6. detsembril 2019) LVM KINNISVARA: LISASIME ESIMESENA EESTIS KINNISVARAPAKKUMISTELE GOOGLE STREET VIEW RAKENDUSE kv.ee, 08.08.2012 (vaadatud 6. detsembril 2019) Kinnisvarabürood: LVM rikub mängureegleid Ärileht, 15.10.2012 (vaadatud 6. detsembril 2019) Eno-Gerrit Link LVM Kinnisvara talletab Pärnu vaadete ajalugu Pärnu Postimees, 31. märts 2014 (vaadatud 6. detsembril 2019) Pärnu uue kunsti muuseumis saab tutvuda huvitavate kollektsioonidega ERR, 26.11.2013 (vaadatud 6. detsembril 2019) Kinnisvarafirmade pöördumine Kv.ee vastu tõi kriminaalasja ERR, 11.05.2017 (vaadatud 6. detsembril 2019) Merilin Pärli Enamik protestiks lahkunud kinnisvarabüroosid on KV.ee-sse tagasi läinud ERR, 26.05.2017 (vaadatud 6. detsembril 2019) Kartellis süüdistatud kinnisvarafirmad valisid vaidlemise asemel trahvid ERR, 19.11.2018 (vaadatud 6. detsembril 2019) Koduleht Eno-Gerrit Link LVM Kinnisvara talletab Pärnu vaadete ajalugu Pärnu Postimees, 31. märts 2014
Tihnu Teataja

Tihnu Teataja oli Tihemetsa Põllumajandustehnikumi õpilasleht, mis ilmus vahemikus mai 1994 – jaanuar 2002. Ajaleht ilmus 2 korda aastas.
Kozodavlev

Kozodavlev (vene keeles Козодавлев, saksa keeles Kosodawlew) oli Venemaa aadlisuguvõsa. Perekonnalegendi järgi põlvnesid Kozodavlevid Mecklenburgist pärit Koẞ von Dahleni suguvõsast. Ürikulisi teateid on suguvõsa kohta XV sajandi lõpust, mil vürst Ivan Jurjevitš Patrikejevi teenistuses mainitakse vendi Mižui Andrejevitš Kozodavlevit ja Timofei Andrejevitš Kozodavlevit (suri pärast 1498). Hiljem elasid Kozodavlevid Novgorodi kubermangus. Suguvõsa kõige nimekam liige oli tõeline salanõunik Ossip Petrovitš Kozodavlev (1753−1819), kes tõusis senaatoriks (1799) ja oli aastatel 1810−1819 Venemaa siseminister. 1810. aasta 31. detsembril (vkj) võeti ta Eestimaa ja 1812. aasta 22. juunil (vkj) Liivimaa rüütelkonna matriklisse. Ossip Petrovitš Kozodavlev (1753−1819), tõeline salanõunik, senaator, Venemaa siseminister, Riiginõukogu liige Der Adel der russischen Ostseeprovinzen (Estland, Kurland, Livland, Ösel). 1. Teil. Die Ritterschaft. Neustadt an der Aisch: Bauer & Rape, inhaber Gerhard Gessner, 1898 (ümbertrükk 1980). Федорченко, Валерий Иванович. Дворянские роды, прославившие отечество. Энциклопдия дворянских родов. Москва: "ОЛМА-ПРЕСС", 2004. Lk 203-204 [1]. Kozodavlevi suguvõsa liikmete eluloolised andmed Kozodavlevi suguvõsa genealoogia Väljavõte Eestimaa rüütelkonna genealoogilisest käsiraamatust
Venemaa keisririigi rahvaharidusministrite loend

Venemaa Keisririigi rahvaharidusministrite loend on loetelu Venemaa Keisririigi Rahvaharidusministeeriumi juhtidest alates ministeeriumi loomisest 1802. aastal kuni 1917. aasta Veebruarirevolutsioonini. 1817−1824 oli ametis usuasjade ja rahvaharidusminister. Venemaa Keisririigi Rahvaharidusministeerium
Nõmme keskus

Nõmme keskus on Tallinna Nõmme linnaosa Nõmme asumi osa-asum. Ajalooliselt on see Nõmme esimene tiheasustusega ala, mis tekkis Tallinna–Paldiski raudteeliinil 1872. aastal avatud "rongipeatuse 7. verstal", hilisema Nõmme raudteejaama ümbrusse ja Pärnu maantee äärde. Nõmme keskus Nõmme keskuse detailplaneering Nõmme keskuse liikluse korralduse projekt (2017)
Heldur Värv

Heldur Värv (23. märts 1935 – 22. november 1993) oli eesti oboemängija ja muusikapedagoog. Ta lõpetas 1954. aastal Tartu Muusikakooli oboe erialal (Jaan Hargeli õpilasena) ja 1959. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi oboe erialal (Hartvig Juksari klassis). Aastatel 1957–1987 oli ta ERSO oboemängija, 1974. aastast oboerühma kontsertmeister. Esines ka ERSO puhkpillikvintetis. Aastatel 1965–1985 oli ta Jaan Tamme nimelise puhkpillikvinteti oboemängija. 1973. aastast kuni surmani oli ta Tallinna Riikliku Konservatooriumi oboe õppejõud. 1986. aastast oli ta oboeõpetaja ka Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis. Tema õpilasi on Leho Läte, Neeme Tambaur, Kalev Antsmäe, Maimu Kaarde ja Andres Siitan. "Tartu Muusikakooli lõpetajad 1954 a". Originaali arhiivikoopia seisuga 29. oktoober 2018. Vaadatud 29. oktoobril 2018. Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lõpetajad Heli Ernits. Jaan Tamme nimeline puhkpillikvintett: esitusstiili analüüs salvestiste põhjal. Doktoritöö. Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia, Tallinn: 2016
Jüri Varvas

Jüri Varvas (16. aprill 1928 – 28. november 2006) oli eesti tehnikateadlane. Ta lõpetas Tallinna 10. Keskkooli (Nõmme Gümnaasiumi) 1947. aastal. Kõrghariduse omandas ta Tallinna Polütehnilises Instituudis (TPI) keemia-mäeteaduskonnas, mille lõpetas kütuste keemilise tehnoloogia erialal 1952. aastal. Pärast TPI lõpetamist suunati Jüri Varvas aspirantuuri Sverdlovskisse Uurali Polütehnilisse Instituuti. Tema väitekirja teemaks oli "Õhukeste kihtide elektrokineetilised omadused faaside eralduspinnal". Töö teostas ta füüsikalise ja kolloidkeemia kateedris ja talle anti keemiateaduste kandidaadi kraad 1955. aastal. 1956. aastal asus ta tööle assistendi ametikohale TPI anorgaanilise ja analüütilise keemia kateedris. Ajavahemikus 1960–1968 oli ta dotsent samas kateedris. 1963. aastal anti talle NSV Liidu Kõrgema Atestatsiooni Komisjoni poolt dotsendi kutse. Seejärel oli ta aastatel 1968–1978 füüsikalise keemia kateedri juhataja ja 1978–1995 dotsent füüsikalise keemia kateedris. Aastatel 1995-1998 dotsent Eesti Merehariduskeskuses ja 2003–2006 Tallinna Tehnikaülikooli emeriitdotsent. Tema juhtimisel tehti Tallinna Polütehnilises Instituudis 1950. aastatest alates uurimistöid fototakistite ja varistoride alal. 1958. aastast alates oli tema põhiliseks uurimissuunaks füüsiko-keemilised protsessid A2B6-tüüpi pooljuhtides. Nende uurimistööde tulemuste alusel töötati välja mitmed uudsed tehnoloogiad fototundlike materjalide valmistamiseks, mida kasutati erinevates pooljuhtseadistes. Nende tööde alal oli ta 10 NSV Liidu autoritunnistuse autor ja kaasautor. Nende tööde tulemused olid eelduseks sellele, et sai võimalikuks hakata tootma fototakisteid ja varistore Tallinna Pooljuhttakistite Tehases. See oli Eestis üks esimesi elektroonikakomponente tootvaid tehaseid, mis asutati 1958. aastal Eesti NSV Rahvamajanduse Nõukogu ja Eesti NSV Rahvamajanduse Nõukogu Masinaehituse Valitsuse algatusel endise Tallinna Tuletikuvabriku ruumides aadressil Pärnu maantee 142. Ta oli selle tehase (hilisema nimega H. Pöögelmanni nim. Elektrotehnika Tehas) esimene tootmise organiseerija ja juhtija ning tehase tehniline konsultant. 1963. aastal loodi Jüri Varvase initsiatiivil TPI-s elektroonika erimaterjalide tehnoloogia eriala, mille lõpetas aastatel 1968–1978 254 üliõpilast. Aastatel 1968-1984 valmis ja kaitsti tema juhendamisel 9 kandidaaditööd (Jaan Hiie, Tiit Nirk jt). 1978 – TPI teenetemedal Mente et manu 1985 – ENSV riiklik preemia defektide keemia alal A2B6-tüüpi pooljuhtides ja nende baasil optoelektroonika elementide uuringute eest "Isikunäitus "Jüri Varvas - 80"". Originaali arhiivikoopia seisuga 29. oktoober 2018.
EELK Elva Koguduse Teataja

EELK Elva Koguduse Teataja (ka E.E.L.K. Elva Koguduse Teataja) oli EELK Elva koguduse häälekandja, mis ilmus 1935-1940. Väljaande vastutav toimetaja oli Aleksander Bender. Väljaanne jätkas lühikest aega ilmumist ka 1995 nime all E.E.L.K. Elva Koguduse Teataja: "Elva Elu" vaheleht. EELK Elva Koguduse Teataja E-kataloogis ESTER (vaadatud 27.10.2018) EELK Elva Koguduse Teataja E-kataloogis ESTER
Palgamõrv

Palgamõrv on ühe või mitme inimese mõrv, mille paneb toime isik (palgamõrvar), kes on selle jaoks värvatud ja kes saab selle eest tasu.
William Penn

William Penn (14. oktoober 1644, London – 30. juuli 1718, Ruscombe Inglismaa) oli Sir William Penni poeg ning inglise aadlik, kveeker ja kirjanik. Põhja-Ameerika inglise valitsusala esindajana asutas ta 1681. aastal Pennsylvania provintsi. Ta oli varajane demokraatia ja usuvabaduse kaitsja, kes oli silmapaistev oma heade suhete ja õnnestunud lepingute poolest seoses Lenape põlisameeriklastega. Tema juhtimisel kavandati ja arendati Philadelphia linna, samuti määras ta kindlaks tulevase raekoja asukoha. Pennsylvania osariik
Acqua alta

Acqua alta (itaalia keeles 'kõrgvesi') on Veneetsia veetaseme periood, mil see on loodelainete ja Aadria mere hooajaliste tuulte mõjul oma haripunkti lähedal. Acqua alta ajal on üle ujutatud ka suur osa Veneetsia tänavaid, kanalite kõrval kulgevaid jalgteid ning väljakuid. Acqua alta võib leida aset perioodil sügisest kevadeni ning sõltub peamiselt sirokost ja boorast, mis kombineerituna tõusulainetega tõstavad veepinna taset. Elanikke hoiatatakse helisignaaliga, kui veetase tõuseb üle 110 cm merepinnast, mille puhul on veega kaetud rohkem kui 14 protsenti linna tänavatest. Veepinna tasemest alates 140 cm on kaetud linnast üle poole. Kõrge veetaseme korral on suletud koolid jm asutused, kuid hooned on üldiselt ehitatud kõrgveele vastu pidama ning varustatud katteluukide, veepumpade jm varustusega. Kõrgeim registreeritud veetase oli 1966. aasta acqua alta ajal, mil see oli 194 cm merepinnast ning kattis Doodžide palee 1,5 meetri kõrguseni. Nähtust uurinud teadlased on pakkunud, et acqua alta taset on aastatega tõstnud Veneetsia laguuni rajatud ehitised nagu Marghera sadamarajoon, Tronchetto tehissaar, Veneetsiat mandriga ühendav Ponte della Libertà, raudteesild oma laiendustega jmt, aga ka laguuni suurtele laevadele lihtsamini läbitavaks tegevad süvendused. Kõrgvesi
Haapsalu Püha Johannese koguduse teenetemärk

Haapsalu Püha Johannese koguduse teenetemärk on teenetemärk, millega tunnustatakse Eesti või välismaa kodanikku, kellel on erilisi teeneid Haapsalu Püha Johannese koguduse või Haapsalu linna ees. Teenetemärki annab igal aastal välja Haapsalu Püha Johannese kogudus. 2003 – Haapsalu koguduse liige Heino Noor ja vanamuusika festivali juht Toomas Siitan 2004 – Haninge sõpruskoguduse õpetaja praost Martin Marcolla (Rootsi) 2005 – koguduse juhatuse esimees aastatel 1976–1991 Ülo Niin 2006 – ajakirjanik Anneli Ammas 2007 – koguduse diakooniatöötaja Evi Süsi 2008 – Loviisa sõpruskoguduse õpetaja praost Veli-Matti Hynninen (Soome) 2009 – pikaaegne kirikumees Arnold Korjus 2010 – Korsnäsi sõpruskoguduse õpetaja Guy Kronqvist (Soome) 2011 – koguduse ja praostkonna muusikajuht, organist ja koorijuht Lia Salumäe 2012 – koguduse juhatuse liige Sulev Saareväli 2013 – pikaaegne piiskopilinnuse sihtasutuse juhataja Ülla Paras 2014 – Rendsburgi sõpruskoguduse pastor Joachim Haeger (Saksamaa) 2015 – fotograaf Arvo Tarmula 2016 – EELK vikaarõpetaja Kristel Engman 2017 – Haapsalu linnapea Urmas Sukles 2018 – Haapsalu koguduse toomkoori dirigent ja helilooja Sirje Kaasik 2019 – misjonär, õpetaja Kari Tynkkynen 2020 – koguduse vabatahtlik diakooniatöötaja Malle Allmere 2021 – dirigent ja laulja Endrik Üksvärav 2022 – Haapsalu restaureerimisfirma Resteh juht Aleksander Mihelson 2023 – piiskop Tiit Salumäe Haapsalu koguduse teenetemärgi pälvis Kristel Engman, EELK uudised, 24. oktoober 2016 Haapsalu koguduse teenetemärgi pälvis Endrik Üksvärav, Lääne Elu, 17. detsember 2021