laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Karim Adeyemi

Karim-David Adeyemi (sündinud 18. jaanuaril 2002 Münchenis) on Saksamaa jalgpallur, kes mängib ründajana Saksamaa kõrgliigaklubis Dortmundi Borussia ja Saksamaa jalgpallikoondises. Aastatel 2010–2012 kuulus ta Müncheni Bayerni ja 2012–2018 SpVgg Unterhachingi noortesüsteemi. Seejärel liitus ta Salzburgi Red Bulliga. Salzburgi põhimeeskonnas debüteeris Adeyemi hooajal 2019/20. Esimese värava lõi ta Austria kõrgliigas 1. juulil 2020 mängus Grazi Sturmi vastu. Alates järgmisest hooajast kuulus Adeyemi Salzburgi põhikoosseisu. 1. detsembril 2020 lõi ta UEFA Meistrite Liiga alagrupimängus värava Moskva Lokomotivi vastu. Hooajal 2021/22 oli Adeyemi Giacomo Vrioni kõrval Austria kõrgliiga suurim väravakütt (19 väravat). Meistrite Liiga hooaja 2021/22 alagrupiturniiril lõi Adeyemi kolm väravat. 2022. aasta mais sõlmis ta viieaastase lepingu Dortmundi Borussiaga. Esimese värava Saksamaa kõrgliigas lõi Adeyemi 23. jaanuaril 2023 mängus Leverkuseni Bayeri vastu. 2021. aastal tuli Adeyemi Saksamaa kuni 21-aastaste koondisega Euroopa omavanuste meistriks. Saksamaa jalgpallikoondises debüteeris Adeyemi 5. septembril 2021 MM-i valikmängus Armeenia vastu ja lõi selles Saksamaa 6:0 võiduga lõppenud mängus Saksamaa kuuenda värava. Adeyemi kuulus Saksamaa koondisse 2022. aasta maailmameistrivõistlustel, kuid üheski mängus ta väljakule ei pääsenud. Tema ema on rumeenlanna ja isa Nigeeria päritolu. Salzburgi Red Bull Austria Bundesliga: 2019–20, 2020–21, 2021–22 Austria karikas: 2019–20, 2020–21, 2021–22 "Borussia Dortmund: Karim Adeyemi wechselt von RB Salzburg zum BVB". Der Spiegel (saksa). 23. aprill 2022. ISSN 2195-1349. Vaadatud 11. mail 2022. Thomas Hummel (31. oktoober 2018). "Wie ein Talent aus Unterhaching zum Millionengeschäft wurde". Süddeutsche Zeitung (saksa). Vaadatud 10. novembril 2018. Profiil Dortmundi Borussia kodulehel
2023. aasta jäähoki maailmameistrivõistluste koosseisud

Siin on toodud 2023. aasta jäähoki maailmameistrivõistlustel osalenud koondiste koosseisud. Peatreener: Roger Bader Peatreener: Philippe Bozon Peatreener: Sam Hallam Peatreener: Harold Kreis Peatreener: Jukka Jalonen Peatreener: Heinz Ehlers Peatreener: Kevin Constantine Peatreener: David Quinn Peatreener: André Tourigny Peatreener: Galym Mambetaliyev Peatreener: Harijs Vītoliņš Peatreener: Tobias Johansson Peatreener: Craig Ramsay Peatreener: Matjaž Kopitar Peatreener: Patrick Fischer Peatreener: Kari Jalonen "Team Roster France" (PDF). iihf.com. 12. mai 2023.[alaline kõdulink] "Team Roster Germany" (PDF). iihf.com. 12. mai 2023. "Team Roster Hungary" (PDF). iihf.com. 12. mai 2023. "Team Roster Kazakhstan" (PDF). iihf.com. 12. mai 2023. "Team Roster Latvia" (PDF). iihf.com. 12. mai 2023. "Team Roster Norway" (PDF). iihf.com. 12. mai 2023. "Team Roster Slovakia" (PDF). iihf.com. 12. mai 2023. "Team Roster Slovenia" (PDF). iihf.com. 12. mai 2023. "Team Roster Switzerland" (PDF). iihf.com. 12. mai 2023.
Kruusavälja tänav

Kruusavälja tänav on tänav Tartus Raadi-Kruusamäe linnaosas, Raadi kalmistu taga. Tänav algab Kruusamäe tänavalt, ristub Liivakuru tänavaga (vasakult), läheb kahelt poolt ümber väkse pargi, teeb pöörde ning lõpeb Liivamäe tänaval.
Liivakuru tänav

Liivakuru tänav on tänav Tartus Raadi-Kruusamäe linnaosas. Tänav ühendab Kruusakuru tänavat Kruusavälja tänavaga. Tänaval on kaks täisnurkset pööret.
Vagabond

Vagabond on võitluskunstide manga, mille on illustreerinud ning kirjutanud Takehiko Inoue. See räägib loo fiktsionaalse Miyamoto Musashi ja tema legendaarse rivaali Kojirō Sasaki eludest. Musashi Miyamoto on Eiji Yoshikawa novelli Musashi põhjal kirjutatud. Lugu algab pärast Sekigahara lahingut aastal 1600. Takezō Shinmen ja Matahachi Hon’iden on haavatud ning nad päästetakse Okō ja Akemi poolt. Matahachi lahkub koos kahe tüdrukuga ja Takezō läheb tagasi Miyamotosse. Takezō räägib Matahachi emale, et ta jäi ellu kuid ei tule tagasi. Takezō püütakse kinni varasemate kuritegude tõttu, kuid ta põgeneb ning munk Takuan Sōhō päästab ta. Takuan viib ta külast eemale ja annab talle uue nime - Musashi Miyamoto, peale mida ta lahkub muutunud mehena. Mõni aasta hiljem, Musashi Miyamoto rändab Kyotosse, et võidelda Yoshioka klanniga. Musashi tahab saada tiitli “Invincible Under the Heavens.” Enne kui Musashi kaotada saaks, dojo süttib ning nende võitlus peatub ja kõik põgenevad. Musashi läheb Hozoin templisse ja võitleb nende liidriga kuid põgeneb. Hozoin klanni endine liider treenib Musashit, et ta saaks praegusele liidrile õppetunni anda, sest ta ei karda surma. Kui nad uuesti võitlevad võidab Musashi ning nad lubavad üksteisele, et võitlevad uuesti sõpradena. Nüüd otsib ta Yagyu klanni, et ka nendega võidelda. Ta üritab nende liidrit rünnata kuid ta lööb Musashit ja ta variseb kokku. Ta õpetab Musashile, et “Invincible Under the Heavens” on ainult sõna, ei midagi muud. Umbes 17 aastat enne loo algust sünnib Kojirō Sasaki. Kojiro on kurt, mis teeb elu võitlejana väga raskeks. Teda treenib võitlema tema kasuisa. Kui Kojiro on veel väike peavad nad koos oma koduküla kaitsma. Hiljem tuleb tema kasuisa endine õpilane, Itto Ittōsai Kojirot treenima ja ta peab üksi mõrtsukate vastu võitlema. Musashi võitleb Yoshioka klanni liidriga, võidab ja seetõttu ründavad ülejäänud 70 Yoshioka meest teda korraga. Ta võidab ja lahkub haavatuna. Musashi arreteeritakse kuid ta põgeneb. Ringi rännates kohtuvad Ittōsai ja Musashi. Musashi leiab metsast surnud vanematega poisi ning nad hakkavad koos talu pidama. Paljud külanikud surevad nälga. Musashi päästab paljud külanikud sest küsib kohalikult isandalt abi, kuid ta peab selle eest minema Kokurasse. Vagabondi on müüdud üle 80 miljoni eksemplari ja tõlgitud 12 keelde, millega see on üks enim müüdud mangasid. 2015. aasta aprilli seisuga on ilmunud 37 raamatut. Manga on pausil autori tervise ning inspiratsiooni puudumise tõttu. Vagabond võitis 2000. aasta Kodansha Manga auhinna ja 2002 Tezuka Osamu Kultuuriauhinna. Kosaka, Kris. 2017. 'Vagabond': An epic manga based on the life of a 17th-century samurai. Available at https://www.japantimes.co.jp/culture/2017/01/07/books/book-reviews/vagabond-epic-manga-based-life-17th-century-samurai/, accessed 22.04.2023.
Rifniku mägi

Rifniku mägi on arheoloogilise vabaõhumuuseumiga küngas Ida-Sloveenias. Arheoloogiapark koosneb hilispronksiajast pärit Hallstatti maja rekonstruktsioonist. Selle põhja- ja idanõlvadelt leiti ka varajase rauaaja kalmemägesid. Hilis-Rooma ajastul ehitati Voglajna jõe jumaluse Aqvoni auks tempel, mille vundamentidele ehitati hiljem varakristlik kirik ning mäe lääneservas teine kirik, kus praktiseeriti arianismi. Püsiekspositsioon põhineb enam kui saja aasta pikkusel arheoloogilisel uurimistööl ja on jagatud kaheks osaks. Esimene osa käsitleb väljakaevamiste algust ning pronksi- ja rauaaja materiaalset kultuuri alates 4. sajandi lõpust e.m.a kuni roomlaste saabumiseni. Teine osa roomlaste tuleku õitsengutest kuni slaavlaste saabumiseni (1.–6. sajandil). Pirkmajer, D. (1994): Rifnik. Arheološko najdišče. Vodnik. Celje. Rifnik, Cultural heritage registry, Ministry of Culture of the Republic of Slovenia Modrijan, Zvezdana (2006): Rifnik, Institute of archaeology, Slovenian Academy of Sciences and Arts Ciglenečki, S. (1999): Rifnik nad Šentjurjem. In: Millennia's Treasures. History of Slovenia from Neanderthals to Slavs ("Zakladi tisočletij. Zgodovina Slovenije od neandertalcev do Slovanov"), 359–361. Ljubljana Rifniku arheoloogiapark, Celje piirkondliku muuseumi veebisait
Lõuna-Uural

Lõuna-Uural - lõunaosa, Uurali mäestiku kõige laiem osa, ulatub Ufa jõest (Alam-Ufalei küla lähedal) kuni Uurali jõeni. Läänest ja idast piirdub Lõuna-Uural Ida-Euroopa, Lääne-Siberi tasandiku ning Araali ja Kaspia mere lähedal asuvate steppidega. Lõuna-Uurali reljeef on keeruline, arvukate orgude ja paralleelsete seljakutega, mis on suunatud edelasse ja meridionaalselt. Levila hõlmab Ilmenski mägesid, mida peamistest mäeharjadest eraldab Miassi jõgi. Maksimaalne kõrgus on 1640 m (Jamantau mägi) ja laius 250 km. Teised märkimisväärsed tipud asuvad piki Iremeli mäeharja (Bolshoi Iremel ja Mali Iremel), Nurgush'i kõrgeim punkt 1406 m ja Nakas, kõrgeim punkt 667,6 m. Lõuna-Uuralid ulatuvad umbes 550 km kuni Uurali jõe järsu läänekaareni ja lõpevad laiade Mugodžari mägedega. Lõuna-Uurali jalam ulatub kuni 250 km ja keskmine laius jääb 40 km ja 150 km vahele. Lõuna-Uuralite hulka kuuluvad sellised järved nagu Zjuratkul. Bolshoi Nurgush - Peak Visor Ural Mountains, Encyclopædia Britannica on-line Nash-Ural - Озеро Зюраткуль
Kaotatud nädalavahetus

"Kaotatud nädalavahetus" ("The Lost Weekend") on 1945. aasta Ameerika Ühendriikide draamafilm, mille lavastas Billy Wilder ja produtseeris Charles Brackett. Film põhineb Charles R. Jackson 1944. aastal ilmunud samanimelisel romaanil, mis räägib loo alkohoolikust kirjanikust. Stsenaariumi kirjutasid Brackett ja Wilder. Peaosades mängivad Ray Milland ja Jane Wyman. Teos nomineeriti seitsmele Oscari auhinnale, millest pälvis neli, k.a parima filmi Oscari. Wilder võitis parima lavastaja ja Milland parima meespeaosatäitja Oscari. Samuti autasustati filmi peaauhinnaga esimesel Cannes'i filmifestivalil ja Millan võitis parima meesnäitleja autasu. "Kaotatud nädalavahetus", "Parasiit" (2019) ja "Marty" (1956) on ainukesed filmid, mis on võitnud nii Oscari kui ka Cannes'i peaauhinna. 2011. aastal tunnistati film kultuuriliselt oluliseks ning võeti USA Kongressi raamatukogu Riiklikku Filmiregistrisse. Ray Milland – Don Birnam Jane Wyman – Helen St. James Phillip Terry – Wick Birnam Howard da Silva – Nat Doris Dowling – Gloria Frank Faylen – medõde Nolan Mary Young – proua Deveridge Anita Bolster – proua Foley Lilian Fontaine – proua St. James Frank Orth – ooperimaja garderoobihoidja Lewis Russell – härra St. James Harry Tenbrook – joodik alkohoolikute osakonnas (tiitrites mainimata) "The 17th Academy Awards – 1946" (inglise). Ameerika Filmikunsti ja -teaduste Akadeemia. Vaadatud 9. mai 2023. "Complete National Film Registry Listing" (inglise). USA Kongressi raamatukogu. Vaadatud 9. mai 2023. "Kaotatud nädalavahetus" andmekogus Filmiveeb "Kaotatud nädalavahetus" andmekogus IMDb (inglise) "Kaotatud nädalavahetus" filmiarvustuste lehel Rotten Tomatoes (inglise) "Kaotatud nädalavahetus" Ameerika Filmiinstituudi kataloogis (inglise)
Stanislava Staša Zajović

Stanislava Staša Zajović (sündinud 25. jaanuaril 1953) on rahuaktivist ja feministlik kirjanik. Ta on Serbias Belgradis asuva organisatsiooni "Naised mustas" kaasasutaja ja koordinaator. Ta lõpetas hispaania ja itaalia keele Belgradi ülikoolis ning liitus feministliku liikumisega 1980. aastatel Belgradis. Ta tegeleb paljude feministlike tegevustega alates tänavaaktsioonide korraldamisest kuni tööni pagulaste, naistega jne. Ta algatas mitmeid naiste võrgustikke, nagu "Naiste rahuvõrgustik", "Rahvusvaheline naiste solidaarsuse võrgustik sõja vastu/Rahvusvaheline Naised mustas võrgustik", jne. Ta korraldas arvukalt hariduslikke tegevusi, mis keskendusid naiste inimõigustele, naiste rahupoliitikale, rahvuste ja kultuuridevahelisele solidaarsusele, naistele ja võimule, naistele ja antimilitarismile. Ta aitas kaasa "Naised mustas" võrgustiku laiendamisele maailmas. Näiteks kirjeldab Carmen Magallón oma raamatus "Mujeres en pie de paz", et Staša visiit Hispaaniasse 1993. aastal, tema ideed ja pühendumus mõjutasid rühmituse "Naised mustas" loomist selles riigis. Staša Zajović on arvukate esseede, artiklite ja lisade autor kohalikus, piirkondlikus ja rahvusvahelises meedias, ajakirjades ja väljaannetes naiste ja poliitika, reproduktiivõiguste, sõja, natsionalismi ja militarismi, naiste vastupanu sõjale ja antimilitarismi kohta (alates 1992). 2017. aastal kirjutas Staša Zajović alla horvaatide, serblaste, bosnialaste ja montenegrolaste ühise keele deklaratsioonile. Ta oli osa "Naised mustas" esindusest sõjaohvrite mälestusüritustel Vukovaris (Horvaatias) ja esines Bosnia sõja alguse aastapäeva tähistanud protestiüritusel, rõhutades nende sündmuste, ohvrite ja sõjakuritegude menetlemise nähtavuse puudumist. Ta on võitnud mitmeid auhindu, nende hulgas: Aastatuhande rahuauhind naistele, "Tutini aukodakondsus", "Granada aukodakondsus" jne. Ta nimetati 2005. aastal Nobeli rahuauhinna kampaania 1000 naise kandidaadiks, samuti nimetati ta 2005. ja 2007. aastal päevalehe Danas poolt aasta ajaleheinimese kandidaadiks Welle (www.dw.com), Deutsche. "Staša Zajović: Otrovom nacionalizma se sprječava pobuna | DW | 07.10.2019". DW.COM (horvaadi). Vaadatud 23. märtsil 2021. Rivas, Rosa (26. aprill 1993). ""Las Mujeres de Negro ejercemos la desesperación activa"". El País (hispaania). ISSN 1134-6582. Vaadatud 23. märtsil 2021. Carmen Magallón: Mujeres en pie de paz, Madrid, Siglo XXI, 2006. Signatories of the Declaration on the Common Language, official website, retrieved on 2018-08-16. "Staša Zajović iz Žena u crnom: U Srbiji dominantno nacionalističko javno mnijenje". tportal.hr. Vaadatud 23. märtsil 2021. "Belgrade: 26th anniversary of start of war in Bosnia marked". N1 (bosnia). 6. aprill 2018. Vaadatud 23. märtsil 2021. "STASA ZAJOVIĆ". RWLSEE (inglise). Originaali arhiivikoopia seisuga 3. mai 2021. Vaadatud 23. märtsil 2021. Žene u crnom - Naised mustas Intervjuu Deutsche Wellele Intervjuu Al Jazeerale
Valdete Idrizi

Valdete Idrizi (sündinud 22. november 1973 Mitrovicës) on platvormi CiviKos tegevdirektor. Ta oli "MTÜ Mitrovicë Kogukonna loomine" tegevdirektor, mille ta asutas ning mis töötab rahu nimel ja loob kogukonda Põhja-Kosovos Mitrovicë piirkonnas. Kuus aastat enne 2008. aastat oli "Mitrovicë Kogukonna loomine" ainus organisatsioon Mitrovicë, mis julgustas etniliste albaanlaste ja serblaste vahelisi leppimist ja suhete taastamist. Idrizi ise on Põhja-Mitrovicëst Kosovost pärit etniline albaanlane, kes kaotas oma kodu 1999. aastal serblaste sissetungi tagajärjel. 2008. aastal olid tema kodus ikka veel serblased. "Mitrovicë Kogukonna loomine" on suutnud korraldada mõnede serblaste naasmise oma kodudesse Kosovos, mille eest Idrizi sai Kosovo-Albaania võitlejatelt tapmisähvardusi. Idrizi pälvis 2008. aastal rahvusvahelise julgete naiste auhinna ja 2009. aasta rahvusvahelise rahuauhinna Soroptimist. Ta valiti 2011. aasta detsembris CiviKose platvormi tegevdirektoriks; CiviKos on Kosovo kodanikuühiskonna organisatsioonide algatus, mille eesmärk on luua soodsa keskkonna ametliku kodanikuühiskonna sektori ja valitsuse koostööks. oralhistorykosovo.org [1], Civikos, Retrieved 11 February 2017 "Kosovo's 'Woman of Courage' Bridges Ethnic Divide | WBUR & NPR". Originaali arhiivikoopia seisuga 25. august 2016. Vaadatud 9. mail 2023. "Valdete Idrizi | WISE Muslim Women". Originaali arhiivikoopia seisuga 21. august 2016. Vaadatud 2. detsembril 2016. International Women of Courage Award Ceremony: 2008 "Valdete Idrizi wins Award - Community Building Mitrovica". Originaali arhiivikoopia seisuga 21. august 2014. Vaadatud 9. mail 2023.
Laul (perekonnanimi)

Laul on eesti perekonnanimi. 2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Laul 202 inimesel: 149 mehel ja 153 naisel. Perekonnanimede levikult oli Laul meeste puhul 465. kohal ja naiste puhul 501. kohal. Kõige levinum oli perekonnanimi Laul vanuserühmas 0–4, kus neid on 10 000 elaniku kohta 3,56. Nimi oli kõige sagedasem Saare maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta 8,10 inimest. 19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus talupoegadele Võrumaal Kanepi ja Rõuge kihelkonnas, Tartumaal Otepää ja Torma kihelkonnas, Saaremaal Kihelkonna, Järvamaal Türi ning Viljandimaal Helme kihelkondades kaheksal korral nimeks Laul. Nimede eestistamisel võeti Laul 1937.–1940. aastal uueks perekonnanimeks isikute poolt, kelle perekonnanimi oli varem Johanson, Kärner, Kerner, Riks, Siberk ja Valtsov. Endel Laul, eesti ajaloolane (1927–2014) Heinrich Laul, eesti tehnikateadlane (1910–1991) Indrek Laul, eesti pianist (1968–) Peeter Laul, eesti pianist ja pedagoog Venemaal (sündinud 1977) Reet Laul, eesti pianist ja kontsertmeister (1939–) Rein Laul, eesti helilooja ja muusikateadlane (1939–) Silvia Laul, eesti arheoloog (1931–2013) Venno Laul, eesti koorijuht ja dirigent (1938–2018) Statistikaamet: Nimede statistika (vaadatud 09.05.2023) Onomastika andmebaas. Nimede panemine: Laul. Onomastika andmebaas. Nimede eestistamine: (uus nimekuju): Laul. Laul statistikaameti andmebaasis
Keely Hodgkinson

Keely Nicole Hodgkinson (sündinud 3. märtsil 2002 Athertonis) on Suurbritannia jooksja, kelle põhiala on 800 meetri jooks. Ta alustas kergejõustikutreeninguid kümneaastaselt. Noorteklassides võistles ta ka ujumises, kuid keskendus hiljem jooksmisele. 2018. aasta Euroopa U18 meistrivõistlustel Győris võitis ta 800 meetri jooksus kuldmedali võistluste rekordiga 2.04,84. 2019. aasta Euroopa juunioride meistrivõistlustel Boråsis võitis ta 17-aastaselt pronksmedali isikliku rekordiga 2.03,40. 2021. aasta Euroopa sisemeistrivõistlustel Torunis võitis ta 800 meetri jooksus ajaga 2.03,88 kuldmedali. Tokyo olümpiamängudel jooksis ta finaalis Euroopa juunioride rekordi 1.55,88 ja oli Athing Mu järel teine. 2022. aasta veebruaris jooksis ta Birminghamis 800 meetri jooksu Suurbritannia siserekordi 1.57,20. Sellega tõusis Hodgkinson kõigi aegade edetabelis kuuendaks. Viimati oli sisetingimustes naiste 800 meetri jooksus paremat tulemust näidatud 20 aastat varem. Sisemaailmameistrivõistlustel Belgradis vigastas ta soojendusel reie nelipealihast ja eeljooksus ei startinud. Maailmameistrivõistlustel Eugene'is võitis ta ajaga 1.56,38 hõbemedali, kaotades Athing Mule 8 sajandiksekundiga. Rahvaste Ühenduse mängudel Birminghamis oli ta teine Mary Moraa järel. Euroopa meistrivõistlustel Münchenis võitis ta Rénelle Lamote'i ja Anna Wielgoszi ees kuldmedali. 2023. aastal püstitas ta Manchesteris 600 meetri jooksu sisemaailmarekordi 1.23,41. Euroopa sisemeistrivõistlustel Istanbulis võitis ta 800 meetri jooksus kuldmedali ajaga 1.58,66, edestades teiseks tulnud Anita Horvatit 1,88 sekundiga. Juulis võistles ta U23 Euroopa meistrivõistlustel Espoos 400 meetri jooksus ja võitis pronksmedali. Maailmameistrivõistlustel Budapestis võitis ta 800 meetri jooksus Mary Moraa järel ajaga 1.56,34 taas hõbemedali. Teemantliiga finaaletapil Eugene'is parandas ta Suurbritannia rekordit enam kui poole sekundiga ja oli ajaga 1.55,19 Athing Mu järel teine. 2024. aasta Euroopa meistrivõistlustel Roomas võitis Hodgkinson Gabriela Gajanová ja Anaïs Bourgoini ees kuldmedali ajaga 1.58,65. Tavarada Lühirada Allikas: Rahvusvaheline Kergejõustikuliit Hodgkinson on õppinud Leedsi Becketti Ülikoolis kriminoloogiat . "Multiple targets for Keely Hodgkinson in 2021". athleticsweekly.com. Vaadatud 9. mail 2023. Keely Hodgkinson Rahvusvahelise Kergejõustikuliidu kodulehel (inglise)
Filip Chlapík

Filip Chlapík (sündinud 3. juunil 1997 Prahas) on Tšehhi jäähokimängija, kes mängib keskründajana Šveitsi kõrgliigaklubis HC Ambrì-Piotta. Ta alustas jäähoki mängimist Tšehhi klubis Praha Sparta. 2014. aastal siirdus ta Põhja-Ameerika noorteliigasse Quebec Major Junior Hockey League, kus asus mängima klubis Charlottetown Islanders. 2015. aastal valis Ottawa Senators ta NHL-i draft '​is 48. valikuna. Senatorsiga sõlmis ta lepingu 2016. aasta detsembris. 2017. aasta oktoobris debüteeris ta American Hockey League'is (AHL) Ottawa Senatorsi tütarklubis Belleville Senators. Samal kuul debüteeris ta Ottawa Senatorsi meeskonnas ka NHL-is. Esimese värava lõi ta liigas 22. märtsil 2018 mängus Edmonton Oilersi vastu. Hooajal 2017/18 osales Chlapík NHL-is kokku 20 mängus ning ühe värava kõrvale sai ta kirja veel kolm väravasöötu. Põhja-Ameerikas mängis Chlapík pärast seda veel kolm hooaega. NHL-is jäi tema resultatiivseimaks hooajaks 2019/20, mil 31 mänguga sai ta kirja kolm väravat ja kolm väravasöötu. 2021. aasta märtsis liitus ta Soome kõrgliigaklubiga Lahti Pelicans, kus mängis kuni hooaja lõpuni. 2021. aasta mais sõlmis ta kaheaastase lepingu Praha Spartaga. Hooajal 2021/22 oli Chlapík Tšehhi kõrgliigas resultatiivseim mängija (70 punkti) ja suurim väravakütt (31 väravat). Samuti oli ta väljalangemismängudes resultatiivseim mängija (5+10), kuid meistrivõistluste finaalis kaotas Sparta Třineci Ocelářile mängudega 2:4. Hooajal 2022/23 asus ta mängima Ambrì-Piottas. 2014. aastal võitis Chlapík Tšehhi kuni 18-aastaste koondisega omavanuste maailmameistrivõistlustel hõbemedali. Tšehhi jäähokikoondise koosseisus osaleb ta 2023. aasta maailmameistrivõistlustel. "Filip Chlapík loppukaudeksi Pelicansiin" (soome). Lahti Pelicans. 2. märts 2021. Vaadatud 2. märtsil 2021. https://www.eliteprospects.com/player/157524/filip-chlapik (vaadatud 9.5.2023) Filip Chlapík NHL.com lehel Filip Chlapík hockeydb.com lehel
Robert Urbanek

Robert Urbanek (sündinud 29. aprillil 1987 Łęczycas) on Poola kettaheitja. Ta võitis 2014. aasta Euroopa meistrivõistlustel Zürichis Robert Hartingi ja Gerd Kanteri järel tulemusega 63.81 pronksmedali. 2015. aasta maailmameistrivõistlustel Pekingis heitis ta finaalis 65.18 ning võitis Piotr Małachowski ja Philip Milanovi järel hõbeda. Urbaneki isiklik rekord on 19. mail 2012 Halles heidetud 66.93. "Robert Urbanek". www.eurosport.com. Vaadatud 9. mail 2023. Robert Urbanek Rahvusvahelise Kergejõustikuliidu kodulehel (inglise)
Olivier Panis

Olivier Denis Panis (sündinud 2. septembril 1966 Lyonis) on endine Prantsusmaa võidusõitja. Nagu enamik sõitjaid, alustas Panis võidusõitjakarjääri kartidel. 1991 võitis ta sarja Vormel 3 ja 1993 sarja Vormel 3000. Vormel 1 sarjas debüteeris ta 1994 Ligier' meeskonnas. Sel aastal oli tema parim saavutus 2. koht Hockenheimis ja 11. koht hooajal. 1995. aasta parim saavutus oli 2. koht Austraalia Grand Prix'l, kuigi võitjast kaks ringi maas, ja hooaja kokkuvõttes 8. 1996. aasta parim saavutus oli võit Monaco Grand Prix'l, kus lõpetas neli masinat. See oli Ligier' esimene võit pärast 15-aastast vaheaega ja jäigi viimaseks, sest meeskonna ostis üles Alain Prost, kes nimetas meeskonna enda järgi ümber. 1997. aastal pidi Panis vigastuse tõttu üheksa sõitu vahele jätma, ent ülejäänutes sõitis hästi (see oli tema parim hooaeg) ja tuli sellegipoolest üheksandaks. Järgmised hooajad olid halvemad. 1998. aastal sai Panis ainult 1 punkti, osalt ebakindla masina tõttu, ja temaga uut lepingut ei sõlmitud. 1999 ja 2000 oli ta McLareni testisõitja, 2001 ja 2002 sõitis BARis ning 2003 ja 2004 Toyotas, olles hooaja kokkuvõttes stabiilselt 14. Spordist loobudes oli ta Vormel 1 vanim sõitja. Aastatel 2005 ja 2006 on ta sama võistkonna testisõitja. Artikkel karjäärist loobumise kohta Olivier Panis' lehekülg