laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Evald Piirisild

Evald Piirisild (12. oktoober 1905 Lasva vald, Vastseliina kihelkond, Võrumaa – 8./9. juuli 1941 Tartu) oli eesti ametnik. Evald Piirisild sündis Lasva vallas endises Jaanimäe ehk Tseeno talus. Kooliaastad möödusid Võrus. 1930. aastate algul elas ta Petseris. Abielust Hilda Karindoskiga sündis kaks last: poeg Alar-Eero (1933) ja tütar Reet (1940). 1934. aasta 15. aprillist töötas ta Petseri linnavalitsuses arveametnikuna. Petseris astus ta Kaitseliidu liikmeks, kus olles tegeles ka ratsaspordiga. 1939. aasta suvel, kui oli Petseri linna suur põleng, võttis ta osa päästetöödest ja peavarjuta jäänud inimeste ümbermajutamisest. Selle eest anti talle 20. veebruaril 1940 Eesti Punase Risti V klassi teenetemärk. Pärast Eesti Vabariigi okupeerimist Nõukogude okupatsioonivägede poolt andis ta oma volitused üle Nõukogude võimule. Nüüd asus ta ekspediitorina tööle õlle ja limonaadi villimistehasesse A. Le Coq, varustades Petseri- ja Võrumaa väikeseid kauplusi. Seda tööd sai ta teha 1941. aasta juuli esimeste päevadeni, kui ta arreteeriti oma kodus Petseris Kiriku tänaval NKVD poolt ja viidi Tartu vanglasse. Ta hukkus NKVD massimõrva ohvrina Tartu vanglas 8. juuli öösel vastu 9. juulit.
Mait Riisman

Mait Riisman (23. september 1956 Tallinn – 17. mai 2018 Moskva) oli eesti treener ja veepallur, kes tuli NSV Liidu koondises 1980. aastal olümpiavõitjaks. Veepalli hakkas ta mängima 1966. aastal Tallinna Kalevis. 1974. aastal lõpetas Tallinna 21. Keskkooli. 1982. aastal lõpetas Moskva Riiklikus Ülikoolis ajakirjandusteaduskonnas televisiooniajakirjaniku eriala. 1989–1991 oli Moskva Dünamo veepallitreener ja NSV Liidu koondmeeskonna teine treener. 1991–1996 oli Prantsusmaa klubi Racing Club de France treener, meeskond sai Prantsusmaa meistrivõistlustel hõbeda (1994) ja pronksi (1993). 1996–2004 oli ta Moskva Dünamo veepallimeeskonna peatreener, meeskond võitis Euroopa riikide karikavõitjate karika (2000) ja tuli Venemaa meistriks (1998, 2000–2002). 1997–2000 oli ühtlasi Venemaa veepallikoondise teine treener. 2001 valiti Moskva Dünamo veepalliklubi presidendiks ja peadirektoriks. 2005 sai Riisman Venemaa veepalliföderatsiooni treenerite nõukogu esimeheks. Ta on teinud kaastööd Eesti ja Venemaa spordiväljaannetele. 1974 tuli Eesti meistriks Tallinna Ookeani võistkonnas. 1976. aastal võitis ta koos meeskonnaga Euroopa karika. 1978. aastal arvati Riisman NSV Liidu koondisse. 1979 tuli esmakordselt NSV Liidu meistriks, kokku on ta tulnud NSV Liidu meistriks 4 korda. 1980. aastal tuli Mait Riisman olümpiavõitjaks. 2015 – romaan "Veepallur" 1980 – NSV Liidu teeneline meistersportlane 2002 – Eesti Olümpiakomitee auliige 2006 – Eesti Olümpiakomitee teenetemärk 2013. aastal astus Riisman Eesti Konservatiivse Rahvaerakonna liikmeks, et kandideerida selle nimekirjas Tallinnas kohalikel valimistel. Riisman tunnistas Tallinna TV-le, et ta pidas läbirääkimisi ka astumiseks Isamaa ja Res Publica Liitu, kuid "mind jäeti mängust välja lihtsalt". Riisman kandideeris Lasnamäel. Teda toetas 347 valijat (0,6% häältest). Tal on kolm last ja ta oli abielus. Suri Moskvas, maetud Tallinnas Pirita kalmistule. "Lahkus olümpiavõitja Mait Riisman". Delfi, 18. mai 2018 Olümpiavõitja Mait Riisman liitus Konservatiivse Rahvaerakonnaga "EKRE-ga liitunud Mait Riisman kandideerib kohalikel valimistel Tallinnas". Originaali arhiivikoopia seisuga 28. oktoober 2020. Vaadatud 3. augustil 2013. Biograafia ESBL-is Mait Riisman veebisaidil Olympedia (inglise) Deivil Tserp. Moskvas elav olümpiavõitja Mait Riisman: ma olen nagu vana koer, kes igatseb koju!, Õhtuleht, 25. märts 2015
Eivin Toodo

Eivin Toodo (sündinud 7. juulil 1975) on eesti viiuldaja ja koorijuht. Ta on lõpetanud Eesti Muusikaakadeemia viiuli erialal. Rahvusooper Estonia orkestris mängib ta teist viiulit. Tal on kaksikvend, ettevõtja ja metsasarvemängija Veljo Toodo. Päring inforegister.ee andmebaasis[alaline kõdulink] "Pankrotis ärist miljonifirmaks" Äripäev, 21. oktoober 2012
Eerik Jõks

Eerik Jõks (sündinud 12. septembril 1970) on eesti muusikateadlane, laulja ja helilooja ning endine kirikupoliitik. Ta on paljude kirikulaulude tekstide ja viiside autor ning on kirjutanud eestikeelse kirikulaulu-alaseid artikleid ning didaktilisi materjale. 2001. aastal lõpetas ta Iirimaal Limericki ülikoolis magistriõppe liturgilise laulu alal. Pärast seda astus ta Inglismaale Yorki ülikooli doktoriõppesse. Aastatel 2011–14 läbis ta järeldoktorantuuri Eesti Muusika- ja Teatriakadeemias olles Marie Curie Fellow. Aastatel 1996–2004 oli ta Eesti Kirikute Nõukogu täitevsekretär ja täitis teadurina kuni 2017. aasta lõpuni samas asutuses erinevaid ülesandeid, sh. teoloogiakomisjoni esimees ja religioonisotsioloogilise töö kuraator. Jõks oli ka 2002. aastal allkirjastatud Vabariigi Valitsuse ja Eesti Kirikute Nõukogu Ühishuvide protokolli initsiaator. Eerik Jõks asutas aastal 2012 Tallinna Toompea Kaarli koguduse juures Pühalaulu Kooli, mida juhatab tänaseni. Aastatel 2016–2017 oli ta EELK peapiiskopi assistent. Praegu töötab Jõks Eesti Muusika- ja Teatriakadeemias Muusikateaduse, interpretatsiooni- ja muusikapedagoogika ning kultuurikorralduse osakonna peakoordinaatorina. Õppejõuna on tema kohuseks õpetada muusikalugu, Eesti kultuuri ja keelt välisüliõpilastele ning kirikulaulu. Tema uurimishuviks teadlasena on keskaegse ühehäälse ladinakeelse kirikulaulu kaasaegne retseptsioon, eriti aga emakeelse liturgilise laulu arenguvõimalused sh. eesti keele prosoodilised iseärasused kirikulaulu kontekstis. Jõks oli EELK lauluraamatukomisjoni liige 2017–2020 ja selle komisjoni sekretär 2018–2020. Religioonisotsioloogias on tema huviks misjonivõimalused tänapäevases Eestis, sh. läänemeresoome ja indogermaani meeleruumide lepitus Eestimaa ristiusu kontekstis. Eerik Jõks oli Eesti Vabariigi teaduspreemia 2020 nominent humanitaarteaduste aastapreemia valdkonnas kursiivse kadentsi kasutusvõimaluste avastamise ja rakendamise eest eestikeelses proosatekstilises kirikulaulus. Samuti töötab ta Rocca al Mare koolis, kus ta õpetab aineid "Uurimistöö alused" ja "XX sajandi lood". Jõks on tegev Eesti Meremeeste Misjoni, Liturgilise Muusika Ühingu Scandicus ja teiste mittetulundusühingute töös. Ta on loonud liturgilist, klaveri- ja elektroonilist muusikat. Tema tuntumate teoste hulgas on "Jõulumüsteerium" ja "Ülestõusmispühade müsteerium" solistidele, koorile ja orelile (mõlemad 1993), "Ecce" flöödile ja keelpillikvartetile ning "Püha" segakoorile, kammerorkestrile ja tamtamile (mõlemad 2005), ballaad "Rändav järv" segakoorile ja metsosopranile (1993). Tema ema oli pianist ja muusikapedagoog Liina Jõks (1939–2018), vanaisa Rudolf Jõks oli laulja (tenor) ja muusikapedagoog, õde Teele Jõks on laulja (metsosopran). "Eerik Jõks oma teed otsimas" Teater. Muusika. Kino 2008/3 Koduleht Eerik Jõks Eesti Teadusinfosüsteemis [1] Anu Mõttus. Pretsedenditu mees Eerik Jõks. Õpetajate Leht, 18. jaanuar 2002 "Ajalik ja ajatu: Muusikateadlane Eerik Jõks" ETV 2012 "Vil! Eerik Jõks (sünd. 1970)" EÜS Põhjala 2004
Korallsaar

Korallsaar on korallrahust või korallrahudest moodustunud saar meres. Korallsaari on eriti vulkaanilises piirkonnas. Korallsaari on ainult troopikas ekvaatori ümbruses. Kõige rohkem on neid Vaikses ookeanis.
Baldassare Castiglione

Krahv Baldassare Castiglione (6. detsember 1478 Marcaria, praegune Mantova provints – 8. veebruar 1529 Toledo) oli itaalia kirjanik ja humanist. Castiglione oli pärit vanast aadlisuguvõsast. Tema perekonnal oli Mantova lähedal Casaticos suursugune loss. Baldassare Castiglione samanimelisele esivanemale oli selle piirkonna 1445 hallata andnud tema sõber, Mantova markii Ludovico II Gonzaga. Hilisem Baldassare Castiglione oli oma ema Luigia Gonzaga kaudu Mantova markii sugulane. 1494 alustas Castiglione õpinguid Milanos, aga pärast isa surma 1499 ta katkestas need ja tuli koju, et võtta üle perekonnapea kohused. Ühtlasi täitis ta Mantova õukonnas esindusülesandeid, näiteks Louis XII külaskäigu korral Milanosse. Markii esindajana reisis ta üsna palju. Ühel oma missioonidest kohtus ta Urbino hertsogi Guidobaldo da Montefeltroga ning 1504 lubas Mantova markii Francesco II Gonzaga tal enda teenistusest lahkuda ja Urbino hertsogi teenistusse asuda. Urbino õukonda peeti sel ajal kõige moodsamaks ja elegantsemaks Itaalia õukondade seas. See oli ka kultuuritegelaste kohtumispaik. Õukonda juhtisid hertsoginna Elisabetta Gonzaga ja tema abikaasa õde või vennanaine Maria Emilia Pia. Õukonna sagedaste külaliste hulka kuulusid õpetlane ja kardinal Pietro Bembo, Giuliano di Lorenzo de' Medici, kardinal Bernardo Dovizi, Ottaviano ja Federigo Fregoso ning Cesare Gonzaga, kes oli nii Castiglione kui hertsogi lähisugulane. Nii pererahvas kui külalised organiseerisid intellektuaalseid võistlusi, mistõttu õukonnas oli aktiivne kirjandustegevus ja ka muidu huvitav kultuurielu. 1516 abiellus ta vanast aadlisuguvõsast pärit Ippolita Torelliga. Säilinud on kaks kirglikku kirja, mille Castiglione talle kirjutas. Kuid Ippolita suri juba 1520. Sel ajal oli Castiglione Mantova markii saadikuna Roomas ja pühendas end sestpeale vaimuliku karjäärile. Ta oli Urbino hertsogi diplomaat Londonis, Pariisis ja Roomas. Aastast 1525 oli ta paavsti nuntsius Hispaanias. Oma peateoses "Il Cortegiano" ("Õukondlane"; 1528) visandas ta renessansiaja ideaalile vastava harmoonilise inimese (homo universale). 1527 toimus Sacco di Roma, mille käigus Hispaaniale alluvad palgasõdurid vallutasid ja rüüstasid Rooma. Paavst Clemens VII kahtlustas Castiglionet töökohustuste hooletus täitmises, kui mitte kokkumängus hispaanlastega, sest tema töökohustuste hulka kuulus Püha Tooli teavitamine Hispaania kavatsustest. Seevastu Hispaania juhtide väitel oli Rooma rüüstamine karistus vaimulikkonna rohkete pattude pärast. Castiglione kirjutas kaks kirja, saates ühe neist hispaanlastele ja teise paavstile. Esimeses neist mõistis ta Rooma rüüstamise hukka, teises aga rääkis, et paavsti poliitika ebajärjekindlus ja vastuolulisus oli hispaanlasi ärritanud. Mõningase üllatusena andestas paavst talle ja ta jäi oma ametisse edasi, aga Karl V autasustas teda.
Laurentius Tolstadius

Laurentius Tolstadius (Östergötland, Rootsi – 15. jaanuar 1655 Nissi) oli Eesti vaimulik. Laurentius Tolstadius immatrikuleeriti 9/19. jaanuaril 1633 Tartu Ülikooli üliõpilaseks. Kutsuti Nissi pastoriks 16. juulil 1645 ja ordineeriti ametisse 10. augustil 1645 pastoriks, kus ametis oli surmani aastal 1655. Tolstadius on kirjutanud pühendusluulet. Liivi Aarma Põhja-Eesti vaimulike lühielulood 1525–1885 Tallinn 2007
Joseph Fouché

Joseph Fouché, 1. Otranto hertsog (21. mai 1759 – 25. detsember 1820) oli Prantsusmaa riigitegelane. 1799–1802, 1804–1810 ja 1815 töötas ta politseiministrina. Tema juhtimisel sai Prantsusmaast politseiriik, tema aja kõige politseilikum riik kogu maailmas. Ta reetis kahel korral Prantsuse Vabariigi ja osales riigipööretes. Nooruses töötas Fouché Nantes'is jutlustaja ja matemaatikaõpetajana. 1792 valiti Fouché Konventi, kus ta otsis liitu jakobiinidega. 21. jaanuaril 1793 hääletas ta Louis XVI giljotineerimise poolt. Ta oli Konvendi komissar Lyonis, kus rakendas repressioone streikivate tööliste vastu. Pärast jakobiinide kukutamist toetas Fouché algul termidoorlasi, hiljem Direktooriumi, kes määras ta politsei ülemaks. Politsei juhina asus ta jälitama oma endisi kaasvõitlejaid: jakobiine ja teisi revolutsionääre. Just tema andis käsu sulgeda Jakobiinide Klubi. Kuid Fouché polnud ustav ka Direktooriumile, toetades 19. novembril 1799 Napoleoni riigipööret. Napoleon andis Fouchéle politseiministri koha, mida ta vaheaegadega pidas 1815. aastani. Ta korraldas Napoleoni politseiaparaadi. Napoleon nimetas ta ka Otranto hertsogiks. Kuid Fouché karjääri takistas see, et ta kasutas politseid mitte üksnes riigivastase elemendi, vaid ka keisri enese jälgimiseks. Kui Napoleon ta ametist vabastas, lähenes Fouché eksiilis olevatele rojalistidele ja pakkus oma teeneid, kuid need suhtusid temasse jäigalt, meenutades, et Fouché oli hääletanud kuninga surmaotsuse poolt. Seejärel lähenes Fouché taas Napoleonile ja sai taas politseiministriks. Tema käsi oli mängus Napoleoni tagasipöördumises Elba saarelt ja Saja päeva ajal püüdis ta riigi juhtimist üle võtta, kuid ei leidnud piisavalt toetajaid. Restauratsiooni ajal kõrvaldasid monarhistid ta ametist. Fouch rajas tiheda nuhkide ja agentide võrgu nii Prantsusmaal kui tema vallutatud aladel. See oli Prantsusmaa senise ajaloo kõige põhjalikum agendivõrk, ületades nii Richelieu, Mazarini kui Gabriel la Reynie loodu. Isegi keisrinna Joséphine de Beauharnais sai Fouchélt iga päev 1000 franki taskuraha. Seetõttu kõlas tema põhimõte järgmiselt: "Kui täna saab kokku kolm inimest, et rääkida poliitikast, siis homme peab sellest teadma politseiminister." Pärast erruminekut avaldas ta memuaarid, kus kirjutas: "Mul õnnestus sisendada inimestesse veendumus, et kõikjal, kuhu koguneb neli inimest, on kohal ka minu mehed, valmis jälgima ja kuulama." Tema loodud politseiaparaat toimis peaaegu muutusteta kuni Pariisi Kommuunini. Gerard Feix. "Pariisi suur kõrv". Tallinn, Eesti Raamat 1988, lk. 45–47
Olli Lehtinen

Harald Olavi (Olli) Lehtinen (27. mai 1915 Helsingi – 28. september 1992 Helsingi) oli Soome poksija. Lehtinen oli kokku kuuekordne Soome meister kärbeskaalus (kuni 112 naela ehk 50,8 kg) – aastatel 1937–1941 ja 1947. Lehtinen osales Soome eest kokku 22 maavõistlusel, millest ta võitis 19 ja kaotas 3 kohtumist. Nende hulgas oli ka kolm kohtumist kärbeskaalus (kuni 112 naela ehk 50,8 kg) Eesti – Soome maavõistlustel, kus Lehtinen võitis aastatel 1936–1938 kõik oma kohtumised (Hans Gutmani vastu aastatel 1936–1937 ja Arnold Torpeli vastu 1938. aastal). Lehtinen osales Euroopa eest kolm korda kärbeskaalus (kuni 112 naela ehk 50,8 kg) maavõistlusel USA Kuldkinda-turniiri võitjate meeskondadega. Ta kaotas oma kohtumise Chicagos 1938. aastal, võitis 1939. aastal oma esimese kohtumise Chicagos ning kaotas oma teise kohtumise Saint Louises. Ta oli esimene soomlane, kes arvati selle turniiri jaoks Euroopa koondisse. Lehtinen osales kärbeskaalus (kuni 51 kg) 1948. aasta Londoni olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas 1. ringis hilisemale hõbemedalivõitjale Spartaco Bandinellile (Itaalia) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. "Olli Lehtinen lehel Sport-Reference. Inglise keeles". Originaali arhiivikoopia seisuga 10. november 2012. Vaadatud 16. novembril 2011. "Soome meistrivõistlused poksis 1923–1950. Tulemused soome keeles". Originaali arhiivikoopia seisuga 5. november 2014. Vaadatud 16. novembril 2011. 1938. aasta Euroopa – USA Kuldkinda-võistlus. Tulemused inglise keeles 1939. aasta Euroopa – USA Kuldkinda-võistlused. Tulemused inglise keeles 14. suveolümpiamängude poksivõistlus. London 1948. Tulemused inglise keeles
Sotsiomeetria

Sotsiomeetria on rühmasiseseid suhteid uuriv sotsiaalpsühholoogia haru. Selle lõi Jacob L. Moreno, kes defineeris sotsiomeetriat kui "uuringut gruppide evolutsiooni ja organiseerituse ning grupis leiduvate indiviidide positsioonide kohta." Sotsiomeetrilised uurimused avaldavad gruppe vormivad varjatud struktuurid: liidud, alamgrupid, varjatud tõekspidamised, ideoloogilised nõustumised jne. Üks Moreno sotsiomeetrias kasutusele võetud meetodeid on sotsiogramm. See on süstemaatiline meetod, mis kujutab grupis olevaid indiviide graafiliselt punktide või sõlmkohtadena ja nendevahelisi suhteid joonte või kaartena. Sotsioloogia vallas on sotsiomeetrial kaks peamist haru: uurimuslik sotsiomeetria ja rakenduslik sotsiomeetria. Uurimuslik sotsiomeetria on tegevuslik uurimine gruppidega, mille käigus tehakse kindlaks mõju avaldada võivad sotsiaal-emotsionaalsed suhtevõrgud, kasutades spetsiaalseid kriteeriume, näiteks küsimusi "Kellega siit grupist tahaksite istuda tööl kõrvuti?", "Kellelt te siit grupist küsite tööalast nõu?", "Kes grupis omab teie arust projekti läbiviimiseks vajalikke liidriomadusi?" jne. Uurimuslik sotsiomeetria huvitub suhtemustritest väikestes ja suuremates gruppides, nagu näiteks organisatsioonis ja naabruskonnas. Rakenduslik sotsiomeetria kasutab suurt hulka meetodeid, et aidata inimestel ja gruppidel vaadata üle, laiendada ja arendada eksisteerivaid psühholoogilis-sotsiaalseid suhtevõrke. Mõlemad sotsiomeetria harud on selleks, et luua oma rakenduste abil suuremat spontaansust ja loovust nii indiviiditi kui ka grupiti.
Otto August Leopold Hörschelmann

Otto August Leopold Hörschelmann (19. veebruar 1800 Tallinn – 28. september 1874 Martna) oli Eestimaa vaimulik.[viide?] Õppis Tallinna gümnaasiumis aastatel 1816–1819. Aastatel 1819–1822 õppis ta Tartu ülikooli usuteaduskonnas ning 1823–1824 Jena ja Göttingeni ülikoolis. Pärast ülikooli lõpetamist töötas koduõpetajana.[viide?] Kutsuti 6. veebruaril 1829 Martna Püha Martini koguduse õpetajaks, ordineeriti sama koguduse õpetajaks 3. märtsil 1829. Teenis kogudust 13. septembrini 1872, mil jäi emerituuri. Asutas Martnasse 10. septembril 1845 abipiibliseltsi ja oli selle eestseisja. Tema isa Ferdinand Ludwig Hörschelmann oli Tallinna gümnaasiumi professor ja Järva-Madise Püha Matteuse koguduse õpetaja, vanaisa Ernst August Wilhelm Hörschelmann oli Tallinna gümnaasiumi professor ja aastatel 1786–1807 Revalische Wöchentliche Nachrichteni väljaandja. Ta oli kaks korda abielus: aastatel 1830–1834 Antoinette Natalie Lutheriga (1809–1834) ja aastal 1835 abiellus ta oma esimese abikaasa õe Charlotte Marie Wilelmine Lutheriga; abikaasade isa Dietrich Martin Luther oli notar, kaupmees, suurgildi oldermann ja Revalische Wöchentliche Nachrichteni väljaandja aastatel 1807–1852. Tema neli poega olid kirikuõpetajad: Ferdinand Dietrich Nicolai Hörschelmann oli Viljandi Pauluse koguduse õpetaja ja hiljem Tartu Ülikooli tegeliku usuteaduse professor, Alexander Anton Hörschelmann oli Hageri koguduse õpetaja, August Konstantin Hörschelmann oli alguses Karuse Margareeta koguduse pastor, pärast Alexander Antoni surma Hageri koguduse ja Oranienbaumi koguduste pastor, Johannes Eduard Robert Hörschelmann oli Martna, Moskva eesti, Narva Johannese ja Jamburgi koguduse pastor. Poeg Ernst Christian Gottlieb Hörschelmann (1847–1911) oli meedik ja Paide linnaarst ning Carl Theodor Leopold Hörschelmann (1840–1929), Venemaa sõjaväemeedik. Liivi Aarma Põhja-Eesti vaimulike lühielulood 1525–1885 Tallinn 2007 Hoerschelmann, Ernst* Christian Gottlieb (1847-1911), BBLD - Baltisches biografisches Lexikon digital Hörschelmann, Carl* Theodor Leopold (1840-1929), BBLD - Baltisches biografisches Lexikon digital
Ken Salazar

Kenneth Lee Salazar (sündinud 2. märtsil 1955 Alamosas) on Ameerika Ühendriikide poliitik. Ta on Demokraatliku Partei liige. Salazar kasvas üles Colorados Manassa väikelinnas. Tema esivanemad olid tänapäeva USA edelaosa maa-alal elanud juba alates 16. sajandist, mil see kuulus Uus-Hispaaniasse. Salazar ise peab ennast Mehhiko päritolu ameeriklaseks. Ta lõpetas keskkooli 1973 ja õppis seejärel Colorado kolledžis, kust sai aastal 1977 politoloogiabakalaureuse kraadi. Aastal 1981 lõpetas ta Michigani ülikooli õigusteaduskonna doktorikraadiga. Aastal 1993 pälvis ta Colorado kolledži ja 1999 Denveri ülikooli audoktori kraadi. 1986 sai Salazar Colorado osariigi kuberneri Roy Romeri peamiseks õigusnõunikuks. 1990 määras Romer ta Colorado osariigi loodusvarade ameti direktoriks. Sel kohal käivitas ta suure programmi osariigi maade looduskaitse alla võtmiseks ning kehtestas kaevandustele ja naftat tootvatele ettevõtetele rangemad kohustused keskkonna kaitsmiseks. 1994 pöördus Salazar erapraksise juurde tagasi. 1998 valiti Salazar Colorado peaprokuröriks (Attorney General). Sellele kohale valiti ta 2002 tagasi. Tema ametisoleku ajal loodi mitu politsei eriüksust: jõukudega võitlemise üksus, keskkonnakuritegude üksus ja tagaotsitavate kurjategijate jälitamise üksus, mis otsis mõrvareid. Ta tugevdas ka tarbijakaitset ning pettuste ja seksuaalse ahistamise vastaseid seadusi. Aastatel 2005 kuni 2009 oli ta Coloradot esindav senaator. Valimistel saavutas ta 51,3% häältest. Tema vastaskandidaat oli vabariiklane, suure õlletootmisettevõtte juht Pete Coors. 20. jaanuarist 2009 kuni 12. aprillini 2013 oli ta siseminister. Tema järeltulijaks ministri ametis sai Sally Jewell.
Hundiseaduse aegu

"Hundiseaduse aegu" on Eesti ajalooline film aastast 1984. Filmi tegevusaeg pole selge, tinglikult võiks see olla 14. sajandi lõpp. Saksastunud maaisand Manfred Pesentack (Heino Mandri) pärandab oma ahnele ja valduste suurendamisest unistavale pojale Hermannile (Egon Nuter) maad. Tema plaanidele jääb ette küla ja selle tõrksad elanikud, eriti külavanema (Rein Aren) kloostrikoolis käinud, kuid nõiavõimetega poeg Meleleiv (Arvo Kukumägi). Filmi tegevus lõppeb ülestõusuga, mida väikefeodaaliks tõusnud Meleleiv peab minema vastu tahtmist maha suruma. Arvo Kukumägi – Meleleiv Regina Razuma – Liisa Pesentack Egon Nuter – Hermann Pesentack Jüri Krjukov – Hans Metten Heino Mandri – Manfred Pesentack Toomas Urb – Meleleivu vend Tunnet Jüri Järvet – kloostrikooli õpetaja Tene Ruubel – näitsik Rein Aren – külavanem Voldemar Paavel – külatark Ago Roo – ordumeister Tõnu Kark – sõjasulane Paul Laasik – külamees Enn Kraam – preester Episoodilistes osades astuvad veel üles Aarne Üksküla (munk), Ilmar Tammur (röövel), Rudolf Allabert (sõjamees), Ivo Linna (külamees), Ivo Eensalu (külamees), mitmed eesti rahvamuusikud ja palju teisi. "Hundiseaduse aegu" sai ilmumise järel üldiselt hävitava kriitika osaliseks (Mati Unt, Riho Laanemäe, Malle Salupere, Tarmo Kulmar). Muuhulgas osutati ajaloolistele möödalaskmistele, näiteks 14. sajandisse paigutatud Eesti Vabaõhumuuseumi 19. sajandi klaasakendega taluarhitektuurile, keset metsa asuvale lossile, uusaegsetele kostüümidele ja muule taolisele. Stsenaariumi autor Arvo Valton on hiljem öelnud, et osa käsikirja jäi Tallinnfilmi piiratud võimaluste tõttu paberile (näiteks ammuga maha laskmist olnud raske lavastada, mistõttu filmis tapab peategelane rivaali otsavaatamisega; käsikirjas ettenähtud "raudrüütlite ja talupoegade lahing" jäeti tehnilistel põhjustel lihtsalt lavastamata jne). Nagu kirjutas Mati Unt oma "Avalduses võimetuse kohta arvustust kirjutada": "Ei tea. Liiga raske juhtum. Kahetsen, et seda filmi nägin. Ta seadis mu traagiliste antinoomiate ette. Kaotasin usu filmikunsti. Seda juhtub harva. Aga nüüd juhtus. Ja keegi pole justkui süüdi. Teeme kompromissi: nimetame nii seda filmi kui ka seda "arvustust" piinlikuks vahejuhtumiks." Tarmo Kulmar: "See ei ole ajalooline film (puudub ajalooline tõepära). See ei ole seiklusfilm (tempo on aeglane, žanri meeliskülastajal hakkab igav, pealegi on taotletud enamat). See ei ole psühholoogiline film (puuduvad karakterid, nende asemel on stereotüübid). See ei ole komöödiafilm (naer tuleb valel kohal). See ei ole paroodia (mille paroodia?). Mis see siis on?." Õie Orav. Tallinnfilm. II. Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2004, lk. 320 Andres Valdre. "Eesti filmide lühitutvustusi." Mati Unt. Avaldus võimetuse kohta arvustust kirjutada. Teater. Muusika. Kino. 1985, nr. 12, lk. 34–35 Tarmo Kulmar. Tõde algab tõetruudusest. Edasi, 1. detsember 1985 Hundiseaduse aegu andmekogus IMDb (inglise) Pildid filmist "Hundiseaduse aegu."
Suvistepüha

Suvistepüha (koos ümbritsevate päevadega suvisted) on eesti rahvakalendri ja maausu püha. Suviste on liikuv püha, jäädes igal aastal seitsmendale pühapäevale pärast munapüha. Ajaliselt langeb suviste kokku ristiusu nelipühadega. Üldtuntud suvistekomme on kaskede tuppatoomine, samuti munade värvimine ja kiikumine. Maavalla Kotta kuuluvad maausulised on suvisteid tähistanud Tammealuse hiies Virumaal Samma külas. Suvisted. Maavalla Koda. Pyhapäeval on suvisted. Maavalla Koda, 19.05.10223 (2010). Tammealuse hiies austatakse suvistepyhal maajumalaid. Maavalla Koda, 19.05.10223 (2010).
Megaliit

Megaliit (kreekakeelsetest sõnadast μέγας megas 'suur' ja λίθος lithos 'kivi') tähendab suurt kivirahnu. Sõna kasutatakse ka nendest tehtud enamasti kultusliku otstarbega kivirajatise ehk megaliitehitise kohta. Rändrahn Menhir Dolmen Kromlehh Monoliit Eesti kirjakeele seletussõnaraamat, 2009. [1] Meediafailid megaliitide kohta Commonsis