laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Franz Julius Ferdinand Meyen

Franz Julius Ferdinand Meyen (28. juuni 1804 Tilsit – 2. september 1840 Berliin) oli saksa botaanik. Botaaniline nimelühend on Meyen. Meyen õppis Memelis apteekriks. 1821. aastal suundus ta sealt Berliini. Aastail 1923–1826 õppis ta sealses ülikoolis. Lõpetamise järel töötas ta Berliinis, Kölnis, Bonnis ja Potsdamis sõjaväekirurgina. 1828. aastal valiti ta Saksa Loodusuurijate Akadeemia Leopoldina liikmeks. Meditsiini kõrvalt õppis Meyen ka botaanikat, keskendudes taimede histoloogiale. Alexander von Humboldti soovitusel purjetas ta aastail 1930–1932 ümber maailma, külastades Brasiiliat, Tšiilit, Boliiviat, Peruud, Polüneesiat ja Hiinat. Pärast naasmist keskendus ta kogutud materjali läbitöötamisele. Reisi tulemusel andis Meyen välja kolmeköitelise raamatu "Grundriß der Pflanzengeographie" ('taimegeograafia põhialused'). Teose esimeses köites käsitles ta kliima mõju taimestikule, teises köites pinnase mõju. Kolmandas osas tegi ta juttu taimede füsiognoomilistest tüüpidest ja kirjeldas taimestiku tsoone, teose lõpus käsitles ta veel kultuurtaimi. 1834. aastal sai Meyenist Berliini ülikooli erakorraline botaanikaprofessor. Pärast seda keskendus Meyen põhiliselt taimefüsioloogiale. Ta kirjeldas põhikude, mõistis taimede kasvu kui rakkude jagunemise tagajärge ning sõnastas 1830. aastal teoses "Phytotomie" siis veel kinnituseta rakuteooria. Berlin-Lichtenbergi linnaosas kannab Meyeni nime üks tänav. Tema auks on nimetatud ka Meyenia perekond akantuseliste sugukonnas. "Anatomisch-physiologische Untersuchungen über den Inhalt der Pflanzenzellen" (1828) "Phytotomie" (1830) "Reise um die Erde ausgeführt auf dem Königlich preussischen Seehandlungs-schiffe Prinzess Louise, commandirt von Captain W. Wendt, in den Jahren 1830, 1831 und 1832" (1834) "Ueber die neuesten Fortschritte der Anatomie und Physiologie der Gewächse. Eine von der Teylerschen Gesellschaft zu Haarlem im Jahre 1835 gekrönte Abhandlung" (1836) "Grundriss der Pflanzengeographie mit ausführlichen Untersuchungen über das Vaterland, den Anbau und den Nutzen der vorzüglichsten Culturpflanzen, welche den Wohlstand der Völker begründen. Berlin, Haude und Spenersche Buchhandlung" (1836) "Ueber die Secretions-Organe der Pflanzen" (1837) "Neues System der Pflanzen-Physiologie" (1837) "Jahresbericht über die Resultate der Arbeiten im Felde der physiologischen Botanik von dem Jahre 1837" (1837) "Jahresbericht über die Resultate der Arbeiten im Felde der physiologischen Botanik von dem Jahre 1838" (1838) "Neues System der Pflanzenphysiologie", kolm köidet (1837–1839)
Ivan Sussanin

Ivan Sussanin (16. sajandi lõpp, Derevenki vi Derevništši küla (?) – 1613) oli Vene talumees Domnino külast (tänapäeval Sussanini rajoon Kostroma oblastis), kes 1613. aastal teejuhina juhatas vales suunas Venemaad rünnanud Poola-Leedu väed, päästes sellega lähistel elanud noore Vene tsaari Mihhail Romanovi. Postuumselt sai temast Venemaa rahvuskangelane, tema järgi on nimetatud mitmeid kohti, asutusi ja teoseid. Sussanin pärines Kostroma oblastist Kostroma linna lähistelt ning linna keskväljakul (Sussanini väljakul) on talle püstitatud monument. Ametlikule kultusele pani aluse Katariina II visiit Kostromasse 1767. aastal. Huvi Sussanini vastu süvenes Nikolai I ajal, mil suruti maha Poola 1830.-1831. aasta ülestõus. Nõukogude aja alguses lõpetati Sussanini kui tsaarivõimu teenri austamine, kuid 1930. aastate lõpus ta "rehabiliteeriti" koos teiste vene rahvusliku ajaloo kangelastega (Minin, Požarski, Nevski, Donskoi jt), kui tugevnes suurvene ideoloogia. Üks tuntumaid Sussaninist kõnelevaid teoseid on Vene helilooja Mihhail Glinka ooper "Ivan Sussanin" ehk "Elu tsaari eest" (Иван Сусанин ehk Жизнь за царя; libreto autor Tallinnas sündinud luuletaja Karl Georg Wilhelm Rosen). Зонтиков Н. А. Иван Сусанин: легенды и действительность // Вопросы истории. 1994, N 11 Соловьёв С. История России с древнейших времен Борисов Н. В. Они повторили подвиг Сусанина. М., 1969 Зонтиков Н. А. «За службу к нам, и за кровь, и за терпение…» // альманах «Костромская земля». 1992, N 2 С. 39-54 Дорогобужинов В. И. Правда о Сусанине // Русский архив, 1871. — Вып. 2. — Стб. 01-034. Н. А. Зонтиков «Иван Сусанин. Легенды и действительность» Иван Сусанин и его потомки Иван Сусанин. Легенды и правда / Серия «Искатели» (телевизионный фильм)
Ivan Sussanin (ooper)

"Ivan Sussanin" ehk "Elu tsaari eest" (vene keeles "Иван Сусанин" ehk "Жизнь за царя") on Mihhail Glinka ooper Venemaa rahvuskangelasest Ivan Sussaninist. Neljavaatuselise (epiloogiga) ooperi libreto autor on Tallinnas sündinud baltisaksa luuletaja Karl Georg Wilhelm Rosen. Ooper kirjeldab 1612.-1613. aasta sündmusi Venemaal, kui maale tunginud Poola-Leedu väed otsisid Kostroma oblastis elanud noort tsaari Mihhail Romanovit, kuid talumees Sussanin juhatas nad vales suunas, aidates sellega põgeneda tsaaril, kes pani alguse Romanovite dünastiale. Heliteose idee tuli Glinkal pähe 1815. aastal, kui Peterburi Suur teater etendas Catterino Cavosi koomilise ooperi "Ivan Sussanin". Cavosi teoses oli teksti rääkimist umbes sama palju kui laulmist ja selles jäi Sussanin lõpuks ellu. Glinka tundis, et tahaks luua midagi sarnast, aga tõsisemat. Esialgu katsus ta kirjutada oratooriumi, aga sellest ei saanud asja. Ooperi kirjutas Glinka valmis 1835. aasta lõpul ja 1836. aasta algul. Ta lõi üksnes muusika, mitte sõnalise osa. Tavaliselt selles järjekorras ooperit ei kirjutata ja Glinkal tekkis mure, kuidas sõnu saada. Tolle aja kuulsaimad luuletajad, näiteks Vassili Žukovski ei võtnud seda ette ja lõpuks langes see ülesanne vähetuntud luuletajale Karl Rosenile, kes töötas tollal kroonprintsi, tulevase keisri Aleksander II sekretärina ja kes ongi peamiselt tuntud Glinka ooperi libretistina. Tal avaldus aga erakordne anne luua juba valmis muusikale väga kiiresti korralikke sõnu, samuti soovimatus iseenese teksti ümber teha. Glinka pidi talle tavaliselt järele andma. Nõnda edenes töö kiiresti. Proovid algasid sama aasta mais ja ooper esietendus 9. detsembril (vkj. 27. novembril) 1836 Peterburi Suures teatris ja dirigent oli Catterino Cavos ise. Ooper sai suure menu osaliseks: seda kiitsid Vassili Žukovski, Aleksandr Puškin ja teised asjatundjad. Nõukogude ajal ei etendatud ooperit paarkümmend aastat sõnade sobimatuse tõttu. Siis tegi Sergei Gorodetski ooperist uue versiooni, tehes ümber kõik tsaarivõimu kiitvad osad. Tema versioon esietendus Moskvas Suures teatris 21. veebruaril 1939 ja selle lavastas Boriss Mordvinov. Roseni sõnadega etendati ooperit esimest korda pärast Oktoobrirevolutsiooni 1988. Seda etendati ainult 23 korda ja võeti seejärel kavast maha. Järgmine kord lavastati ooperit Roseni sõnadega 1997.
Santa Maria Maggiore basiilika

Santa Maria Maggiore basiilika (itaalia Basilica di S.Maria Maggiore) on neitsi Maarjale pühitsetud varakristlik kirik Itaalias Roomas. See on Rooma peakirik ja üks neljast neitsi Maarjale pühitsetud pühakojast Roomas. Kiriku ehituslugu algab sellest, et paavst Liberiusele ilmus neitsi Maarja, kes ütles: "Homme, seal kohas, kus sajab lund, sinna ehita mulle kirik." Järgmisel päeval, 5. augustil 356 tuli Roomas Esquilinuse künkal lumi maha ja paavst palus ehitada sinna jumalaema auks kiriku. Selle päeva mälestuseks puistavad koguduse liikmed iga aasta 5. augustil kiriku üle valgete lilleõitega. Aastal 440 alustas paavst Sixtus III kiriku rekonstrueerimist. Ka järgmistel sajanditel ehitati kirikut palju ümber. Näiteks aastal 1377 ehitati kirikule 75-meetrine romaani stiilis kellatorn, mida loetakse Rooma kõrgeimaks. Tänapäevase ilme sai basiilika 1740. aastatel. Lisaks kõrgele kellatornile on Santa Maria Maggiore basiilikale iseloomulik viie võlviga sammaskoda, mis on eraldatud pilastritega ja kaunistatud sammastega. Sambad on valmistatud esterelliidist. Kiriku kesklöövil on iseloomulik akenderida ja selle ülaosas on säilinud kiriku rajamisel valminud mosaiigid, millel on kujutatud 36 stseeni vanast testamendist. Kirikus on kolm kabelit: Sixtuse kabel, Sforza kabel ja Borghese kabel, kus asub Salus Populi Romani nime all tuntud Jumalaema ikoon. Basiilikasse on maetud: arhitekt ja skulptor Gian Lorenzo Bernini paavst Pius V paavst Clemens VIII paavst Paulus V paavst Sixtus V Napoleon I õde Pauline Bonaparte Junio Valerio Borghese Hieronymus Kellatorn Basiilika interjöör Peaaltar Mosaiik Borghese kabel Sixtuse kabeli altar "Ecco gli immobili vaticani esenti dalle imposte italiane". Il Sole 24 Ore. 1. aprill 2015. Vaadatud 4. oktoobril 2015. Koduleht
Julian Tuwim

Julian Tuwim (13. september 1894 Łódź – 27. detsember 1953 Zakopane) oli juudi päritolu Poola luuletaja ja proosakirjanik. Juliam Tuwim oli pärit assimileerunud juudi keskklassi perekonnast. Ta lõpetas Łódźis vene gümnaasiumi ja õppis aastatel 1916–1918 Varssavi ülikoolis õigusteadust ja filosoofiat. Juliam Tuwimi esimene luuletus ilmus ajakirjanduses 1913. aastal. Tema esimene luulekogu "Czyhanie na Boga" ("Jumalat varitsemas") ilmus 1918. aastal. 1919. aastal oli ta üks kirjandusliku rühmituse Skamander rajajaid. Pärast Saksamaa kallaletungi Poolale 1939. aasta septembris põgenes Juliam Tuwin Rumeeniasse. Mõni aeg hiljem asus ta elama Prantsusmaale. Pärast Prantsusmaa kapituleerumist 1940. aasta juunis põgenes Tuwim Portugali kaudu Brasiiliasse. Alates 1942. aastast elas ta New Yorgis. 1946. aastal pöördus ta Poolasse tagasi. Eesti keeles on 1989. aastal ilmunud Julian Tuwimi lasteraamat "Linnuraadio : luuletusi lastele". http://www.poetrysoup.com/julian_tuwim http://www.deutscheundpolen.de/personen/person_jsp/key=julian_tuwim.html http://culture.pl/en/artist/julian-tuwim
Loona asulakoht

Loona asulakoht on asulakoht Saaremaal Saaremaa vallas Kiirassaare külas endisaegse Loona mõisa alal. Asulakohta uuriti 1956. aastal Aita Kustini ja 1957. aastal Lembit Jaanitsa juhendamisel. Asulakoht on dateeritud 2. aastatuhande II-III veerandisse eKr. Uurimistel leiti peamiselt kamm- ja nöörornamendiga ning kriibitud pinnaga savinõukilde. Leitud loomaluudest kuulusid 72% hüljestele, mis viitab hülgejahile. Asulakoha juures asub Loona kivikalme. Loona asulakoht veebiportaalis eestigiid.ee (vaadatud 03.10.2015) Loona asulakoht veebiportaalis eestigiid.ee Loona asulakoht kultuurimälestiste riiklikus registris
Tiina Jõgeda

Tiina Jõgeda (sündinud 31. augustil 1962) on eesti ajakirjanik ja psühholoog. Ta on lõpetanud Tartu Riikliku Ülikooli 1987. aastal eesti keele ja kirjanduse erialal ja Professionaalse Psühholoogia Erakooli psühholoogilise nõustaja erialal. 1990. aastast on ta olnud ajalehe Eesti Ekspress toimetaja. Alates 2010. aastast kirjutab ta seal iganädalast psühholoogiarubriiki "Õnne valem". 1997. aastal nimetas Ajakirjanike Liit Jõgeda parimaks trükiajakirjanikuks.[viide?] 2022. aasta septembrist teeb ta Vikerraadios jutusaadet "Minu mängureeglid", kus vestleb psühholoogidega isiksusepsühholoogiast. Tiina Jõgeda on Ajakirjanike Liidu liige ja on kuulunud selle juhatusse. Tiina Jõgeda. Saldo : Rein Kaarepere. Tallinn, SE & JS 1999 (413 lk) – pankur Rein Kaarepere elulooraamat Tiina Jõgeda. Õnne valem. Tallinn, Hea Lugu 2011 (264 lk) Tiina Jõgeda. Luba endale midagi head. Tallinn, Hea Lugu 2021 (239 lk) "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 16. veebruar 2015. Vaadatud 4. oktoobril 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Hallo, Kosmos! 269: Tiina Jõgeda, Jan Uuspõld, Alar Ojastu õnnest & raamatu "Hallo, Kosmos! Palju õnne" esitlus ERR, Raadio 2. 16.06.2016. Vikerraadios alustab Tiina Jõgeda saatesari "Minu mängureeglid" ERR Menu, 09.09.2022.
Rein Kaarepere

Rein Kaarepere (3. mai 1954 Tallinn – 8. jaanuar 1998 Tallinn) oli Eesti ajakirjanik ja ettevõtja. Ta lõpetas 1972. aastal Tallinna 22. Keskkooli ning 1977. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi (TPI) insener-ökonomistina, 1984. aastal kaitses samas doktoriväitekirja majandusteadustes. Ta töötas TPI vanemteaduri ja dotsendina, 1984–1986 ajalehe Rahva Hääl peatoimetaja asetäitjana ja 1986–1990 Eesti NSV Ministrite Nõukogu esimehe Indrek Toome majandusnõunikuna. 1990–1993 oli ta üks Nõukogude Liidu esimese erapanga – Tartu Kommertspanga algatajaid ja selle viimane tegevjuht. Jaanuaris 1992 oli ta üks Hansapanga asutajaid. 1994. aastast oli ta oma investeerimisfirma AS Krenno juhatuse esimees. Ta oli Sõnumilehe suurosanik 60%-ga. Sõnumilehe kõrval oli ta osanik telekanalis TV3 ning kuulus selle nõukokku, samuti kuulus talle 50% Meediapressi ja 25% AS Ühendatud Ajakirjade aktsiatest. Ta oli ka kinnisvarafirma Feraldo nõukogu liige. Kommertspanga pankroti järel oli Kaarepere osaline aastaid kestnud kohtuasjas, kus tema advokaat oli Simon Levin. Kaarepere suri 43-aastaselt südame isheemiatõve tõttu äkksurma ärikohtumisel Tallinna vanalinna restoranis Karl Friedrich. Ta koostas 1984. ja 1985. aastal Eesti NSV Riikliku Plaanikomitee Majanduse ja Planeerimise Teadusliku Uurimise Instituudis ilmunud kogumikud "Majandus '84" ja "Majandus '85" majanduselu päevaprobleemidest. Aastatel 1979–1984 oli Kaarepere Eesti Noorte Majandusteadlaste Seltsi esimees ja hiljem kuulus ta seltsi nõukokku. 1991–1998 juhtis ta Eesti Akadeemilist Spordiliitu, 1994–1998 oli ta Kopli kunstikooli hoolekogu esimees. Rein Kaarepere oli abielus Reet Kaarepere ja seejärel Mai Kaareperega (1995–1998) ning kooselus Anne Mallenega. Eesti majanduse biograafiline leksikon, Tallinn 2003 "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 4. märts 2016. Vaadatud 4. oktoobril 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) http://www.ohtuleht.ee/15024/rein-kaarepere-in-memoriam http://ekspress.delfi.ee/news/paevauudised/mai-kaarepere?id=68994711 Katrin Pauts, Üks rikkamaid eesti naisi Mai Kaarepere saab emaks. Õhtuleht, 18. veebruar 200 Tiina Jõgeda. "Saldo: Rein Kaarepere". SE & JS. Tallinn 1999 Peeter Raidla. "Eesti kapitali ausammas: Hansapanga asutajate lugu". Tallinn: Äripäev, 2007 Ajalehtede Liidu järelhüüe Rein Kaareperele Eile maeti Rein Kaarepere. Postimees, 12. jaanuar 1998 Rein Kaarepere in memoriam. Õhtuleht, 9. jaanuar 1998 Ain Protsini foto Rein Kaareperest 1992. aasta detsembris. Rahvusarhiivi Filmiarhiiv, EFA.564.0.169418
Jälgelement

Jälgelement on geokeemias keemiline element, mis moodustab kivimi koostisest vähem kui 0,1% ehk 1000 ppm. Keemilisi elemente, mille kontsentratsioon kivimis on 1000...10 000 ppm (0,1...1%), nimetatakse kõrvalelementideks. Elemendid, mille kontsentratsioon kivimis ületab 1% ehk 10 000 ppm, on kivimit moodustavad elemendid. Jälgelemendid on olulised näiteks kivimi päritolu, radioaktiivsed jälgelemendid ka kivimi vanuse selgitamisel.
Adolf Rammo

Adolf Rammo (25. november 1922 Narva – 2. veebruar 1998 Tallinn) oli eesti luuletaja ning laste- ja noorsookirjanik. Adolf Rammo sündis Narvas käsitöölise pojana. Ta õppis aastatel 1930–1934 Narva Kreenholmi algkoolis, 1934–1937 Narva progümnaasiumis, 1937–1940 Narva Tööstuskoolis ja 1940–1941 Tallinnas Riigi Tööstuskoolis, mille lõpetas lukksepana. 1941. aastal mobiliseeriti Adolf Rammo Punaarmeesse ja saadeti Kaasanisse tööpataljoni, hiljem võttis Teisest maailmasõjast osa Eesti laskurkorpuse koosseisus. Demobiliseeriti 1946. aastal, töötas seejärel Tallinnas kokana, transporditöölisena ja Ilmarises katelsepana. 1953–1957 oli ajakirjanik Eesti Raudteelase ja Harju Elu toimetuses. Alates 1957. aastast oli kutseline kirjanik Tallinnas. Kirjanike Liidu liige oli alates 1971. aastast. Esimene Adolf Rammo luuletus ilmus ajakirjanduses 1947. aastal. Ühtekokku avaldas ta 5 luulekogu ja 10 lasteluulekogu. Ta on avaldanud ka poeemid "Kaks Adolfit. Murelik poeem" (1969) ja "Püha öö plagiaat" (kogumikus "Poeemipõimik", 1979). Kõige tähelepanuväärsema osa Adolf Rammo loomingust moodustab noorsoojutustuste triloogia "Šahh Madan" (1970), "Hundipassiga koolipoiss" (1973, 2. trükk koos eelmisega 1985) ja "Kibekäppade küpsetuskojas" (1974), milles kujutatakse teismelise nooruki elu 1930. aastate Narvas. 1973. aastal ilmunud noorsoojutus "Kusagil Kureküla küngastel" kujutatakse maaelu. "Lapsepõlv" (1957) "Kodusel pinnal" (1960) "Naeratused" (1964) "Valusad värsid" (1977) "Läbi mitme värava" (1982, valikkogu) "Ole ikka mees!" (1961) "Vallatud värsid" (1964) "Pisike tragi" (1966) "Lapse laulud" (1968) "Õnnelik jahiretk" (1970) "Naeruvigurid" (1972, valikkogu) "Jõmm-valepoiss" (1977) "Patsi-patsi päikesele" (1979) "Silm sirkel, nina vinkel" (1980) "Priidu portreed" (1982) Adolf Rammo oli abielus lastekirjanik Helju Rammoga. Eesti kirjarahva leksikon. Tallinn, 1995, lk. 440–441
Il Sole 24 Ore

Il Sole 24 Ore (itaalia hääldus: ilˈsoːle ventikwatˈtroːre; 'päike 24 tundi') on Itaalias Milanos ilmuv üleriigilise levikuga ärileht. Il Sole 24 Ore esimene number ilmus 1965. aasta 9. novembril, pärast 1865. aastal asutatud Il Sole ('päike') ja 1946. aastal asutatud 24 Ore ('24 tundi') liitumist. Robert G. Picard, toim (2002). Media Firms: Structures, Operations, and Performance. Mahwah, NJ: Lawrence Erlbaum Associates. Lk 60. Vaadatud 26. detsembril 2014. "La pazienza e il coraggio". ilsole24ore.com. Originaali arhiivikoopia seisuga 2. november 2013. Vaadatud 30. oktoober 2013. "Communicating Europe: Italy Manual" (PDF). European Stability Initiative. 19. mai 2008. Vaadatud 23. novembril 2014. Italy24 koduleht (inglise keeles) Il Sole 24 Ore koduleht (itaalia keeles)
.exe (ajakiri)

.exe oli aastatel 1993–1995 ebaregulaarselt ilmunud arvutiajakiri. Väljaannet kirjastas infotehnoloogiaettevõte MicroLink ning kokku ilmus seda 8 numbrit. Ajakirja arhiiv
Nurrumine

Nurrumine on mõnede kaslaste ning kärpkaslaste tekitatav madala sagedusega korrapäraselt vibreeriv heli. Nurrumise helisagedus on 25 kuni 150 Hz, kodukassidel ~25 Hz. [1]J. Acoust. Soc. Am. Volume 110, Issue 5, pp. 2666-2666 (November 2001), The Felid Purr:A healing Mechanism? Chen et al., Zhong. Wai Ke Za Zhi. 32, 217–219 ~1994
Salus Populi Romani

Salus Populi Romani (ladina keelest eesti keelde tõlgituna 'Rooma rahva kaitsja') on Jumalaema ikoon, mis asub Roomas Santa Maria Maggiore basiilikas. Seda peetakse imettegevaks.
Püünismiin

Püünismiin (inglise keeles booby trap) on seadeldis või materjal, mis on kavandatud, valmistatud või kohandatud tapma või vigastama ning mis toimib ootamatult, kui isik puudutab näiliselt ohutut eset või läheneb sellele või teeb midagi ilmselgelt ohutut. Püünismiinide kasutamine on keelatud. Eesti ühines Ülemäärase kahjustava või purustava toimega tavarelvade kasutamise keelustamise ja piiramise konventsiooni ning selle lisaprotokollidega 2002. aasta 1. juunil. Näiteks Donbassi sõja ajal on Ukrainas kasutusel püünismiinid (vene keeles растяжка), kus vähemalt kaks üksteisest eemal asuvat käsigranaati või muud lõhkeseadeldist on ühendatud omavahel traadi või muuga, millele surve avaldamine õhib granaadid või muud lõhkeseadeldised. Isetehtud lõhkeseade "Protokoll miinide, püünismiinide ja muude seadeldiste kasutamise keelustamise või piiramise kohta". Riigi Teataja. 20. oktoober 2015. Vaadatud 5. oktoobril 2015. "Ülemäärase kahjustava või purustava toimega tavarelvade kasutamise keelustamise ja piiramise konventsiooni ning selle lisaprotokollidega ühinemise seadus". Riigi Teataja. 01.06.2002. Vaadatud 05.10.2015. Luhn, Alec (14. juuli 2015). "Tensions rising in Ukraine as far-right militia's boobytraps injure two police". Moskva: theguardian.com. Vaadatud 4. oktoobril 2015. Booby-trap explosions have injured two police officers in western Ukraine, further raising tensions in the region after a shootout with nationalists at the weekend left two men dead. "В районе Гранитного пожилой мужчина подорвался на растяжке". Infovastupanu. 15. september 2015. Vaadatud 5. oktoobril 2015. Relvastuskontroll – Eesti Vabariigi Alaline Esindus Genfis
Palagoniit

Palagoniit on hüdrotermaalselt muutunud tahhüliit. Tahhüliit ehk basaltse koostisega vulkaaniline klaas moodustub ookeani põhjas basaltse laava kokkupuutel mereveega. Palagoniidiks muutub ta läbi reaktsiooni mereveega. Palagoniit on oranžikas kuni pruun peamiselt hematiidi, savimineraalide ning tseoliitide segu.
Paduvere asulakoht

Paduvere asulakoht on asulakoht Jõgeva maakonnas Jõgeva vallas Paduvere külas. Asulakohast on leitud nooremast rauaajast pärit keraamikat ja rauašlakki. Asulakoha kivikalmest leiti tähelepanuväärne niinimetatud Paduvere kirves. Paduvere asulakoht veebiportaalis eestigiid.ee (vaadatud 05.10.2015) Paduvere asulakoht veebiportaalis eestigiid.ee Paduvere asulakoht kultuurimälestiste riiklikus registris
Stella Maris

Stella Maris või stella maris (ladina keeles "mere täht") on mitmetähenduslik sõna: Stella Maris, 1875 ehitatud laev, uppus 1905 Eesti vetes Stella Maris (laulja), Brasiilia laulja, Dorival Caymmi lesk ...
Stella Maris (laev)

Stella Maris oli 1875 Hollandis Pekelas (Groningenis) ehitatud purjelaev. Laeva omanik oli Gebr Drenth. Laev uppus 18. aprillil 1905 Soome lahes Keri saare lähedal. Laevavraki avastas 3. juunil 2005 Eesti Meremuuseum. Laevavrakk on arvele võetud kultuurimälestisena (Eesti majandusvööndis asuv kultuurimälestis). 1905 vedas laev koksi Rotterdamist Narva, ent 18. aprillil sattus laev Keri saarest põhja pool rasketesse jääoludesse. Rasketes oludes sai laev leki ja uppus. Laevameeskond pääses. Sissekanne Vrakiregistris (vaadatud 05.10.2015) Stella Maris (laev) Vrakiregistris Stella Maris kultuurimälestiste riiklikus registris
Kazanets

Kazanets oli Venemaale kuulunud "Ukraina" tüüpi miiniristleja. Laev ehitati 1905 Riias ja kuulus Balti laevastikku. Laev uppus 28. oktoobril 1916 Saksa allveelaeva UC-27 torpeedotabamusest Soome lahes Osmussaare lähedal. Laevavrakk avastati 1993. Laevavrakk on arvele võetud kultuurimälestisena (Eesti territoriaalmeres asuv kultuurimälestis). Sissekanne Vrakiregistris (vaadatud 05.10.2015) Боевая летопись русского флота: Хроника важнейших событий военной истории русского флота с IX в. по 1917 г. Воениздат МВС СССР, 1948. Kazanets Vrakiregistris Kazanets kultuurimälestiste riiklikus registris
Aid

Aid oli 19. sajandil Inglismaal ehitatud purjelaev, mis 9. augustil 1863 (vkj 28. juulil) Hiiumaa lähedal sõitis karile ja uppus järgmisel päeval, 10. augustil. Laevavrakk on arvele võetud kultuurimälestisena kui Eesti territoriaalmeres asuv kultuurimälestis nr 27877. Samas pole registri koostajad päris kindlad, kas mälestis nr 27877 on ikka laev Aid või mõni teine analoogne Inglismaa laev. Sissekanne Vrakiregistris (vaadatud 05.10.2015) Aid Vrakiregistris Aid kultuurimälestiste riiklikus registris
Littegrundi vrakk

Littegrundi vrakk on teadmata päritolumaaga 18. sajandil ehitatud purjelaeva vrakk Tallinna lahes Littegrundi madala juures. Laevavraki leidsid 1983 allveearheoloogiaklubi Viikar sukeldujad. Laevavrakk on arvele võetud kultuurimälestisena (Eesti territoriaalmeres asuv kultuurimälestis). Sissekanne Vrakiregistris (vaadatud 05.10.2015) Vello Mäss, 1984. Marega Tallinna lahe madalatel. - Eesti Loodus nr. 6. Littegrundi vrakk Vrakiregistris Littegrundi vrakk kultuurimälestiste riiklikus registris
Vene maffia

Vene maffia (vene keeles русская мафия, "russkaja mafija") ehk bratva (vennad, vennaskond), ka punane maffia (красная мафия), on NSV Liidu ajal tekkinud paljudest üksikutest grupeeringutest (mida seovad ühised sihid ja sarnased organisatoorsed struktuurid) koosnev korrumpeerunud riigivõimuga seotud organiseeritud kuritegevus. Sellel oli 2010. aastal väljaspool endise NSV Liidu territooriumi umbes 300 000 ja Venemaal umbes 3 miljonit liiget. Mark Galeotti Seaduslik varas ehk varas seaduses ehk õigustmõistev varas ehk seaduslik varas ehk aus varas Vene organiseeritud kuritegevus Goble, Paul (March 2, 2010). "'Russian Mafia' Abroad Now 300,000 Strong, Journal Says". The Moscow Times. Retrieved July 18, 2012. "The rise and rise of the Russian mafia". BBC News. November 21, 1998. Retrieved July 16, 2012.