laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Georg Suurevälja

Georg Suurevälja VR II/3 (21. juuni (vkj 9. juuni) 1889 Võlla vald, Pärnumaa – 16. veebruar 1945 Sevurallagi vangilaager, Sverdlovski oblast, Venemaa) oli eesti vedurijuht, kes võttis osa Vabadussõjast. Sündis Pärnumaal Võlla vallas Kärbu külas talupoja peres. Õppis kohalikus valla- ja kihelkonnakoolis. Elas ja töötas enne sõda Mõisakülas vedurijuhina. Vabadussõja algul 27. jaanuaril 1919 astus vabatahtlikult kui eraisik teenistusse Kitsarööpmelise Soomusrongi nr 3 vedurijuhina. Vabastati teenistusest märtsis 1919, kuid astus aprillis taas vabatahtlikuna teenistusse vedurijuhina oma endisele soomusrongile. Võttis rongil olles osa lahingutegevusest Nõukogude Venemaa Punaarmee vastu Lõunarindel ja Põhja-Lätis. „4. märtsil 1919 a. öösel kui K.R. Soomusrongid N 3 ja 2 Körwast-Hoppo taganema oli sunnitud oli waenlane umbes 5 wersta Hopalt raudtee eest ära löhkunud. Kui rong weel paar jalga löhutud raudteest eemal oli, said wedurijuhid häda signaali peale rongi kohe seisma panna, sellega ära hoides roopastest wälja jooksmist. Raudtee wigastuse töttu läks aega rohkem ja wesi oli katlast otsa löpemas kantsid weduri juhid waenlase kuuli rahe all lund katla, nii et rongid jälle edasi liikuda wöisid. Nii et kahe soomusrongi peastmine just weduri juhtide teensus oli.“ – Vägiteo kirjeldus Vabariigi Valitsuse otsusega 17. augustist 1920 anti Kitsarööpmelise Soomusrongi nr. 3 vedurijuhile Georg Suureväljale Vabaduse Risti II liigi 3. järk nr 566. Lisaks Vabadusristile autasustati Suurevälja veel 15 000 marga, Eesti Vabadussõja mälestusmärgi ja Läti iseseisvuse 10. aastapäeva mälestusmedaliga. Töötas järgnevatel aastatel vedurijuhina Mõisakülas ja Pärnus. Kuulus Vabadusristi Vendade Ühenduse Pärnu osakonda. Arreteeriti NKVD poolt 14. juunil 1941 Pärnus. Viidi Sverdlovski oblastisse Sevurallagi. Ta mõisteti Erinõupidamise otsusega VSFNV KrK §58 alusel 12. märtsil 1942 “aktiivse võitluse eest Nõukogude võimu vastu kodusõja aastail” 10 aastaks vangilaagrisse. Georg Suurevälja suri 16. veebruaril 1945 Sverdlovski oblastis Sevurallagi vangilaagris. Matmispaik teadmata. Abiellus 24. septembril 1924 Pärnus Taive-Õie Holbergiga (15. jaanuar 1902 – 4. aprill 1988). Poeg Aksel (30. märts 1925 – 10. august 1998). Arhiivi dokumendi koopia http://www.president.ee/en/estonia/decorations/bearers.php?id=15130 "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 10. september 2014. Vaadatud 9. septembril 2014.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) http://muuseum.viljandimaa.ee/aastaraamat/2004/pihlak.pdf lk 61 http://74.125.77.132/search?q=cache:x77NZSR2scsJ:www.rk.ee/symb/2.doc+georg+suurev%C3%A4lja&cd=7&hl=et&ct=clnk&gl=ee[alaline kõdulink] "arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 30. mai 2009. Vaadatud 1. juuli 2009.{{cite web}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
The Claymakers

The Claymakers on Eesti levimuusikaansambel, mis alustas tegevust 1990. aastal. 1993. aastal lindistati plaat "Aunt Ann". Ametlikult ei ole laiali mindud, kuid tihedam tegevus lõppes aastal 2001. Urmas Jaarman (basskitarrist, laulja) Karl Laanekask (soolokitarrist, laulja) Andres Korrovits (kitarrist, laulja) Kadi Kiho (trummar) Ansamblite andmebaas The Claymakers ja nende surmabiit. Postimees 11. mai 1996 Biitlitest ja mitte ainult.... Õhtuleht 29. aprill 1998 Bändid mille ajal olen lava ees taielnud. Contra blogi
Aleksander Takel

Aleksander Takel VR II/3 (20. aprill (8. vkj) 1897 Karksi kihelkond, Pöögle vald – 21. november 1941 Sevurallag) oli Eesti sõjaväelane (kapten, 1924). Ta oli Vabadussõjas 4. jalaväepolgu luurekomando ülem. Vabariigi Valitsuse otsusega 26. augustist 1921 anti Mereväe Ekipaaži leitnandile Aleksander Takelile Vabadusristi II liigi 3. järk nr 2624, „“hinnates wahwust, mis [ta oli] ülesnäitanud lahingus 3. augustil 1919 a. Killi küla ja Krasnaja Gorka mõisa all”“
Peeter Paan

Peeter Paan on šoti romaani- ja näitekirjaniku J. M. Barrie loodud tegelaskuju. Ta oskab lennata ja keeldub suureks kasvamast. Oma igavest lapsepõlve veedab ta väikesel saarel nimega Eikunagimaa. J. M. Barrie, Peeter Paan Kensingtoni aias, Suurbritannia, 1906. Tõlge: Jaana Peetersoo, 2002. ISBN 9985942345 J. M. Barrie, Peeter Paan, Suurbritannia, 1911. Tõlge: Kristi Tarand, 1992. ISBN 5797904519 Peeter Paani sündroom
Maret Kask

Maret Kask (sündinud 16. mail 1926 Paides – mai 2016) oli eesti botaanik, florist. Ta õppis Tartus Eesti Noorsoo Kasvatuse Seltsi Gümnaasiumis (praegu Miina Härma Gümnaasium). Aastal 1950 lõpetas ta TRÜ matemaatika-loodusteaduskonna bioloog-botaanikuna. Ta töötas aastail 1947–1984 Zooloogia ja Botaanika Instituudis. Aastal 1956 kaitstud väitekirja teemaks oli Avaste soo taimkate. Ta oli üks peamisi "Eesti NSV floora" autoreid. "lk. 56" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 22. veebruar 2016. Vaadatud 28. juunil 2022. Maret Kase bibliograafia N. Ingerpuu intervjuu Maret Kasega Raadiosaade taimkatte kaardistamisest koos Livia Laasimeri ja Vello Rossiga Intervjuu koos Livia Laasimeriga
Jaan Taklaja

Jaan Taklaja VR II/3 (27. oktoober (vkj 15.) 1898 Kaarli vald – 3. august 1942 Sevurallagi vangilaager, Sverdlovski oblast, Venemaa) oli Eesti ajakirjanik. Sündis Rimmu talus sepa pojana. Õppis Rimmu algkoolis 1908–1911, Kõpu kihelkonnakoolis 1911–1913, A. Kamseni kaubanduskoolis Viljandis 1915–1918, Tartu Kommertskoolis 1918–1920 (vaheaegadega), Tartu Ülikooli kaubandusteaduse osakonnas 1920–1922 ja Berliini Kaubandusülikoolis 1922–1925. EYS Veljesto liige. Vabadussõjas osales vabatahtliku kooliõpilasena 6. detsembrist 1918. Oli algul Tartu Vabatahtlikkude Pataljoni maakuulajate komandos, siis 2. roodus. Ülendati veebruaris 1919 kapraliks ning viidi seoses õpingute jätkamisega üle pataljoni reservroodu (nimetatud ka Tartu kooliõpilaste reservrooduks) ning vabastati otsesest sõjaväeteenistusest. Alates maist 1919 Tartu Kooliõpilaste Pataljonis, algul 2. siis 3. roodus ning juunist muusikakomandos. Ülendati nooremallohvitseriks juulis 1919. Vabastati sõjaväest märtsis 1920. Vabariigi Valitsuse otsusega 17. augustist 1920 anti Tartu Kooliõpilaste Pataljoni kapralile Jaan Taklajale Vabadusristi II liigi 3. järk nr 542, „“hinnates wahwust, mis [ta oli] ülesnäitanud lahingus 30. jaanuaril 1919 a. Hummuli mõisa juures”“ Lisandus 10 000 marka, prii kool kuni kõrgkooli lõpuni ja Vabadussõja Mälestusmärk. Sai tavalises korras 4,39- hektarilise talukoha Kaarli valla Saksa karjamõisast, mis ristiti Sepise taluks ja mille pidajaks oli isa. Koht kinnistati tema nimele 1932. aastal. Pärast sõda tegutses Kauba Panga ametnikuna Tartus 1920–1922, Eesti ajalehtede korrespondendina Berliinis 1922–1925. Oli ajalehe Elu toimetaja Võrus 1926–1928 ning 1928–1940 Päevalehe majandusosakonna toimetaja. Ühiskondlikult tegev Berliini Eesti Seltsi esimehena 1923–1924, Eesti Ajakirjanikkude Liidu juhatuse abiesimehena 1929–1934 ja esimehena 1934–1940, Kultuurkapitali Ajakirjanduse Sihtkapitali valitsuse esimehena 1929–1934 ja esinduskogus esimehena 1934–1940, Eesti Telegraafi Agentuuri juhatuses 1929–1932, Estonia Seltsi juhatuses 1934–1940 ning VRVÜ Tallinna osakonna juhatuses 1931–1940. Arreteeriti NKVD poolt 14. juunil 1941 Tallinnas ning viidi Sverdlovski oblastisse Sevurallagi vangilaagrisse. Mõisteti NSVL SARKi Erinõupidamise otsusega 15. juulil 1942 surma. Jaan Taklaja lasti maha 3. augustil 1942 Sevurallagis. Matmispaik teadmata. Abiellus 1926 Leida-Marianne Krebsiga (1897–1950). Lapsed: Tiina-Mai (1929–2018) ja Jaan-Peeter (1935–2016). Abikaasa ja lapsed küüditati juunis 1941 Kirovi oblastisse. Poeg tuli tagasi Eestisse 1947 ja lapsendati hiljem onu poolt, päästmaks teda uuest küüditamisest. Tütar jõudis samuti tagasi 1947, kuid viidi 1949. aastal uuesti Kirovi oblastisse. Pääses Eestisse 1956. Abikaasa põgenes asumiselt kodumaale 1947, kuid vangistati ning suri kolm aastat hiljem Valga vangilaagris vähki. Eesti kommunismiohvrid 1940–1991 Jaan Taklaja Eesti biograafilises andmebaasis ISIK
Linda Viljasoo

Linda Viljasoo (kuni 1934 Linda Muru; kuni 1935 Linda Villemson; 19. juuni 1910 Suure-Kõpu vald, Viljandi kihelkond, Viljandimaa – 1. aprill 1991) oli eesti botaanik. Ta õppis aastatel 1942–1951 Tartu Ülikooli/ Tartu Riikliku Ülikooli põllumajandusteaduskonnas ning aastatel 1942–1951 Eesti Põllumajanduse Akadeemias, mille lõpetas agronoomina. Ta töötas aastatel 1944–1953 Tooma sookatsejaamas ning aastatel 1953–1990 Zooloogia ja Botaanika Instituudis laborandi, teaduri ja preparaatorina. Ta oli üks peamisi "Eesti NSV floora" autoreid, kõrreliste spetsialist. Ta on maetud Osula kalmistule. Maret Kask. L. Viljasoo 19. VI 1910 ­ 1. IV 1991. Eesti Loodus 8/ 1991. Lk 538­–539 Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944 "Meenutagem teenekat loodusteadlast Linda Viljasood" Eesti Loodus 2010/9 Foto Haud Osula kalmistul
Jüri Laasimer

Jüri Laasimer (aastani 1939 Georg Valter Laasimer, 15/28. november 1910 Lehtse vald – 15. november 1986 Tallinn) oli eesti metsateadlane. Tema abikaasa oli Liivia Laasimer. Eesti teaduse biograafiline leksikon 2005, 2: 277.
Tuhkatriinu

"Tuhkatriinu" (ATU 510A) on muinasjutt tüdrukust (Tuhkatriinust), kellel on võõrasema juures raske põli ja kes suure õnne osaliseks saab. Loo algupärane versioon arvatakse pärinevat antiikajast. Hiinast on teada selle muinasjutu üleskirjutus umbes 860. aastast. See on kirja pandud ka Koreas, Filipiinidel ja Vietnamis. "Tuhandes ja ühes öös" on seda eri tegelaste kaudu jutustatud koguni mitu korda. Euroopas populaarseima teisendi Tuhkatriinu-jutust kirjutas Charles Perrault aastal 1697. Ladina-Ameerika hispaaniakeelsete jutuvestjate hulgas kuulub "Tuhkatriinu" populaarsemate muinasjututüüpide hulka, samuti kaks sellega lähedalt seotud muinasjututüüpidega "Kolm rüüd" (ATU 510B, rahvusvaheliselt tuntud pealkirjaga "Eeslinahk") ja "Seitsmevärviline hobune" (ATU 530, rahvusvaheliselt tuntud pealkirjaga "Kuningatütar klaasmäel"). Vanima säilinud teisendi Tuhkatriinu-legendist pani kirja Vana-Kreeka ajaloolane Strabon, kes suri 1. sajandil. Selle kirjutas üles ka 3. sajandil surnud Claudius Aelianus, mis näitab, et see legend oli populaarne kogu antiikaja jooksul. Kreeka päritolu ori Rhodopis töötas Egiptuses rikka mehe majapidamises. Teised orjad, egiptlased, kiusasid teda sellepärast, et ta oli välismaalane ja heledama nahaga kui nemad. Isand oli Rhodopise vastu lahke, kuid põhiliselt magas ega teadnud, et teised orjad Rhodopise vastu julmad on. Ükskord nägi isand, kui ilusasti Rhodopis omaette tantsis, ning kinkis talle kulla ja vase sulamist kingad. Teistes orjades õhutas see veelgi enam vaenulikkust. Ükskord Niiluse ääres rõivaid pestes võttis Rhodopis kingad jalast ja pani need kivile. Vaarao Ahmosis II pistrik viis ühe kinga ära. Vaarao polnud nii kena kinga varem näinud ja teatas, et abiellub selle kinga omanikuga. Ta kõndis ümbruskonna majapidamised läbi. Kui ta jõudis Rhodopise majja, siis Rhodopis kõigepealt näitas, et see king sobib talle, ja siis võttis välja selle kinga paarilise. Vaarao abiellus temaga. "Eeslinahk" (AT 510B) "The Egyptian Cinderella" (inglise). Vaadatud 28.03.2009. John Bierhorst. Latin American tales. Raamatus: Donald Haase (ed.). The Greenwood Encyclopedia of Folktales and Fairy Tales. Vol 2: G-P. Westport, Connecticut & London: Greenwood Press 2007, p. 560. Näitetekst Eesti Rahvaluule Arhiivist: Tuhkatriinu. Kogumikus: Eesti muinasjutud. Koostanud Vaina Mälk, Ingrid Sarv ja Richard Viidalepp. Tallinn, Eesti Raamat 1967, nr 72.
Heljo Krall

Heljo Krall (aastani 1953 Kurm, 1953–1961 Karu; 17. aprill 1929, Pati vald – 9. jaanuar 2022) oli eesti botaanik. 1958. aastal kaitses ta väitekirja Lääne-Eesti aruniitude (enamasti puisniidud) taimkattest. Ta töötas pikka aega Zooloogia ja Botaanika Instituudis ning kaardistas Eesti taimkatet, uuris niitude ja ka soode taimestikku. Koostöös Kaljo Porgiga on ta koostanud põhjalikuima Eesti niidutüüpide klassifikatsiooni (1980). Ta oli üks Eesti paremaid taimekoosluste (assotsiatsioonide) tundjaid, eriti niitude osas, samuti hea taimetundja, eriti vegetatiivsete tunnuste järgi. Ta oli Eesti sammalde määraja kaasautor (1998) ja väga hea Eesti pajude tundja. Tema abikaasad olid August Karu ja Eino Krall. Eesti teaduse biograafiline leksikon 2005, 2: 94.
Aleksander Tamson

Aleksander Tamson (20. aprill (8.vkj) 1898 Saarde kihelkond Voltveti vald – 1. september 1975 Mõisaküla) oli Eesti sõjaväelane (seersant) (1939), VR II/3. Õppis Voltveti ministeeriumikoolis 1909–1916. Võttis osa Esimesest maailmasõjast, teenis 1917–1918 raudteepataljonis. Osales Vabadussõjas 10. veebruarist 1919 kaitseliitlasena Pärnu Kaitsepataljoni 4. roodus kuni vabastamiseni sama aasta märtsis. Astus uuesti teenistusse ja määrati 1. aprillil 1919 Pärnu Kaitsepataljoni 6. roodu. Maikuus ülendati kapraliks ning jätkas teenistust 9. jalaväepolguks ümbernimetatud väeosa 6. roodus. Septembris ülendati nooremallohvitseriks ja oktoobris 1919 vanem allohvitseriks. Alates aprillist 1920 oli 9. jalaväepolgu 2. roodus ning sama aasta juunis viidi üle Inseneripataljoni raudteeroodu. Sai kahel korral 22. novembril 1919 Aleksandrovskaja Gorka küla juures lahingus põrutada. Demobiliseeriti septembris 1920. Senine vanemallohvitseri auaste nimetati mais 1939 ümber seersandiks. Vabariigi Valitsuse otsusega 19. oktoobrist 1920 anti 9. jalaväepolgu vanemallohvitserile Aleksander Tamsonile Vabadusristi II liigi 3. järk, seeria 1568, „“hinnates wahwust, mis [ta oli] ülesnäitanud lahingus 17. mail 1919 a. Lätimaal, Muna talu juures”“ Lisandus 13 000 marka, Vabadussõja Mälestusmärk haavatulindiga ning Läti iseseisvuse 10. aastapäeva mälestusmedal. Sai tavalises korras Pärnumaa Laatre valla Laatre mõisast 13,20-hektarilise krundi. Raudoja taluks ristitud koha sai rendile mais 1922 ning see kinnistati tema nimele novembris 1936. Pidas iseseisvusaastatel talu, mis algul asus Laatre ja alates 1939. aastast Rajangu vallas. Oli aktiivne jahimees ning VRVÜ Pärnu osakonna liige. Saksa okupatsiooni ajal kuulus Omakaitsesse. Arreteeriti Nõukogude julgeolekutöötajate poolt 5. augustil 1945 Raudoja talus. Peeti kinni Pärnu vanglas, kust juba sama aasta lõpul viidi Venemaale Sverdlovski oblasti BogoslavLagi. Mõisteti SARKi Erinõupidamise otsusega jaanuaris 1947 Omakaitsesse kuulumise eest 5 aastaks vangilaagrisse. Vabanes augustis 1950 Sverlovski oblasti Karpinski vangilaagrist. Saabus tagasi oma Raudoja tallu, mida seni oli pidanud abikaasa. Töötas märtsist 1951 Rajangu kn Võidu Tee kolhoosis ja alates selle ühinemisest Kamara sovhoosiga selle Laatre osakonnas põllutöölisena. Viimased eluaastad oli pensionär oma talus ning tegeles aiandusega. Aleksander Tamson suri 1. septembril 1975 Mõisaküla haiglas südamelihaste ateroskleroosi tõttu. Maetud Saarde kalmistule. Abiellus 6. detsembril 1925 Halliste kirikus Liina Sooga (1899–1974). Lastetu.
Kaupo Elberg

Kaupo Elberg (20. november 1934 Tallinn – 30. august 2012 Tartu) oli eesti entomoloog. Ta oli kahetiivaliste spetsialist. Ta töötas pikka aega Zooloogia ja Botaanika Instituudis. Eesti teaduse biograafiline leksikon. 1. köide: A–Ki. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2000, lk. 232–233.
Tuhkatriinu (täpsustus)

"Tuhkatriinu" on muinasjutt. Tuhkatriinu on selle muinasjutu tegelane. Muinasjutuga sama nime kandvad lina- ja lavateosed: "Tuhkatriinu" on 1899. aasta tummfilm. "Tuhkatriinu" on 1950. aasta joonisfilm. "Tuhkatriinu" on Rodgersi ja Hammersteini muusikal. "Tuhkatriinu" on Rossini ooper.
Georg Miländer

Georg Miländer (22. aprill 1932 Tartu – 6. september 2009) oli eesti entomoloog, mardikaliste spetsialist. Tema vanaisa oli Jaan Miländer. Tema ema oli arst ja isa Kreenholmi manufaktuuri peamehaanik, seetõttu elas Georg lapsepõlves Narvas. Kui puhkes sõda, evakueeriti perekond 1941. aasta suvel Venemaale, Nižni Novgorodi lähedale Bori väikelinna. 1944. aasta sügisel naasis ta Eestisse ning elas elu lõpuni Tallinnas. 1955. aastal lõpetas ta Tallinna polütehnilise instituudi keemiainsenerina ja töötas siis paar aastat ametnikuna Eesti Energia peavalitsuses, seejärel 35 aastat (1957–1992) projekteerimisinstituudis Eesti Tööstusprojekt. Seal sai temast juhtspetsialist keemiatööstuse tootmishoonete, naftabaaside ja bensiinijaamade projekteerimise alal. Juba Venemaal oli tal tekkinud huvi putukate vastu ning ta oli neid kogunud ja uurinud, eelkõige liblikalisi ja mardikalisi. 1975. aastal lõpetas Miländer kaugõppes bioloogia eriala Läti Riiklikus Ülikoolis. Aastail 1969–2006 avaldas ta üle 60 teaduspublikatsiooni, näiteks "Eesti siklaste määraja" (1978), "Hiiumaa mardikalised" (1993) ja "Eesti putukate levikuatlas 1: Siklased" (1998, kaasautor Ilmar Süda). Ta huvitus ka joonistamisest ning aja jooksul täienesid ta putukate kujutamise oskused, kuni temast sai hinnatud illustraator. Eesti teaduse biograafiline leksikon 2005, 2: 630. "In memoriam: Georg Miländer" Eesti Loodus, nr 2009/12
Mehamn

Mehamn (ka Mehavn; põhjasaami keeles Donjevuotna, kveeni keeles Meehamina) on asula Norra põhjaosas Finnmargi maakonnas Nordkinni poolsaare põhjarannikul Barentsi mere ääres, Gamviki valla halduskeskus. Tegu on ühe põhjapoolsema kohaga Mandri-Euroopas. Nimi tuleb vanapõhja nimest *Miðhǫfn ('Kesksadam'). Elanike arv on 684 (1. jaanuar 2008). See on kasvamas. Asula pindala on 0,65 km², rahvastikutihedus 1052,3 in/km². Peamine tegevusala on kala vastuvõtmine ja kalatööstus. Asulas on Mehamni lennujaam, kust algab jalgrada Nordkinnile. Lennujaamast tehakse kolm-neli lendu päevas. Asula varustamine käib põhiliselt õhu kaudu. Lennujaam rajati 1974. Aastas tehakse umbes 15 000 lennureisi. Mehamni läbib iga päev mõlemas suunas laevaliin Hurtigruten; Mehamn on selle põhjapoolseim sadam (varem oli selleks Gamvik, kus laev enam ei peatu). Maantee fylkesvei 888/894 ühendab Mehamni Kjøllefjordiga ning Ifjordi kaudu maanteega riksvei 98. Gamviki viib kohalik maantee (fylkesvei). Sihtnumber on 9770 MEHAMN. Mehamnis on Mandri-Euroopa kõige põhjapoolsem numbrituba, Mehamn Hotelli tuba nr 301. Põhjapoolsem hotell on Honningsvågis Magerøya saarel. Mehamnis on Mehamni kirik. 2. juunil 1903 rüüstas Mehamnis 1200 kalurit Mehamni vaalapüügijaama (Mehamni mäss), sest kalurite arvates oli vaalade vähesuse tõttu kadunud tursk, keda vaalad oleksid pidanud maa lähedale ajama. Kalurite vastu kutsuti sõjavägi. 20. detsembril 1931 pühitseti Mehamni kabel. Aastal 1944 tegid sakslased Finnmargi evakueerimise käigus vaalapüügijaama maatasa. Aastal 1982 juhtus Mehamnis 15 inimelu nõudnud lennuõnnetus, mida nimetatakse Mehamni õnnetuseks. Mehamnis on galerii Galleri Nordkyn. Gamviki valla vallavalitsuse hoone Vaade lõunast. Esiplaanil on kirik Vaade lõunast kiriku juurest Mehamni sadam Vaade Hotell Puhkemaja "Adventure Camp Mehamn". Vaade Mehamni keskuse poolt idast Mehamni mässu mälestusmärk Mehamni mässu mälestusmärk Mehamni mässu mälestusmärk Mehamni mässu mälestusmärk Mehamni mässu mälestusmärk Pagaritöökoda koos kohvikuga Mehamni mässu mälestusmärgi juures Vaade Vaade Militaarrajatiste varemed Vedviki neeme põhjatipus Militaarrajatiste varemed Vedviki neeme põhjatipus Store Norske Leksikon Area and population of urban settlements (US) 2000 - 2019. Statistika Keskbüroo, vaadatud 21.05.2020. John Olav Egeland: Klassekamp langs elva, Dagbladet, 3. august 2007. Mehamni koduleht (veebikaamera, fotod, ilmajaam, kaart, Mehamni raadio)
Õppursõdurite monument Tallinnas

Õppursõdurite monument Tallinnas (ka Reaali Poiss, ka Vabadussõjas langenud Tallinna õpetajate ja õpilaste mälestussammas) on Vabadussõjas langenud Tallinna õpetajatele ja õpilastele pühendatud mälestusmärk. Kultuurimälestis nr 1075. Algne monument avati 13. novembril 1927 ja selle lasid 1948. aastal hävitada Nõukogude okupatsioonivõimud. 1993. aastal taastasid skulptor Vambola Mets ja arhitekt Rein Heiduk monumendi algsete kavandite järgi. Mälestusmärk asub Tallinna Reaalkooli ees ja selle algupärandi autorid olid skulptor Ferdi Sannamees ja arhitekt Anton Soans. Esialgne kavand nägi ette keskse kuju kõrvale veel kaht kuju, mis kujutanuks kaht surmavalt haavatud sõdurpoissi. Monumendi alus pidi suurenema selle võrra, et oleks jätkunud ruumi Vabadussõjas langenud õpetajate ja õpilaste nimede raiumiseks graniiti. Kolmest kujust valmis vaid keskmine. Kuju modell oli Nikolai Matvejev, viimistlemisel Harry Neumanskraft. Nõukogude okupatsioonivõimude käsul kõrvaldati sammas 23. septembril 1940. Pärast selle uuesti püstitamist 28. augustil 1941 hävitati see jälle 29. märtsil 1948. Mälestusmärk avati uuesti 23. veebruaril 1993. Eesti Vabadussõja mälestusmärkide loend Anton Õunapuu 1075 Vabadussõja mälestussammas kultuurimälestiste riiklikus registris "Tähiseid Tallinna Reaalkooli ajaloost". Originaali arhiivikoopia seisuga 25. juuni 2010. Vaadatud 28. märtsil 2009. Üks poolelijäänud kunstiteos Uus Eesti, 12. detsember 1938, nr 340, lk 4. Monumentide kolmik realgümnaasiumi juure Päevaleht, 24. detsember 1934, nr 354, lk 7. Tallinna monumentide algkujud Rahvaleht, 14. juuni 1932, nr 69, lk 4. Üks poolelijäänud kunstiteos.[1] Uus Eesti, 12. detsember 1938, nr 340, lk 4. Õppursõdurite monument Tallinnas kultuurimälestiste riiklikus registris Artikkel ja video Reaali Poisi 80. sünnipäevast
Gamvik

Gamvik (põhjasaami keeles Gáŋgaviika) on kaluriküla Norra põhjaosas Troms og Finnmargi maakonna Gamviki vallas Nordkinni poolsaare idarannikul Barentsi mere ääres. 2006. aastal oli asulas umbes 200 elanikku. Gamvik on olnud Norra mandri põhjapoolseim suurem asula (tettsted), kuid nüüd on elanike arv alla 200. See on vähenenud kalanduse kokkutõmbumise tõttu. Traditsiooniselt tegeldi külas kalapüügiga, kuid viimastel kümnenditel on kalapüügist järk-järgult loobutud. Viimane kaluritalu lõpetas tegevuse 2008. Elatutakse harrastuskalameestele osutatavatest turismiteenustest, sest tegu on hea kalapüügikohaga nii merest kui ka jõgedest püüdmiseks Risfjordelvast ja Sandfjordelvast. 1971. aastal avati Gamviki lennuväli, mis oli Gamviki vallas esimene. Pärast Mehamni lennujaama avamist kasutatakse sealset maandumisrada ainult häda korral. Maanteeühenduse Norra teedevõrguga sai Gamvik, nagu kogu Nordkinni poolsaar, alles 1980. aastate lõpus, kui avati maantee fylkesvei 888. Gamviki ühendab Mehamniga kohalik tee nr 263. Gamvikis asub Gamviki muuseum. See on maailma põhjapoolseim muuseum, kus eksponeeritakse esemeid ja pilte ajaloost, rannakultuurist ja loomastikust. Külas on ka kool ja Gamviki kirik. Umbes 4 km Gamvikist põhja pool on Norra ja kogu maailma põhjapoolseim maismaatuletorn, 39 m kõrgune Slettnesi tuletorn. Slettnesi lähistel on ka Slettnesi looduskaitseala, kus on paljude linnuliikide tähtis pesitsuspaik ning muu hulgas suuruselt teine söödikännikoloonia Norras. Gamviki lähedal on Vareni kõrgendik, kus Teise maailmasõja ajal oli Saksamaa kaitserajatis 130 sakslasega. Taganemisel 1944. aastal lasksid sakslased selle õhku. Slettnesist lääne pool on Steinvågen, kus asub üks Norra paremini säilinud kivilabürinte. Gamviki lähedal on maailma põhjapoolseim mandril paiknev laagriplats Camp 71°N. Vaade külale küla piirilt Teabetahvel küla piiril Vaade põhjast Küla keskne tänav Tänav, mida mööda saab tuletorni juurde Hukkunud Gamviki kalurite mälestusmärk Hukkunud Gamviki kalurite mälestusmärk Sadam Sadam Sadam Gamviki kool Gamviki kool Tehismuruga mänguplats kooli juures Mängunurk kooli juures. Taamal Vareni kõrgendiku militaarrajatis Muuseum Muuseum Külalismaja Meteojaam Slettnesi looduskaitseala territooriumil Laagriplats Camp 71°N Teise maailmasõja aegsed sakslaste kaitserajatised Vareni kõrgendikul Teise maailmasõja aegsed sakslaste kaitserajatised Vareni kõrgendikul Teise maailmasõja aegsed sakslaste kaitserajatised Vareni kõrgendikul Vaade küla piirilt Mehamni suunas Talvisel ajal reguleeritakse maanteeliiklust Gamviki ja Mehamni vahel tõkkepuudega Norske Store Leksikon Gamviki muuseum Saksamaa sõjategevuse jäljed Video Gamvikist YouTube'is