laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Javier Solana

Francisco Javier Solana de Madariaga (sündinud 14. juulil 1942 Madridis) on Hispaania poliitik ja diplomaat, NATO peasekretär aastatel 1995–1999. Javier Solana oli 1999–2009 Euroopa Liidu välis- ja julgeolekupoliitika kõrge esindaja ning Euroopa Liidu Nõukogu ja Lääne-Euroopa Liidu (WEU) peasekretär. Solana sündis keemiaprofessori Luis Solana viiest lapsest kolmandana. Isa suri, kui Javier oli 19-aastane. Vanem vend Luis Solana oli vangis oma Franco-vastase poliitilise tegevuse tõttu, aga hiljem sai temast Hispaania telekommunikatsioonitööstuse juht ja trilateraalse komisjoni üks esimesi sotsialistist liikmeid. Solana lõpetas katoliikliku keskkooli ja astus Complutense ülikooli. Üliõpilasena karistati teda 1963. aastal selle eest, et ta organiseeris opositsioonimeelse foorumi Ülikooli Uuendamise Nädal. 1964 astus ta salaja Hispaania Sotsialistlikku Töölisparteisse, mille Franco oli 1939 keelustanud. Samal aastal lõpetas ta ülikooli ja jätkas enda täiendamist Suurbritannias. 1965 läks ta USA-sse, kus õppis mitmes ülikoolis kokku kuus aastat. Seal osales ta Vietnami sõja vastastes protestides ja sai Välisüliõpilaste Assotsiatsiooni presidendiks. 1971 kaitses ta Virginia ülikoolis doktoritöö teemal "Ülivoolava heeliumi lihtsa ergastatud spektri teooria: prootoni eluiga". Järgmisel aastal tuli ta Hispaaniasse tagasi ning sai Madridi ülikoolis tahke keha füüsika lektoriks ja 1975 Complutense ülikooli professoriks. Temalt on ilmunud üle 30 teaduspublikatsiooni. Kuni 1977. aastani töötas Javier Solana füüsikaprofessorina Madridis Complutense ülikoolis. Seejärel valiti ta Sotsialistliku Töölispartei esindajana Hispaania parlamenti. Ta on olnud Hispaania kultuuriminister (1982–1988), haridusminister (1988–1992) ja välisminister (1992–1995). Ühtlasi oli ta 1985–1988 parlamendi spiiker. Enne Hispaania liitumist NATO-ga 1982 oli Solana NATO-ga liitumise äge vastane. Aastatel 1995–1999 oli ta NATO peasekretär. 2009. aasta juulis teatas ta, et ei soovi pärast ametiaja lõppemist oktoobris Euroopa välispoliitikajuhi kohal jätkata. Sõjakuritegudes süüdistatav Vojislav Šešelj kirjutas vangistuses temast paskvilli "Kurikael ja sõjakurjategija Javier Solana". 2007 Karl Suure auhind Tema vanaisa Rogelio de Madariaga y Castro nõbu oli Hispaania diplomaat Salvador de Madariaga (1886–1978). Javier Solana Euroopa Liidu Nõukogu lehel
Binyamin Netanyahu

Binyamin Netanyahu (ka Benjamin Netanyahu; heebrea keeles בִּנְיָמִין נְתַנְיָהוּ; sündinud 21. oktoobril 1949 Tel Avivis) on Iisraeli paremtsentristlik poliitik, Likudi partei esimees, Iisraeli peaminister aastatel 1996–1999, 2009–2021 ja taas 29. detsembrist 2022. Ta on esimene Iisraeli riigis sündinud Iisraeli peaminister. Alates 28. detsembrist 2015 on ta ühtlasi olnud ka Iisraeli siseminister. Binyamin Netanyahu vanemad olid Varssavis sündinud juudi ajaloo professor Bentsiyyon Netanyahu (sünninimi Benzion Mileikowsky) ning Tsila Segal, kelle vanemad sündisid Leedus. Isa kuulus Revisionistlikku liikumisse. Aastail 1967–1972 teenis ta Iisraeli sõjaväe eliitlöögiüksuses ning sai kapteni auastme. Kõrghariduse omandas Netanyahu aastail 1972–1975 Ameerika Ühendriikides Massachusettsi Tehnoloogiainstituudis, kus ta õppis ärijuhtimist ja arhitektuuri. 1982–1984 töötas Iisraeli Washingtoni saatkonnas ning 1984–1988 oli Iisraeli saadik ÜROs 1988 valitud Iisraeli parlamenti (Knessetisse) 1988–1991 Iisraeli asevälisminister 1991–1992 peaministri kantselei ametnik 1993–1999 Likudi partei esimees 1996–1999 Iisraeli peaminister 2002–2003 Iisraeli välisminister 2003–2005 Iisraeli rahandusminister 2005–2009 opositsioonijuht 2005. aastast – Likudi partei esimees 2009–2021 Iisraeli peaminister 10. veebruaril 2009 toimunud parlamendivalimistel sai tsentristlik Kadima partei ühe koha rohkem kui Likud, kui paremjõududel on Knessetis enamus. 20. veebruaril 2009 tegi Iisraeli president Shimon Peres Netanyahule ettepaneku moodustada uus Iisraeli valitsus. "A Durable Peace: Israel and Its Place Among the Nations" (Warner Books, 2000; inglise keeles) ISBN 0-446-52306-2 "Fighting Terrorism: How Democracies Can Defeat Domestic And International Terrorism" (Diane Pub Co, 1995; inglise keeles) ISBN 0-7881-5514-8 "A Place Among the Nations" (Bantam, 1993; inglise keeles) ISBN 0-553-08974-9 "Terrorism: How the West Can Win" (Farrar Straus & Giroux, 1986; inglise keeles) ISBN 0-374-27342-1 Netanyahu on kolmandat korda abielus. Esimesest abielust dr Miki (Miryam) Haraniga on tal täiskasvanud tütar No'a. Praeguse abikaasa Sara Netanyahuga (Ben-Artsi) on tal kaks poega: Ya'ir ja Avner. Tema isa Benzion Netanyahu (1910–2012) oli Iisraeli ajaloolane.
Likud

Likud (heebrea ליכוד) on Iisraeli paremtsentristlik partei. Likud asutati 1973. aastal erinevate parempoolsete ja liberaalsete parteide liiduna. 1977. aastal võttis Likud vasakpoolsetelt esimest korda valimisvõidu. 2005. aastal läks partei lõhki ning esimees Ariel Sharoni toetajad asutasid uue erakonna – Kadima. Menaẖem Begin, 1973–1983 Yitzhak Shamir, 1983–1993 Benjamin Netanyahu, 1993–1999 Ari'el Sharon, 1999–2005 Binyamin Netanyahu, alates 2005. aastast Revisionistlik sionism
Absorbent

Absorbent ehk absorbeeriv aine on mingit ainet imav (nagu käsn imab vett) materjal. Imatavaks aineks (absorbaadiks) võib olla nt õlitoode. Absorptsioon Adsorbent Keskkonnasõnaraamat 2004 [1] (vaadatud 27.02.2012)
Herbjørg Wassmo

Herbjørg Margretha Wassmo (sündinud 6. detsembril 1942 Skogsøya saarel Øksnesi vallas) on norra naiskirjanik, üks tuntumaid tänapäeva Norra kirjanikke. Ta on sündinud ja üles kasvanud Põhja-Norras Vesteråleni saarestikus. Õppis pedagoogikakoolis ning enne kirjanikuks hakkamist töötas ta oma kodumaal mõnda aega õpetajana. Herbjørg Wassmo esimene avaldatud teos oli luulekogu "Vingeslag" (1976; "Tiivalöögid"). 1981. aastal ilmus tema esimene romaan "Huset med den blinde glassveranda" ("Pimeda klaasverandaga maja"; tõlkija Elvi Lumet), millest kujunes peagi triloogia. Sama sarja teine ja kolmas raamat kannavad pealkirju "Det stumme rommet" (1983; "Hääletu ruum"; tõlkija Elvi Lumet) ja "Hudløs himmel" (1986; "Marraskil taevas"; tõlkija Elvi Lumet). Laiemalt tuntuks sai kirjanik oma teise, nn Dina-triloogiaga. Selle esimene osa "Dinas Bok" ("Dina raamat"; eesti keeles 1997) ilmus 1989. aastal. Romaani järgi tehti 2002. aastal valminud mängufilm "Mina olen Dina", kus peaosi mängisid Maria Bonnevie ja Gérard Depardieu. Sarja teine raamat, mis ilmus 1995. aastal, kannab pealkirja "Lykkens sønn" ("Õnne poeg"; eesti keeles 1999). Kolmas osa "Karnas arv" ("Dina pärandus"; eesti keeles 2001) ilmus 1997. Lisaks on autorilt ilmunud veel 2000. aastal romaan "Det sjuende møte" ("Seitsmes kohtumine"; eesti keeles 2004; tõlkija Elvi Lumet), 2003. aastal romaan "Flukten fra Frank" ("Põgenemine Franki juurest"; eesti keeles 2006), 2009. aastal romaan "Hundre år" ( "Sada aastat"; eesti keeles 2011; tõlkija Elvi Lumet ning "Need silmapilgud" (2014), tõlkinudRiina Hanso. Herbjørg Wassmo elab Oslos. 1981 kriitikute auhind raamatu "Pimeda klaasverandaga maja" eest 1987 Põhjamaade Nõukogu kirjandusauhind raamatu "Marraskil taevas" eest 1998 Jean Monnet' auhind 2004 Eeva Joenpelto auhind Tiina Kaalep. Herbjørg Wassmo "Seitsmes kohtumine". Eesti Ekspress, Areen, 11. märts 2004
Afganistani sõda

Afganistani sõja nime all on tuntud: Nõukogude-Afganistani sõda (1979–1989) Afganistani sõda (2001–2021) Afganistani kodusõda Inglise-Afgaani sõda
1. aastatuhat

1. aastatuhat pKr ehk 1. aastatuhat m.a.j. Esimene aastatuhat on periood, mis algas 1. jaanuaril 1 ja lõppes 31. detsembril 1000. Sündmused maailmas • Aastate loend • Aasta päevad ◄ | 1. aastatuhat eKr | 1. aastatuhat | 2. aastatuhat | ► 1. sajand | 2. sajand | 3. sajand | 4. sajand | 5. sajand | 6. sajand | 7. sajand | 8. sajand | 9. sajand | 10. sajand Aetius Attila Augustinus Augustus Boudicca Chlodovech I Consatantinus Suur Diocletianus Gregorius Suur Hieronymus Jeesus Kristus Josephus Flavius Justinianus I Suur Karl Suur Marcus Aurelius Muhamed Paulus Peetrus Plinius Vanem Otto Suur Seneca Tacitus Titus Traianus Theoderich Suur Paber
Anne B. Ragde

Anne Birkefeldt Ragde (sündinud 3. detsembril 1957 Oddas) on norra kirjanik. Anne B. Ragde sündis 1957. aastal Oddas, kuid kasvas üles Trondheimis, lõpetas seal ülikooli ning töötas mõnda aega samas Trondheimi Ülikoolis lektorina. Oma kirjanikudebüüdi tegi ta 1986. aastal lasteraamatuga "Hallo! Her er Jo" ("Tere, siin on Jo") ning jätkas kirjutamist lastele ja noortele. Muuhulgas võitis ta ka omamaise ihaldatuima Bragepriseni kirjandusauhinna noortele kirjutatud Sigrid Undseti eluloo eest. 1990. aastal avaldas ta esimese täiskasvanutele mõeldud romaani "En tiger for en engel" ("Tiiger inglile") ning kriminaallugusid, lühijutte ja romaane. Aastal 2005 ilmus Anne B. Ragde sulest romaan "Berlinerpopline" ("Berliini paplid", eesti keeles ilmunud 2008, tõlkija Elvi Lumet), mis sai ühtviisi sooja vastuvõtu osaliseks nii kriitikute kui ka lugejate poolt ning mis pärjati hea keelekasutuse eest ka auhinnaga Riksmålsforbundets litteraturpris. Praeguseks on seda teost Norras müüdud üle 250 000 eksemplari ning tõlgitud enam kui 15 keelde. Vähese populaarsuse üle ei saanud kurta ka autori järgmised teosed: esimese romaani järjena samal aastal kirjutatud "Eremittkrepsene" ("Erakvähid", eesti keeles ilmunud 2008, tõlkija Elvi Lumet), 2007. aastal kirjutatud "Ligge i grønne enger" ("Rohelised aasad", eesti keeles 2008, tõlkinud Elvi Lumet), 2008. aastal kirjutatud "Nattønsket" ("Öine soov", eesti keeles 2010, tõlkinud Maris Kuuda), 2011. aastal kirjutatud "Jeg skal gjøre deg så lykkelig" ("Ma teen su nii õnnelikuks", eesti keeles 2012, tõlkinud Elvi Lumet), 2016. aastal kirjutatud "Alltid tilgivelse" ("Andestada saab alati", eesti keeles 2017, tõlkinud Riina Hanso), "Elunautijad" (2018), tõlkinud Kristina Porgasaar ning 2019. aastal kirjutatud "Datteren" ("Tütar", eesti keeles 2021, tõlkinud Kristina Porgasaar). Triloogiast on tehtud ka televisioonisari, millel on Norra televisioonis üle miljoni vaataja.
Jan Kjærstad

Jan Kjærstad (sündinud 6. märtsil 1953) on norra kirjanik. Ta on lõpetanud Norra Teoloogiakooli ning Oslo Ülikooli teoloogina. Jan Kjærstad on kirjutanud mitu romaani, lühijutte, esseesid ning olnud ka kirjandusajakirja Vinduet ("Aken") toimetaja. Võitnud auhindu, millest mainekaim on Põhjamaade Nõukogu kirjandusauhind, mille ta pälvis televisioonikangelase Jonas Wergelandi ("Võrgutaja", "Vallutaja" ja "Avastaja") loomise eest. Kirjanduses debüteeris 1980. aastal teosega "Kloden dreier stille rundt" ("Maa pöördub vaikselt"). Eesti keeles on 2006. aastal ilmunud tema romaan "Märgid, mis juhivad armastuseni" ("Tegn til kjærlighet", 2002). 2000 – Doblougi preemia 2001 – Põhjamaade Nõukogu kirjandusauhind
Laevanael

Laevanael ehk pund ehk kaal (lõunaeesti murretes perkapund) on endisaegne massi- ja mahuühik. Tuli kasutusele rootsi mõõtühikutesüsteemist merekaubanduses. 1 laevanael on ligikaudu 168 kilogrammi., (ca 137 liitrit). 1 laevanael = 20 leisikat = 400 naela. Eesti entsüklopeedia. 5. köide: KONJ–LÕUNA. Tallinn: Valgus, 1990, lk 371. "Metroloogia arengust ja seisundist" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 23. juuni 2007. Vaadatud 15. mail 2009. Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 51 Swedish units of measurement
Leisikas

Leisikas ehk leisik (kirderanniku murdes leivisk, lõunaeesti murretes pund) on massiühik, mis võrdub 20 naela = 8,19 kilogrammiga. Üks leisikas on pool puuda. Laevanael
Pisa torn

Pisa torn (itaalia keeles La Torre di Pisa), tuntud ka kui viltune Pisa torn (itaalia keeles Torre pendente di Pisa), on Pisa katedraali eraldiseisvana ehitatud kampaniil ehk kellatorn. See asub otse katedraali taga ning on üks kolmest vanimast ehitisest Pisa Katedraali väljakul (Piazza del Duomo) baptisteeriumi ja kiriku kõrval. Torn on tehtud marmorist ja ehitama hakati seda 1173. aasta 9. augustil. See plaaniti esialgu küll otse ehitada, kuid torn hakkas õige pea (1178) iseenese raskuse ning pehme aluspinna tõttu viltu vajuma juba siis, kui ehitati alles 7-korruselise torni kolmandat korrust. Peale kolmanda korruse ehitamist jäi torni rajamine pea sajaks aastaks sõdade tõttu soiku. Töid jätkati alles 1272. aastal ning tollased arhitektid püüdsid torni edasist viltu vajumist takistada nii, et ehitasid järgnevate korruste seinad vajumise poolt kõrgemaks. Siis aga hakkas torn hoopis teisele poole vajuma ning õigupoolest tingiski just see torni nii suure kalde. Tööd seiskusid taas sõja tõttu 1284. aastal mõneks ajaks nii, et torni viimane, seitsmes korrus valmis alles 1319. aastal. Kellakamber ja seega ka torn lõplikult aga alles 1372. aastal. Tornis on kokku seitse nimelist kella, iga heliredeli noodi jaoks üks. 1990. aastail tehti tornis mitmeid renoveerimistöid, et parandada ilmastikukahjustusi ning muuta seda vastupidavamaks. Samuti on torni aja jooksul remonditööde käigus mõne sentimeetri võrra õnnestunud tõsta. Torni kõrgus tema kõige madalamast kohast on 55,86 meetrit ning kõrgeimast kohast 56,70 meetrit. Kokku on tornis 296 trepiastet. Alates 1280. aastast on olnud 4 suurt maavärinat. Uuringute käigus jõuti järeldusele, et torni kõrgus ja jäikus koos maapinna pehmusega mõjutavad struktuuri vibratsiooniomadusi nii, et torn ei võngu kaasa maavärinaga. Maapinna pehmus, mis torni kalde põhjustas, on päästnud ka torni hävimisest. Vundamendi sisemine diameeter 7,368 m Vundamendi väline diameeter 15,484 m Kalle 3,97 kraadi või 3,9 m vertikaalselt Kaal 14 700 tonni Seina paksus esimesel korrusel 2,44 m 296 astet kellatorni Esimene kell: L'Assunta, valmistatud 1654, valmistaja Giovanni Pietro Orlandi, kaal 3620 kg Teine kell: II Crocifisso, valmistatud 1572, valmistaja Vincenzo Possenti, kaal 2462 kg Kolmas kell: San Ranieri, valmistatud 1719–1721, valmistaja Giovanni Andrea Moreni, kaal 1448 kg Neljas kell: La Terza, valmistatud 1473, kaal 300 kg Viies kell: La Pasquereccia või La Giustizia, valmistatud 1262, valmistaja Lotteringo, kaal 1014 kg Kuues kell: II Vespruccio, valmistatud 14. sajandil. Uus 1501, valmistaja Nicola di Jacopo, kaal 1000 kg Seitsmes kell: Dal Pozzo, valmistatud 1606. aastal. Uus 2004, kaal 652 kg L'Assunta San Ranieri La Pasquereccia Dal Pozzo Gary Feuerstein (18.04.2018). "Leaning Tower of Pisa Bells". Originaali arhiivikoopia seisuga 18. aprill 2010. Koduleht
Valkeala vald

Valkeala oli vald Soomes Lõuna-Soome läänis Kymenlaakso maakonnas. Vald liideti 1. jaanuaril 2009 Kouvola linnaga. Vallas elas 2008. aastal 11 500 inimest ja rahvastiku tihedus oli 13,6 in/km². Valkeala naabervalad olid Anjalankoski linn, Elimäki vald, Jaala vald, Kouvola linn, Kuusankoski linn, Luumäki vald, Mäntyharju vald ja Savitaipale vald. Vallas räägiti soome keelt. Aitomäki, Anttila, Haimila, Heikkilä, Hevosoja, Inkerilä, Jokela, Joutjärvi, Karhula, Kinansaari, Kipparila, Kourula, Kuivala, Kääpälä, Lipiälä, Mattila, Miettula, Multamäki, Niinistö, Oravala, Parola, Pihlajasaari, Pyöriälä, Pyötsiälä, Rautjärvi, Ruotsula, Rämälä, Saarento, Selänpää, Sorsala, Toikkala, Uro, Utti, Tuohikotti, Valkeala, Vekaranjärvi, Voikoski, Vuohijärvi Kaupunkien ja kuntien lukumäärät ja väestötiedot, vaadatud 15.02.2019.
Valkeala

Valkeala on küla Soomes Lõuna-Soome läänis Kymenlaakso maakonnas Kouvola linnas. Valkeala on endise Valkeala valla kirikuküla. Praegune Valkeala kirik on selle koha peal juba neljas kirikuhoone. Kiriku projekteerisid Armas Lindgren ja Bertel Liljequist ning see valmis 1927. aastaks. Kiriku altarimaal on pärit vanast põlenud kirikust, see on maalitud 1819. aastal. Orel on valmistatud Kangasala orelitehases 1977. aastal.
Longi väin

Longi väin (vene пролив Лонга) ühendab Tšuktši ja Ida-Siberi merd ning eraldab Wrangeli saart Aasiast mandriosast. Laius 125 km. Suurema osa aastast on jääs.
Virolahti vald

Virolahti on vald Soomes Lõuna-Soome läänis Kymenlaakso maakonnas. Virolahti naaberomavalitsused on Hamina linn ja Miehikkälä vald. Vallas räägitakse peamiselt soome keelt. Tärniga on märgitud külad, mis praegu on osaliselt või täielikult Venemaa poolel. Alapihlaja, *Alaurpala, Eerikkälä, Hailila, Hanski, Hellä (Heligby), Hämeenkylä (Tavastby), Häppilä, Järvenkylä, Kattilainen, *Kiiskilahti, Klamila, Koivuniemi, *Koskela, Koskelanjoki, Kotola, Kurkela, *Laitsalmi, Länsikylä (Flonckarböle), *Martinsaari, Mattila, Mustamaa, Nopala, *Orslahti, *Paatio (Båtö), Pajulahti, *Pajusaari, *Pitkäpaasi, Pyterlahti, Ravijoki, Ravijärvi, Reinikkala, Rännänen (Grennäs), Sydänkylä (Kallfjärd), Säkäjärvi, Tiilikkala, Vaalimaa (Vaderma), Vilkkilä, Virojoki, Virolahti, Yläpihlaja, *Yläurpala Population growth biggest in nearly 70 years Virolahti valla koduleht
Virolahti

Virolahti on küla Soomes Kymenlaakso maakonnas, Virolahti valla kirikuküla.
Anjala (Anjalankoski)

Anjala on praegune Anjalankoski linnaosa ja endine vald Soomes Kymi läänis (praegune Lõuna-Soome lään) Kymenlaakso maakonnas. Vallas elas 1973. aastal 5900 inimest ja rahvastiku tihedus 38 in/km². 1975. aastal liideti vald Anjalankoski linnaga. Ahvio, Anjala, Junkkari, Kaukasuo, Korpi, Muhniemi, Takamaa, Ummeljoki.
Solovetsi saared

Solovetsi saared (vene keeles Соловецкие острова, kõnekeeles ka Соловки; karjala keeles Solokka < saamikeelsest sõnast Suollek, 'saared') on saared Valges meres Onega lahes. Kuuluvad Arhangelski oblasti Primorski rajooni koosseisu. Solovetsi saartel elas 1. jaanuari 2013 seisuga 917 inimest. Suurimal saarel Solovetsil on lennuväli. Solovetsi saarte muuseum-reservaat on kantud 1992 aastal UNESCO maailmapärandi nimekirja. Saarestiku kuus suuremat saart: Solovets – 256 km² Anzer – 47 km² Suur-Muksalma – 17 km² Suur-Zajatsk – 1,25 km² Väike-Zajatsk – 1,02 km² Väike-Muksalma – 0,57 km² Lisaks on saarestikus sada väiksemat saart. Kogupindala on 347 km². Saartel on künkaid kõrgusega kuni 88 meetrit, kõrgeim on Golgofa ('Kolgata') küngas Anzeril. 15. sajandi algul rajati saartele klooster, millest kujunes tähtsamaid õigeusu kloostreid Põhja-Venemaal. Kloostrikompleks on oluline uusaja esimese poole insener-tehniline ehitismälestis. 1917. aasta riigipöörde käigus võimu haaranud bolševikud sulgesid 1920. aastal kloostri ja rajasid selle hoonetesse 1923. aastal vangilaagri poliitvangidele, mida tuntakse GULAG-i esimese laagrina (Соловецкий лагерь особого назначения, 'Solovetsi Eriotstarbeline Laager'; lühend СЛОН, SLON). 1923. aastal oli saarel 2500 vangi, 1924. aastal 5000 ning 1925. aastal 8000. Kinnipeetavate arv tipnes 1931. aastal 71 800-ga. 1937. aastal reorganiseeriti vangilaager vanglaks. 1939. aastal likvideeriti vangla ja Solovetsi saared anti Põhjalaevastiku haldusse. Aastatel 1942–1945 tegutses saartel jungade kool. 1990. aastal tagastati Solovetsi klooster kirikule ning see alustas jälle tegevust ja taastamistöid. Solovetsi klooster Naftali Frenkel "Solovetsi saarte vangid. I OSA: sunnitöö, teater ja isemajandamine Nõukogude näidislaagris". Communist Crimes. Vaadatud 24.11.2020. Gregory, Paul R. ja Lazarev, Valery. The Economics of Forced Labor: The Soviet Gulag, lk 165 Solovki – punasel piinasaarel. Esmaspäev, 2. aprill 1928, nr. 14, lk. 4. Solovetsi saarte infoportaal Соловки.ру Solovki entsüklopeedia (vene keeles) СОЛОВЕЦКИЙ ИТЛ ОГПУ
Haapasaari (Kotka)

Haapasaari (rts Aspö) on saar Soome lahes Kymenlaakso maakonnas Kotka linnas ja endine vald. Saarel elas 2004. aastal 24 inimest ja 1973. aastal 77 inimest.
Kampaniil

Kampaniil (itaalia keeles campanile) on peamiselt Itaalias esinev kirikust eraldi seisev kellatorn. Nimetus tuleneb itaaliakeelsest sõnast campana ('kirikukell'). Tuntumad kampaniilid on Pisa torn Pisas ja Püha Markuse kampaniil, mis asub Püha Markuse katedraali kellatornina Veneetsia Püha Markuse väljakul. Maailma kõrgeim kampaniil on Joseph Chamberlaini memoriaalkellatorn Inglismaal Birminghamis. Eesti vanim allesolev kampaniil (1638) asub Saaremaal Kihelkonna vallas Mihkli kiriku juures.  Kampaniil – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Putumayo jõgi

Putumayo (alamjooksul Içá) on jõgi Lõuna-Ameerikas. Algab Andidest. Mägedest laskunud, voolab tasandikul, valdavalt kakku. Suubub vasakult Amazonasesse.
Reostaat

Reostaat on peamiselt tugevvoolutehnikas kasutatav muuttakisti, mille takistus on sujuvalt või astmeliselt muudetav. Reostaat koosneb takisti(te)st ja liugurist. Takistid on tavaliselt takistustraadist, mis on mähitud rõngakujulisele või sirgele isoleermaterjalist alusele. Liugurit saab liigutada mööda takistustraadi keerde või kontaktpindu, mis on ühendatud keerdudest tehtud harunditega (haruühenduste ehk väljavõtetega). Esimesel juhul muutub takistus sujuvalt, teisel astmeliselt (ka sel juhul ilma katkestuseta). Reostaat on olnud kasutusel peamiselt voolutugevuse reguleerimiseks (näiteks elektrimootori käivitusvoolu piiramiseks või mootori pöörlemiskiiruse muutmiseks). Reostaat ühendatakse siis toitevoolu ahelasse järjestikku nii, et liugkontakt on ühendatud ühe otskontaktiga. Reostaadi põhimõtte töötas välja Briti füüsik Charles Wheatstone 1840. aastal. Muuttakisti Reostaatandur Reostaatjuhtimine Reostaatidest algajatele (inglise keeles)
Karhula alev

Karhula oli alev Soomes Kymi läänis Kymenlaakso maakonnas aastatel 1951–1977. Selle territoorium eraldati 1951. aastal Kymi vallast ja liideti 1977. aastal Kotka linnaga. Kymi valla kiire areng viis Kotka linna rajamiseni 1878, ent ka mujal Kymi vallas asutati aurusaeveskeid, mille kõrvale tekkis juba 1870. aastatel palju muud tööstust ja väikettevõtteid. Aastatel 1949–1950 oli päevakorras Kymi valla ja Kotka linna halduslik liitmine, kuid 1951 otsustati lõpuks moodustada Kymi valla tööstusasulatest alev ning jätta Kymi valla koosseisu maa-asulad. Aleviga liideti Kymi valla keskne osa – kirikuküla Helilä ning tööstuspiirkonnad Sunila ja Korkeakoski. Alev sai nime Karhulanniemi tööstuspiirkonna järgi, mis omakorda oli nime saanud Helilä külla kuulunud paiga Karhula järgi. Alvar Aalto projekteeritud Sunila elamupiirkond oli algul planeeritud eraldi alana Kymi vallas. Otto-Iivari Meurmanni loodud esimeses Karhula alevi generaalplaanis (1955) püüti koondada külad alevi "eesaleviteks" ning kujundada Heliläst ärikeskus. Karhula alev liideti Kotka linnaga 1977. aastal koos Kymi vallaga. Liitumise ajal oli Karhula alevis 22 867, Kymi vallas 5204 ja Kotka linnas 34 074 elanikku. Ühinenud omavalitsusüksuses oli kokku 62 145 elanikku. Karhula alevis tegutsesid Peli-Karhut, Karhulan Veikot, Rateko, Sunilan Sisu jt spordiseltsid. Karhulas oli 1969 avatud Kåre kelder (Kåren kellari), üks Soome esimesi diskoteeke. Karhula alevi osad aastal 1956: Helilä Karhulanniemi Rauhala Itäranta Suulisniemi Popinniemi Sunila Kierikkala Koivula Hovila Kalliokoski Kyminsuu Eskola Otsola Korkeakoski Halla-Tiutinen Karhula–Sunila Raudtee Peli-Karhut
Stolõpini reformid

Stolõpini reformid on üldnimetus Vene Keisririigi peaministri Pjotr Stolõpini juhtimisel 20. sajandi alguses (1906–1911) Venemaa Keisririigis, sh. Eestimaal ja Liivimaal tööstus-, põllumajandus-, kohtu- ning haridussüsteemis tehtud muudatustele.
Integreeritud elektroonikasüsteemide ja biomeditsiinitehnika tippkeskus

Integreeritud elektroonikasüsteemide ja biomeditsiinitehnika tippkeskus (CEBE) on 2008. aastal loodud teaduskeskus, mis ühendab TTÜ arvutitehnika ja elektroonika instituutide ning Tehnomeedikumi teadlaste elektroonika, analoog- ja digitaaldisaini, diagnostika ning biomeditsiinitehnika alast interdistsiplinaarset uurimistööd missioonikriitiliste sardsüsteemide valdkonnas. Uurimistöö on koordineeritud kolme sihtfinantseerimise teemaga, mida juhivad professorid Ivo Fridolin, Mart Min ja Raimund Ubar (keskuse juht), ning seitsme europrojektiga. Keskuse infrastruktuurilise aluse moodustavad hiljutise Eesti teadusasutuste infrastruktuuri arendusprogrammi raames loodud kolm laborit – siduselektroonika, mikro- ja nanokomponentide ning arvutisüsteemide sünteesi ja analüüsi laborid. Keskuse koosseisu kuulub ligi 80 teadurit ja doktoranti. Keskuse koduleht TTÜ arvutitehnika instituut TTÜ elektroonika instituut Tehnomeedikum