Kõne tempo ja rütmi häired

Kõne tempo ja rütmi häiretena tuntakse häireid, mille puhul kõne takistused ja sujumatus on püsivad ja pärsivad suhtlemist . Ebatavaliselt kiiret kõnetempot ja sellest tulenevat ebaselget kõnet nimetatakse tahhülaaliaks, aeglast bradülaaliaks . Kuigi kiirkõnet ei peeta iseenesest veel kõnepuudeks, raskendab see samuti suhtlemist ja võib vajada kõneravi . Liiga kiire või aeglane kõnetempo on enamasti siiski muude kõne- või arengupuuetega kaasuvateks sümptomiteks (nt aeglane kõnetempo düsartria või afaasia puhul või ka liiga kiire või aeglane kõne aktiivsus- ja tähelepanuhäire või intellektipuude korral) . Kõnesujuvuspuuetest tuntuim on kogelus, mille puhul on märgiks kõnetakistuse (häälikute, silpide või ühesilbiliste sõnade kordused, häälikute venitamine, õhuvoolu või hääle blokid) kõrge sagedus või kestus . Kogelus võib tekkida erinevatel kõnearengu perioodidel: 2.−5. eluaastal, kui laste, eriti poiste, närvisüsteem on väga tundlik ja ehmatus võib kõneorganis krampe tekitada, 6.−8. eluaastal kooliminekuga seoses või puberteedieas, 12.−14. eluaastal. Täiskasvanu- või noorukieas on kogeluse tekke põhjuseks peamiselt neuroloogilised haigused, psühholoogilised või füüsilised traumad. Lapseeas alanud kogelust nimetatakse arenguliseks kogeluseks, hiljem tekkinud kogelust varem sujuva kõnega isikul omandatud kogeluseks . Kliiniliselt saab eristada kloonilist, (tu-tu-tu-tuba), toonilist (t-t-tuba) ja toonilis-kloonilist kogelust . Kuigi kogelust soodustavad tegurid (füsioloogilised, psühholoogilised, kognitiiv-emotsionaalsed, keskkonnast tingitud ja arengulised) võivad olla päritavad (enamasti poiste puhul), ei ole kogelus ise pärilik . Kogeluse põhjuste selgitamiseks on kasutusel füsioloogilised, õppimisteoorial põhinevad ja mitmefaktorilised teooriad . Väikelastel esineb kõne sujuvuse probleeme sageli, aga enamasti nad kõneravi ei vaja. Ka kogeluse puhul tuleb arvestada, et see võib iseeneslikult paraneda . Umbes 4% lastest esineb mingil kõnearengu etapil kogelust, aga ligikaudu 75% kaob probleem enne kooliikka jõudmist . Ka võivad kogelemisnähud vanemas eas kergeneda või kaduda . Samas on võimalik, et kogelus süveneb, kui kogelejas endas või teda ümbritsevas keskkonnas vajalikke muudatusi ei tehta . Huvitav on, et kogelemist ei teki näiteks sosistades või lauldes . Teraapiate valik sõltub muuhulgas kliendi vanusest: täiskasvanute puhul kasutatakse kogelust modifitseerivaid, kõne sujuvust suurendavaid või kombineeritud teraapiaid, laste puhul kaudset (muudatused kõne toetamiseks igapäevases kõnekeskkonnas) ja otsest teraapiat (abistatud ja juhendatud kõneharjutused) . Oselin, H., Jahu, M. (2016). Kõnesujuvuspuuded. M. Padrik, M. Hallap (Toim), Kommunikatsioonipuuded lastel ja täiskasvanutel: märkamine, hindamine ja teraapia (lk 253-303). Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus. Kõrgesaar, J. (2002). Kõnepuuded. J. Kõrgesaar, Sissejuhatus hariduslike erivajaduste käsitlusse (lk 34-39). Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus. Sibul, S. (1997). Kogelus. S. Sibul, Kõne- ja kuulmiselundite füsioloogia ja patoloogia (lk 74-75). Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus. Jahu, M. (2005). Kogelusest õpetajale. Haridus, 8, 15-17. Külastatud aadressil https://web.archive.org/web/20070704132857/http://haridus.opleht.ee/Arhiiv/082005/15-17mustv.pdf Jahu, M. (2008). Kogeluse modifitseerimisel põhinev kõneravi 9-12-aastaste lastega (lk 4-8). Teadusmagistritöö. TÜ eripedagoogika osakond. Külastatud aadressil https://dspace.ut.ee/bitstream/handle/10062/5700/jahumaret.pdf?sequence=1&isAllowed=y