laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Filfoletta

Filfoletta (inglise ja prantsuse keeles ka Filflette ('väike Filfla'); malta keeles Il-Ġebla ta’Xutu) on saar Maltas. Saar asub Vahemeres Malta saare edelarannikust umbes 5 kilomeetri kaugusel ja on asustamata. Tihti käsitletakse saart koos umbes sada meetrit kirdes asuva oluliselt suurema ja kunagi asutatud olnud Filfla saarega. Filfoletta saar on Malta territooriumi lõunapoolseim punkt. Saarele minek on võimalik ainult Malta Keskkonna- ja Loodusvarade Ameti loal. Filfoletta ja Filfla saar olid tõenäoliselt püha Malta saare neoliitikumiaegsetele elanikele, kes rajasid Malta saare rannikule Ħaġar Qimi ja Mnajdra templi, kust avaneb vaade saartele. Kuni 1971. aastani kasutasid Briti mere- ja lennuvägi mõlemat saart laskeharjutuste sihtmärgina. Seetõttu on tänapäevalgi ala ühe meremiili ulatuses ümber saarte võimaliku lõhkemata laskemoona tõttu keelatud kalapüügiks. 2010. aastast on saar merekaitseala osa. Żona fil-Baħar fl-inħawi ta Għar Lapsi u ta Filfla. // World Database on Protected Areas. Inglise keeles, vaadatud 2. mail 2023 Jeffrey Sciberras, Arnold Sciberras, Luca Pisani. "Updated checklist of flora of the satellite islets surrounding the Maltese Archipelago". // Biodiversity Journal, 2012, 3 (4). Lk 385–396
Valletta linn

Valletta linn (inglise keeles City of Valletta; prantsuse keeles Ville de La Valette; malta keeles Il-Belt Valletta) on 1980. aastal UNESCO maailmapärandi nimistusse kantud objekt, mis asub Malta pealinnas Vallettas Malta saarel ja hõlmab suurema osa ajaloolisest kesklinnast. Valletta linn asub künklikul Valletta poolsaarel kahe parima sügava ja kaitstud merelahe vahel, mis on head looduslikud sadamad. Kindlustatud linn kavandati alates 1530. aastast hilisrenessansi vaimus, kus bastionaalkindlustised ümbritsevad ruudustikulise tänavavõrguga linnaruumi ning moodustavad kokku terviku. Maltast võeti 1980. aastal maailmapärandisse kolm objekti, nende seas ka objekt "Valletta linn". Valletta linna ala on 55,5 hektarit, kus asub 320 kultuurimälestist. Kooslus hõlmab enamikku linna asutanud Malta ordu tsiviil-, religioossete, kunstiliste ja sõjaliste tegevuste aspekte. Linnas on aegade jooksul olnud mitu olulist ümberehituskavatsust, kuid teostatud tööd pole siiski kahjustanud künkliku maastiku ja korrapärase tänavavõrgu harmoonilist tervikut. Vaade Elmo fordile idast. Fotoː John Haslam, 1. detsember 2008 Sissekäik Elmo forti. Fotoː Yaco Erisso, 26. november 2016 Malta ordu suurmeistri palee. Fotoː 8. august 2014 Valletta UNESCO maailmapärand Maltal Valletta linn, maailmapärandi objekt nr 131. UNESCO maailmapärandi koduleht. Inglise keeles. Vaadatud 2. mail 2023
Karlsruhe Tehnoloogiainstituut

Karlsruhe Tehnoloogiainstituut (saksa keeles Karlsruher Institut für Technologie; akronüüm KIT) on tehnikaülikool ja Helmholtzi assotsiatsiooni uurimiskeskus Saksamaal Baden-Württembergis Karlsruhes. KIT asutati 2009. aastal Karlruhe Ülikooli (TH) ja Helmholtzi Karlruhe Uurimiskeskuse liitmise tulemusena. Karlruhe Ülikool asutati 1825. aastal kui Polytechnische Schule Prantsusmaa École polytechnique'i eeskujul. 1865. aastal sai ta Hochschule, 1885. aastal Technische Hochschule (Karlsruher Technische Hochschule) ja 1967. aastal ülikooli staatuse. Koduleht
Lawrence'i Livermore'i Riiklik Labor

Lawrence'i Livermore'i Riiklik Labor (inglise keeles Lawrence Livermore National Laboratory; lühend LLNL) on California osariigis Livermore'is 1952. aastal rajatud teaduslabor. Labor on nimetatud nobelist Ernest Lawrence'i järgi. LLNL on Ameerika Ühendriikide Energeetikaministeeriumi üks 16 riiklikust laborist. Kuulub California Ülikooli struktuuri. Lawrence'i Livermore'i Riiklik Labor on üks kahest USA laborist, mis tegeleb tuumarelvaalaste uuringutega (teine on Los Alamose Riiklik Labor). Labori direktor aastatel 1958–1960 oli Edward Teller. Labori auks on nimetatud 2012. aastal keemiline element livermoorium. Koduleht
Projekt Y

Los Alamose Labor (inglise keeles Los Alamos Laboratory; tuntud ka kui "Projekt Y") oli New Mexico osariigis Los Alamoses 1943. aastal Manhattani projekti raames rajatud salajane teaduslabor, mille eesmärk oli välja töötada esimene tuumapomm. Labori esimene direktor oli Robert Oppenheimer (1943–1945). Detsembris 1945 määrati direktoriks Norris Bradbury, kes asus korraldama sõjaaegse projekti ümberkujundamist püsivaks teaduslaboriks. Labor tegi teise maailmasõja ajal tihedat koostööd California Ülikooliga. Pärast sõja lõppu osaleti 1946. aastal operatsioonis Crossroads, mille käigus testiti Bikini atollis tuumarelvi. 1946. aasta lõpuks oli "Projekt Y" maksma läinud 57,88 miljonit USA dollarit, mis 2021. aasta vääringus oleks umbes 800 miljonit. 1. augustil 1946 allkirjastas USA president Harry Truman tuumaenergia seaduse, millega loodi 1947. aasta algul Ameerika Ühendriikide Aatomienergia Komisjon. Sellega alustati tuumaenergia üleviimist sõjaväe käsutusest tsiviilvaldkonda. Laborist sai 1. jaanuaril 1947 Los Alamose teaduslabor ja 1981. aastal Los Alamose Riiklik Labor. Los Alamose Riiklik Labor Trinity Manhattan District History, Book VIII, Volume 1 – Los Alamos Project (PDF) Lk S8.
Los Alamose Riiklik Labor

Los Alamose Riiklik Labor (inglise keeles Los Alamos National Laboratory; lühend LANL) on Ameerika Ühendriikides New Mexico osariigis Los Alamoses asuv teaduslabor, Ameerika Ühendriikide Energeetikaministeeriumi üks 16 riiklikust laborist. LANL on üks kahest USA laborist, mis tegeleb tuumarelvaalaste uuringutega (teine on Lawrence'i Livermore'i Riiklik Labor). Labor asutati 1943. aastal kui Projekt Y, mille eesmärgiks oli välja töötada esimene aatomipomm. J. Robert Oppenheimer (1943–1945) Norris Bradbury (1945–1970) Harold Agnew (1970–1979) Donald Kerr (1979–1986) Siegfried S. Hecker (1986–1997) John C. Browne (1997–2003) George Peter Nanos (2003–2005) Robert W. Kuckuck (2005–2006) Michael R. Anastasio (2006–2011) Charles F. McMillan (2011–2017) Terry Wallace (2018) Thomas Mason (2018–) Koduleht
Keskmine ogavaksik

Keskmine ogavaksik (Aplocera plagiata) kuulub vaksiklaste sugukonda, liblikaliste seltsi. Keskmine ogavaksik on üle terve maailma suhteliselt levinud. Keskmine ogavaksik lendab kahe põlvkonnana maist juulini ja augustist septembrini. Röövikud talvituvad. Esimese põlvkonna täiskasvanud isendid tärkavad suve alguses ja munevad lehestikule varsti pärast tärkamist. Esimese põlvkonna vastsed on kohal juulis. Teise põlvkonna täiskasvanud isendid tärkavad suve keskpaigas või lõpus ja teise põlvkonna vastsed on kohal augustist septembrini. Jahedad sügistemperatuurid aeglustavad vastsete arengut ja põhjustavad röövikute liikumist mulla allapanu alla või mulda, kus nad talvituvad ja seejärel nukkuvad järgmise aasta hiliskevadel. Ogavaksiku vastsed toituvad mitmesugustest taimedest, sealhulgas tammest, hikkoripuust ja kasest. Röövikud on tavaliselt suured ja karvased, neil on pruun või punakas keha, mida kaunistavad ekrsavärvilised triibud ja mustrid. Naistepuna taimed sisaldavad keemilisi ühendeid, mida tuntakse hüperitsiinide ja hüperforiinina, millel arvatakse olevat kaitsev roll taimtoiduliste putukate vastu. Kuid Aplocera plagiata röövikud taluvad ja isegi kasutavad neid ühendeid oma toidus. Arvatakse, et Aplocera plagiata võime toituda Hypericum taimedest võib olla seotud koi ja taime koosevolutsiooniga. Aja jooksul võis koi olla välja arenenud kohandused, et ületada taime keemiline kaitse, samas kui taim võis välja töötada kohandused, et taluda koi taimtoidulisi. Ogarvaksikuid võib leida Põhja-Ameerikast, Euroopast ja parasvöötme Aasiast. Aplocera plagiata on Euroopa päritolu. See toodi sisse Columbiasse 1976. aastal ja Ontariosse aastal 1980. USA-st leiti seda esimest korda 2003. aastal. Üldiselt on nad levinud Lääne- Eestis ja saartel. Ogavaksiku röövikud toituvad tavaliselt paljude puuliikide lehtedest, kuid võivad toituda ka muudest taimedest. Nende toitumisharjumused sõltuvad sageli nende konkreetsest elupaigast ja kättesaadavatest toiduallikatest. Röövikud söövad lehti, kuni nad on täielikult arenenud ning valmis nukufaasi minema. Täiskasvanud putukad toituvad tavaliselt õietolmust ja nektarist, kuid mõned liigid ei tarbi toitu üldse ning nende eluiga piirdub ainult paaripäevasega. Ogavaksiku tiibadel on omapärased hallid triibud ja laigud, mis koosnevad eri värvitoonidest. Neil on karvased jalad, mis on märgatavalt laiemad kui muudel rööviklaste liikidel. Röövik on tavaliselt punakas pruun, millel on erksavärvilised triibud ja mustrid. Määramiseks on soovitatav kontakteeruda spetsialistiga. "Butterflies and Moths of North America". "Aplocera plagiata". washingtonstateuniversity.com. "Aplocera Plagiata". "Aplocera plagiata(Linnaeus, 1758)". "Species Aplocera plagiata - Treble-bar Moth - Hodges#7627". "Aplocera plagiata (Linnaeus, 1758)".
Léo Jardim

Leonardo César Jardim (sündinud 20. märtsil 1995 Ribeirão Pretos) on Brasiilia jalgpallur, kes mängib väravavahina Brasiilia kõrgliigaklubis Vasco da Gama. Ta alustas klubikarjääri Grêmios. Brasiilia kõrgliigas debüteeris ta 2016. aastal. Hooajal 2018/19 oli ta Grêmiost laenul Portugali kõrgliigaklubis Rio Ave. 2019. aasta juulis sõlmis ta viieaastase lepingu Prantsusmaa kõrgliigaklubiga Lille. Lille'i põhimeeskonnas debüteeris Jardim 2. oktoobril 2019 UEFA Meistrite Liiga alagrupimängus Londoni Chelsea vastu. See hooaeg sai ta Lille'i meeskonnas kirja veel kolm mängu, kõik Prantsusmaa liigakarika võistlustel. Hooajal 2020/21 oli Jardim laenul Portugali kõrgliigaklubis Boavista. Hooajal 2021/22 oli Jardim Lille'i üks kahest põhiväravavahist Ivo Grbići kõrval. Jardim kuulus Lille'i algkoosseisu, kui Lille võitis Prantsusmaa superkarikafinaalis Paris Saint-Germaini tulemusega 1:0. Prantsusmaa kõrgliigas debüteeris ta 8. augustil 2021 mängus FC Metzi vastu. 2023. aasta jaanuaris sõlmis ta kolmeaastase lepingu Vasco da Gamaga. Grêmio Copa do Brasil: 2016 Lille Trophée des Champions: 2021 "Le LOSC recrute le gardien brésilien, Léo Jardim". losc.fr (prantsuse). Lille OSC. 13. juuli 2019. Vaadatud 20. märtsil 2020. "Vasco acerta a contratação do goleiro Léo Jardim até dezembro de 2025". vasco.com.br. 26.1.2023. Vaadatud 2.5.2023
Victoria (Gozo)

Victoria on linn Maltas. Linn asub Gozo saare keskel ning ongi saare ajalooline, majanduslik ja halduslik keskus. Asustuse algus praeguse linna kohal võib olla nooremas kiviajas. 1897. aastal muudeti ametlik nimi kuninganna Victoria järgi, kuid eriti malta keeleruumis on levinud linna varasem nimi 'Rabat'. Victorias elab umbes viiendik Gozo saare rahvastikust. Victoria ajalooline kesklinn on aastast 1998 UNESCO maailmapärandi nimistusse lisamise ootel oleva objekti Cittadella (Victoria - Gozo) osa. "Cittadella (Victoria - Gozo)". UNESCO Maailmapärandi koduleht. Inglise keeles (vaadatud 2. mail 2023) Linna koduleht
John Marino

John Marino (sündinud 21. mail 1997 Eastonis, Massachusettsis) on USA jäähokimängija, kes mängib kaitsjana NHL-i klubis New Jersey Devils. 2015. aastal valis Edmonton Oilers ta NHL-i draft '​is 154. valikuna. Hooajal 2015/16 mängis ta United States Hockey League'i klubis Tri–City Storm, kellega võitis 2016. aastal Clark Cup'i. Aastatel 2016–2019 mängis ta Harvardi Ülikooli jäähokimeeskonnas. 2019. aasta juulis kauples Edmonton Oilers Marino NHL-i klubile Pittsburgh Penguins. 2019. aasta augustis sõlmis ta Penguinsiga kaheaastase lepingu. NHL-is debüteeris Marino 8. oktoobril 2019 mängus Winnipeg Jetsi vastu. Esimese värava lõi ta liigas 4. novembril 2019 mängus Boston Bruinsi vastu. Kuigi Marino sõlmis 2021. aasta jaanuaris Penguinsiga uue kuueaastase lepingu, kaubeldi ta 2022. aasta juulis New Jersey Devilsi. "Edmonton Oilers trade marginal prospect John Marino for a draft pick | Edmonton Journal". 26. juuli 2019. "Penguins sign John Marino to a two-year, entry-level contract". Pittsburgh Penguins. 8. august 2019. Vaadatud 8. augustil 2019. "Pens Re-Sign Marino to Six-Year, 26.4 Million Dollar Contract Extension". National Hockey League. 3. jaanuar 2021. Vaadatud 21. novembril 2021. "Marino Acquired by Devils". NHL.com. 16. juuli 2022. Vaadatud 16. juulil 2022. John Marino NHL.com lehel John Marino hockeydb.com lehel
Qinngua org

Qinngua org (tuntud ka kui Qinnquadalen, Kanginsap Qinngua ja taani keeles Paradisdalen) on ainus looduslikult metsastunud piirkond Gröönimaal. Org on u 15 km kaugusel lähimast Tasiusaqi asulast Kujalleqist. Orus on Gröönimaa ainus looduslik mets, mis on umbes 15 km pikk, kulgeb põhjast lõunasse ja lõpeb Tasersuagi järvega. Järv suubub Tasermiuti fjordi. Kitsa oru mõlemal küjel kõrguvad kuni 1500 m kõrgused mäed. Org asub merest umbes 50 km kaugusel ja on kaitstud Gröönimaa siseliustikelt tulevate külmade tuulte eest. Kokku kasvab orus üle 300 taimeliigi. Qinngua oru mets on tihnik, mis koosneb peamiselt sookasest (Betula pubescens) ja sinihallist pajust (Salix glauca), mis kasvab kuni 7–8 meetrit. Mõnikord kasvab puu kõrguseks Gröönimaa pihlakas (Sorbus groenlandica), mis on tavaliselt põõsas. Orus kasvab ka mägilepp (Alnus crispa). Gröönimaal eksisteeris kunagi ka teisi sarnaseid metsi, kuid varajased asukad raiusid need küttepuude või ehitusmaterjali jaoks maha, viimase saja aasta jooksul on taasistutatud puistuid mitmesse lõuna Gröönimaa piirkonda, kuid Qinngua org on hetkel ainus looduslikult metsastunud piirkond. Org kuulutati 1930. aastal looduskaitsealaks. Peaaegu kogu jäävabal Gröönimaal valitseb arktiline tundrakliima (ET Köppeni kliimaklassifikatsioonis), aga Qinngua orus võib esineda ka boreaalne kliima. Saarel puuduvad roomaja ja kahepaiksete populatsioon. Suurtest maismaaimetajatest on esindatud muskusveis, põhjapõder, jääkaru ja polaarhunt. Teiste Gröönimaa tuttavate imetajate hulka kuuluvad valgejänes, põhja-kabilemming, kärp ja polaarrebane. Põhjapõdrajahil on Gröönimaa elanike jaoks märkimisväärne kultuuriline tähtsus. Lumepüü – Lagopus muta Ronk – Corvus corax Merikotkas – Haliaeetus albicilla Rabapistrik – Falco peregrinus Jahipistrik – Falco rusticolus Lumekakk – Bubo scandiacus Kivitäks – Oenanthe oenanthe Hangelind – Plectrophenax nivalis Oma kliima tõttu oli org üks esimesi alasid, mille viikingid 10. sajandil asustasid. Rannikualalt on leitud vana talu varemed, mida mõned peavad Erik Punase majapidamiseks. Umbes 500 aastat hiljem ala hüljati, arvatavasti seoses Gröönimaa jahtumisega väikesel jääajal. Viikingite asustus põhjustas orule ka palju kahju, maa üleharimine ja intensiivne karjakasvatus põhjustasid erosiooni ja laevaehituseks raiuti maha suur osa Gröönimaa metsi. "Qinngua Valley | Wondermondo". www.wondermondo.com (Ameerika inglise). 23. juuni 2013. Vaadatud 2. mail 2023. https://natur.gl/wp-content/uploads/2019/07/55-Biodiversity_of_Greenland.pdf Kjær, Erik Dahl (18. oktoober 2013). "The Forest Plantations in The Greenlandic Arboretum". ign.ku.dk (inglise). Vaadatud 2. mail 2023. "Wikiwand – Flora and fauna of Greenland". Wikiwand. Vaadatud 2. mail 2023. "Qinngua Valley, Greenland's Only Forest". www.amusingplanet.com (inglise). Vaadatud 2. mail 2023.
Söyembikä

Söyembikä (kirjutatakse ka Söyenbikä, Sujumbike; kirillitsas: Съембике) (1516 – pärast 1554. aastat) oli tatari valitseja, xanbikä. Ta teenis Kaasani regendina oma poja lapsepõlve ajal, aastatel 1549–1551. Ta oli Nogaidi aadliku Yosıf Bäki tütar ning Canğäli (1533–35), Safagäräy (1536–49) ja Şahğäli (pärast 1553. aastat) naine. 1549. aastal sai temast regent oma poja Kaasani khaani Ütämeşgäräy lapsepõlve ajal. Aastal 1551, pärast Kaasani khaaniriigi esimest osalist vallutamist Ivan Julma poolt, viidi ta koos oma pojaga sunniviisiliselt Moskvasse ja hiljem abiellus Şahğäliga, Venemaa poolt peale surutud Qasimi ja kaasanitatarlaste khaaniga. Ta on Tatarstani rahvuskangelane. Tema nime seostatakse ennekõike Söyembikä torniga. Nimelt, Ivan Julm tahtis temaga abielluda ja ta oli nõus tingimusel, et kui Ivan Julm ehitab talle seitsme korruselise torni (üks igale nädalapäevale). Väidetavalt sai Ivan Julm torni nädalaga valmis, Söyembikä ronis torni tippu ja nähes oma kaunist kodulinna Kaasanit oli tal nii suur emotsioon oma rahva vastu, et ei suutnud tsaariga abielluda ja hüppas alla. Tema surma tegelik kuupäev ja hauaplats on aga teadmata. Kefeli, Agnes (2008). Smith, Bonnie G. (toim). The Oxford Encyclopedia of Women in World History. Oxford [England]: Oxford University Press. ISBN 9780195148909.
Aleksandra Ovtšinnikova

Aleksandra Jakovlevna Ovtšinnikova (vene keeles Александра Яковлевна Овчинникова; 7. jaanuar (vkj 25. detsember 1914) 1915 Njurba uluss, Jakuudi oblast – 8. juuni 2009 Jakutsk) oli põline jakuut, Jakuudi Autonoomse Nõukogude Sotsialistliku Vabariigi partei- ja riigitegelane. Tema vanemad olid kirjaoskamatud karjakasvatajad piirkonnas, mis jääb Jakutskist läände. Ta õppis teedetehnikumis, hiljem parteikoolis. Ta valiti 1963. aastal Jakuudi ANSV Ülemnõukogu Presiidiumi esimeheks ja ta oli selles ametis kuni 1979. aastani. Tema järglaseks sai Jevdokija Nikolajevna Gorohhova. Ta suri 95-aastaselt 2009. aastal. O Neill, Lois Decker. Naiste maailmarekordite ja saavutuste raamat, p. 59 (1979) St. George, George. Siberia: the New Frontier, p. 354 (1969) (5. november 1976). Naistel on nõukogude põhjaosas ülitähtis roll[alaline kõdulink], Anchorage Daily News Smith, Hedrick (9. mai 1972). Elu Põhja-Siberis on lõputu võitlus külmaga, The New York Times National Geographic (1967) ALARIIGIDE ÜKSUSTE NAISED PRESIDENDID, 11. juuni 2012 (8. juuni 2009). Suri endine Jakuudi NSVL Ülemnõukogu Presiidiumi esimees Aleksandra Ovtšinnikova, SahkaNews (vene keeles)
2000. aasta Sloveenia parlamendivalimised

2000. aasta Sloveenia parlamendivalimised toimusid 15. oktoobril 2000. Need andsid peamiseks tulemuseks pikaajalise dominanterakonna LDS senistest suurima edu. Mõned kuud valitseda saanud koalitsiooni jõud said lüüa. Osales 16 nimekirja ja 7 üksikkandidaati, parlamenti pääses 8 nimekirja; kandidaate oli kokku 1007. Valijaid: 1 588 528 Osales: 1 114 170 Osalusprotsent: 70,14% Äraantud hääli: 1 113 424 Kehtetuid hääli: 36 904 Kehtivaid hääli: 1 076 520 Itaallastes valiti Roberto Battelli, ungarlastest Mária Pozsonec. Rahvusvähemuste valimine toimus eraldi, üldhulka nende hääli ei arvestatud. SLS ja SKD liitusid 2000. aastal, kuid valimiste eel eraldus endiste SKD liidrite Peterle ja Bajuki juhitud osa ja moodustas NSi. Ametlikud tulemused: http://www.ipu.org/parline-e/reports/arc/2287_00.htm Statistikaameti valimisajalugu: [[1]]
Gattendorf (Burgenland)

Gattendorf on vald (Gemeinde) Austrias Burgenlandi liidumaal Neusiedl am See ringkonnas. Einwohnerzahl 1.1.2018 nach Gemeinden mit Status, Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 9.03.2019.
Gols

Gols [ɡɔls] on vald (Marktgemeinde) Austrias Burgenlandi liidumaal Neusiedl am See ringkonnas. Dauersiedlungsraum der Gemeinden Politischen Bezirke und Bundesländer - Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 10.03.2019. Einwohnerzahl 1.1.2018 nach Gemeinden mit Status, Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 9.03.2019.
Jekibastuz

Jekibastuz on linn Kasahstanis Pavlodari oblastis. Jekibastuz asutati 1948. aastal, 1957. aastal sai linnaõigused. Linna lähedal asuvad suured kivisöemaardlad ja kaks soojuselektrijaama: GRES-1 ja GRES-2, millel on maailma kõrgeim korsten (419,7 m). Nõukogude ajal oli seal üks suurimaid GULAGi sunnitöölaagreid. Linna koduleht Jekibastuzi akimi koduleht
Halbturn

Halbturn on vald (Gemeinde) Austrias Burgenlandi liidumaal Neusiedl am See ringkonnas. 2008. aastal avastas arheoloogide meeskond kolmanda sajandi kuldrulli kujulise amuleti, millele oli kirjutatud juudi palve Šema Israel (Kuule, Iisrael! Issand on meie Jumal, Issand on üks). Seda peetakse kõige varasemaks säilinud tõendiks juutide kohalolekust praeguse Austria alal. Halbturni palee ehitas Johann Lucas von Hildebrandt aastatel 1701–1711 keiser Karl VI jahimajaks. Keisri tütar, keisrinna Maria Theresia lasi seda suurendada ja kinkis selle oma tütrele, Tescheni hertsoginna Maria Christinale. 1955. aastal päris selle Habsburgide emapoolne järeltulija parun Paul Waldbott von Bassenheim. 2008. aastal läks see tema vennapojale krahv Markus von Königsegg-Aulendorfile. Einwohnerzahl 1.1.2018 nach Gemeinden mit Status, Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 9.03.2019.
Scaled Composites Proteus

Scaled Composites Model 281 Proteus on tandemtiivaga kõrgel kõrgusel lendamiseks mõeldud pikamaalennuk. Lennuki on konstrueerinud Bert Rutan. Ta tahtis uurida võimalust kasutada õhusõidukeid kõrgmäestiku telekommunikatsiooni jaamadena. Proteus on mitmeotstarbeline transpordilennuk, mis suudab vedada mitmesuguseid veoseid välisel püloonil. See võib olla 19 800 m kõrgusel rohkem kui 18 tundi. Lennuk kuulub Northrop Grumman Corporationile. Proteuse esimene lend toimus 26. juulil 1998. aastal. Lennutestid jätkusid 1999. aasta lõpuni. Juunis näidati Proteust esimest korda rahvusvaheliselt, debüüt toimus Pariisi lennunäitusel. Lennuk lendas vahemaandumiseta Bangorist Maine'ist Pariisi. 2000. aasta oktoobris saavutati kõrgeim tulemus milleks oli 19 277 m. 21. detsembril 1998 kanti Proteus ajakirja Time "1998. aasta 100 parima disaini" nimekirja. Proteus on praegu mitme koostöös NASAga püstitatud FAI maailma kõrgusrekordi omanik. Scaled Composites Proteus projekteeriti ja ehitati 1998. aastal. See loodi kahemootorilise suure autonoomiaga lennukina, mis on võimeline lendama suurel kõrgusel ja pikka aega. See loodi keskkonnaseire ja teadusuuringute õhusõidukina ning töötati välja koostöös NASAga. Scaled Composites Proteus on uuenduslik mitmeotstarbeline lennuk, mille on välja töötanud Ameerika ettevõte Scaled Composites. See loodi erinevate missioonide, sealhulgas geoloogiliste uuringute, atmosfääri- ja meteoroloogiliste uuringute läbiviimiseks, samuti uute tehnoloogiate ja süsteemide katsetamiseks. Proteusel on ebatavaline tandem-tiiva ja kahe noolega konfiguratsioon koos kahe tagumise turboventilaatormootoriga, mis annavad jõudu. Lennukil on modulaarne konstruktsioon, mis võimaldab kanda koormaid erinevates kohtades. Tagatiivale või esiosale saab lisada või eemaldada eemaldatavaid otsaosasid, et kohandada Proteuse aerodünaamikat erinevatele välistele koormustele või maksimaalsele kõrgusele. Peamine telik on paigutatud teistest telikutest kaugele, mis võimaldab vedada suuri väljastpoolt paigaldatud kasulikke koormaid kere alla. Lennuk on ette nähtud reisimiseks 50 000 kuni 63 000 (jala) kõrgusel kuni 18 tundi. Lennukil on kerge tiib, mis on mõeldud pikkadeks lendudeks suurtel kõrgustel. See võimaldab suurel kiirusel pikki vahemaid läbida ja kütust säästlikult kasutada. Lennuki sees on ruumikad kajutid meeskonnale ja teadustehnikale ning tehnilised kambrid erinevate instrumentide ja süsteemide hoidmiseks ja hooldamiseks. "The Best of 1998 Design - TIME". web.archive.org. 20. oktoober 2012. Originaali arhiivikoopia seisuga 20. oktoober 2012. Vaadatud 2. mail 2023. "Proteus". Scaled Composites (Ameerika inglise). Vaadatud 2. mail 2023. Gibbs, Yvonne (10. august 2015). "NASA Dryden Fact Sheet - Proteus". NASA (inglise). Originaali arhiivikoopia seisuga 30. märts 2023. Vaadatud 2. mail 2023.