laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Pallada

Pallada on Kreeka jumalanna Athena lisanimi Pallas vene keeles. See on olnud mitme Venemaa laeva nimi: Pallada (fregatt) on Venemaa Keisririigi fregatt Pallada (1899) oli Venemaa Keisririigi Pallada-klassi soomusristleja Pallada (soomusristleja) oli Venemaa Keisririigi Bajan-klassi soomusristleja Pallada (õppefregatt) on kolmemastiline Venemaa purjekas Pallada (jaht) Pallas (täpsustus) учебное парусное судно «Паллада», Дальневосточный государственный технический рыбохозяйственный университет (Дальрыбвтуз)
U-26

U-26 võib tähistada järgmisi Saksa allveelaevu: SM U-26 oli U23 tüüpi allveelaev, mis valmis 1913. aastal ja teenis Esimeses maailmasõjas. Uppus arvatavasti 1915. aasta augustis. SM UB-26 oli UV II tüüpi allveelaev, mis valmis 1915. aastal ja lasti põhja 5. aprillil 1916. Prantslased tõstsid laeva uuesti üles ja võtsid teenistusse Roland Morillot' nime all. SM UC-26 oli US II tüüpi allveelaev, mis valmis 1916. aastal ja uputati HMS Milne poolt 8. augustil 1917. U-26 (1936) oli IA tüüpi allveelaev Teise maailmasõja ajal, uputati 1. juulil 1940. U-26 (S175) oli tüüp 206 allveelaev, mis teenis Bundesmarines aastatel 1974–2005. Pärast teenistuse lõppu laev lammutati.
Aspirantuur

"Aspirant" suunab siia. Sõjaväelase kohta vaata artiklit Aspirant (sõjandus). Aspirantuur on kraadiõppe vorm, mis on olnud kasutusel Nõukogude Liidus, Venemaal ja mujal. Aspirantuuris olijal ehk aspirandil on võimalus saada stipendiumi ning tal on rida soodustusi teadustöö tegemiseks. Aspirantuuri jooksul valmistatakse ette väitekiri.
Lennart Raudsepp

Lennart Raudsepp (16. oktoober 1967 Põlva vald, Põlvamaa – 24. aprill 2021) oli eesti spordifüsioloog. Lõpetas 1986 Tallinna Spordiinternaatkooli ja 1992 TÜ kehakultuuriteaduskonna. Sporditeaduste magister (1994, TÜ), väitekiri "Liigutusvilumuste kinemaatilise struktuuri iseärasused ja seosed kehaliste võimetega 8-aastastel lastel", Ph.D. (1996, TÜ), väitekiri "Physical activity, somatic characteristics, fitness and motor skill development in prepubertal children". Oli 1993–1994 TÜ spordipedagoogika instituudi assistent ja 1994–1996 lektor, 1997–2004 spordipedagoogika ja treeninguõpetuse instituudi dotsent, 2004–2021 professor, ühtlasi 1997–2004 spordipedagoogika instituudi juhataja ja 1998–2004 spordi sotsiaalteaduste õppetooli hoidja. Uurimisvaldkond: laste ja noorukite kehaline aktiivsus ja selle determinandid, kehaline enesehinnang ja motivatsioon spordis ja kehalises tegevuses, sportlaste võistluseelne emotsionaalne seisund. 45 teadustrükist. 2012 Tartu Ülikooli aumärk Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide "Tartu Ülikooli aumärgi kavalerid". Tartu Ülikool. Vaadatud 8.12.2022. Motoorne areng (kaasautor Atko-Meeme Viru). Tartu, 1997 Achievement goal orientations, beliefs about sport success and sport emotions as related to moderate to vigorous physical activity of adolescents (kaasautor R. Viira). // Psychology and Health 15 (2000) 5 Stability of Physical self-perceptions during early adolescence (kaasautorid K. Kais, A. Hannus). // Pediatric Exercise Science 16 (2004) 2 Cognitive and somatic anxiety and self-confidence in athletic performance of beach volleyball ( kaasautor K. Kais). // Perceptual and Motor Skills 98 (2004) 2 The Relationship between socio-economic status, parental support and adolescent physical activity. // Acta Paediatrica 95 (2006) 1. Lennart Raudsepp Eesti Teadusinfosüsteemis Professor Lennart Raudsepp Terevisioonis 30. märts 2012 Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.
Rūdolfs Blaumanis

Rūdolfs Kārlis Leonīds Blaumanis (1. jaanuar 1863 Ērgļi – 4. september 1908 Punkaharju, Soome) oli läti kirjanik ja ajakirjanik. Teda peetakse üheks läti silmapaistvamaks proosakirjanikuks, kirjandusliku realismi meistriks. Ta sai tuntuks külaeluaineliste jutustustega. Blaumanis õppis 1875–1881 Riias saksa kaubanduskoolis ja tema esimene kirjanduslik töö ilmus 1881 saksa keeles ajalehes Zeitung für Stadt und Land. Pärast isa surma 1894 elas Blaumanis nii oma isakodus kui ka korteris Riias. Riia korteris asub tänapäeval Blaumanise majamuuseum. 1902 kolis Blaumanis Peterburi, kus ta töötas ajakirjaniku ja toimetajana läti ajalehes Pēterburgas Avīzes (Peterburi Sõnumid), toimetades ka selle satiirilisa Purva malā. Pärast kodumaale tulekut 1904 tegi ta kaastööd ajalehele Latvija. 1907 haigestus Blaumanis tuberkuloosi ja suri järgmisel aastal Soomes Takaharju sanatooriumis 45 aasta vanuselt. Blaumanise teoseid on tõlgitud inglise, saksa, leedu, soome, vene, ukraina, ungari ja eesti keelde. Jutukogu "Õlest katuse all" ilmus eesti keeles juba 1892. aastal. Riias on Blaumanise mälestussammas ja Ērgļis on tema majamuuseum. 1955. aastal valmis tema jutustuste ainetel mängufilm "Kevadised hallad", 1966. aastal mängufilm "Edgars ja Kristine" ja 1971. aastal mängufilm "Nāves ēnā" (Surma varjus). "Raudupiete" 1889, eesti keeles "Raudupi perenaine" 1892 "Salna pavasarī" 1898, eesti keeles "Kevadised hallad" samanimelises jutu- ja novellikogus 1960 "Nāves ēnā", 1899, eesti keeles "Surma varjus" 1928 "Pazudušais dēls" (näidend), 1893, eesti keeles "Kadunud poeg", "Ärakaranud poeg", 1902, (Eesti laval 1967) "Skroderdienas Silmačos" (näidend), 1902, eesti keeles "Rätsepad Sillamatsil", 1938 (Eesti laval 1925 ja 1977) "Indrāni", (näidend) 1904, eesti keeles "Hävitatud isatalu", 1929 (Eesti laval 1923 ja 1941) Valik Blaumanise teoste täistekste Janis Rozentālsi ja Rūdolfs Blaumanise majamuuseum
Jakob Hurda tänav

Jakob Hurda tänav on tänav Tartus Tähtvere linnaosas. See algab Friedrich Reinhold Kreutzwaldi tänavalt ja lõpeb Vaksali tänaval, tänava pikkus on 790 meetrit. Tänav sai Jakob Hurda nime Tartu linnavolikogu otsusega 24. oktoobrist 1932. 21. aprillist 1950 kuni 2. märtsini 1989 oli selle tänava nimi Eduard Vilde tänav. Hurda tänav 9 majas elas palju aastaid Uku Masing. Majas Hurda 2 elas aastatel 1931–1966 Anton Starkopf.
Jakob Hurda tänav (täpsustus)

Jakob Hurda tänav on tänav Tartus Jakob Hurda tänav on tänav Põlvas Jakob Hurda tänav on tänav Otepääl Jakob Hurda tee on tänav Himmastes Hurda
Honoré Fabri

Honoré Fabri (ladinapäraselt Honoratus Fabrius) (1607 Ainis, Prantsusmaal – 8. märts 1688 Roomas) oli Prantsuse jesuiidi teoloog, matemaatik ja füüsik. 1626. aastal liitus Fabri Avignonis Jesuiitide orduga. Kaheksa aasta vältel õpetas ta filosoofiat ning kuus aastat matemaatikas jesuiitide kolleegiumis Lyonis, kus tema ümber kogunes ohtralt õpilasi: nende hulka kuulusid näiteks Pierre Mousnier, Francois de Raynaud, Jean-Dominique Cassini ja Philippe de La Hire. Seejärel kutsuti Fabri Rooma, kus temast sai teoloog paavstliku penitentsiaariumi juures (Sacra Paenitentiaria, üks kolmest Rooma kuuria tribunalist) Vatikanis. Sellesse ametisse jäi ta 30 aastaks. Prantsuse jesuiidi ajaloolane Carlos Sommervogel loetleb 31 Fabri avaldatud tööd ja 14 käsikirja Lyoni raamatukogus. Fabri tähtsamate tööde hulka kuuluvad: "Pithanophilus, seu dialogus vel opusculum de opinione probabili..." (Rooma, 1659). Seda kirjutist ründas Vatikani raamatukogu prefekt Stephanus Gradius oma kirjatöös "Disputatio de opinione probabili" (Rooma, 1678; Mechlin, 1679). "Honorati Fabri, Societatis Jesu, apolgeticus doctrinæ moralis ejusdem Societatis" (Lyon, 1670; Köln, 1672). 11 dialoogist koosnev teos käsitleb probabilismi, selgitades selle olemust ja lükates ümber vastuväiteid. Kölni väljaanne oli märgatavalt mahukam, kuid ei pälvinud kiriku heakskiitu. Varsti pärast ilmumist lisati see keelatud raamatute nimekirja. "Una fides unius Ecclesiæ Romanæ contra indifferentes hujus sæculi tribus librus facili methodo asserto" (Dillingen, 1657). "Summula theologica in quâ quæstiones omnes alicujus momenti, quæ a Scholasticus agitari solent, breviter discutiuntur ac definiuntur" (Lyon, 1669). Selle kirjutise aluspõhimõtted erinevad suuresti Aristotelese omadest. "Euphiander seu vir ingeniosus", (Lyon, 1669; Viin, 1731; Budapest, 1749; Ofen, 1763). Enamik Fabri ülejäänud töödest käsitlevad filosoofiat, matemaatikat, füüsikat, astronoomiat ja isegi zooloogiat. Teoses inimese kohta väitis ta end olevat avastanud vereringe juba enne William Harveyt. Küsimust uurinud teadusloolane Auguste Bellynck jõudis siiski järeldusele, et parimal juhul võis Fabri teha avastuse Harveyst sõltumatult. Temalt ilmus mitu artiklit Londoni Kuningliku Seltsi toimetistes. Carlos Sommervogel "Bibl. de la C. de J. (Brussels and Paris, 1892), III, 511-521 ""Honoré Fabri, S.J. (1607 to 1688) and his post-calculus geometry"". Originaali arhiivikoopia seisuga 24. veebruar 2013. Vaadatud 31. detsembril 2012. Auguste Bellynck "Cours de Zoologie" 1864, lk 23. Carlos Sommervogel "Bibl. de la C. de J." (Brüsser ja Pariis, 1892), III, 511-521 Hugo von Hurter "Nomenclator Literarius" (Innsbruck, 1893), kd II, 598-600 Carla Rita Palmerino "Fabri, Honoré (c. 1608-1688)" Rmt: "Dictionary of Seventeenth Century French Philosophers" (toim. Luc Foisneau) London, New York: Thoemmes-Continuum, 2008, vol. I, 453-460 Honoré Fabri, "Catholic Encyclopedia" (1911) "Honoré Fabri, S.J. (1607 to 1688) and his post-calculus geometry" MacTutor page Galileo Project page
Mähuste järv

Mähuste järv (ka Mäuste järv) on oligotroofne järv Harju maakonnas Kuusalu vallas. Järve kaldajoone pikkus on 1112 meetrit. Järv kuulub Harju alamvesikonda.
Stephen Halaiko

Stephen Michael Halaiko (27. detsember 1908 Auburn, Cayuga maakond, New Yorgi osariik – 6. veebruar 2001 Orange Park, Clay maakond, Florida osariik) oli USA poksija. Halaiko sai kergekaalus (kuni 135 naela ehk 61,2 kg) 1928. aasta Amsterdami olümpiamängude poksivõistlustel hõbemedali, kaotades finaalis kuldmedali- ja olümpiavõitjale Carlo Orlandile (Itaalia). Halaiko poksis septembrist 1929 kuni veebruarini 1943 elukutselisena. Ta pidas kokku 129 kohtumist, millest võitis 80 (neist 21 nokaudiga) ja kaotas 38 kohtumist (neist 11 nokaudiga) ning 11 kohtumist lõppes viigiga. 9. suveolümpiamängude poksivõistlus. Amsterdam 1928. Tulemused inglise keeles Stephen Halaiko veebisaidil Olympedia (inglise) Stephen Halaiko veebisaidil BoxRec (inglise)
Minu esimene raamat (raamatusari)

"Minu esimene raamat" oli lasteraamatute sari, mida andis välja Eesti Riiklik Kirjastus 1950. ja 1960. aastail. Pärast Eesti Riikliku Kirjastuse lahutamist kaheks kirjastuseks jätkas sarja mõnda aega kirjastus Eesti Raamat. Kokku 41 trükist, mitmed samalt autorilt (Raud, Tigane, Parijõgi jt, välisautorid) ning üks kordustrükk: Vilde "Minu esimesed "triibulised" (1956 ja 1964). Kaskneem, Aleks 1956. Miks ja kuidas. Kitzberg, August 1956. Kaks juttu. Žitkov, B. 1956. Elevandist. Ušinski, K. 1956. Lugusid koduloomadest. Vilde, Eduard 1956. Minu esimesed "triibulised". Bianki, Vitali 1957. Tihase kalender. Kraszewski, Józef Ignacy 1957. Sõnajalaõis. Parijõgi, Jüri 1957. Kui isa kinkis raamatuid. Jemeljanov, Boriss 1958. Joosu-taat. Mänd, Heljo 1958. Tarkus tuleb tasapisi. Nossov, Nikolai 1958. Elav kaabu. Parijõgi, Jüri 1958. Rein ja Anna mängivad poodi. Tigane, Leida. 1958. Peremees ja sulane. Skrebitski, G. 1959. Valgete lindude saar. Parve, Ralf 1959. Koolis ja kooliteel. Tigane, Leida 1959. Lugu kahest laisast varesest. Raud, Eno. 1959. Suur-Tõll. Raud, Eno. 1960. Kalevipoja teekond maailma otsa. Raud, Eno. 1960. Kalevipoeg ja Sarviktraat. Gaidar, Arkadi 1960. Tšuk ja Gek. Pavlova, Niina 1960. Elav helmeke. Gorki, Maksim 1961. Muinasjutte. Kononov, A. 1961. Onn. Sütiste, Juhan 1961. Kalamehed. Jakobson, August 1962. Muinasjutte. Raud, Eno. 1962. Kilplased Tšidžavadže, O. 1962. Hai hammas. Goljavkin, Viktor 1963. Linn meres. Jurmin, Georgi 1963. Millest laulavad saag ja kirves. Skrebitski, G. 1963. Neli kunstnikku. Tigane, Aino. 1963. Eeskuju ja tagakuju. Kesamaa, Manivald 1963. Kes meil käivad. Bianki, Vitali 1964. Jutud. Gülnazarjan, Hažak 1964. Tublid matkajad. Vilde, Eduard 1964. Minu esimesed "triibulised". Tšarušin, Jevgeni. 1964. Suurtest ja väikestest. Tampi, Parvati. 1965. Gita läheb kooli. Pukk, Holger. 1966. Tähekandja. Peterson-Särgava, Ernst 1967. Ennemuistsed jutud Reinuvaderist Rebasest. German, Vassili 1967. Lõbusad tutvused. Rammo, Helju. 1968. Üks omamoodi poiss.
John Daley

John Lawrence Daley (26. august 1909 Newton, Middlesexi maakond, Massachusettsi osariik – 7. veebruar 1963 El Paso, El Paso maakond, Texase osariik) oli USA poksija. Daley sai kukk-kaalus (kuni 118 naela ehk 53,5 kg) 1928. aasta Amsterdami olümpiamängude poksivõistlustel hõbemedali, kaotades finaalis kuldmedali- ja olümpiavõitjale Vittorio Tamagninile (Itaalia). Daley poksis veebruarist kuni augustini 1929 elukutselisena. Ta pidas kokku 4 kohtumist, millest võitis 3 kohtumist ja kaotas 1 (selle nokaudiga) kohtumise. 9. suveolümpiamängude poksivõistlus. Amsterdam 1928. Tulemused inglise keeles John Daley veebisaidil Olympedia (inglise) John Daley veebisaidil BoxRec (inglise)
Tahte triumf

"Tahte triumf" (saksa keeles "Triumph des Willens") on 1935. aastal valminud Saksamaa propagandistlik dokumentaalfilm, mille lavastaja, produtsent, monteerija ja üks stsenariste oli Leni Riefenstahl. Filmis kujutatakse 4.–10. septembrini 1934 Nürnbergis toimunud Natsionaalsotsialistliku Saksa Töölispartei kongressi, kus osales üle 700 000 rahvussotsialistide toetaja, ning sel puhul korraldatud suurejoonelisi pidustusi. Film algab tolleaegse Saksamaa riigipea Adolf Hitleri saabumisega kongressile lennukiga.
Freddie Frinton

Freddie Frinton (sünninimi Frederick Bittiner Coo; 17. jaanuar 1909 Grimsby, Lincolnshire – 16. oktoober 1968 London) oli inglise koomik. Suurima tuntuse saavutas ta sketšis "Õhtusöök ühele" (1963), kus ta mängis miss Sophie teenrit Jamesi. Freddie Frinton andmekogus IMDb (inglise)
PZL-104 Wilga

PZL-104 Wilga, (eesti k. – peoleo) on Poola riikliku lennukiehitusettevõtte PZL mitmeotstarbeline neljaistmeline, ühe mootoriga väikelennuk, mis konstrueeriti purilennukite sleppimiseks. Lennuk sobis hästi nii vaatluslendudeks, langevarjuhüpete lennukiks kui ka õppelennukiks. Vabaltkandev-ülatiivaline, täismetall-poolmonokokkonstruktsioon. Ühetalaline tiib, fikseeritud eeltiiva ja kuni 44° allakallutatava tagatiivaga. Tiivas asuvad ka kütusepaagid kogumahuga 195 liitrit. Teliku ketaspiduritega rattad on varustatud hüdropneumaatilise dempfervedrustusega. Tagaratta kahvli külge kinnitub kabiinist avatav sleppköie lukk. Hea mootori võimsusvaru ja automaatse muutuvsammuga kahelabane 2,65 m pöörlemisläbimõõduga puitpropeller tagavad lennukile lennurajal hea staatilise tõmbe ja seega ka lühikese hoovõtumaa. Lennuki juhtimine avara vaateväljaga kabiini esiistmetelt on dubleeritud. Mootor käivitub suruõhusüsteemi abil.. Wilga prototüüp tõusis õhku 24. aprillil 1962. Uue lennukitüübiga plaaniti asendada eelkäija, aegunud konstruktsiooniga PZL-101 Gawron, Poolas litsentsi alusel ehitatav Jak-12 (Nõukogude Liit). Esimesed Wilga sarja lennukid, tüübitähistusega Wilga-2, olid varustatud 225-hobujõulise 6-silindrilise Continentali oposiit-ridamootoriga. 1967. aastal modifitseeriti lennuk vastavaks suurtellija Nõukogude Liidu vajadustele: see sai veidi võimsam, 260-hobujõulise 9-silindrilise tähtmootoriga AI-14, tugevdatud ja suuremate ratastega telikuga ning piloodikabiinis tellijale sobiv avioonikaga. Uuendatud lennukit, mille tüübitähiseks sai Wilga-35A, valmistati kuni 1990. aastate alguseni ligi 800. Eestis on jaanuari 2013 seisuga veel paar-kolm Wilgat NSV Liidu pärandusest Ridali Lennuklubis (MTÜ) lennuhooajal pidevas kasutuses. Tiivaulatus: 11,12 m Pikkus: 8,1 m Kõrgus: 2,85 m Tiivapindala: 15,5 m2 Tiiva V-kuju: 1,4° Tiiva külgsuhe: 8 Tiiva profiil: NACA 2415 Tühikaal: 940 kg Suurim lennukaal: 1350 kg Mootor: AI-14R Ivtšenko, 9-silindriline tähtmootor, õhkjahutus, võimsus 260 hj Suurim kiirus: 200 km/h Reisikiirus: 157 km/h Miinimumkiirus: 68 km/h Tõusukiirus: 5 m/s Praktiline lennulagi: 4000 m (selleks kuluv aeg 43 minutit) Samaljot PZL "Wilga"-35A, izdatelstvo DOSAAF SSSR, 1982
Leo Rannit

Leo Rannit (aastani 1937 Leo Raudberg, 17. september 1905 Pihkva – 11. november 1996 Concord West, New South Wales, Austraalia) oli Eesti keemik ja sõjaväelane (kapten). Lõpetas 1924 Tartu Poeglaste Reaalgümnaasiumi ja 1927 Sõjakooli. Õppis 1933–36 TÜ keemiaosakonnas, lõpetas 1937 Tallinna Tehnikainstituudi. Oli 1937–39 lektor Sõjakoolis ja 1938–44 õppeülesande täitja TTÜ-s. 1941 arvati TTÜ aspirantuuri professor A. Partsi juhendamisel. Põgenes 1944 Saksamaale, kus asutas Hanau UNRR-i laagris eesti gümnaasiumi ja oli seal ka õpetaja. Siirdus 1949 Austraaliasse, kus 1952 sai tööd tehnilise ametnikuna Sydney Tehnikaülikoolis. Hiljem töötas samas õppeasutuses, mille nimeks oli saanud Uus-Lõuna-Walesi Ülikool, keemiku ja õppejõuna spektraalanalüüsi alal. Uurimisvaldkond: polümeeride keemia. Oli Austraalia Kuningliku Keemiainstituudi liige. Eesti Üliõpilaste Seltsi Austraalia Koondise abiesimees 1959–60 ja laekur 1964–65, 1970–71. Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide http://prosopos.esm.ee/index.aspx?type=1&id=23736 Lõhkeainete omadused ja tootmine. Tallinn, 1940. Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918–1944. I–III. Trt, 1994, III, 137 TTÜ õppe- ja abijõud 1918–44. Tallinn, 1993, 52 Tallinna Polütehniline Instituut 1936–1986. Tallinn, 1986, 91 Rannit, Leo. Meie Kodu. 45, 1996, 20. XI. Eesti teaduse biograafiline leksikon. 3. köide: N–Sap TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013 Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.
Lembit Rannu

Lembit Rannu (28. märts 1921 Jõhvi – 1. märts 2001) oli eesti tehnikateadlane. Lembit Rannu oli töölise poeg. Lõpetas 1952 Tallinna 1. Töölisnoorte Keskkooli ja 1957 Tallinna Polütehnilise Instituudi (TPI) elektriinsenerina; tehnikakandidaat (1971, Leningradi M. Kalinini nimeline Polütehniline Instituut), väitekiri "Исследование индукторов линейных индукционных машин с плоскими обмотками". 1957–60 insener ja nooremteadur, 1960–62 Masinaehituse Valitsuse Teadusliku Uurimise Instituudi vaneminsener ja vanemteadur, 1962–81 TPI-s õpetaja ja 1976–81 dotsent. Uurinud elektrimasinaid (induktsioonimasinad). 24 teadustrükist, 5 autoritunnistust. Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide http://www.kalmistud.ee/haudi?filter_maetud_eesnimi=lembit&filter_maetud_perenimi=rannu&action=maetud&popup=0&yldotsing=1&filter_maetud_kalmistu=[alaline kõdulink] Ühe instituudi lugu, 233. Eesti teaduse biograafiline leksikon. 3. köide: N–Sap TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013 Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.
Saksa kuningas

Saksa kuningas on historiograafiline nimetus Saksamaa kuningriiki valitsenud monarhide kohta keskajal. Saksa kuninga tiitel on tihedalt seotud Saksa-Rooma keisri mõistega. Üldiselt peetakse esimeseks Saksa kuningaks Ida-Frangi kuningat (817/843–876) Ludwig Sakslast, kelle riik hõlmas enamiku hilisemast Saksamaast, ehkki kuni Heinrich I (919–936) või isegi ta poja Otto I-ni (Saksa kuningas 936–973, Saksa-Rooma keiser 962–973) kasutatakse tavaliselt nimetust Ida-Frangi kuningas. Kuid Otto sidus Saksa kuninga ning Rooma keisri institutsioonid ühte. Alates temast pidi Saksa kuningaks saanu kroonitama ka Itaalia kuningaks ning Rooma keisriks, seega tähendas kuningatiitli omandamine automaatselt ka tulevikus keisritiitli omandamist. Reaalselt paljudel keisritiitlit ära oodata ei õnnestunud, kuna nad kas surid enne, olid võimul neile vastalised paavstid või polnud nad keisritiitlist lihtsalt huvitatud. Kuni 11. sajandini nimetasid Saksa kuningad end üldiselt edasi Ida-Frangi kuningaiks, kuid siis tekkis tüli paavstide ja keisrite vahel ning ilmselt oli Gregorius VII see, kes võttis kasutusele mõiste "Saksa (või sakslaste) kuningas" (rex teutonicum), viidates sellele, et tegu on kaugelt põhjast pärit võõramaalasega, kel pole tegelikult õigust valitseda varem Rooma impeeriumile kuulunud alasid, veel vähem kanda keisrikrooni. Kuningad-keisrid vastasid aga sellega, et hakkasid end nimetama roomlaste kuningaks. Nimetus roomlaste kuningas püsis ametliku nimetusena kuni 16. sajandini, mil keisrid nõustusid end tihedamalt tärkava saksa rahvuslusega siduma. Kohati kasutati seda arhailist nimetust ka hiljem. Et Saksa kuningaks saamine tähendas tulevikus keisriks saamist, siis lasi mitu Saksa-Rooma keisrit oma poja juba omaenese eluajal kuningaks valida, et neile keisrikroon kindlustada. Selline poliitika tekitas mõnikord vastumeelsust ning viis kodusõdadenigi. Kuid 16. sajandil, mil keisritiitli sakraalne ja reaalne väärtus kaduma kippus, muutus termin 'Saksa kuningas' sisuliselt troonipärija tiitliks ning kaotas oma senise tähtsuse ja tähenduse, kuna tiitel oli reaalselt pärilik ning Habsburgide valduses. Uusajal vähenes tiitli "Saksa kuningas" tähtsus veelgi, kuna keisritiitel anti keisriks valitule kohe pärast valimisi (valitud keisri tiitli võttis endale esimesena Maximilian I). Samas kasutati seda ikkagi kuni keisririigi lõpuni välja. Saksa-Rooma keiser Saksa-Rooma keisrite ja Saksa kuningate loend Saksamaa ajalugu, Saksamaa kuningriik
Heino Raotma

Heino Raotma (19. märts 1929 Viljandi – 9. august 1979 Göteborg, Rootsi) oli eesti arstiteadlane ja psühhiaater. Lõpetas 1965 Malmös eksternina keskkooli, 1972 Göteborgi Ülikooli arstiteaduskonna; meditsiinidoktor (1978, Göteborgi Ülikool), väitekiri "The Combination of Tryptophan and Ekectroconvulsive Therapy in the Treatment of Depression". Aastast 1978 Göteborgi Ülikooli psühhiaatriadotsent. Sahlgrenska Haigla psühhiaatria kliiniku arst. Skandinaavia Bioloogilise Psühhiaatria ja Psühhofarmakoloogia seltside liige. Uurinud depressiooni ravi ja psühhofarmakonide toimet. Üle 15 teadustrükise. Clinical and morphological studies of gigant hypertrophic gastritis (Menerier`s disease) (kaasautor). // Acta Med. Scand. 194 (1974) 4 Comparison of unilateral dominant and non-dominant. ECT on verbal and non-verbal memory (kaasautor). // Acta Psychiatr. Scand. 53 (1976) 2 Comparative clinical evaluation of lofepramine and imipramine. Psychiatric aspects (kaasautor). // Acta Psychiatr. Scand. 55 (1977) 1 Memory impairment after convulsive therapy. Influence of age and number of treatments (kaasautor G. d`Elia). // Arch. Psychiatr. Nervenkr. 223 (1977) 3 Evaluation of the combination of tryptophan and ECT in the treatment of depression. I. Clinical analysis (kaasautorid G. d`Elia, J. Lehmann). // Acta Psychiatr. Scand. 56 (1977) 4 L-tryptophan and S-hydroxytryptophan in the treatment of depression. A review (kaasautorid G. d`Elia, L. Hanson). // Acta Psychiatr. Scand. 57 (1978) 3 Influence of tpyptophan on memory in depressive patients treated with unilateral ECT (kaasautorid G. d`Elia, J. Lehmann). // Acta Psychiatr. Scand. 57 (1978) 3 Bimodal distribution of serum tryptophan level (kaasautorid G. d`Elia, J. Lehmann). // Acta Psychiatr. Scand. 60 (1979) 1. Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide Eesti teadlased väljaspool kodumaad: biograafiline teatmik = Estonian scholars and scientists abroad: biographical directory. Stockholm, 1984, 99. Eesti teaduse biograafiline leksikon. 3. köide: N–Sap TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013 Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.
Arno Ratas

Arno Ratas (sündinud 17. mail 1952 Viljandis) on Eesti füüsik. Ta lõpetas 1970. aastal Nõo Keskkooli ja 1975. aastal Tartu Riikliku Ülikooli füüsikuna. Oli aastatel 1975–1977 Eesti NSV Teaduste Akadeemia Füüsika Instituudi insener, 1977–1992 Tartu Riikliku Ülikooli analüütilise keemia kateedri vanemteadur ja teadur, 1994–1999 Ulila Põhikooli õpetaja, 2000–2002 Eesti Põllumajandusülikooli Agrobiokeskuse tehnoloog, aastast 2002 Tartu Rakendusliku Kolledži (varasema nimega Tartu Kutseõppekeskus) õpetaja, aastast 2004 Tartu Ülikooli doktorant. Uurimisvaldkond: luminofooride keemia ja füüsika, termoluminestsentsdosimeetrid, luminofoorid. 2 NSV Liidu autoritunnistust. Edge luminescence of excitons in MgO crystals in vacuum ultraviolet region of spectrum (kaasautor). // JETP Letters 22 (1975) 2 Edge luminescence of excitons in ionic-crystals (kaasautor). // J. of Luminescence 11 (1976) 3–4 Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide Arno Ratas Eesti Teadusinfosüsteemis Eesti teaduse biograafiline leksikon. 3. köide: N–Sap TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013 Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.