laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Kaanon D-duuris

Kaanon D-duuris (ka "Kaanon re-mažooris" või "Kaanon ja gigue kolmele viiulile ja basso continuo'le", saksa keeles "Kanon und Gigue für 3 Violinen mit Generalbaß") on Saksa barokkhelilooja Johann Pachelbeli teos. Lugu on mitmehäälne ning kogu aeg samade akordide taustal. Algselt kirjutati pala kolmele viiulile ja basso continuo'le, sellele järgnes gigue samas helistikus. Koos teiste Pachelbeli ja teiste 17. sajandi ja varasemate heliloojate teostega jäi "Kaanon" sajandeiks unustusse ning avastati taas alles 20. sajandil. Esmakordselt avaldati see 1919. aastal. Mõne aastakümne pärast muutus teos ülipopulaarseks. Tänapäeval mängitakse seda sageli pulmades ja kasutatakse klassikalise muusika antoloogiates koos taoliste barokkteostega nagu Johann Sebastian Bachi "Aaria orkestrisüidist nr 3". "Kaanonist" on tehtud arvukalt töötlusi. D-duur, A-duur, h-moll, fis-moll, G-duur, D-duur, G-duur, A-duur. Siis jälle algusest. Lõpeb D-duuris. "Pachelbeli "Kaanon" pole inspireerinud ainult Põhja-Tallinnat" Delfi, 20. detsember 2012
Iileks

Iileks ehk astelpõõsas (Ilex) on astelpõõsaliste sugukonda kuuluv taimeperekond. Iileks on astelpõõsaliste sugukonna ainus perekond. Perekonda kuulub 400–600 liiki. Perekonda kuulub nii igihaljaid kui ka heitlehiseid puid, põõsaid ja ronitaimi. Liigid on levinud globaalselt nii troopikas kui ka parasvöötmes. Perekonda kuuluvate taimede vilju nimetatakse samuti iileksiteks. Perekonna tüüpliik teravalehine iileks (Ilex aquifolium) on tuntud jõulutaimena, mida kasutatakse jõuludekoratsioonide juures ja kujutatakse jõulukaartidel. Sellesse perekonda kuuluvad näiteks Ilex paraguariensis – matepuuna tuntud paraguai iileks Ilex vomitoria – okseiileks ning haljastuses kasutatavad (Lääne-Euroopas levinud) Ilex aquifolium – teravalehine iileks ja Ilex verticillata – männas-iileks. Samuti Ilex rotunda – ümar iileks.
Derek Redmond

Derek Anthony Redmond (sündinud 3. septembril 1965) on Suurbritannia kergejõustiklane (400 m jooks ja 4×400 meetri teatejooks). 1987 hõbemedal 4×400 m (2.58,86) 1991 maailmameister 4×400 m (2.57,53) 1986 Euroopa meister 4×400 m (2.59,84) 400 m jooks – 44,50, 1. september 1987, Rooma. Derek Redmond Rahvusvahelise Kergejõustikuliidu kodulehel (inglise)
Aleksander Treisalt

Aleksander Treisalt (27. mai 1892 Emmaste vald, Läänemaa – 3. juuni 1981) oli eesti kellassepp. Alates 1905. aastast õppis ta Tallinnas kellassepatööd, avas 1913. aastal Tallinnas iseseisva töökoja, mille pidi likvideerima mobiliseerimise tõttu Esimesse maailmasõtta. 1916. aastal vabanedes avas ta uuesti Tallinnas iseseisva kellassepatöökoja ja 1925. aastal vastava äri. 1928. aastal omandas ta meistridiplomi Tallinna Kanuti ja Toomgildilt ja 1937. aastal Tallinna Tööoskusametilt teenelise meistri kutsetunnistuse teenelise meistri kutsetunnistuse kellassepa tööalal. Ta oli Tallinna Tööoskusameti ekspert kellassepa tööalal, Tallinna-Kulla-Kellaseppade Ühingu, Üleriikliku Käsitöömeistrite Keskkorralduse ja Tallinna St. Kanuti ja Toomgilde Meistrite Ühingu juhatuse liige, Käsitööstuskoja I sektsiooni liige, kaitseliitlane. Eesti majanduselu leksikon, Pärnu, Sõna, 1939, lk. 291.
Jüri Kaasik

Jüri Kaasik (17. veebruar 1891 Olustvere vald, Viljandimaa – 1987) oli eesti mehaanik. Ta õppis Türi paberivabriku lukksepatöökojas, 1912. aastal võeti Vene sõjaväkke, kus teenis telegraafiroodus, õppides selgeks telefoni- ja telegraafiala, lõpetas kolmekuulised telegraafikursused, osales telegraafimehaanikuna Esimeses maailmasõjas. Päralt lühiajalist töötamist Türi paberivabriku lukksepatöökojas osales Jüri Kaasik sidemehaanikuna Vabadussõjas. Seejärel töötas ta Viljandis oma venna Hans Kaasiku mehaanikatööstuses, seejärel Grünbergi põllutöömasinate tööstuses. 1928. aastal avas ta Viljandis iseseisva mehaanikatöökoja, hiljem selle juurde ka elektri- ja jahitarvete äri, mida pidas kaks aastat. 1933. aastal viis ta töökoja üle enda ehitatud majja Leola 31. Tema töökoda tegi igasuguseid peenmehaanika töid masinate remondi alal ja valmistas uusi masinaosi. Jüri Kaasik oli Käsitööstuskoja täiskogu ja koja Viljandi esinduse juhatuse liige, Viljandi Tööstus-Ettevõtjate Ühingu juhatuse liige ja Viljandi Käsitööliste Abiandmise Seltsi revisjonikomisjoni liige. Ta on maetud Viljandi Metsakalmistule.
Karl Kraan

Karl Kraan (1. detsember 1899 Undla vald, Virumaa – 1967) oli eesti elektromehaanik. Ta töötas alates 1912. aastast Tallinnas Vene-Balti tehastes, avas 1918. aastal Tallinnas elektromehaanika töökoja (Vene tänav 10) ja 1937. aasta Eesti esimese neoonvalgustusi valmistava ettevõtte Eesti Neoon (Pronksi tänav 1). Meistri kutsetunnistus alates 1934. aastast. Ta oli Tallinna Metallitöösturite Ühingu juhatuse liige, Tallinna Tööoskusameti alaline liige ja Tallinna linnavolikogu liige. Karl Kraan on maetud Tallinna Rahumäe kalmistule. "kalmistud.ee". Originaali arhiivikoopia seisuga 11. märts 2016. Vaadatud 29. mail 2014. Eesti majanduselu leksikon, Pärnu, Sõna, 1939, lk. 92. Raadio Tuba
Rudolf Russak

Rudolf Russak (26. mai (vkj)/ 8. juuni 1902 Kärsa küla, Kastre-Võnnu vald, Võnnu kihelkond, Tartumaa – 31. jaanuar 1991) oli eesti puidutööstur. Ta õppis Tartus oma venna Aleksander Russaki juures ametit alates 1922. aastast ja töötas seal kuni 1927. aastani, seejärel asutas ta Tartus mehaanilise puutööstuse "Estonia" (Tähe tänav 22, alates 1935. aastast oma majas Ööbiku tänav 10-A). 17. märtsil 1934 omandas ta Tartu Tööoskusametilt meistri kutsetunnistuse. Tema tööstuses valmistati mööblit, uksi, aknaid, treppe, lava- ja kasvuhoonekatteid, kirjakanga (Soome) telgi, sõidu- ja veoautokeresid, rehepeksu- ja veskimasinate puuosi jne. Ta oli Tartu Puutöösturite Ühingu liige, Tartu Kesk-, Väike- ja Käsitöösturite Ühingu juhatuse liige alates 1929. aastast, Tartu Vabatahtliku Tuletõrje Ühingu liige, Tartu Aed- ja Äärelinna Majaomanikkude Seltsi ning Käsitööstuskoja 2. sektsiooni liige ning viimase revisjonikomisjoni abiesimees. Tartu-Maarja linnakoguduse ja Pauluse koguduse personaalraamat Roo-Ruu (I pihtkond), XXIIc köide. 1880–1938. Eesti Rahvusarhiiv, EAA.5357.1.73. Leht 123 geni.com
Hagia Sophia

Hagia Sophia [aja sofiia] on endine õigeusu kirik İstanbulis, üks Bütsantsi arhitektuuri kuulsamaid mälestusmärke. See ehitati aastail 532–537. Aastatel 1204–1261 oli see katoliku kirik, aastatel 1935–2020 muuseum, aastatel 1453–1931 oli ja alates 2020. aastast on see mošee. Bütsantsi kirikuteenistus oli väga pidulik ning vajas avarat ruumi. Sellepärast eelistati bütsantsi sakraalarhitektuuris kupliga kaetud tsentraalehitist, kus protsessiooni, kirikliku rongkäigu ilu on mitmest küljest vaadeldav. Sellist kirikut olevat keiser Justinianus I näinud öösel unes ja andnud tõotuse, et ehitab sellise kiriku. Aastal 527 andis Justinianus I korralduse Püha Sophia kiriku ehitamiseks. Laevadega veeti kohale tohututes kogustes punast porfüüri, valget ja kollast marmorit ning rohelist serpentiini. Kirikut, mis oli samas paigas juba kolmas, hakati ehitama 532 ning ta sai valmis kuue aastaga. Maavärinaterohkes piirkonnas vajus 21 aasta pärast kuppel sisse, taastustööd kestsid 5 aastat. Nüüd pidas kirik vastu neli sajandit, enne kui uued maavärinad tingisid uusi ümberehitusi. Hagia Sophia ehitusmeistrid Anthemos Trallesest ja Isidoros Mileetosest ühendasid veelgi suurema ruumi saamiseks kaks põhimõtteliselt erinevat ehitisetüüpi – basiilika ja tsentraalehitise – kuppelbasiilikaks. Kiriku 77 meetri pikkune kesklööv on kaetud kupli ja kahe poolkupliga. See suurendab ruumimõju ja annab kuplis asuvate akende kaudu ruumile hea valgustuse. Hoone konstruktsiooni põhitugedeks on neli võimsat piilarit, millele toetub kuppel. Hagia Sophia katedraal on omalaadne ehitismälestis, kus Lääne ja Ida arhitektuuritraditsioonid ja kaunistusvõtted on saavutanud harmoonilise terviku. Kui türklased 1453. aastal vallutasid Konstantinoopoli, siis muudeti kirik mošeeks ja lisati minaretid, mis moonutasid hoone ilusat siluetti. Enamik mosaiike on kaetud, üle krohvitud mošeeks tegemise käigus, sest islamis ei ole lubatud inimest kujutada. Lagi oli kuldmosaiigiga kaetud, mis peegeldus kiriku poleeritud seintel. Marmorsambad olid nii õrna ja kaunist värvitooni, et ajaloolane Prokopios võrdles neid lilli täis aasaga. Kõikehaarav puhta ilu tunne. 987 kuulutasid Kiievi vürsti Vladimiri saadikud: "Me ei teadnud, kas oleme taevas või maa peal". Tänapäevaks on kuld tuhmunud, hoones on muuseum alates 1935. Kirikute sisemusi kaunistati mosaiikidega. Pühakute pildid paigutati alla, kus seisis rahvahulk. Kuplil kujutati Kristust, apostleid ja prohveteid. Igal neljal kupli küljel kujutati ingleid. Seinu kaunistasid stseenid piibli ajaloost. Mosaiikidele iseloomulikud ranged näoilmed, fooniks kuld. Palju kasutati lillat. İzniki Hagia Sophia kirik, İznik (Nikaia) Hille Hanso. Hagia Sophia püha tarkus endiselt päevakorras. Edasi, 21.06.2020.
Jüri Gerretz

Jüri Gerretz (5. detsember 1941 Tšeljabinsk – 27. oktoober 2023) oli eesti viiuldaja, pedagoog ja dirigent. Ta alustas oma muusikaõpinguid 1948. aastal Tallinna Lastemuusikakoolis Asmik Matsovi juhendamisel. Hiljem jätkusid õpingud sama õpetaja juhendamisel Tallinna Muusikakoolis. 1966. aastal lõpetas Gerretz Moskva konservatooriumi ja 1968 assistentuuri Galina Barinova juhendamisel. 1965. aastal sai alguse Jüri Gerretzi kontserttegevus, mis hõlmas soolokontserte, ülesastumisi kammeransamblites ja sümfooniaorkestri solistina. 1968. aastal alustas Gerretz pedagoogitööd. Aastatel 1968–1972 töötas ta Tallinna Muusikakeskkoolis ja 1973–1997 Tallinna Konservatooriumis (1979 dotsent, 1993 professor). Aastatel 1991–2008 oli ta Kuopio konservatooriumi viiuliõpetaja. Ta on osalenud paljudel meistrikursustel nii Soomes kui ka Eestis. Oma õpilaste baasil asutas ta 1988 kammerorkestri, mida juhatas aastani 1992. Sellest kasvas Tõnu Kaljuste juhtimisel välja Tallinna Kammerorkester. Erki Aavik Kristel Eeroja-Põldoja Sigrid Kuulmann Arvo Leibur Maano Männi Terje Raidmets Harry Traksmann Leho Ugandi "Amaabile" (2011) 1969 – Eesti NSV I interpreetide konkursi võitja 1978 – Eesti NSV teeneline kunstnik Jüri Gerretz oli ooperisolisti Olga Lundi ja näitleja Konrad Gerretzi poeg. Gerretz on olnud abielus pianist Riina Gerretziga ja kunstnik Anna Leskiniga. Youtube Brahms Scherzo played by Jüri Gerretz and Arbo Valdma 1969 Priit Kuusk Jüri Gerretzi juubelit tähistatakse tähelepanuväärse kontserdiga. Eesti Päevaleht. 5. detsember 2011
Paemuuseum

Paemuuseum (ka: Porkuni paemuuseum) asub Porkunis endise piiskopilinnuse säilinud väravatornis. Läbi torni viie korruse on võimalik saada ülevaade Eesti rahvuskivist – paekivist. Ekspositsioon tutvustab paekivi tekkelugu, kivistisi, levikut ja kasutust. Seal on rikkalik kollektsioon paenäidiseid kogu Eestist. Torni tipus asub vaateplatvorm. Torn renoveeriti aastal 1979 ja võeti kasutusele Porkuni kooli puhkeruumina. 1991. aastal koostati seal väljapanek kurtide õpetamise ajaloost Eestis. 4. juunil 1992 lisandus Marko Pomerantsi ettevõtmisel paenäitus. Porkuni Paemuuseumi haldajaks on Tapa vald. Alates 2020. aastast kuulub see Tapa Valla Kultuurikeskuse koosseisu. Tamsalu lubjapark Muuseumist Tapa Valla Kultuurikeskuse lehel
Indiaanlased

Indiaanlased on Ameerika põlisrahvaste (välja arvatud eskimod ja aleuudid) üldnimetus. Nimetusega tähistasid eurooplased põliseid kohalikke, kes elasid Atlandi ookeani tagustel aladel (Uues Maailmas) juba enne Kolumbuse avastusretki, sest otsiti kaubanduslikku mereteed India poolsaarele. Praeguste teadmiste kohaselt asustas enamik indiaanlasi Ameerika vähemalt 16 000 aastat tagasi Siberist. Indiaanlased jagunevad sadadeks kultuuriliselt erinevateks rahvasteks ja hõimudeks. Tänapäeval elab Põhja- ja Kesk- ning Lõuna-Ameerikas kokku umbes 69 miljonit indiaanlast.[viide?]  Pikemalt artiklis Ameerika põliskeeled Skräälingid Mestiitsid
Kristoforus

Kristoforus (kr. Χριστόφορος "Kristusekandja" (pherein = kandma) on varakristlik märter 3. või 4. sajandil. Katoliku ja õigeusu kirikus austatakse teda pühakuna. Mälestuspäev on 24. juuli. Kristoforust kujutatakse sageli hiiglasena, kellel käes sau ja kannab õlgadel Jeesuslast üle jõe. Idapoolsete allikate järgi oli ta nimi varem Reprobus ning ta oli koerapeaga (künokefaal) hiiglane. See võib olla ka tõlkeviga ladina keelest, mille järgi oli ta kaananlane ja oli Lüükias usku pööranud 48 000 inimest. Lõpuks mõistis kuningas ta surma. Tema hukkamisel voolanud verel oli raviv toime ja pööras ka kuninga usku. Lääne allikate järgi oli ta nimi Offerus. Tema hiiglase kuju ehmatas kõiki, kes temaga kohtusid. Offerus tundis oma vaimset piiratust ja ei tahtnud valitseda, vaid teenida – aga ainult kõige vägevamat valitsejat. Ta hakkas sellist otsima. Ta ei leidnud aga kedagi, kelle võim ei olnud kuidagi piiratud. Pärast pikka asjatut otsimist soovitas talle üks jumalakartlik erak, et piiramatu on ainult Jumala võim ja Offerus peaks ainult Jumalat teenima. "Aga kuidas Jumal mulle ütleb, mida ma tegema pean?" Offerus pidi oma hiiglase kuju tunnustama Jumala tahtena. Jumala teenimiseks pidi Offerus ülevedaja asemel reisijaid üle jõe kandma. Ükskord võttis ta ühe lapse õlgadele, et teda üle jõe kanda. Esmalt oli laps kerge, aga mida sügavamale ta läks, seda raskemaks laps muutus. Jõe keskel kurtis Offerus lõpuks: "Laps, sa oled nii raske, nagu kannaksin ma kogu maailma koormat!" Laps vastas: "Nagu sa ütled, nii see on, sest mina olen Jeesus, Lunastaja. Ja nagu sa tead, kannab Lunastaja kogu maailma koormat." Jõudes teisele kaldale, asetas Offerus lapse maha, mispeale laps ütles talle: "Sa kandsid Kristust, nüüdsest võib sind kutsuda Kristoferuseks." See legend sai populaarseks ja on kirjalikult säilinud kogumikus "Legenda aurea". Tallinnas Niguliste kirikus asub Püha Kristoforuse elusuuruses puidust figuur. Skulptuur oli algselt Niguliste kiriku kantsli tugisambaks. Luterlikus kontekstis sümboliseerib Kristoforus kantsli toena Kristuse õpetuse kandmist. Tallinna puunikerdaja Tobias Heintze töökojast tellitud uhke kantsel hävis 1944. aasta märtsipommitamise ajal ja Kristoforuse kuju on selle ainus tänaseni säilinud osa. Püha Kristoforus Niguliste kirikus
Grif

Grif on Eesti mereväe kasutuses olnud Nõukogude Liidu päritolu Zhuk-klassi patrullkaater, mis seisab praegu muuseumilaevana Lennusadamas. Alus valmistati 1981. aastal Nõukogude Liidus tehasenumbriga 739 ja seda kasutati Nõukogude sõjalaevastiku koosseisus Väinamerel patrullimisel. Pardatähis oli R-67 ja nimeks Grif. Eesti taasiseseisvumise järel 1991. aasta detsembris omandas firma Favora lahkuvalt Nõukogude armeelt kaks seda tüüpi laeva, mis pandi seisma Miiduranna sadamasse. Firma omandusest võeti laevad kaitseliitlaste poolt ära 8. juunil 1992 ja pukseeriti Lääne-Eestisse. Laevad olid seejärel Kaitsealgatuskeskuse või Kaitseliidu omanduses nimedega Erika ja Edgar. Siiski osutus laevade pidamine omajatele üle jõu käivaks. Piirivalve polnud neist väidetavalt huvitatud. 1994. aastal võttis Eesti merevägi üsna kehvas seisus laevad lõpuks üle ja pukseeris Tallinna, kus said nimedeks Grif (P401) ja Leopard (P402). 25. mail 2001 arvati mõlemad amortisatsiooni tõttu kasutusest välja. Grif kingiti Eesti Meremuuseumile, Leopard lammutati. 2001. aasta sügisel sai Meremuuseumi poolt Pirita sadamasse toodud Grif tormis kahjustada ja uppus. Alus tõsteti üles, parandati ja viidi hiljem Lennusadamasse, kus tõsteti kai peale. Alates 2012. aastast on Grif Eesti Meremuuseumi Lennusadama ekspositsiooni osa. Kooperaatorid relvastuvad. Õhtuleht, 29. jaanuar 1992 Ostaks õige kahuri? Meremees, 4. veebruar 1992 Torm uputas Pirital patrullkaatri Grif. Delfi, 2. november 2001.
Reniin

Reniin ehk angiotensinogenaas ehk EC 3.4.23.15 (inglise renin) on proteolüütiline ensüüm, mida komplekteerivad paljude selgroogsete loomade neerude jukstaglomerulaarrakud proreniinist. Ensüümiklasside nomenklatuuris liigitatakse reniin ensüümiklassi EC 3. Hüdrolaasid ensüüminumbriga EC.3.4.23.15; CAS-number: 9015-94-5. Reniin aktiveerib reniin-angiotensiin-aldosteroon-süsteemi ja vabastatakse vastusena füsioloogilisele stiimulile, nagu hüpotensioon, hüpokaleemia, vererõhu langus ning veremahu vähenemine ja β-adrenergiliste retseptorite stimulatsioon jt. Reniin katalüüsib maksas sünteesitava angiotensinogeeni (polüpeptiid) teket angiotensiin I-ks. Angiotensiin I omakorda muutub kopsudest pärineva angiotensiini konverteeriva ensüümi (AKE) toimel angiotensiin II-ks. Angiotensiin II hulga suurenemisel on tugevalt veresooni ahendav (vasokonstriktsioon) toime, mille tulemusel tõuseb vererõhk ja suureneb aldosterooni süntees ning eritumine neerupealiste koores. Samuti mõjutab reniini ensümaatilist katalüüsi inimese kehaasend, lamades on selle süntees 2–3 korda madalam. Reniin-angiotensiin-aldosteroon-süsteemi ja reniini süsteemse toime uurimuste tulemusel on välja töötatud suur hulk AKE-inhibiitoreid. Reniini avastajateks 1898. aastal peetakse Soome päritolu meditsiiniteadlast Robert Adolph Armand Tigerstedti (28. veebruar 1853 – 12. veebruar 1923) ja tema õpilast Per Bergmani. reniin-angiotensiin-süsteem reniin-angiotensiin-aldosteroon-süsteem šokk EC.3.4.23.15, Veebiversioon (vaadatud 26.03.2014) (inglise keeles) Südamehaigused, 2010, lk 23 Meditsiinisõnastik 2004 Phillips MI, Schmidt-Ott KM.,The Discovery of Renin 100 Years Ago., News Physiol Sci. 1999 Dec;14:271-274., Veebiversioon (vaadatud 26.03.2014) (inglise keeles) Anti Kalda, TÜ farmakoloogia instituut. Reniin, aktiivsus plasmas Angiotensiini konverteeriva ensüümi inhibiitorid Külli Teder, Angiotensiini konverteeriva ensüümi inhibeerivate raviainete antioksüdantsuse-põhine võrdlus Tartu Ülikooli arstiteaduskond, biokeemia instituut, magistriväitekiri biomeditsiini erialal, Tartu 2006. Annika Jürimäe, Reniin-angiotensiin e. RAS süsteem valkude geneetiliste polümorfismide määramine sportlastel Tartu Ülikooli loodus- ja tehnoloogiateaduskond, bakalaureusetöö, Tartu 2012
Aktsessoorne mineraal

Aktsessoorne mineraal on kivimi koostises esinev mineraal, mis esineb kivimis juhuslikult või nii väikses koguses, et teda ei kasutata kivimi nimetamisel ja klassifitseerimisel. Settekivimites on aktsessoorseteks mineraalideks tihti rasked maakmineraalid. Mõnikord peetakse aktsessoorseiks mineraale, mis moodustavad kivimi koostisest vähem kui 5%.
Abort Eestis

Eestis on naistel õigus aborti teha aastast 1955.[viide?] Eesti Vabariigis on raseduse katkestamine naise soovil ja ilma meditsiiniliste näidustusteta lubatud kui rasedus on kestnud vähem kui 12 nädalat (ehk kuni 11 nädalat ja 6 päeva, loetuna viimase toimunud menstruatsiooni esimesest päevast). Teatud näidustuste olemasolul on võimalik rasedust katkestada ka hiljem, kui rasedus on kestnud vähem kui 22 nädalat (ehk 21 nädalat ja 6 päeva). Arvessevõetavad näidustused: rasedus ohustab naise tervist; lootel võib olla raske vaime või füüsiline terviserike; naise haigus takistab lapse kasvatamist; naine on alla 15-aastane või üle 45-aastane. Vähemalt kolmest arstist koosnev konsiilium otsustab, kas mõni neist näidustustest kehtib. 1993. aastast reguleeris abordi tegemist Sotsiaalministeeriumi 25. juuni 1993. a käskkirjaga nr 116 kinnitatud "Raseduse kunsttehisliku katkestamise juhend" (trükis avaldamata). 1998. aastal asendas selle "Raseduse katkestamise ja steriliseerimise seadus," mille kohaselt võib rasedust katkestada üksnes isiku soovil. Nõukogude ajal oli abort isikule tasuta. Mais 2006 maksis haigekassa 70 protsenti tehisabordi maksumusest, sellest üle jääva 544 krooni pidi tasuma patsient. Praegu on omal soovil raseduse katkestamine tasuline protseduur. Eesti Haigekassas kindlustatud isik peab maksma Haigekassa määratud hinnast 50% medikamentoosse abordi korral ja 30% kirurgilise abordi korral. Kui kindlustus puudub, tuleb maksta täishind. Nii on medikamentoosse ehk tabletiabordi maksumus kindlustatule umbes 17,67€, mittekindlustatule 35,34€. Kirurgilise abordi maksumus vastavalt umbes 40,82€ ja 267,86€. Haigekassa määratud hind võib aastast aastasse veidi muutuda. Lisandub teenus päevaravis 51.83€. Kui inimesel pole Haigekassa kindlustust, peab tasuma ka protseduurile eelneva arstivisiidi, analüüside, ultraheliuuringu eest ja raseduse katkestamise järgse tervisekontrolli eest. Abordiregistri andmetel oli 2004. aastal registreeritud abielus olevaid naisi raseduse katkestajate hulgas 29,4 protsenti, registreerimata kooselus elavaid naisi 25,2 protsenti ja üksikuid ligikaudu 39 protsenti. Tartu Ülikooli kliinikumi naistekliiniku juhataja Helle Karro sõnul ei kasuta inimesed siiski aborti pereplaneerimise vahendina, vaid põhjusteks on suhted, tervis ning rasestumisvastaste vahendite alt vedamine. 2010. aastal tehti Eestis 9087 aborti; 100 elussünni kohta tehti 57,4 aborti. Abort. Eesti Seksuaaltervise Liit Viidatud teoses Uno Lõhmus (koostaja). "Inimõigused ja nende kaitse Euroopas." (Tartu: Iuridicum 2003), lk 41. [1]. Postimees. [2]. Postimees. Abortide arv langeb jätkuvalt. ERR.
Issaka Daboré

Issaka Daboré (1940 – 25. detsember 2021) oli Nigeri poksija. Daboré sai I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) 1972. aasta Müncheni olümpiamängude poksivõistlustel pronksmedali, kaotades poolfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Angel Angelovile (Bulgaaria) ja jäädes edasisest medaliheitlusest välja. Ta osales II kergekeskkaalus (kuni 67 kg) 1964. aasta Tōkyō olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas veerandfinaalis hilisemale pronksmedalivõitjale Pertti Purhosele (Soome) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja ning I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) 1968. aasta México olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas veerandfinaalis oma kohtumise ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. Daboré oli esimene ning on seni ainus Nigeri poksija ja üldse sportlane, kes on olümpiamängudel võitnud medali.[viide?] 20. suveolümpiamängude poksivõistlus. München 1972. Tulemused inglise keeles 18. suveolümpiamängude poksivõistlus. Tōkyō 1964. Tulemused inglise keeles 19. suveolümpiamängude poksivõistlus. México 1968. Tulemused inglise keeles Issaka Daboré veebisaidil Olympedia (inglise)