Saksamaa mediatisatsioon

Saksamaa mediatisatsioon oli rida mediatisatsioone ja ilmalikustamisi, mis toimusid Saksamaal aastatel 1795–1814, Prantsuse revolutsiooni ajastu lõpufaasis ja edasi Napoleoni ajastul. Mediatisatsioon või otse keisrile alluvate valduste kaotamine oli mureneva Saksa-Rooma riigi osastisriigi teise riiki annekteerimise protsess, jättes annekteeritud vürstile sageli mõningaid õigusi. Ilmalikustamine oli kiriklike valduste, mida haldas vaimulik valitseja nagu piiskop või abt, ilmalikeks valdusteks ümberjaotamine. Pärast Karolingide impeeriumi kokkuvarisemist Saali tavaõigusega ette nähtud pärandi võrdse jagunemise ja feodalismi tõusu tõttu killunes enamik Euroopast väikesteks, sõltumatuteks riigikesteks. Järgnevad Saksa kuningad ja Saksa-Rooma keisrid omandasid ilmaliku võimu paljudes piiskopkondades, abtkondades ja kloostrites ning andsid ka vabalinna õigused paljudele linnadele ja küladele kogu Saksamaal. Erinevalt Lääne-Euroopa unitaarriikidest, nagu Suurbritannia, Prantsusmaa või Hispaania, ei olnud Saksa kuningad võimelised koondama oma valdusi täielikult tsentraliseeritud kuningriiki, nii tuli Saksamaal sajandite jooksul koosneda mitte vähem kui 300 peaaegu suveräänsest riigist. Mediatisatsiooniprotsessi ümbritsevaid pikaajalisi tegevusi on tavaliselt seostatud Prantsuse välisministri Talleyrandiga. Riikidelt, kes said kasu või pääsesid mediatisatsioonist, eeldati tasu maksmist ja liitude loomist Prantsuse vabariigi, edasi uue Napoleoni keisririigiga. Reichsdeputationshauptschluss (vormiliselt Hauptschluss der außerordentlichen Reichsdeputation või "Erakorralise keiserliku delegatsiooni peamine järeldus") oli resolutsioon, mille 25. veebruaril 1803 võttis vastu Saksa-Rooma riigi Reichstag (Riigipäev). See osutus viimaseks oluliseks seaduseks, mille keisririik kehtestas enne selle lõpetamist aastal 1806. Tuginedes juunis 1802 kokku lepitud kavale Prantsusmaa ja Austria vahel ning Lunéville'i rahus kirjeldatud üldpõhimõtetele aastast 1801, kehtestas seadus territoriaalse suveräänsuse ulatusliku ümberjaotamise keisririigis, et kompenseerida arvukatele Saksa vürstidele territooriume Reinist lääne pool, mille annekteeris Prantsusmaa Prantsuse revolutsioonisõdade tulemusel. Reichsdeputationshauptschlussi ratifitseeris Reichstag ühehäälselt märtsis 1803 ja kinnitas keiser Franz II järgmisel kuul. Siiski tegi keiser ametliku reservatsiooni häälte ümberjaotamise suhtes Reichstag'is, kui tasakaal protestantlike ja katoliiklike riikide vahel oli nihkunud kõvasti esimeste kasuks. Ümberjaotamine saavutati kahe protsessi kombinatsioonina: vaimulike vürstkondade ilmalikustamine ning arvukate väikeste ilmalike vürstkondade ja vabalinnade mediatisatsioon. Alates Saksa-Rooma riigi loomisest Saali ja Saksi keisrite poolt 10. ja 11. sajandil oli feodaalsüsteem muutnud Saksamaa ja Põhja-Itaalia väikeste riigikeste võrgustikuks, igaühel oma kindlad privileegid, tiitlid ja autonoomia. Selleks, et aidata hallata Saksamaad silmitsi kasvava detsentraliseerimise ja kohaliku autonoomiaga pärast feodalismi esiletõusu, andsid järgnevad Saksa-Rooma keisrid üle Saksamaa paljud piiskopkonnad ja kloostrid ilmalikeks valdusteks ja aadlitiitliteks, nagu vürst, hertsog või krahv. Piiskoppide isiklik ametissenimetamine Saksa-Rooma keisrite poolt tekitas investituuritüli ja selle järel ei saanud keisrid enam piiskoppe enda kasuks kasutada. Selle järel alustasid piiskopid ja abtid oma äsjaste valduste valitsemist kui ilmalikud isandad, mitte vaimulikud isandad. Järgnenud korruptsioonisüüdistused ja mandumine viisid vaimulike valitsejate aujärje langusse ja aitasid lõpuks kaasa protestantlikule reformatsioonile, kui mitmed endised vürst-piiskopkonnad ilmalikustati ja need muutusid ilmalike vürstide territooriumiks. 16. sajandi lõpul püüdis vastureformatsioon pöörata mõned nendest tagasi ja küsimus ilmalikustatud territooriumite saatusest muutus tähtsaks Kolmekümneaastases sõjas (1618–1648). Lõpuks kinnitas Vestfaali rahu ilmalikustamised, mis olid juba toimunud, kuid stabiliseeris ka olukorra, et hoida ära edasisi muudatusi. Aastal 1794 vallutasid revolutsioonilise Prantsusmaa armeed Reinimaa ja Campo Formio rahuga aastal 1797 tunnistas keiser Franz II Prantsuse anneksiooni kõigil keiserlikel territooriumitel Reini jõest läänes. Keiser püüdis kompenseerida riigita jäänud või vähenenud territooriumitega monarhe, lubades neile uusi valdusi. Ainsad võimalikud maad olid need, mida valdasid vürst-piiskopid; nii ilmalikustati enamik neist ja jaotati Saksamaa monarhide vahel. Vaimulikud riigid annekteeriti üldiselt ilmalike naabervürstkondade poolt. Ainult kolm säilisid kui mitteilmalikud riigid: Regensburgi peapiiskopkond, mis kerkis piiskopkonnast seoses Mainzi peapiiskopkonna liidendamisega, ning Saksa ordu ja Hospitaliitide ordu maad. Märkimist väärib ka endine Salzburgi peapiiskopkond, mis ilmalikustati hertsogkonnaks suurenenud territooriumiga ja tehti ka kuurvürstkonnaks. Kloostrid kaotasid oma olemasolu mõtte, kui nad pidid loobuma oma maast ja enamik neist suleti. Ülejäänud vaimulikud riigid ilmalikustati pärast Saksa-Rooma riigi lõppu aastal 1806. Hospitaliitide ordu maad ilmalikustati aastal 1806, Regensburgi annekteeris Baieri aastal 1809 ning samal aastal saatis Napoleon I laiali Saksa ordu ja andis nende maad naabervürstidele, peamiselt Württembergi kuningale. 1803. aasta Reichsdeputationshauptschlussi tulemuseks oli kõige ulatuslikum vara ümberjagamine saksa ajaloos enne aastat 1945. Ligikaudu 73 000 km² vaimulikke territooriume, ligikaudu 2,36 miljonit elanikku ja 12,72 miljonit kuldnat aastatulu liikus uute valitsejate kätte. Reichsdeputationshauptschlussi mõte oli kompenseerida neile valitsejatele, kes olid kaotanud territooriumi Prantsusmaale, kuid märgatavalt rohkem territooriumi omandasid tohutu ilmalikustamise kaudu: Baden sai üle seitsme korra rohkem territooriumi, kui see kaotas; Preisimaa peaaegu viis korda. Hannover sai Osnabrücki piiskopkonna, isegi kui see ei kaotanud midagi. Austrial läks ka väga hästi. Katoliku kiriku kui Reichskirche positsioon Saksamaal mitte ainult ei vähenenud, see peaaegu hävitati. Katoliku kirik kaotas oma põhiseadusliku rolli keisririigis. Enamik katoliiklikke ülikoole suleti, samuti tuhanded kloostrid. Tohutul hulgal katoliiklikke asutusi pandi kinni. Reichsdeputationshauptschluss tegi Saksamaale seda, mida revolutsioon tegi Prantsusmaale. Kuigi Saksa riikide arv oli Kolmekümneaastasest sõjast alates pidevalt vähenenud, oli Napoleoni ajastu saabumiseks siiski veel ligikaudu 200 riiki järel. Esimese koalitsiooni kaotus põhjustas vaimulike riikide ilmalikustamise ja kõigi Reinist lääne poole jäävate maade annekteerimise Prantsusmaa poolt. Napoleoni liitlased said järgnevatel aastatel mitmel korral tulu nii territooriumite kui ka staatuse osas. Mediatisatsioon kandis väikeste ilmalike riikide suveräänsuse üle nende suurematele naabritele. Lisaks arvukatele vürstkondadele annekteeriti nende naabrite poolt ka kõik, kuigi käputäis riigilinnu. Aastal 1803 mediatiseeriti enamus vabalinnu Saksamaal. 12. juunil 1806 rajas Napoleon Reini Liidu Prantsusmaa idapiiri laiendamiseks ja kaitseks. Tõrksalt tunnistades keisririigi territooriumi tükeldamist Napoleoni poolt, kuulutas Saksa-Rooma keiser Franz II 6. augustil 1806 keisririigi laialisaadetuks ja nõudis nii palju võimu, et ta saaks jääda Habsburgide valduste valitsejaks. Selleks, et saada toetust võimsamatelt Saksa riikidelt, nõustus endine Saksa-Rooma keiser (Napoleon julgustusega) sellega, et jättis mediatiseerimata väikesed naaberriigid. Enne Waterloo lahingut ja Napoleoni pagendamist Saint Helena saarele toimus aastatel 1814 ja 1815 Viini kongress, et taastada vanad Euroopa piirid. Otsustati, et Saksamaal jääb jõusse Napoleoni lammutustegevuse status quo ante: mediatiseeritud vürstkondi, vabalinnu ja ilmalikustatud riike ei taastatud. Selle asemel said nende endised valitsejad nautida dünastilist staatust, nad võrdsustati valitsevate monarhidega abielulistel eesmärkidel ja neile anti õigus nõuda kaotuste eest kompensatsiooni. Kuid jäi iga annekteerinud riigi asjaks kompenseerida mediatiseeritud dünastiaid ja viimastel ei olnud rahvusvahelist õigust kaitsele rahulolematuse korral uue režiimi hüvitamise otsuste suhtes. Anhalt-Bernburg-Schaumburg-Hoym: Anhalt-Bernburg-Schaumburg-Hoymi vürst 1806 Arenberg: Arenbergi vürst 1810 Aspremont-Lynden: Aspremont-Lyndeni krahv 1806 Auersperg: Auerspergi vürst 1806 Bentheim: Bentheim-Bentheimi ja Steinfurti krahv 1806; Bentheim-Tecklenburg-Rheda krahv 1806 Bentinck: Bentincki parun 1807 Boyneburg-Bömelberg: Boyneburg-Bömelbergi parun 1806 Castell: Castell-Castelli krahv 1806; Castell-Rüdenhauseni krahv 1806 Colloredo: Colloredo-Mansfeldi vürst 1806 Croÿ: Croÿ-Dulmeni vürst 1806 Dietrichstein: Dietrichsteini vürst 1806 Erbach: Erbach-Erbachi krahv 1806; Erbach-Fürstenau krahv 1806; Erbach-Schönbergi vürst 1806 Esterházy de Galántha: Esterházy vürst 1806 Fugger: Fugger-Babenhauseni vürst 1806; Fugger-Glötti krahv 1806; Fugger-Kirchberg-Weissenhorni krahv 1806; Fugger-Kirchheimi krahv 1806; Fugger-Nordendorfi krahv 1806 Fürstenberg: Fürstenberg-Pürglitzi vürst 1806 Giech: Giechi krahv 1806 Grävenitz: Grävenitzi krahv 1806 Harrach: Harrach zu Thannhauseni krahv 1806 Hessen: Hessen-Kasseli (või Hessen-Casseli) kuurvürst 1807; Hessen-Homburgi maakrahv 1806 Hohenlohe: Hohenlohe-Bartensteini vürst 1806; Hohenlohe-Ingelfingeni vürst 1806; Hohenlohe-Jagstbergi vürst 1806; Hohenlohe-Kirchbergi krahv 1806; Hohenlohe-Langenburgi vürst 1806; Hohenlohe-Waldenburg-Schillingsfürsti krahv 1806 Isenburg: Isenburgi vürst 1814; Isenburg-Büdingeni krahv 1806; Isenburg-Meerholzi krahv 1806; Isenburg-Wächtersbachi krahv 1806 Kaunitz-Rietberg: Kaunitz-Rietbergi vürst 1806 Khevenhüller-Metsch: Khevenhüller-Metschi vürst 1806 Königsegg: Königsegg-Aulendorfi krahv 1806 Kuefstein: Kuefstein-Greillensteini krahv 1806 Leiningen: Leiningeni vürst 1806; Leiningen-Alt-Westerburgi krahv 1806; Leiningen-Billigheimi krahv 1806; Leiningen-Neudenau krahv; 1806 Leiningen-Neu-Westerburgi krahv 1806 Leyen: Leyeni vürst 1814 Limburg-Styrum: Limburg-Styrum-Borkelö krahv 1806; Limburg-Styrum-Bronchhorsti krahv 1806 Lobkowicz: Lobkowiczi vürst 1806 Löwenstein-Wertheim: Löwenstein-Wertheim-Freudenbergi krahv 1806; Löwenstein-Wertheim-Rosenbergi vürst 1806 Looz und Corswarem: Looz-Corswaremi hertsog 1806 Metternich: Metternichi vürst 1806 Neipperg: Neippergi krahv 1806 Nesselrode: krahv Nesselrode 1806 Orsini ja Rosenberg: Orsini ja Rosenbergi vürst 1806 Ortenburg: Ortenburg-Neuortenburgi krahv 1806 Ostein: Osteini krahv 1806 Öttingen: Öttingen-Öttingeni vürst 1806; Öttingen-Spielbergi vürst 1806 Pappenheim: Pappenheimi krahv 1806 Platen-Hallermund: Platen-Hallermundi krahv 1806 Plettenberg: Plettenberg-Wittemi krahv 1806 Pückler und Limpurg: krahv Pückler und Limpurg 1806 Quadt: Quadt-Isny krahv 1806 Rechberg und Rothenlöwen: krahv Rechberg und Rothenlöwen 1806 Rechteren-Limpurg: krahv van Rechteren-Limpurg 1806 Salm: Salm-Horstmari metsa- ja reinikrahv 1806; Salm-Kyrburgi vürst 1810; Salm-Reifferscheid-Dycki krahv 1806; Salm-Reifferscheid-Hainsbachi krahv 1806; Salm-Reifferscheid-Krautheimi vürst 1806; Salm-Salmi vürst 1810 Sayn-Wittgenstein: Sayn-Wittgenstein-Berleburgi vürst 1806; Sayn-Wittgenstein-Hohnsteini vürst 1806 Schaesberg: Schaesberg-Thannheimi krahv 1806 Schlitz genannt von Görtz: krahv Schlitz genannt von Görtz 1806 Schönborn: Schönborn-Wiesentheidi krahv 1806 Schönburg: Schönburg-Penig-Vorderglauchau-Wechselburgi krahv 1806; Schönburg-Rochsburg-Hinterglauchau krahv 1806; Schönburg-Waldenburgi vürst 1806 Schwarzenberg: Schwarzenbergi vürst 1806 Sickingen: Sickingeni krahv 1806 Sinzendorf: Sinzendorfi vürst 1806 Solms: Solms-Baruthi krahv 1806; Solms-Braunfelsi vürst 1806; Solms-Hohensolms-Lichi vürst 1806; Solms-Laubachi krahv 1806; Solms-Rödelheim-Assenheimi krahv 1806; krahv Solms-Rödelheim und Assenheim 1806; Solms-Wildenfelsi krahv 1806 Stadion: Stadion-Thannhauseni krahv 1806; Stadion-Warthauseni krahv 1806 Starhemberg: Starhembergi vürst 1806 Sternberg-Manderscheid: Sternberg-Manderscheidi krahvinna 1806 Stolberg: Stolberg-Rossla krahv 1806; Stolberg-Stolbergi krahv 1806; Stolberg-Wernigerode krahv 1809 Thurn und Taxis: vürst Thurn und Taxis 1806 Törring: Törring-Jettenbachi krahv 1806 Trauttmansdorff-Weinsberg: Trauttmansdorffi vürst 1806 Waldbott von Bassenheim: krahv Waldbott von Bassenheim 1806 Waldburg: Waldburg-Waldsee vürst 1806; Waldburg-Wurzachi vürst 1806; Waldburg-Zeili vürst 1806 Waldeck: Waldeck-Limpurgi krahv ja krahvinna 1806 Wallmoden: Wallmoden-Gimborni krahv 1806 Wartenberg: Wartenberg-Rothi krahv 1806 Wied: Wied-Neuwiedi vürst 1806; Wied-Runkeli vürst 1806 Windisch-Grätz: Windisch-Grätzi vürst, vanem liin 1806 Wurmbrand-Stuppach: Wurmbrand-Stuppachi krahv 1806 Kuna Osteini, Sinzendorfi ja Wartenbergi dünastiad hääbusid pärast mediatisatsiooni, kuid enne aastat 1830, ei ole neid alati mediatiseeritud dünastiate hulgas loetletud. Eri põhjustel on mõnikord välja arvatud ka Aspremont-Lyndeni, Bentincki, Bretzenheimi, Limburg-Styrumi ja Waldeck-Limpurgi dünastiad. Hessen-Homburgi pole kunagi peetud suveräänseks Hessen-Darmstadti poolt ja seetõttu seda tehniliselt ei mediatiseeritud, ning Hessen-Kassel (või Hessen-Cassel) annekteeriti Vestfaali kuningriiki, kuid hiljem selle suveräänsus taastati. Schönburgid mediatiseeriti Saksimaa kuurvürstiriiki 18. sajandil ja loetleti mediatiseeritud dünastiate hulka ainult kuurvürstide pealekäimisel.  Pikemalt artiklis Vaba riigilinn Enamus mediatiseerimisi toimus aastal 1806 pärast Reini Liidu loomist. Aastatel 1806–1814 mediatiseeriti ka mõned Napoleoni poolt oma sugulastele ja lähedastele liitlastele loodud riigid. Need olid: Aschaffenburgi vürst 1806 Frankfurdi suurhertsog 1814 Vestfaali kuningas 1813 Würzburgi suurhertsog 1814 Ainsad vabalinnad Saksamaal, mida aastal 1803 ei kaotatud, olid: Augsburg (kaotatud 1805) Bremen Frankfurt (kaotatud 1866) Hamburg Lübeck (kaotatud 1937) Nürnberg (kaotatud 1806) Hilisemad mediatiseerimised olid: Arenberg (annekteeritud Prantsusmaa poolt aastal 1810 ja aastal 1814 mitte taastatud) Isenburg ja Leyen (mediatiseeritud aastal 1814 Viini kongressi poolt liigse ustavuse pärast Napoleonile) Salm (mitmed Salmi riigid püsisid aastateni 1811 ja 1813) Stolberg-Stolberg ja Stolberg-Wernigerode (annekteeritud Preisimaa poolt aastal 1815). Reichsdeputationshauptschluss tõi tohutu muutuse Saksamaa poliitilisele kaardile. Sõna otseses mõttes kaotati sadu riike, säilis ainult umbes 40 ringis. Mitmed allesjäänud riigid saavutasid märkimisväärse territoriaalse kasvu (kõige enam Baden, Baieri ja Hessen) ning Baden, Hesseni kuurvürstkond ja Württemberg saavutasid kuurvürsti staatuse (asendamaks kolme, kes kaotati). Riigilinnadest säilitasid iseseisvuse ainult Augsburg, Bremen, Frankfurt, Hamburg, Lübeck ja Nürnberg. Reini Liit Viini kongress Saksa-Rooma riik Vaba riigilinn Mediatisatsioon Napoleon I Campo Formio rahu