laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Tapluskala

Tapluskala (Betta) on perekond väikseid mageveekalu sugukonnast Osphronemidae. Perekonna teaduslik nimetus Betta tuleneb malaikeelsest sõnafraasist ikan betah ('kangekaelne/visa kala'). Perekonda kuulub umbes 65 liiki, neist paljud on värvikirevad. Kõige tuntum liik on siiami tapluskala, mis on populaarne akvaariumikala. Betta akarensis (Regan, 1910) Betta albimarginata (Kottelat et Ng, 1994) Betta anabatoides (Bleeker, 1851) Betta balunga (Herre, 1940) Betta bellica (Sauvage, 1884) Betta breviobesus (Tan & Kottelat, 1998) Betta brownorum (Witte & Schmidt, 1992) Betta burdigala (Kottelat & Ng, 1994) Betta channoides (Kottelat & Ng, 1994) Betta chini (Ng, 1993) Betta chloropharynx (Kottelat & Ng, 1994) Betta coccina (Vierke, 1979) Betta dimidiata (Roberts, 1989) Betta edithae (Vierke, 1984) Betta enisae (Kottelat, 1995) Betta falx (Tan & Kottelat, 1998) Betta foerschi (Vierke, 1979) Betta fusca (Regan, 1910) Betta hipposideros (Ng & Kottelat, 1994) Betta imbellis (Ladiges, 1975) Betta livida (Ng & Kottelat, 1992) Betta macrostoma (Regan, 1910) Betta miniopinna (Tan & Tan, 1994) Betta ocellata (de Beaufort, 1933) Betta patoti (Weber & de Beaufort, 1922) Betta persephone (Schaller, 1986) Betta pi (Tan, 1998) Betta picta (Valenciennes in Cuvier & Valenciennes, 1846) Betta pinguis (Tan & Kottelat, 1998) Betta prima (Kottelat, 1994) Betta pugnax (Cantor, 1849) Betta pulchra (Tan & Tan, 1996) Betta renata (Tan, 1998) Betta rubra (Perugia, 1893) Betta rutilans (Witte & Kottelat in Kottelat, 1991) Betta schalleri (Kottelat & Ng, 1994) Betta simorum (Tan & Ng, 1996) Betta simplex (Kottelat, 1994) Betta smaragdina (Ladiges, 1972) Betta spilotogena (Ng & Kottelat, 1994) Betta splendens (Regan, 1910) – siiami tapluskala Betta strohi (Schaller & Kottelat, 1989) Betta taeniata (Regan, 1910) Betta tomi (Ng & Kottelat, 1994) Betta tussyae (Schaller, 1985) Betta unimaculata (Popta, 1905) Betta waseri (Krummenacher, 1986) Tapluskalade kehapikkus võib olenevalt liigist olla 2,5–12,5 cm. Perekonna liigid võib kudemiskäitumise järgi jagada kahte rühma: osad neist ehitavad veepiirile sülje abil õhumullidest "pesa", teised kannavad kudu suus. Tapluskalade looduslik levila on peamiselt Tais ja Kambodžas. Neid kalu võib leida väikestes tiikides, jõgedes ja kraavides. Kuna tapluskalad on labürintkalad (neil on kopsulaadne organ, millega saavad hingata õhuhapnikku), siis suudavad nad elada ka väikese hapnikusisaldusega veekogudes. Tapluskalad söövad peaaegu kõike, mida leidub nende loomulikus elukeskkonnas, muu hulgas usse, sääsevastseid ja isegi väiksemaid kalu. Akvaariumis tuleks neid toita iga päev või üle päeva. Neile võib anda helvestoitu, kuivatatud või elusaid usse või spetsiaalseid tapluskaladele mõeldud toidukuulikesi. Mitmed tapluskala liigid on tunnistatud ohustatuteks ning mõned neist on isegi hävimisohus. Liigid
Verne Troyer

Vernon Jay "Verne" Troyer (1. jaanuar 1969 – 21. aprill 2018) oli USA filmi- ja seriaalinäitleja. Ta sai tuntuks seriaalis "Austin Powers" Mini-Me rolliga. Verne Troyer andmekogus IMDb (inglise)
Chris Hardwick

Christopher Ryan Hardwick (sündinud 23. novembril 1971) on USA koomik, laulja ning filminäitleja. Chris Hardwick andmekogus IMDb (inglise)
Kevin James

Kevin James (õieti Kevin George Knipfing; sündinud 26. aprillil 1965) on USA koomik, filmi- ja seriaalinäitleja. Kevin James andmekogus IMDb (inglise)
Carl Reiner

Carl Reiner (20. märts 1922 Bronx – 29. juuni 2020 Beverly Hills) oli USA näitleja, lavastaja, ja produtsent. Carl Reiner andmekogus IMDb (inglise)
Intrusiivne kivim

Intrusiivne kivim on maakoores tardunud tardkivim. Intrusiivse kivimi vastandiks on purskekivim. Intrusiivsed kivimid jagunevad struktuuri alusel süvakivimeiks ja soonkivimeiks. Neist esimest iseloomustab jämeda- ja teist reeglina peeneteraline või porfüüriline struktuur.
Howard Carter

Howard Carter (9. mai 1874 London – 2. märts 1939 London) oli Suurbritannia arheoloog ja egüptoloog, kes on tuntud eelkõige Tutanhamoni hauakambri avastamise tõttu 1922. aastal.
Claude Miller

Claude Miller (20. veebruar 1942 Pariis – 4. aprill 2012 Pariis) oli prantsuse režissöör, produtsent ja stsenarist. Aastatel 1961–1963 õppis ta Pariisi filmikõrgkoolis Institut des hautes études cinématographiques (IDHEC). Pärast seda töötas ta selliste nimekate režissööride juures nagu Jean-Luc Godard, Marcel Carné, Jacques Demy, Michel Deville ja Robert Bresson. Aastail 1968–1975 töötas ta François Truffaut' filmide tootmisjuhina ja kaasstsenaristina. Milleri esimene täispikk mängufilm "Parim viis marssimiseks" valmis 1976. aastal. Sellega nimetati ta kohe Césari auhinna kandidaadiks režissööri ja stsenaristi kategoorias. Elu jooksul nimetati ta Césari kandidaadiks 15 korda. Ta võitis neist ühe, filmi "Ärge laske teda silmist" (1981) eest. Claude Miller oli 1993. aastast kinoühenduse Europa Cinemas president, 2007–2010 oli ta Pariisi filmikõrgkooli La Fémis president. Prantsuse televisiooni jaoks valmistas ta kümneid reklaame. Surma ajal töötas ta François Mauriaci romaani "Thérèse Desqueyroux" ekraniseeringu kallal. See film valiti lõpetama 2012. aasta Cannes'i filmifestivali.
Judif

Youddiph (Maria Lvovna Katz; sündinud 23. jaanuaril 1973 Moskvas) on vene levilaulja. Youddiph esindas Venemaad 1994. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel, saavutades 9. koha. http://www.eurovision.tv/page/history/by-year/contest?event=309 Koduleht
Deinarchos

Deinarchos [d'einarhos] (vanakreeka keeles Δείναρχος; ladina keeles Dinarchus; umbes 361 eKr – umbes 291 eKr) oli vanakreeka logograaf (kõnede kirjutaja), kes arvati viimasena Aleksandrias koostatud kümne Atika kõnemehe kaanoni hulka. Deinarchos oli pärit Korintosest, tema isa nimi oli kas Sostratos või Sokrates. Varakult asus ta elama Ateenasse. Et osavõtt poliitilisest elust oli talle kui metoigile keelatud, tegutses ta alates 336. või 335. aastast eKr logograafina, koostades teistele kõnesid. Ta õppis Theophrastose ja Phaleroni Demetriose juures. Deinarchose kõnesid on säilinud kolm: "Demosthenese vastu" ("Κατὰ Δημοσθένους"), "Aristogeitoni vastu" ("Κατ' Ἀριστογείτονος") ja "Philoklese vastu" ("Κατὰ Φιλοκλέους"). Need kõik on peetud Makedoonia üliku Harpalose rahavarguse ja pistiseandmisega seotud kohtuasjades 324. aastal eKr. Deinarchose kõnede ülesehitust ja stiili, muu hulgas Demosthenese ja teiste kõnemeeste plagieerimist ja liigselt ründavat hoiakut on tihti kritiseeritud. Hilisemate autorite hulgas olid tema kõned siiski populaarsed. Poliitiliselt pooldas Deinarchos oligarhiat Makedoonia kontrolli all. Phaleroni Demetriose võimu ajal (317–307 eKr) oli Deinarchosel üsna suur poliitiline mõjuvõim ning ta elas jõukalt. Pärast Demetriose kukutamist ja demokraatia taastamist Demetrios Poliorketese poolt mõisteti Deinarchos aga surma ning ta läks pagendusse Chalkisesse Euboia saarele. Umbes 292 sai ta tänu oma sõbrale Theophrastosele Atikasse tgasi tulla. Ian Worthington: A historical commentary on Dinarchus: rhetoric and conspiracy in later fourth-century Athens. Ann Arbor: University of Michigan Press, 1992, ISBN 0-472-09487-4.
LibreOffice

LibreOffice (lühend LibO) on vaba ja avatud lähtekoodiga kontoritarkvarapakett, mida arendab koostöös kasutajatega mittetulundusühing The Document Foundation. LibreOffice'i esmaversioon 3.3.0 avaldati 25. jaanuaril 2011. Katseversioon 3.3.0 Beta 1 oli saadaval juba 28. septembrist 2010. LibreOffice'i aluseks said OpenOffice.org ja Go-oo väikeharu, millest kompileeriti OpenOffice.org Linuxite jaoks; hiljem lisati koodi Apache Open Office'ist. LibreOffice on ühilduv enamiku kontoritarkvarapakettidega. 2011. aastal otsustas Oracle Sun Microsystemsi ostuga kaasa tulnud OpenOffice.org-i arendamise lõpetada, lasi programmeerijad lahti ja andis Apache Software Foundationile üle tarkvara kaubamärgi ja lähtekoodi, mille põhjal loodi pikapeale Apache OpenOffice. Selle asemel et jääda Apache projekti juurde, liikus suurem osa arendajaid The Document Foundationi nimelisse uude organisatsiooni, mis hakkas välja töötama algselt OpenOffice.org 3.x versioonil põhinevat haru ja andis sellele nimeks LibreOffice. Suhteliselt lühikese aja jooksul asendas enamik Linuxi distributsioonidest OpenOffice.org paketi LibreOffice'iga.  LibreOffice – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis LibreOffice Writer, http://www.libreoffice.ee/tooted/writer LibreOffice Calc, http://www.libreoffice.ee/tooted/calc LibreOffice Impress, http://www.libreoffice.ee/tooted/impress LibreOffice Draw, http://www.libreoffice.ee/tooted/draw LibreOffice Math, http://www.libreoffice.ee/tooted/math LibreOffice Base, http://www.libreoffice.ee/tooted/base eestikeelne LibreOffice'i koduleht ingliskeelne LibreOffice'i koduleht The Document Foundationi ametlik koduleht
Brighton Rock

"Rock" on kõva karamellkomm. Muu hulga toodetakse seda ka Inglismaal Brightonis. Selle järgi on nime saanud: "Brightoni karamell" (originaalpealkirjaga "Brighton Rock"), 1938. aastal ilmunud Graham Greene'i romaan. Selle järgi on tehtud ka kaks filmi: "Brighton Rock" aastast 1947 "Brighton Rock" aastast 2010 "Brighton Rock", ansambli Queen lugu plaadilt "Sheer Heart Attack" "Brighton Rock", John Barry ja Don Blacki muusikal Brighton Rock, Kanada glam metal´it esitav ansambel
Ivar Paulson

Ivar Paulson (26. mai 1922 Tallinn – 6. märts 1966 Stockholm) oli eesti etnoloog, usundiloolane, tõlkija ja luuletaja. Teise maailmasõja ajal põgenes ta 1944. aastal Saksamaale ja siirdus sealt 1949. aastal Rootsi. Ta osales Eesti Teadusliku Seltsi Rootsis tegevuses. Tema peateos Eesti rahvausundi alal on "Vana eesti rahvausk: Usundiloolisi esseid" (kirjastus Vaba Eesti, 1966). I. Pa. "Kantsid kodumaa pinnal I". Rindeleht nr 18, 6. mai 1944. Lk 8 I. Pa. "Kantsid kodumaa pinnal II". Rindeleht nr 19, 13. mai 1944. Lk 8 "Päikesele vastu". Luulekogu. Eesti Kirjastus Orto. 1951 Paulsoni loengud "Pseudonüümid. Eesti biograafiline andmebaas ISIK". Originaali arhiivikoopia seisuga 4. juuli 2022. Vaadatud 22. veebruaril 2020. Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944 Eesti biograafiline andmebaas ISIK TLÜAR väliseesti isikud Haud Sollentuna kirikuaias
Trecento

Trecento (itaalia keeles: '300'; samuti tähenduses 1300ndad) on termin, mida kasutatakse 14. sajandi (1301–1400) Itaalia renessansi kultuuriloo (kirjandus, maalikunst, muusika, skulptuur) kirjeldamisel. Kunsti ajaloo käsitlemisel peetakse trecento't tavaliselt renessansiaja alguseks. Sajandi olulisemate maalikunstnike seas olid Giotto di Bondonet, samuti trecento Itaalias olulisimaks kujunenud Siena koolkonna maalikunstnikud, kelleks olid Duccio, Simone Martini, Lippo Memmi, Ambrogio Lorenzetti ja tema vend Pietro. Olulisemad skulptorid olid kaks Giovanni Pisano õpilast, Arnolfo di Cambio ja Tino di Camaino, ning Bonino da Campione. Olulisemateks kirjanikeks olid Dante Alighieri, Francesco Petrarca ja Giovanni Boccaccio. Dante Alighieri (umbes 1265–1321) Giovanni Boccaccio (1313–1375) lugemas ette Decameroni Francesco Petrarca (1304–1374) Quattrocento – 15. sajand Itaalia kultuuriloos Cinquecento – 16. sajand Itaalia kultuuriloos Seicento – 17. sajand Itaalia kultuuriloos Itaalia renessanss – algas 14. sajandi lõpul Michael Long, "Trecento Italy," in James McKinnon, ed., Antiquity and the Middle Ages, Man and Music (renamed: Music and Society) series. Englewood Cliffs, N.J.: Prentice Hall, 1991. pp. 241–268.
CP/M

CP/M (Control Program/Monitor) on arvuti operatsioonisüsteem, mida kasutati firma Intel 8- ja 16-bitiste protsessoritega arvutitel peamiselt diskettidel säilitatavate andmete haldamiseks. Minimaalselt sisaldas CP/M operatsioonisüsteemiga arvuti vähemalt järgmisi komponente: ASCII (või ka Nõukogude КОИ-7) märgistikku võimaldav terminal (kuvarliides); Inteli või Zilogi mikroprotsessor või nende analoog; vähemalt 16 kB muutmälu; laadur operatsioonisüsteemi laadimiseks ümbrikkettalt ehk disketilt; vähemalt üks ümbrikkettaseade. 1980 soovis firma IBM kasutada firma Digital Researchi CP/M operatsioonisüsteemi uues tootes IBM PC (IBM Personal Computer). Läbirääkimiste nurjumise järel tegi firma Microsoft operatsioonisüsteemi DOS. Rida sarnasusi tänapäeva Microsoft Windowsi operatsioonisüsteemis tuleneb ühilduvuse tagamisest MS-DOS operatsioonisüsteemiga, mis omakorda sarnaneb ühilduvuse tagamise vajaduse tõttu operatsioonisüsteemiga CP/M. 8+3 märgist koosnevad failinimed MS-DOS-is ja Windows 3-s võeti algselt kasutusele CP/M-is. Failinimede osade võrdlemiseks kasutatavate metamärkide (wildcard) algoritm tänapäeva Windowsi käsuaknas (Command Prompt), samuti reserveeritud failinimed andmevahetuseks välisseametega nagu PRN, CON ja jadaliideste nimed, näiteks COM1, samuti tekstifailide lõputunnused operatsioonisüsteemi käsu "copy" kasutamisel on algselt pärist operatsioonisüsteemist CP/M. Robotron 1715 Juku (arvuti) Mary Bellis, Inventors of the Modern Computer Series, The History of the MS-DOS Operating Systems, Microsoft, Tim Paterson, and Gary Kildall (accessed Sept 9, 2010) Chen, Raymond. "Why does MS-DOS use 8.3 filenames instead of, say, 11.2 or 16.16?". The Old New Thing. Vaadatud 17. detsember 2010. Chen, Raymond. "How did wildcards work in MS-DOS?". The Old New Thing. Vaadatud 17. detsember 2010. Chen, Raymond. "What's the deal with those reserved filenames like NUL and CON?". The Old New Thing. Vaadatud 17. detsember 2010. Chen, Raymond. "Why do text files end in Ctrl+Z?". The Old New Thing. Vaadatud 17. detsember 2010. Robotron 1715 Computer Robotron 1715 (PC1715)
Vana eesti rahvausk

"Vana eesti rahvausk: Usundiloolisi esseid" on Eesti etnoloogi Ivar Paulsoni raamat eesti rahvausundist. Selle esmatrükk ilmus 1966. aastal Rootsis kirjastuses Vaba Eesti; 1997. aastal avaldas Tartu kirjastus Ilmamaa kordustrüki. Enam kui 200-leheküljeline kogumik sisaldab järgmisi tekste: Usust ja usundeist Vana eesti rahvausk Metsaelust Vetevallast Maast ja ilmast Koduringist Hällist hauani Too ilm Ringist ringi (Kokkuvõtteks) Paulsoni järgi arenesid varase animismi ajal välja loomakujulised (teriomorfsed) loodushaldjad, kellest hiljem kujunesid jumalad. Maaviljeluse mõjul said koduümbrus, haritav ja karjatatav maa "kodustatud" piirkonnaks, mets ja veekogud jäid aga võõraks ning seetõttu sealsed vaimolendid (metshaldjad ja vetevaimud) demoniseerusid. Usundifenomenoloogiliselt on kalastajatele olulised kalade kaitsevaimud, mereema ja kujutlus elusast animatistlikust veekogust, põlluharijad ja karjakasvatajad seevastu usuvad deemonlikesse vetevaimudesse. Eesti rahvausundi hingestruktuuri kirjeldades kinnitab Paulson, et kehahing ei ole ühtne, vaid neid on palju. Tema järgi võib minahing võtta hingushingena endale vabahinge funktsioone ja käia kehast väljas hingeloomana või unenäona. Samuti on tal kehahinge ja vabahinge siduvaks lüliks eluvaim – meel. Üks sagedamini tsiteeritud lauseid "Eesti rahvausust" on poeetiline fraas "Sõnulseletamatu sureb sageli sõnadesse panduna". "Arhiivikoopia" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 4. juuli 2010. Vaadatud 9. mail 2012.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) http://www.eestiloodus.ee/index.php?artikkel=2044 http://www.folklore.ee/rl/pubte/ee/NT/profo6/Vaestrik.htm Mall Hiiemäe, "Oma rahvausundit otsimas" (raamatu "Vana eesti rahvausk" kordustrüki arvustus) – Keel ja Kirjandus 1998, nr 3, lk 218–220
SU-85

SU-85 oli Nõukogude Liidus 1943. aastal loodud Punaarmee kasutuses olnud liikursuurtükk. See oli mõeldud tankihävitajaks ja ehitatud T-34 kerele. Mudeli tähis "SU" tuleneb venekeelsest nimetusest "Samohodnaja Ustanovka" (vene keeles: самоходная установка) ehk liikursuurtükk. Kokku toodeti 2329 masinat ajavahemikus august 1943 kuni oktoober 1944. Kaal kuni 32.4 t. Neljakäiguline V2 480-hobujõuline diiselmootor. Soomus kuni 45 mm. Relvastuses oli kahur 76 mm S-54S või 85 mm D-5T. Christe vedrustusel, maksimumkiirus 55 km/h.  SU-85 – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
KV-1

KV-1 oli Punaarmee rasketank, mida kasutati Talvesõjas ja Teises maailmasõjas. Tankiseeria KV sai nime Nõukogude kaitsekomissari ja poliitiku Kliment Vorošilovi järgi. 1938. aastal planeeritud ja 1939. aastal esimest korda Mannerheimi liinil kasutatud tanki toodeti massiliselt aastatel 1940–1942. Hiljem vahetati KV-1 tankiseeria KV-2 vastu välja. Teenistuse alguses oli KV soomus paksem kui Saksa tankidel ning osutus tugevaks kaitseks nende 3,7 cm kahurite vastu. KV-1 sai esimesed lahinguristsed Talvesõjas. Hiljem suurendati KV-1 torni, et paigutada ära suur 152 mm haubits, mida hakati nimetama KV-2-ks. Muudatus tehti Punaarmee raskuste tõttu punkrite hävitamisel, milleks KV-1 kahur oli liiga väike. 450-hobujõuline M-17T mootor. Kere oli soomusega kuni 75 mm ja tornisoomusega kuni 95 mm. Tanki mass oli 47,8 tonni. Relvastusse kuulus 76 mm ZIS-5 kahur ja 3 kuulipildujat DT. Zaloga, Steven J. and James Grandsen (1984). Soviet Tanks and Combat Vehicles of World War Two. London: Arms and Armour Press. ISBN 0-85368-606-8
Vincenzo Consolo

Vincenzo Consolo [vintš'entso kons'oolo] (18. veebruar 1933 Sant'Agata di Militello – 21. jaanuar 2012 Milano) oli Sitsiilia päritolu itaalia kirjanik. Consolot on peetud üheks suuremaks tänapäeva itaalia romaanikirjanikuks, ehkki tema teosed ei kvalifitseeru päris romaanideks, vaid on pigem luulesugemetega proosajutustused. Consolo sündis Sitsiilias Messina provintsis Sant'Agata di Militellos. Ta õppis Milano Katoliiklikus Ülikoolis (Università Cattolica del Sacro Cuore) õigusteadust, ent lõpetas tööga õigusfilosoofiast Messina Ülikooli. Pärast ülikooliõpinguid naasis ta Sitsiiliasse, kus õpetas põllumajanduskoolides. 1963. aastal ilmus Consolo debüütromaan "La ferita dell'aprile" ("Aprilli haav"), mis käsitles elu Sitsiilia maakohas esimestel Teise maailmasõja järgseil aastail. 1968. aastal kolis ta Milanosse, kus elas ja töötas surmani, ehkki viibis vahepeal pikka aega ka oma kodusaarel. Consolo kirjanduslik läbimurre saabus 1976. aastal, kui ilmus romaan "Il sorriso dell'ignoto marinaio" ("Tundmatu meremehe naeratus"). Teose teemaks on sündmused, mis toimusid Sitsiilia põhjaosas perioodil, mil toimus üleminek Mõlema Sitsiilia kuningriigist Itaalia kuningriigiks, ning mis kulmineerusid verise Alcara Li Fusi talupogade ülestõusuga 1860. aasta mais. Consolo suri Milanos 78-aastaselt pärast pikka haigust. Enzo Consolo, le battaglie dell'ignoto marinaio, La Stampa, 2. jaanuar 2012
Quattrocento

Quattrocento (itaalia keeles '400', 'neljasajandad'; lühend väljendist 'tuhande neljasajandad' (1401–1500), ehk 'XV sajand') on itaaliakeelne liitsõna (quattro+cento), mida kasutatakse peamiselt 15. sajandi Itaalia kultuuri- ja kunstiloo sündmuste määratlemisel. Lääne-Rooma keisririigi langusega 476. aastal levisid majanduslangus ja kaubavahetushäired üle kogu Euroopa. Seda võib pidada varakeskaja alguseks, mis kestis ligikaudu 11. sajandini, mil kaubandus hakkas kosuma, rahvastik kasvama ja paavst taastas võimu. Hiliskeskajal hakkas Mandri-Euroopa poliitiline struktuur aegamisi arenema väikestest, väga ebapüsivatest feodaalvaldustest suuremateks, ainuvalitsuse võimu all olevateks rahvusriikideks, mis andis tulemusena ka suurema stabiilsuse. Itaalias arenesid edasi linnakeskused, kaupmeeste ja käsitöölistega, kes olid suutelised endid ise kaitsma. Arveldusvahendina tuli maa asemel kasutusele raha, üha enam feodaalsõltlasi sai vabameesteks. Muudatused keskaja Itaalias ja feodalismi langus sillutas tee sotsiaalsetele, kultuurilistele ja majanduslikele muudatustele. Quattrocento't vaadeldakse üleminekuna keskajalt renessansiajale, esmajärjekorras sellistes linnades nagu Rooma, Firenze, Milano, Veneetsia, Ferrara, Mantova ja Napoli. Kunstnik Giovanni Santi (u 1435–1494), Raffaello Santi isa, pani kirja loetelu temale teada olnud väljapaistvatest kaasaegsetest Itaalia ja Flandria kunstnikest (järjestus muutmata): Fra Angelico Domenico Ghirlandaio Piero and Antonio Pollaiuolo Sandro Botticelli Leonardo da Vinci Filippino Lippi Pietro Perugino Luca Signorelli Gentile Bellini Giovanni Bellini Andrea Mantegna Andrea del Castagno Cosimo Tura Piero della Francesca Ercole de' Roberti Francesco di Pesello või Pesellino Masaccio Paolo Uccello Pisanello Domenico Veneziano Melozzo da Forlì Gentile da Fabriano Antonello da Messina Jan van Eyck Rogier van der Weyden Trecento – 14. sajand Itaalia kultuuriloos Cinquecento – 16. sajand Itaalia kultuuriloos Seicento – 17. sajand Itaalia kultuuriloos Itaalia renessanss – algas 14. sajandi lõpul
KOI7

KOI-7 (vene keeles КОИ-7, Код Обмена Информацией, 7 бит) on vene keele kirillitsa tähestikule kohandatud ASCII 7-bitiline märgistik (standardid GOST 13052-74 ja 19768-74). Viimane sisaldab ka märgistikku KOI-8. Teiste kirillitsal põhinevate keelte jaoks oli kasutusel ka teisi märgistikke, näiteks kasutati Serbias YUSCII-d. Märgileht Н0 vastab ühilduvuse tagamiseks US-ASCII märgistikule; Märgilehel Н1 on kõik ladina tähestiku tähed asendatud vastavate vene keele tähtedega; Märgilehel Н2 on säilitatud ladina tähestiku suurtähed, ladina tähestiku väiketähed on asendatud vastvate vene keele suurtähtedega. KOI7 tähemärgid paiknevad järjekorras vastavalt ladina tähestikule: Ю А Б Ц Д Е Ф Г Х И Й К Л М Н О П Я Р С Т У Ж В Ь Ы З Ш Э Щ Ч Ъ Eri märgilehti samaaegselt kasutada polnud võimalik ja nende ümberlülitamine toimus paljudel Nõukogude Liidus toodetud arvutitel üksnes riistvaralise lülitiga. ASCII Unicode
KV-2

KV-2 oli NSV Liidu Punaarmee Teises maailmasõjas kasutusel olnud rasketank. KV-2 oli ehitatud KV-1 kerele, kuid kandis suuremat suurtükitorni, milles paiknes 152 mm M-10 haubits. KV-seeria tankid olid rasketankid ja võrreldes tankiga T-34, mis oli keskmine tank, olid KV-1 ja KV-2 kallimad toota. Lõpuks eelistati tanki T-34 mitmekülgsuse, ehituse lihtsuse ja odavuse tõttu. Kui tankide tootmine viidi Uurali mägedesse, lõpetati KV-2 tootmine. Kuigi paberil oli tank muljetavaldav, oli KV-2 mõeldud aeglaseks punkrihävitajaks. Ka oli selle tohutu torn mittetasasel pinnal raskesti keeratav. 450-hobujõuline M-17T mootor. Keresoomusega kuni 101 mm ja tornisoomusega kuni 95 mm kaalus tank 53,1 tonni. Tippkiirus kuni 25,6 km/h. Relvastus 3 DT-kuulipildujat ja 152 mm M-10 haubits. Haubits võimaldas tankil hävitada punkreid, kuid oma kõrge profiili tõttu oli see kergesti tabatav märklaud. Kuna kasutati haubitsat, ei olnud KV-2-st vastase tankide vastu kuigi palju kasu. Raus, Erhard (2003). Panzer operations: the Eastern Front memoir of General Raus, 1941-1945. Translated by Steven H. Newton. Da Capo Press. ISBN 978-0-306-81247-7. Zaloga, Steven J; Grandsen, James (1981). Soviet Heavy Tanks. London: Osprey Publishing. ISBN 0-85045-422-0. Zaloga, Steven J. and James Grandsen (1984). Soviet Tanks and Combat Vehicles of World War Two. London: Arms and Armour Press. ISBN 0-85368-606-8 Zaloga, Steven J., Jim Kinnear, and Peter Sarson (1995). KV-1 & 2 Heavy Tanks 1939–1945. Oxford: Osprey Publishing. ISBN 1-85532-496-2
KV-3

KV-3 oli Nõukogude Liidu rasketanki prototüüp, millest valmis kaks versioon objekt 220 ja objekt 222. Uus tank pidi olema asenduseks Punaarmee rasketankidele KV-1. Erinevused oli tanki kere väljavenitamises ja kuni 7 rulliku kasutamises, uue 850 hobujõulise V-2SN diiselmootori lisamine, soomuse maksimaalse paksuse suurendamine 130 millimeetrini ja 107 mm ZiS-6 kahuri kasutusele võtmine senise 76 mm F-32 asemel. Üks prototüüp toodeti ja testiti lahingus. See hävitati saksa raskerelvade poolt.
KV-4

KV-4 oli Nõukogude rasketanki kavand, mis loodi 1941. aasta aprillis, kuid ühtegi prototüüpi ei jõutud toota, sest algas Saksamaa ja Nõukogude Liidu vaheline sõda. Tankil pidi olema 1000 hobujõuline diiselmootor M-40, soomuse maksimaalne paksus kuni 130 mm ja 107 mm kahur ZiS-6. KV-3, KV-4, KV-5, KV-7, KV-9, KV-220