laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Adolf Johann

Adolf Johann I, Stegeborgi ja Pfalz-Zweibrücken-Kleeburgi hertsog, Reini pfaltskrahv, (rootsipäraselt Adolf Johan; (11. oktoober 1629 Stegeborgi loss – 14. oktoober 1689 Stegeborgi loss) oli Rootsi riigimarssal. Tema vanemad olid Zweibrückeni pfaltskrahv Johann Kasimir ja Rootsi kuninga Karl IX tütar Katarina Vasa. Rootsi kuningas Karl X Gustav oli tema vend. Karl X Gustavi Poola sõjas viis ta Kłecko lahingus 1656 Rootsi väed võidule. Pärast kuninga lahkumist Preisist Taanisse 1657 nimetati Adolf Johan Preisis paiknevate vägede kindraliks, mis tekitas tüli. Väed ei olnud tema otsustega rahul ja ka kuningas ei kiitnud neid heaks. Aastal 1659 Adolf Johan lahkus. Kui vend, Karl X Gustav Riksdagi istungi ajal Göteborgis 1660 äkki suri, leiti, et Adolf Johan peaks moodustama koos kuninganna Hedvig Eleonoraga eestkostevalitsuse. Kohe pärast kuninga surma 13. veebruaril otsustati, et Göteborgi väravad suletakse. Adolf Johan laskis kutsuda Göteborgi komandandi Karl Sjöbladi ning käskis tal võtmed üle anda. Kui too keeldus, tahtes kõigepealt rääkida kuninganna ja nõukoguga, tõmbas Sjöblad mõõga välja. Sjöblad tegi sedasama, mille peale hertsog rahunes. 1. märtsil 1660 protokolliti varasem Riksdagi otsus ning nüüd tunnistati Rootsi kroonprints Karl Rootsi kuningaks ning hertsog Adolf Johan jäeti eestkostevalitsusest välja. Pärast seda talle enam avalikke ülesandeid ei antud. Adolf Johanni õed-vennad olid: Christine Magdalena (1616–1662) Karl Gustav (1622–1660), Rootsi kuningas 1654–1660 Maria Eufrosyne (1625–1687), Magnus Gabriel De la Gardie abikaasa Eleonore Katharine (1626–1692)
Judo 2008. aasta suveolümpiamängudel

Judo 2008. aasta suveolümpiamängudel toimus 9.–15. augustini. Judovõistlustel osales 386 sportlast 92 riigist ja välja jagati 14 komplekti medaleid, millest nii meeste kui naiste arvestuses jagati välja võrdselt 7 komplekti. Võistluspaigaks oli Pekingi teadus- ja tehnoloogiainstituudi spordihall. Kuni 60 kg Kuni 66 kg Kuni 73 kg Kuni 81 kg Kuni 90 kg Kuni 100 kg Üle 100 kg Kuni 48 kg Kuni 52 kg Kuni 57 kg Kuni 63 kg Kuni 70 kg Kuni 78 kg Üle 78 kg Igal päeval algasid põhivõistlused kell 12, kuid võistlus 3. kohale ja finaalid algasid kell 18. Finaal: 9. august Osavõtjaid: 32 Olümpiavõitja 2004: Tadahiro Nomura, Jaapan Finaal: 10. august Osavõtjaid: 32 Olümpiavõitja 2004: Masato Ichishiba, Jaapan Ametlikud tulemused Finaal: 11. august Osavõtjaid: 32 Olümpiavõitja 2004: Wo-hee Lee, Lõuna-Korea Ametlikud tulemused: Finaal Finaal: 12. august Osavõtjaid: 32 Olümpiavõitja 2004: Ilias Iliadis, Kreeka Ametlikud tulemused: Finaal Finaal: 13. august Osavõtjaid: 30 Olümpiavõitja 2004: Zurab Zviadauri, Georgia Ametlikud tulemused: Finaal Finaal: 14. august Osavõtjaid: 32 Olümpiavõitja 2004: Igor Makarov, Valgevene Ametlikud tulemused: Finaal Finaal: 15. august Osavõtjaid: 34 Olümpiavõitja 2004: Keiji Suzuki, Jaapan Ametlikud tulemused: Finaal Ainsa judokana olümpiamängudel esinenud eestlane Martin Padar oli esimeses ringis vaba, kuid teises ringis oli Padari vastaseks Lõuna-Korea sportlane Kim Sungbum, keda ta kindlalt võitis. Ta asus kohtumist wasariga juhtima ning kindlustas hiljem ipponiga võidu. Järgmises ringis kohtus Padar Brasiilia judoka Joao Schlittleriga, kes sai 2007. aasta maailmameistrivõistlustel pronksmedali. Padar läks kolmandas ringis brasiillase vastu juhtima, kuid Schlittler viigistas ja nii ka matš lõppes. Mõlemad judokad teenisid oma punktid kohtuniku hoiatusest. Kohtumise normaalajal sai Padari vasak jalg vigastada, mis mõjutas ka tema võitluse edasist kulgu. Lisaaeg ei olnud kummalegi mehele kerge, kuid Schlittleril oli rohkem õnne, ta tegi yuko ja võttis matšivõidu. Padarile jäi veel võimalus edasi võistelda, kuid see sõltus brasiillase järgmisest kohtumisest. Kuna Joao Schlittler oma järgmise matši kaotas, siis luhtus Padaril võimalus lohutusringis pronksile maadelda.[viide?] Finaal: 9. august Osavõtjaid: 23 Olümpiavõitja 2004: Ryoko Tani, Jaapan Ametlikud tulemused: Finnaal Finaal: 10. august Osavõtjaid: 22 Olümpiavõitja 2004: Xian Dongmei, Hiina Ametlikud tulemused: Finaal Finaal: 11. august Osavõtjaid: 22 Olümpiavõitja 2004: Yvonne Bönisch, Saksamaa Ametlikud tulemused: Finaal Finaal: 12. august Osavõtjaid: 25 Olümpiavõitja 2004: Ayumi Tanimoto, Jaapan Ametlikud tulemused: Finaal Finaal: 13. august Osavõtjaid: 22 Olümpiavõitja 2004: Masae Ueno, Jaapan Ametlikud tulemused: Finaal Finaal: 14. august Osavõtjaid: 21 Olümpiavõitja 2004: Noriko Anno, Jaapan Ametlikud tulemused: Finaal Finaal: 15. august Osavõtjaid: 21 Olümpiavõitja 2004: Maki Tsukada, Jaapan Ametlikud tulemused: Finaal Judo ametlik veebileht Pekingi OM-il IJF-i koduleht
Oksana Jakovleva

Oksana Jakovleva (sündinud 6. oktoobril 1980 Dubrovkas) on Ukraina laskesuusataja. MM-hõbemedal (2003 ja 2008) 4x6 km teatesuusatamises. 2003 Hantõ-Mansiiskis hõbemedal 4x6 km 2008 Östersundis hõbemedal 4x6 km Oksana Jakovleva on 163 cm pikk ja kaalub 58 kg. Oksana Jakovleva IBU kodulehel
Norra meri

Norra meri on Atlandi ookeani osa. Piirneb põhjas Teravmägedega, läänes Jan Mayeni saare, edelas Islandi, Fääri saarte ja Shetlandi saartega, kagus Skandinaavia poolsaarega. Norra mere ja Põhjamere piir kulgeb tinglikult mööda 61. laiuskraadi. Sügavus on kuni 3960 meetrit. Mere pindala on 1 380 000 km² ning soolsus 35‰. Merel valitseb jahe kliima, ent merd läbiva Põhja-Atlandi hoovuse tõttu ta ei külmu. Norra meres on palju naftapuurauke.
Aa kirik

Aa kirik on kirik Taanis Bornholmi saarel Aakirkebys. Geograafilised koordinaadid on 55°4'14" N, 14°55'9" E. See ehitati umbes 1150 romaani stiilis rohelisest lubjakivist ja Siluri lubjast. Kantsel ja altarimaal pärinevad renessansiajast. Seal on meister Sigrati ristimisvaagen pudedast liivakivist. Sellel on pilte ja salme 13. sajandist. Kirikul on kaks torni. Aa kogudus kuulub Kopenhaageni piiskopkonna Bornholmi praostkonna Aakeri pastoraadi Aakeri kihelkonda. Fotod kirikust
Aakenustunturi

Aakenustunturi on umbes 565 m kõrgune mitmetipuline kvartsiitmägi Soomes Kittilä valla lõunaosas Ounaselkäs Yllästunturi lähedal 50 km kaugusel Rootsi (Norrbotteni lääni) piirist. Geograafilised koordinaadid on 67°41'30" N, 24°27'56" E. Detsembrist 2004 kuulub ta Pallas-Yllästunturi rahvusparki. Teise maailmasõja ajal 24. veebruaril 1943 tulistati alla ja kukkus Aakenustunturile Luftwaffe transpordilennuk Junkers Ju 52. Selle osi on praegugi näha. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 26. mai 2012. Vaadatud 2. augustil 2008.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
Mänguasi

Mänguasi ehk lelu ehk mängukann on ese, mida kasutatakse mängimiseks. Mänguasju valmistatakse nii lastele, lemmikloomadele kui ka täiskasvanutele, kuid mänguasjaks võib olla ka mõni lihtne looduslik objekt või mis tahes muu ese. Läbi aegade on populaarsete mänguasjade hulgas olnud nukud, loomad ja sõdurid, hilisemal ajal ka autod ja lennukid. Enamiku imetajaliikide noorloomi on täheldatud mängimas. Mänguasjadeks kõlbab neile kõik, mida nad leiavad, näiteks käbid, kivid ja toit. Loomad võivad mänguasjadega maadelda, neid hammustada, taga ajada, visata ja kanda. Loomi saab õpetada mängima ja mänguasju kasutama, näiteks delfiinid, keda on õpetatud palli läbi õhus oleva rõnga viskama, võivad seda teha ka siis, kui neil seda ei paluta teha. Mänguasjad aitavad nii loomadel kui inimestel sotsialiseeruda. Noored šimpansid võivad kasutada nukkudena keppe, kandes neid nii, nagu emad lapsi kannavad, ja võtavad neid ööseks oma pessa. Niisugust käitumist täheldatakse šimpansitüdrukutel sagedamini kui šimpansipoistel ja sedasi võivad käituda ka noored emased, aga pärast seda, kui nad ise on emadeks saanud, pole neil sellist käitumist täheldatud. Mänguasju tundsid juba inimeste iidsed tsivilisatsioonid. Induse kultuuri leiukohtadest on välja kaevatud mängukaarikuid, vilepille ja mänguahve. Vana-Egiptuses tunti kivist, savist ja puidust nukke, millest mõnel olid parukad ja liikuvad jäsemed. Juba antiikaja lastemängud ja mänguasjad sarnanevad tänapäevastega. Muuhulgas võib seda järeldada Pompeist leitud kunstiteoste põhjal, millel neid kujutatud oli. Lastel oli mitut liiki kõvu ja pehmeid palle, mille täiteks olid näiteks hobusejõhvid, suled, vill ja karvad, neil oli ka nukke, savinõukesi, täringuid ja lauamänge. Imikud mängisid kõristitega, suuremad lapsed nii elusate kui puust loomadega. Tunti ka vilepille ja plaksupiitsu. Kõik mänguasjad ei sobi kõigile lastele. Harilikult sõltub see, missuguste mänguasjadega laps mängib, suuresti tema vanusest. Väikelastele mõeldud mänguasjadele kehtivad eriti ranged reeglid. Väikelastel ei ole veel välja kujunenud teadmist, mis on ohtlik ja mis ohutu, ning nad kalduvad mänguasju suhu panema. Ebasobiv mänguasi tekitab lämbumis- või mürgistusohu. Sellepärast on kehtestatud ranged reeglid ka materjalidele, millest mänguasjad on valmistatud. Mänguasjade tootmine on tänapäeval laialdane tööstusharu. Kulude vähendamiseks on paljud suurtootjad viinud osa mänguasjade tootmisest odavama tööjõu ja odavamate tootmiskuludega riikidesse, näiteks kolmveerand USA-s valmistatud mänguasjadest on toodetud Hiinas. Alati pole selge, missugused tingimused valitsevad alltöövõtja juures ning see tekitab tervise- ja ohutuseriske. Mõningaid mänguasju toodetakse kollektsioneerimiseks. Nende mänguasjadega palju ei mängita. Alates 1994. aastast tegutseb Tartus Tartu Mänguasjamuuseum. Mänguasjamuuseume asub aga ka teistes maailma linnades. Eesti vigur Kartulipüss Nukumaja Näpurula Antiigileksikon, 2. kd., lk. 22
Kirgas unenägu

Kirgas unenägu ehk teadvusel uni (inglise keeles lucid dream) on unenägu, mille nägija on teadlik sellest, et ta näeb und ja saab selle käiku mõjutada. Tavaliselt nähakse seda une REM-faasis. Kirkas unenäos saab inimene kontrollida unes toimuvate sündmuste käiku ja tal on võimalik teha asju, mis ärkveloleku ajal oleksid talle füüsiliselt võimatud. Kirgas unenägu võib tunduda vägagi reaalne ja elav olenevalt inimese eneseteadvuse tasandist unenäo jooksul. Kirgas unenägu võib alata mitmel viisil. Esimene on inglise keeles dream-initiated lucid dream (DILD), mis algab nagu tavaline unenägu ja mille käigus saab und nägev isik mingil hetkel aru, et tegu on unenäoga ning hakkab unenäomaailma eeliseid järele proovima. Teine viis on inglise keeles wake-initiated lucid dream (WILD), mille puhul unenägija inimene jõuab unefaasi otse ärkvel oleku faasist, ilma, et teadvusel olek katkeks. Neid kirka unenäo nägemise (nendeni jõudmise) viise on veel. Kirgaste unenägude nägemist on teaduslikult uuritud[viide?] ja nende olemasolu on tõestatud[viide?]. Teadlased, nagu Allan Hobson on neurofüsioloogilise lähenemisega unenäole aidanud avada kirka unenäo tagamaid.[viide?] Esimene teadaolev raamat, mis viitab kirgastele unenägudele ja nende teaduslikule potentsiaalile[viide?], oli 1968. aastal avaldatud Celia Greeni teos "Kirkad unenäod". See andis ülevaate varasemast kirjandusest ja tema enda uuringute käigus avastatust. Green analüüsis selliste unenägude karakteristikat ja jõudis järeldusele, et need on uus kogemuste kategooria, mis on üsna kaugel tavalisest unenäost. Ta ennustas, et need võivad olla seotud REM-unega. Green oli esimene, kes viis kirkad unenäod kokku nn võltsärkamise fenomeniga. Filosoof Norman Malcolmi 1959. aastal avaldatud tekst "Dreaming" vaidles unenägude aruande täpsuse kontrollimise võimalusele vastu. Arusaam, et silma liikumine unenägudes mõjutas und nägeva inimese füüsilisi silmi, lõi siiski võimaluse tõestada, et tegusid, mis on magaja elu jooksul aset leidnud, oleks võimalik uuesti esile kutsuda ja läbi elada kirkas unenäos. Esimese tõestuse selle kohta esitas 1970. aastate lõpus Briti parapsühholoog Keith Hearne. Vabatahtlik nimega Alan Worsley kasutas silma liikumist, et anda märku kirkuse olemasolust, mis talletati polüsomnograafiga (polüsomnograafia või PSG on mitmeparameetriline test, mida kasutatakse une õppimisel. Testi tulemust kutsutakse polüsomnogrammiks (< kr poly – 'palju', lad somnus– 'uni', kr graphein –'kirjutama').) Hearne'i tulemusi ei levitatud väga laialt. Esimese artikli avaldas paar aastat hiljem Stanfordi ülikoolis Stephen LaBerge, kes iseseisvalt leiutas sarnase tehnoloogia oma doktoriõpingute käigus. 1980. aastate jooksul levis kirgaste unenägude uurimine laiemalt. Teadusuuringud[viide?] kinnitasid, et kirgaste unenägude nägijad on suutelised uurijatele demonstreerima, et nad on oma une käigus täiesti ärkvel (kasutades silma liigutamise signaali).[viide?] "Lucid Dreaming: Techniques, Benefits, and Cautions". Healthline (inglise). 15. mai 2019. Vaadatud 4. augustil 2023.
Mūsa jõgi

Mūsa jõgi (läti; leedu keeles Mūša) on jõgi Euroopas Leedus ja Lätis. Lähtub Žemaitija kõrgustiku kirdejalamilt. Voolab ülemjooksul Mūša-Nemunėlise madalikul itta, Pasvalysi lähedal pöördub loodesse Zemgale tasandikule. Bauskas ühineb Mēmele jõega, moodustades Lielupe.
Securitate

Securitate (ametliku nimega Departamentul Securității Statului) oli kommunistliku Rumeenia julgeolekuteenistus. Securitate asutati 1948. aasta 30. augustil ja saadeti laiali 1989. aasta detsembris.
Veelained

Veelained on vees tekkivad lained. Lainetena kandub vees energia ühest kohast teise. Nad jagunevad pinnalaineteks, pikkadeks laineteks ja siselaineteks.  Pikemalt artiklis Pinnalained Vee pinnalained on pinnalained vee ja õhu piirpinnal. Walter Munki järgi hõlmavad nad veepeegli võnkumised, mille perioodid ulatuvad kümnendiksekunditest (kapillaarlained) tundideni (loodelained). Vee (või muu vedeliku) pindpinevus määrab 2 sentimeetrist väiksema lainepikkusega kapillaarlainete omadused. Suurema lainepikkuse puhul määrab lainete omadused inerts, raskusjõud ning sellest tingitud rõhu- ja liikumisemuutused. Domineeriv lainete tekitaja veekogudel on tuul, mis tekitab muu hulgas merelainetuse. Vette visatud kivid ja voolutakistused tekitavad laineid. Sõitvaid laevu saadavad vöörilained.  Pikemalt artiklis Tuulelained Vasakpoolsel pildil on näitlikustatud tuulelainete tekkimist. Tuul puhub vasakult üle rahuliku veepeegli. Veepinnal peavad tuule ja vee erinevad horisontaalsed kiirused ühtlustuma. Piirpinna moodustub mittepideva potentsiaalse voolamise tagajärjel.  Pikemalt artiklis Pikad lained Merevärinad võivad tekitada tsunamisid. Ka loodelained on pikad lained. Surfamine
Pinnalained

Pinnalained on lained, mis tekivad tahke keha, vedeliku või gaasi pinnal. Pinnalainete seas on seismilised pinnalained, akustilised pinnalained, tuulelained, raskuslained ja kapillaarlained. Domineeriv lainete tekitaja veekogudel on tuul, mis tekitab muu hulgas merelainetuse. Walter Munki järgi hõlmavad nad veepeegli võnkumised, mille perioodid ulatuvad kümnendiksekunditest (kapillaarlained) tundideni (loodelained)[viide?]. Vee (või muu vedeliku) pindpinevus määrab 2 cm-st väiksema lainepikkusega kapillaarlainete omadused. Suurema lainepikkuse puhul määrab lainete omadused inerts, raskusjõud ning sellest tingitud rõhu- ja liikumisemuutused[viide?]. Pinnalaineid saab jagada lühikesteks ja pikkadeks. Lühikeste pinnalainete lainepikkus on vee sügavusest palju väiksem, pikkadest lainetest saab aga rääkida, kui lainepikkus on vee sügavusest vähemalt 20 korda pikem ja sel juhul ulatub lainete mõju veekogu põhjani. Madalas, rannikulähedases vees tekivad sageli murdlained. Vette visatud kivid ja voolutakistused tekitavad tüüpilisi pinnalaineid. Sõitvaid laevu saadavad vöörilained. Pinnalained on ka ummiklained. Wetzel, R. G. (2001). Limnology. 3nd ed. Academic Press, p 103 Kiirlaevad tekitavad tapvaid laineid
Potentsiaalne voolamine

Potentsiaalseks voolamiseks nimetatakse voolava aine (vedeliku või gaasi) voolamist, kui kiiruste vektorväli on niisugune, et tal on potentsiaaliväli (potentsiaal). Niisugune voolamine esineb homogeenses voolavas aines, kui ta on keerisevaba (rootorivaba) ning ei esine hõõrdejõude või need on tühised. Homogeense ning hõõrdumiseta voolava aine igal paigalseisust algaval voolamisel on niisugune potentsiaal. Potentsiaalne voolamine on Euleri liikumisvõrranditega kirjeldatava ideaalse vedeliku hüdrodünaamika erijuht.
Vektorväli

Vektorväljaks nimetatakse vektoranalüüsis funktsiooni, mis seab eukleidilise ruumi (või lokaalselt eukleidilise ruumi) igale punktile vastavusse vektori. Vektorväljad on füüsikas sageli mudeliks. Nendega modelleeritakse näiteks voolava aine voolamise kiirust (sealhulgas suunda) eri punktides, mingi jõu (näiteks magnetjõu või gravitatsioonijõu) tugevust ja suunda eri punktides. Üldisel kujul defineeritakse (puutuja)vektorvälju muutkondadel muutkonna puutujakihtkonna lõigetena. Nad on teatud tüüpi tensorväljad muutujal. Olgu antud n-mõõtmelise eukleidilise ruumi R n {\displaystyle \mathbb {R} ^{n}} lahtine ja sidus alamhulk S. Vektorväli on antud vektorfunktsiooniga V x : S → R n {\displaystyle V_{x}:S\to \mathbb {R} ^{n}} tavalistes eukleidilistes koordinaatides (x1, ..., xn). Kui hulgal S on veel teine koordinaadisüsteem y, siis uutes koordinaatides y avaldub seesama vektorväli kujul V y := ∂ y ∂ x V x {\displaystyle V_{y}:={\frac {\partial y}{\partial x}}V_{x}} . Seega ei ole vektorväli lihtsalt skalaarväljade kogum. Kui vektorväli V on k korda pidevalt diferentseeruv funktsioon, siis öeldakse, et V on Ck-vektorväli. Kui vektor on hulga S punktis A null ( V ( p ) = 0 {\displaystyle V(p)=0} ), siis nimetatakse punkti A statsionaarseks punktiks. n-mõõtmelises ruumis saab vektorvälja näitlikustada igale punktile rakendatud n-mõõtmelise vektori abil. Olgu antud kaks hulgal S defineeritud Ck-vektorvälja V ja W ning hulgal S määratud reaalarvuliste väärtustega Ck-funktsioon f. Siis määravad skalaariga korrutamine ja vektorite liitmine ( f V ) ( p ) := f ( p ) V ( p ) {\displaystyle (fV)(p):=f(p)V(p)} ( V + W ) ( p ) := V ( p ) + W ( p ) {\displaystyle (V+W)(p):=V(p)+W(p)} Ck-vektorväljade mooduli üle Ck-funktsioonide ringi. Olgu antud muutkond M. Siis vektorväli muutkonnal M seab muutkonna igale punktile vastavusse puutujavektori selles punktis. Teiste sõnadega, muutkonna M iga punkti x jaoks on määratud mingi puutujavektor selles punktis. Abstraktsemas keeles väljendatuna tähendab see, et vektorväli on puutujakihtkonna TM lõige. Kui vektorväli kujutab endast pidevat, diferentseeruvat, siledat või analüütilist funktsiooni, siis me nimetame vektorvälja vastavalt pidevaks, diferentseeruvaks, siledaks või analüütiliseks. Tähtis on märkida, et need omadused on koordinaadistiku vahetuse korral invariantsed, nii et neid võib avastada, kui kasutada lokaalset väljendust mis tahes pideval, diferentseeruval, siledal või vastavalt analüütilisel kaardil. Kõikide vektorväljade kogumit muutkonnal M tähistatakse sageli Γ(TM) või C∞(M,TM), eriti kui neid vaadeldakse puutujakihtkonna lõigetena; kõikide siledate vektorväljade kogumit tähistatakse mõnikord ka X ( M ) {\displaystyle {\mathfrak {X}}(M)} .
Uus-Siberi saared

Uus-Siberi saared on saared Põhja-Jäämeres. Koosnevad kolmest rühmast: Ljahhovi, Anjou ja De Longi saared. Saared eraldavad Laptevite merd Ida-Siberi merest. Uus-Siberi saared kuuluvad Venemaale Sahhale. Nende kogupindala on 38 tuhat km². Esimesed teadaanded Uus-Siberi saartest pärinevad Jakov Permjakovilt, kes seilas Leena suudmest Kolõma poole. 1712 maabus ta koos kasakasalgaga, mida juhtis Merkuri Vagin, Suur-Ljahhovi saarele. 19. sajandil uuris saarestikku Jakov Sannikov 1809–1811, hiljem parun Eduard Gustav von Toll 1886–1892. Saarestiku kõrgeim mägi on 374 m kõrgune Malakatõn-Tass Kotelnõi saarel. Palju on järvi, soid ja väikesi jõgesid. Kliima on arktiline. Saarestikus on arktiline tundra ja külmakõrb. Kõikjal sarestikus on igikeltsa ja maa-alust jääd. Põhjapoolsed saared on kaetud lumega 9-10 kuud aastas. Sademeid on aastas 132 mm. Jaanuari keskmine temperatuur on -28...-31 °C. Juuli keskmine temperatuur on kaldal keskmiselt +1...+3 °C, soojal päeval +8...+11 °C. Sisemaal on mõne kraadi võrra soojem: keskmiselt 3...6 °C, soojal päeval isegi 16...19 °C. Alaline elanikkond saarestikus puudub. Kotelnõi saarel tegutseb alates 1933 polaarjaam. Hilispleistotseenis moodustasid Uus-Siberi saared Suure Arktika Tasandiku ehk Beringia kõrgeima osa. Sel ajal oli merepind tänapäevasest 100–120 m madalamal ja maismaa ulatus mandrilava piirini, 700–1000 km kaugemale põhja kui tänapäeval. Kuid isegi jääajal polnud see ala laialt igijääga kaetud, ehkki De Longi saartel moodustusid 17 000 – 24 000 aastat tagasi väikesed passiivsed jääkatted. Väikeste liustike jälgi on leitud ka teistelt Uus-Siberi saartelt. Pärast meretõusu, mil Beringia üle ujutati, jäi selle alale madalasse merre siiski hulk fossiiljääst moodustunud saari, mis tänapäevaks on kõik sulanud, viimane 20. sajandi keskel. Ljahhovi saared Suur-Ljahhovi saar Väike-Ljahhovi saar Stolbovoi saar Hopto-Terer Semjonovski saar Anjou saared Kotelnõi saar Uus-Siberi saar Faddejevi saar Belkovski saar De Longi saared Bennetti saar Žohhovi saar Vilkitski saar Henrietta saar Jeanette'i saar Uus-Siberi saarte hulka kuulub ka müütiline Sannikovi maa, mida tänapäeval ei eksisteeri.
Piiskop Henrik

Henrik on olnud kahe piiskopi nimi: Henrik, Uppsala piiskop, kelle legendi järgi tappis 1150. aastatel Soomes talupoeg Lalli Henrik, Lundi piiskop (suri umbes 1066)
Ohhoota meri

Ohhoota meri on ääremeri Vaikse ookeani loodeosas. Piirneb idas Kamtšatka poolsaarega, kagus Kuriilidega, lõunas Hokkaidōga ja edelas Sahhaliniga. Edelas on Ohhoota meri La Pérouse’i väina ja Nevelskoi väina kaudu ühenduses Jaapani merega. Mere kogu ülejäänud rannik peale Hokkaidō kuulub Venemaale, nimelt Habarovski kraisse, Kamtšatka kraisse, Magadani oblastisse ja Sahhalini oblastisse. Mere pindala on 1 580 000 km². Meres on tugevad looded kõrgusega kohati üle 13 meetri. Kliima on jahe. Talvel merevesi suuremalt osalt külmub, suvel on meri jäävaba. Ohhoota meri asub üldiselt mandrilaval ja sellepärast on tema sügavus valdavalt alla kilomeetri. Piki Kuriile asub Kuriili nõgu, mis ei asu mandrilaval. Seal on ka mere kõige sügavam koht, 3521 meetrit. Meres asuvad Šantari saared. Kui mitte arvestada Sahhalini ja Kuriile, mis ei asu täielikult Ohhoota meres, siis Šantari saared ongi Ohhoota mere ainsad suured saared. Ohhoota ja Jaapani mere piirile suubub Amuur, aga kui see maha arvata, siis ei suubu Ohhoota merre suuri jõgesid. Kõige suurematena võib mainida kirdesoppi suubuvat Penžina jõge, läänesoppi suubuvat Uda jõge, Kamtšatkal olevat Bolšaja jõge, Korjakkias olevat Pustaja jõge ja merele nime andnud Ohhoota jõge mere põhjakaldal. Ohhoota mere kaldal, kui Sahhalin kõrvale jätta, on vähe suuri asulaid: ainus üle 10 000 elanikuga asula on Magadan. Sahhalinil on selliseid veel 6, neist suurim on Južno-Sahhalinsk. Suur maailma atlas, lk. 85 Suur maailma atlas, lk. 160