laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Rantzau krahvkond

Rantzau riigikrahvkond (saksa: Reichsgrafschaft Rantzau) oli otse keisrile alluv riik Saksa-Rooma riigis. Selle territoorium kattub enam-vähem praeguse Amt Rantzauga. 1649. aastal müüs Friedrich III oma osa Pinnebergi isandkonnast, mis oli varem kuulunud Schaumburgi krahvkonda, Christian Rantzaule, Taani kuninglikule Holsteini kubernerile. 1650. või 1651. aastal sai Rantzaust otse keisrile alluv krahvkond Saksa-Rooma riigis. 1726. aastal annekteerisid selle Taani valitsejad, pärast seda, kui Wilhelm Adolf zu Rantzau mõrvas oma vennad ja vangistati. Wilhelm Adolf suri 1734. aastal ja Rantzau päris Holsteini hertsogkond, mida valitsesid Taani kuningad ja teisenasündinud.
Arno Kallikorm

Arno Kallikorm (8. detsember 1915 Voorepere küla, Püssi vald – 5. aprill 1992 Tallinn) oli eesti koorijuht. Ta õppis Tallinna Konservatooriumis 1939–1945 trompetit ja orelit, 1946–1950 koorijuhtimist Tuudur Vettiku klassis. Tehnikaülikooli Akadeemilise Meeskoori (toona Tallinna Meeskoor) asutajadirigent 1945. Koori peadirigent kuni 22. märtsini 1962, mil oli ideoloogiaametnike nõudmisel sunnitud andma lahkumisavalduse. Asutas 1949. aastal meeskoori Runo ja 1948. aastal naiskoori Heli. Türnpu Meeskoori dirigent aastatel 1964–1968 ja dirigeeris aastatel 1965–1985 segakoor Raudam. Oli dirigendiks aastani 1985 ka segakooris Laulik. Looming: TAM Moto, "Kui tume veel kauaks sinu maa", "Laena mulle kannelt, Vanemuine", "Laul", "Laulmata laul", "Vanapoisi kosjalal" ja "Muhulaste laul".
Enn Kaar

Enn Kaar (kuni 1935 Morando-Edmund Moikov; 30. märts (vkj) / 12. aprill 1911 Tallinn – 17. oktoober 1987 Tallinn) oli eesti arhitekt. Ta lõpetas 1934. aastal Tallinna Tehnikumi ehitustehnikuna ja asus tööle Narva linna ehitusosakonda, kus muuhulgas osales ka Narva-Jõesuu ja Joaoru rannahoone ehitamises. 1937. aastast õppis ta arhitektuuri Saksamaal Karlsruhe ja Berliini Tehnikaülikoolis, mille lõpetas 1940. aastal. Pärast Eestisse naasmist suunati ta NSV Liidu sõjaväebaasi tehnikabüroo ja ehitustööde juhatajaks Kloogal. Nõukogude Liidu – Saksamaa sõja ajal arreteerisid Nõukogude võimud ta 1941. aastal, hiljem mobiliseeriti ta Punaarmeesse ja viidi NSV Liidu tagalasse. 1945. aastal sai Kaar Tallinna Arhitektuuriosakonna projekteerimisbüroo juhatajaks, hiljem töötas mitmel ametikohal Eesti Maaehitusprojektis ja Eesti NSV Kergetööstuse Ministeeriumi konstrueerimisbüroos. Kaare projektidele avaldas mõju Saksamaal saadud haridus, mis paistab kohati välja ka Nõukogude ajal teostatud töödes. Riigiküla lahingu mälestussammas (1934–1935; hävitatud juunis 1941 ja taaspüstitatud juunis 2014) Eramu Tallinnas Vabaõhukooli tee 38 (1948) Kalevi tenniseklubi Kaarli puiesteel (1948–1949; lammutatud ja ehitatud uuesti üles muudetud projekti järgi) Põllumajanduslike Ühistute Keskliidu hoone Tallinnas Estonia puiestee 7 (hilisem Eesti Teaduste Akadeemia instituutide hoone; veelgi hiljem Eesti Kunstiakadeemia ajutine peahoone; 1948–1953) Elamud Tallinnas Paldiski maantee 59, 61, 63 (1948–1953) Elamud Tallinnas Koidu 88 ja 92 (1948–1953) Talleksi eelkäijate tehasehoonete rekonstrueerimine (1949–1953) Tõnismägi 14 asuva koolihoone juurdeehitus Tuvi tänava ääres (1958) Lisaks on Kaar projekteerinud tootmishooneid, rekonstruktsioone, aiamaju ja eramuid.[viide?] Mart Kalm. "Kaar, Enn, arhitekt". // Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 1996. Lk 146 Eesti kommunismiohvrid 1940–1991 Haud Tallinna Rahumäe kalmistul
Dolõnjanõ (Murovani Kurõlivtsi rajoon)

Dolõnjanõ (ukraina keeles Долиняни) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Murovani Kurõlivtsi rajoonis. Elanike arv on 370. Pindala on 2,004 km².
Iława maakond

Iława maakond on 2. järgu haldusüksus (maakond) Kirde-Poolas Warmia-Masuuria vojevoodkonnas. Maakond loodi 1999. aasta haldusreformi käigus. Maakonna halduskeskus on Iława linn. Maakond on seitse kohaliku omavalitsuse üksust (valda): Iława linn Lubawa linn Iława vald Lubawa vald Kisielice vald Suszi vald Zalewo vald Maavanem (starosta) on Ryszard Zabłotny. Maakonnas on viis linna: Iława Lubawa Kisielice Susz Zalewo Iława maakonna koduleht
Kałočyn

Kałočyn (transkribeerituna Kalotšõn) on küla Valgevenes Homieli oblasti Rečyca rajooni Chołmieči külanõukogus. Asula asub Dnepri kaldal ning jääb oblasti keskusest Homielist 72 ja rajooni keskusest Rečycast 22 kilomeetri kaugusele. Miłahradis on puhkekodu ja postkontor. Külast pool kilomeetrit põhja ja lõuna pool asub muinaslinnused ning muinasasulad, mis olid kasutusel VI–VIII sajandil. Nende järgi on nime saanud Kolotšini kultuur. Esimesed teated küla kohta pärinevad XIX sajandist, mil see kuulus Minski kubermangu Retšitsa maakonda. Külas oli vesiveski. Aastail 1928–1927 oli Kałočyn samanimelise külanõukogu halduskeskuseks. Aastal 1931 moodustati külas kolhoos. Teise maailmasõja ajal põletasid saksa karistussalklased juunis 1943 küla maha ja tapsid 13 sealset elanikku. 44 sealset elanikku hukkusid rindel. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 11. oktoober 2020. Vaadatud 10. septembril 2020.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Городище Колочин I на Гомельщине, Материалы и исследования по археологии СССР, Nr.108, 1963
Zarečča

Zarečča (transkribeerituna Zarettša) on alev Valgevenes Homieli oblastis Rečyca rajoonis. Asub merepinnast 142 meetri kõrgusel Viedryči jõe ääres. Alevis on keskkool, raamatukogu ja haigla. Sinna on rajatud naistevangla. Enne aastat 1957 asusid alevi kohal talud (Paharelcy, Padbabje jt.) Asula rajati aastal 1957. Toona hakkas see kandma nime Gomel-30. Tegemist oli sõjaväelinnakuga, mis rajati raketiväeosa tarbeks. Tänapäevase nime ja alevi staatuse sai asula aastal 1995. The population as of January 1, 2024 and the average annual population for 2023 in the Republic of Belarus by regions, districts, cities and urban-type settlements
Asta Olivia Nordenhof

Asta Olivia Nordenhof (sündinud 28. jaanuaril 1988 Kopenhaagenis) on Taani luuletaja ja proosakirjanik. Ta on lõpetanud Taani loovkirjutamise akadeemia, kus praegu ise töötab. Oma esikromaani "Et ansigt til Emily" (2011) eest võitis ta Munch-Christenseni debüüdiauhinna. 2013 võitis ta oma luulekogu "Det nemme og det ensomme" ("Kergus ja üksildus", 2013) Montana kirjandusauhinna. Luulekogu müüdi Taanis enam kui 10 000 eksemplari ja see tõlgiti nii inglise kui teistesse keeltesse. 2020 ilmunud romaani "Penge på lommen" ("Raha taskus") eest võitis ta 2020. aastal Euroopa Liidu kirjandusauhinna. Romaan on esimene septaloogiast, mis keskendub parvlaeval Scandinavian Star 7. aprillil 1990 toimunud tulekahjule, mis põhjustas 159 inimese hukkumise.
Amanda Aizpuriete

Amanda Aizpuriete (28. märts 1956 Jūrmala – 22. oktoober 2023 Jūrmala) oli läti luuletaja ja tõlkija. Aizpuriete õppis 1974–1979 Läti Ülikoolis. Ta avaldas umbes kümme luulekogu ja tema luuletusi on tõlgitud vähemalt 14 keelde. Eesti keeles on tema luuletusi ilmunud raamatus "Läti uuema luule valimik" (1997). Aizpuriete on tõlkinud Anna Ahmatova, Virginia Woolfi, Franz Kafka, Georg Trakli, Jack Kerouaci, Boriss Pasternaki, Joseph Brodsky, Marina Tsvetajeva ja teiste kirjanike teoseid läti keelde. Ta pälvis Horst Bieneki luuleauhinna (1999), Läti luuleauhinna (2000) ja kirjanduse aastauhinna parima luuletõlke eest (2003). "Nāks dārzā māte". Rīga: Liesma, 1980 "Kāpu iela". Rīga: Liesma, 1986 "Nākamais autobuss" [arī atdzeja]. Rīga: Liesma, 1990 "Pēdējā vasara". Rīga: Preses nams, 1995 "Bābeles nomalē". Rīga: Enigma, 1999 "Sārtu baložu bars" [pastkaršu komplekts ar dzejoļiem]. Rīga, 1999 "Vēstuļu vējš". Rīga: Atēna, 2004 "ledusskapja šūpuļdziesma" [dzeja un proza]. Rīga: Mansards, 2011 "Šonakt biju zaļš putns". Rīga: Pētergailis, 2011 "Turp". Rīga: Pētergailis, 2013 http://latvianliterature.lv/en/writers/32
Isabelle de Charrière

Isabelle de Charrière (hollandipäraselt Belle van Zuylen; 20. oktoober 1740 – 27. detsember 1805) oli Hollandi ja Šveitsi valgustusajastu kirjanik. Tänapäeval teatakse teda ta kirjade ja romaanide järgi, kuid ta kirjutas ka pamflette, muusikat ja näidendeid. Ta tundis suurt huvi tolle aja ühiskonna ja poliitika vastu ning tema Prantsuse revolutsiooni aegset loomingut on peetud eriti huvipakkuvaks. Portrait de Mll de Z., sous le nom de Zélide, fait par elle-même, 1762 Le Noble. Conte moral, 1763 Lettre sur les opérations militaires en Corse, 1768 Lettres neuchâteloises, 1784 Lettres de Mistriss Henley publiées par son amie, 1784 Lettres écrites de Lausanne, 1785 Caliste ou continuation de Lettres écrites de Lausanne, 1787 Examen de la tragédie d'Électre, 1787 Bien-né. Nouvelles et anecdotes. Apologie de la flatterie, 1788 Courte réplique à l'auteur d'une longue réponse ; par Mme la Baronne de ..., 1789 Plainte et défense de Thérese Levasseur, 1789 Eclaircissemens relatifs à la publication des „Confessions“ de Rousseau, 1790 Aiglonette et Insinuante, ou la Souplesse. Conte, 1790 Lettre à M. Necker sur son administration, écrite par lui-même, 1791 Lettres trouvées dans des portefeuilles d’émigrés, 1793 L’émigré, comédie en trois actes, 1794 L’Inconsolable, 1794 Trois femmes, 1795 Honorine d’Userche : nouvelle de l’Abbé de La Tour, 1795 Elise, ou l’Université, 1795 La parfaite Liberté ou les vous et les toi, 1796 Réponse à l'écrit du colonel de La Harpe, intitulé „De la neutralité des gouvernans de la Suisse depuis l’année 1789“ Sainte Anne, 1799 Les ruïnes de Yedburg, 1799 L'Enfant gâté ou le fils et la nièce, 1800 Sir Walter Finch et son fils William, 1806
Õunhape

Õunhape (molekulvalem C4H6O5), on värvitu kristalliline orgaaniline aine. Kuulub dihapete hulka. Õunhape sisaldub paljudes puu- ja köögiviljades, nt õuntes, pihlakamarjades, rabarbris. Õunhapet võib kohata kahe vormina ehk D- ja L-isomeerina. Looduses on levinud happe L-isomeer. Õunhappe sooli ja estreid nimetatakse malaatideks. Kuna õunhappel ja malaatidel on konserveeriv mõju, kasutatakse neid toiduainetööstuses.
Rečyca rajoon

Rečyca rajoon on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Homieli oblastis Valgevenes. Rajooni pindala on 2714 km². 2018. aasta seisuga elas seal 97 979 inimest. Rajoon moodustati 1926. aastal, aastast 1938 Homieli oblasti koosseisus. Tänapäevastes piirides on rajoon aastast 1966. See koosneb järgmistest külanõukogudest: Azierščyna, Babičy, Barščoŭka, Biełaje Bałota, Chołmieči, Hłybaŭ, Kamsamolski, Karavacičy, Liski, Pierasviatoje, Rovienskaja Słabada, Sałtanoŭ, Zachody, Zaspa, Zaščobje, Žmuraŭka ja Vyšamiri külanõukogu. Lisaks moodustavad omaette haldusüksuse veel Rečyca linn, mis on ka rajooni halduskeskus, Vasilevičy linn ja Zarečča alev. Teisi asulaid: Azierščyna, Kałočyn, Kaparaŭka, Miłahrad. Biarezina jõgi Krynki Nafta tootmine Rajoon asub Dnepri madalikul, kõrgused jäävad enamasti vahemikku 130-140 meetrit. Kõrgeim koht (161 meetrit) asub Kamsamolski agrolinnakese juures. 45 % rajoonist katavad metsad. Maavaradest leidub seal naftat, maagaasi, liiva, savi ja turvast. Tähtsaimaks jõeks on Dnepr, teised suuremad jõed on selle lisajõed Biarezina ja Viedryč. 2009. aasta seisuga oli elanikest 89,29% valgevenelasi, 7,54% venelasi, 1,69% ukrainlasi ja 1,48% muust rahvusest inimesi. 57,47% elanike emakeeleks oli valgevene keel, 40,22% elanike emakeeleks oli vene keel. Koduse keelena kasutas valgevene keelt 17,34% elanikke, vene keelt aga 79,6%. Численность населения на 1 января 2018 г. и среднегодовая численность населения за 2017 год по Республике Беларусь в разрезе областей, районов, городов и посёлков городского типа. // Национальный статистический комитет Республики Беларусь. — Мн., 2018. «Дзяржаўны зямельны кадастр Рэспублікі Беларусь»  Rečyca rajoon – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Rajooni täitevkomitee koduleht (vene keeles) Rajooni kaart
Donald Adamson

Donald Adamson (30. märts 1939 Lancashire – 18. jaanuar 2024) oli inglise kirjandusteadlane ja ajaloolane, kelle raamatute hulgas on Blaise Pascali elulugu. Adamson pro Merito Melitensi "www.rslit.org". Originaali arhiivikoopia seisuga 5. märts 2015. Vaadatud 10. septembril 2020. Debrett's People of Today
Barysaŭščyna

Barysaŭščyna (transkribeerituna Barõssavštšõna) on küla Valgevenes Homieli oblasti Chojniki rajoonis, Barysaŭščyna külanõukogu halduskeskus. Asula asub Vići jõe ääres ning jääb oblasti keskusest Homielist 121 ja rajooni keskusest Chojnikist 18 kilomeetri kaugusele. Barysaŭščynas on algkool, postkontor, kultuurimaja ja raamatukogu. Külast lõunas asuvad mesoliitikumi ja neoliitikumi asulakohad, lisaks veel rauaaja alguses kasutusel olnud muinaslinnus. Esimesed teated küla kohta pärinevad 1622. aastast, mil see kuulus Minski vojevoodkonda ja Mazyri maakonda. Sealsed valdused kuulusid toona Chrapowickitele. 1702. aastal oli küla Wolskite valduses. Hiljem oli see Šuiskite valduses, 1752. aastal ostsid selle aga Zborovskid. 1782. aastal oli asula Oskierkade omandiks. Seoses Poola jagamisega läks Barysaŭščyna 1793. aastal Venemaa koosseisu, kus hakkas kuuluma Minski kubermangu Mazyri maakonda. 1804. aastal läksid sealsed valdused Jastrzębskite omandisse; neile kuulus küla kuni XX sajandini. XIX sajandi lõpuaastatel ja XX sajandi alguses rajasid nad külla mõisakompleksi ja pargi, selle lähistel asunud karjamõisa aga viinaköögi, mis valmis 1890. aastal. 1896. aastal olid külas õlipress ja auruveski. Sealne mõisnik Nikolai Jastrzębski sai 1872. aastal tuntuks kirjandusliku müstifikatsiooniga, kui avaldas peatükke Nikolai Gogoli "Surnud hingede" teisest osast, mille autoriks oli tegelikult ta ise. 1920. aastatel moodustati külla sovhoos. 1926. aastal sai asulast kohaliku külanõukogu keskus. Teises maailmasõjas hukkus 88 küla elanikku. Aastail 1986-1987 rajati Barysaŭščynasse uued elamud (kokku 50 korterit) Tšornobõli katastroofis saastunud tsoonist ümber asunute tarvis. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 11. oktoober 2020. Vaadatud 11. septembril 2020.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Алексей Яковлев. «Мёртвые души» полковника Ястржембского // Советская Белоруссия. — 2004. — 11. veebruar. Küla Valgevene fotoentsüklopeedias
Tigon

Tigon on isase tiigri (Panthera tigris) ja emase lõvi (Panthera leo) ristand. Isase lõvi ja emase tiigri järglane on liiger.
Jaak Reewits

Jaak Reewits (16. IV 1866 — 24. II 1962) oli Eesti kirjastaja ja raamatukaupmees. (Nõukogude ajal kasutati ka nimekuju 'Reevits'.) Ta aitas Konstantin Pätsil asutada ajalehte Teataja, mis oli Põhja-Eestis oluline platvorm Eesti iseseisvuse saavutamiseks. Kunstnik ja kirjastaja Kiwa on tema lapselapselaps. Jaak Reewits pärines Viljandimaalt Tarvastu kihelkonnast Kuressaare valla kehvikuperest. Ta alustas läinud sajandi lõppkümnendil rändraamatukaupmehena, hakkas peagi kirjastama ning avas 1900. aastal Viljandis oma raamatu- ja seemnekaupluse. 1905. a. revolutsiooni sündmustest osavõtu pärast sai J. Reewits ihunuhtlust ja brošüüri “Mai öö” eest põletati kauplus karistussalkade poolt. Ta üritas äri jätkata Tartus, kuid pidi sealtki varsti minema ja Venemaal varju otsima. 1908. a. pöördus Reewits tagasi Tartusse, kus rajas raamatu- ja kirjatarvete kaupluse «Kultura», kuid juba mõne kuu pärast tuli tal äri sulgeda ja jääda ainult kirjastajaks ning raamatulaopidajaks. 1915. a. avas ta uuesti raamatukaupluse («Ekonomija»), mida pidas üle kahe aasta. Vabariigi ajal piirdus Reewitsa tegevus raamatuantikvariaadi pidamisega. Pahempoolselt meelestatuna kirjastas J. Reewits esmajoones materialistlikku maailmakäsitust propageerivaid populaarteaduslikke teoseid loodusloo alalt, praktilisi töö- ja tervishoiukäsiraamatuid, kuus aastakäiku kalendrit «Kiir» (1909— 1914) ning vähesel määral ka ühiskonnakriitilisi ilukirjanduslikke teoseid. Tema väljaandel on ilmunud kokku ligi 50 raamatut. 1906. aastal tegeles ta agaralt Eduard Vilde toimetatud poliitilise pilkelehe “Kaak” levitamisega, võttes sellest müügile umbes 1000 eksemplari. 1910. avaldas ta Eduard Vilde töölisromaani “Lunastus”. A. Nagelmaa. J. Reevitsa kirjavahetus E. Vilde ja L. Jürmanniga, Keel ja kirjandus 8/1974.
Edward Emerson Barnard

Edward Emerson Barnard (16. detsember 1857 – 6. veebruar 1923) oli Ameerika Ühendriikide astronoom. Barnardi perekond oli vaene ning seetõttu ei saanud poeg kooliharidust. Üheksa-aastaselt sai ta fotograafi abiliseks ning hiljem tekkis tal huvi astronoomia vastu. 1876. aastal ostis Barnard teleskoobi ning 1881. aastal avastas oma esimese komeedi. Barnard sai oma kodulinna Nashville'i amatöörastronoomide hulgas tuntuks ning nad kogusid piisavalt raha, et ta saaks minna õppima Vanderbilti Ülikooli. Barnard ei lõpetanud ülikooli, kuid ta sai tööle Licki observatooriumi. Barnard avastas 1892. aastal Amalthea ning sai Galileo Galilei järel teiseks inimeseks, kes on avastanud Jupiteri kaaslase. Amalthea oli viimane visuaalse vaatlusega avastatud Jupiteri kaaslane (kõik hiljem avastatud kaaslased on avastatud kosmoseaparaatide, fotoplaatide jms abil). 1895. aastal asus ta tööle Chicago Ülikooli, kus sai kasutada Yerkesi observatooriumi teleskoopi. Yerkesis töötades pildistas ta Linnuteed ning avastas koos Max Wolfiga, et teatud Linnutee tumedamad piirkonnad koosnevad kosmilisest gaasist ja tolmust, mis takistavad kaugemate tähtede vaatlemist. 1916. aastal arvutas ta välja Barnardi tähe omaliikumise, mis on suurim teadaolev omaliikumine. Barnard suri 6. veebruaril 1923 ning on maetud Nashville'i. "Edward Emerson Barnard (December 16, 1857 - February 6, 1923)". Messier SEDS. Originaali arhiivikoopia seisuga 26. oktoober 2020. Vaadatud 11. september 2020.
Tulhavičy

Tulhavičy (transkribeerituna Tulgavitsõ) on küla Valgevenes Homieli oblasti Chojniki rajooni Sudkoŭ külanõukogus. Asula asub Vići jõe ääres ning jääb oblasti keskusest Homielist 133 ja rajooni keskusest Chojnikist 30 kilomeetri kaugusele. Külast lõunas asuvad mesoliitikumi ja neoliitikumi asulakohad, lisaks veel rauaaja alguses kasutusel olnud muinaslinnus. Esimesed teated küla kohta pärinevad aastast 1506, mil see kuulus Kiievi vojevoodkonda ja Mazyri maakonda. Aastal 1508 anti seni vürst Muntsile kuulunud valdus üle djakk Vaska Petrovitšile. Aastal 1512 müüsid Zaroiskid küla Kollontaidele. Aastast 1567 on teada, et küla kuulus Loveikodele. Aastal 1569 läks küla koos ülejäänud Mazyri maakonnaga Minski vojevoodkonna koosseisu. XVII sajandi lõpus sai küla omanikuks Juravičy klooster. Seoses Poola jagamisega läks Tulhavičy aastal 1793 Venemaa koosseisu. Seal kuulus see Minski kubermangu Retšitsa maakonda ja jäi Juravičy valda. Aastast 1795 on teateid sealsest õigeusu kirikust. Aastal 1840 oli küla Soltanite valduses. Aastal 1873 rajati sinna vana õigeusu kiriku asemele uus, ent järgmisel aastal põles see maha. Kuigi see oli kihelkonnakirik ja küla oli ametlikult kihelkonna keskuseks, võeti kihelkonnakirikuna kasutusele naaberküla Püha Kolmainu kirik. Aastal 1897 asusid külas kihelkonnakool, magasiait, kõrts, tuulik ja hobuveski. Aastal 1926 sai asulast kohaliku külanõukogu keskus. Aastal 1930 moodustati Tulhavičys kaks kolhoosi, seal tegutsesid sepikoda, auruveski ja terasevalu koda. 1930. aastatel avastati küla lähistelt rauamaagi lasund. Mais ja juunis 1943 ründasid partisanid sealset Saksa garnisoni, mistõttu karistussalklased põletasid küla maha ja tapsid 22 küla elanikku. Teises maailmasõjas hukkus 186 küla elanikku. Aastal 1959 sai külast kohaliku kolhoosi keskasula. Toona asusid seal keskkool, metskond, kultuurimaja, raamatukogu, haigla, postkontor. Külas oli ka kolm poodi. Aastal 1986 likvideeriti Tšornobõli katastroofi tagajärjel Tulhavičy külanõukogu. Aastal 1995 asustati suurem osa sealsetest elanikest ümber. Литовская Метрика. Книга записей 8. (1499—1514). Подгот. А. Балюлис. — Вильнюс, 1995. Lk. 259 Архив Юго-Западной России. — Ч. 7. — Kd. 1: Акты о заселении Юго-Западной России. — Киев, 1886. Lk. 644 Załęski S. Jezuici w Polsce. Kraków, 1905. T. 4. Cz. 4: Kolegia i domy założone za królów Jana Kazimierza, Michała, Jana III, obydwóch Sasów i Stanisława Augusta. 1648—1773. § 190. Rezydencya w Jurowiczach 1673—1773. — Misya w Mozyrze i Brahiniu w województwie mińskiem, dyecezyi wileńskiej 1724—1773. Lk. 1550 Насевіч, В., Скрыпчанка, Т. Рэчыцкі павет / В. Насевіч, Т. Скрыпчанка // Энцыклапедыя гісторыі Беларусі: у 6 т. – Kd. 6. Кн. 1. – Мінск: БелЭн, 2001. Lk. 181–182 Описание церквей и приходов Минской епархии. VIII. Речицкий уезд. — Минск, 1879. Lk. 134—136 Список населённых мест Минской губернии. / Сост. В. С. Ярмолович. — Минск, 1909. Lk. 202
Ungari rahvuslaul "Üleshüüd" (Szózat)

"Üleshüüd" (originaalis "Szózat"; tõlgitud ka kui "Üleskutse") on Ungari rahvuslaul (mitteametlik hümn, mida tihti lauldakse rahvuslikel pidustustel). "Üleshüüu" sõnade autor on ungari luuletaja Mihály Vörösmarty. Luuletus "Üleshüüd" ilmus 1837. aastal. Matthias Johann Eisen luuletas ilmselt soome või saksa keele kaudu "Szózati" Eesti oludele vastavalt ümber ja see ilmus tema luulekogus pealkirja "Äratus" all. Eesti keelde tõlkis luuletuse Karl Eduard Sööt, see ilmus pealkirja "Üleshüüd" all 1938. aastal kümnenda hõimupäeva puhul väljaande Eesti Hõim lisas. "Szózati" viisi on loonud helilooja Béni Egressy. Sul, ungarlane, ustavalt On kaitsta oma maa; Ta olnud kätkiks sinule Saab puhkepaigaks ka. Ei paremat maailma peal Sa paika leia joht, Kas olgu õnn või õnnetus – Siin saatusest su koht. See muld su vanemate verd On lakkamata joond, Siin tuhat aastat rännates Sull' mäletusi loond. Siin sangar Árpád võimsasti Me kodu rajanud Ja Hunyad keset orjaööd Uut sihti ajanud. Oh vabadus! Lipp verine Siin lehvind meie eel, Ning sõda pojad paremad On riisund eluteel. Ehk maad küll rõhus võõras võim, Küll äge sõjajaht – Ta siiski uljalt seisma jäi, Ei kustund elutaht. Ta elab, kogu ilmale Käib üha harras hüüd: "Pikk katseaeg, küll pälvib see, Kas elu, surma nüüd!" Ei ohvriks toodud verehind Või olla asjata, Ei asjata, et vapramaid Nüüd leinab isamaa. Ei väitus asjata, ei vaim, Jõud, püha hüüde hääl, Või raugeda, kui lasukski Suur needus nende pääl. Küll ükskord sulle saabuvad Veel ajad paremad, Nii kuidas sajad tuhanded Kaastundes ootavad. Ehk tulgu, kui peab tulema, Suur, võimas sulle surm, Kus hiiglakalmuks kujuneb Verd janunenud nurm. Siis, rahvas, sinu hauakalm Kord rahvaid ühendab Ja miljonite harras lein Neid vendeks pühendab. Oh ungarlane, ustavust Sult ootab kodupind, Mis toidab, ja kui langed kord, Siis mullas hõlmab sind. Ei paremat maailma peal Sa paika leia joht, Kas tulgu õnn või õnnetus – Siin saatusest su koht. "I. Csekey, "Hõimrahvaste rahvushümnidest"". Eesti Kirjandus. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts. September 1939. Lk 377. "I. Csekey, "Hõimrahvaste rahvushümnidest"". Eesti Kirjandus. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts. September 1939. Lk 786. "Üleshüüd (M. Vörösmarty järgi K. E. Sööt)". Kümnendateks hõimupäevadeks (Eesti Hõimu lisa). Tallinn: Fenno-Ugria. 1938. Lk 2-3.
Gowarczów

Gowarczów on linn Poolas Święty Krzyżi vojevoodkonnas Końskie maakonnas, Gowarczówi valla halduskeskus. Gowarczów asub Końskiest 10 km põhjas ja Kielcest umbes 48 km põhjas. Gowarczów sai linnaõigused 1430. aastal, kuid kaotas need 1869. aastal. Gowarczów sai linnaõigused tagasi 1. jaanuaril 2024. https://bdl.stat.gov.pl/api/v1/data/localities/by-unit/052615205022-0620659?var-id=1639616&format=jsonapi, vaadatud 6.10.2022. Gowarczów Świętokrzyski Sztetl Michał Dobrołowicz, Paweł Kmiecik:34 nowe miasta w Polsce od 1 stycznia. Sprawdź listę RMF, 31. detsember 2023. Vaadatud 1. jaanuaril 2024
Victoria Prentis

Victoria Mary Boswell Prentis (sündinud 24. märtsil 1971 Banburys Oxfordshires) on Suurbritannia poliitik, ta on Konservatiivse Partei liige. Ta on 14. veebruarist 2020 Suurbritannia keskkonnaminister. Ta sündis aastal 1971 Banburys Oxfordshires, kuid kasvas üles Aynho lähedal Northamptonshires. Ta on lõpetanud Royal Holloway, University of London, Londoni Ülikooli juures ja Downing College'i (Cambridge'i Ülikooli juures). Ta on 14. veebruarist 2020 Suurbritannia keskkonnaminister. Ta on abielus Sebastian Prentisega, neil on kaks tütart, perekond elab Somertonis Oxfordshires. Tema isa Tim Boswell, Baron Boswell of Aynho on samuti konservatiivne poliitik (oli aastatel 1987–2010 House of Commonsi liige ja on aastast 2010 Lordide koja liige).