laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Arthur H. Robinson

Arthur H. Robinson (5. jaanuar 1915 Montréal – 10. oktoober 2004 Madison (Wisconsin)) oli USA geograaf ja kartograaf. Ta sai tuntuks oma Robinsoni projektsiooniga (1963).
Robinsoni projektsioon

Robinsoni projektsioon ehk ortofaaniline projektsioon on geograafilistel kaartidel kasutatav kaardiprojektsioon. Robinsoni projektsiooni lõi Arthur H. Robinson aastal 1963. Projektsioon loodi eeskätt maailmakaartide jaoks. Loodav projektsioon pidi olema võimalikult kena väljanägemisega. Robinsoni projektsioon on unikaalne selle poolest, et ta väidetavalt ei põhine mitte matemaatilistel valemitel, vaid koordinaatidetabelitel. Projektsioon on tehtud katse ja eksituse meetodil. Siiski ei tähenda see seda, et matemaatilist eeskirja kaardi loomiseks poleks võimalik anda. Robinsoni projektsioon on omapärane ka seepärast, et see ei ole ei võrdpindne (ekvivalentne), võrdpikkuseline (ekvidistantne) ega ka õigenurkne ehk konformne. Tegemist on nn sobeda projektsiooniga. Robinsoni projektsioon on pseudosilindriline projektsioon, milles kõik paralleelid on sirgjooned ja pooluste pikkus on 0,5322 ekvaatori pikkust, mis on keskmeridiaanist 1,9716 korda pikem. Keskmeridiaan (enamasti on selleks algmeridiaan) on samuti sirgjoon, ülejäänud meridiaanid on aga kõverjooned. Robinsoni projektsioonis olev maailmakaart on optimeeritud ja näeb kõige loomulikum välja 38° põhja- ja 38° lõunalaiuse vahel. Selle põhjuseks on see, et paralleelid on selles vahemikus ekvidistantsed ehk õigepikkuselised. Mõõtkava on õige vaid 38. põhja- ja lõunalaiuskraadil. 45. laiuskraadidest pooluste poole esineb märkimisväärseid moonutusi. Poolused on kõige surema moonutusega, sest punktikujulist poolust kujutatakse joonena. Robinsoni projektsiooni võttis 1988. aastal kasutusele ka ajakiri National Geographic, asendades sellega Van der Grinteni projektsiooni, kuid loobus sellest kümme aastat hiljem Winkeli kolmikprojektsiooni kasuks. Algselt oli projektsioon loodud Rand McNally jaoks. Kaardiprojektsioon Kaardiprojektsioonide loend
Isotermiline protsess

Isotermiline protsess on termodünaamiline protsess, mis toimub jääval temperatuuril: T = const. ⇔ T 1 = T 2 {\displaystyle T={\text{const.}}\quad \Leftrightarrow \quad T_{1}=T_{2}} . Siin tähistavad T 1 {\displaystyle T_{1}} ja T 2 {\displaystyle T_{2}} protsessi alg- ja lõpptemperatuuri. , Protsessi muutuvad suurused on aine maht (ruumala) ja rõhk. Ideaalse gaasi olekuvõrrandist p V = n R T = const ⇔ p ∼ 1 V {\displaystyle pV=nRT={\text{const}}\quad \Leftrightarrow \quad p\sim {\frac {1}{V}}} tuleneb, et muutumatu temperatuuri T {\displaystyle T} korral on mahumuutus ja rõhumuutus omavahel pöördvõrdelises seoses: V 1 V 2 = p 2 p 1 {\displaystyle {\frac {V_{1}}{V_{2}}}={\frac {p_{2}}{p_{1}}}} . Isotermilises protsessis gaasi kokkusurumisel või paisumisel tehtav töö W = n R T 1 ln ⁡ ( V 1 V 2 ) = n R T 1 ln ⁡ ( p 2 p 1 ) {\displaystyle W=n\,R\,T_{1}\ln \left({\frac {V_{1}}{V_{2}}}\right)=n\,R\,T_{1}\ln \left({\frac {p_{2}}{p_{1}}}\right)} , kus n {\displaystyle n} on ainehulk (moolides) ja R {\displaystyle R} on universaalne gaasikonstant. Isotermiline protsess on näiteks homogeense vedeliku keemine. 1981. Tehnikaleksikon. Tallinn, Valgus. 656 lk
Isobaariline protsess

Isobaariline protsess on termodünaamiline protsess, mis toimub jääval rõhul; protsessi muutuvad suurused on aine temperatuur ja maht (ruumala). Ideaalse gaasi korral on gaasi mahu V {\displaystyle V} ja temperatuuri T {\displaystyle T} jagatis vastavalt Gay-Lussaci seadusele konstantne: V T = c o n s t {\displaystyle {\frac {V}{T}}=\mathrm {const} } . Kui temperatuuril T 1 {\displaystyle T_{1}} on gaasi maht V 1 {\displaystyle V_{1}} ja sama rõhu juures temperatuuril T 2 {\displaystyle T_{2}} vastavalt V 2 {\displaystyle V_{2}} , siis V 1 T 1 = V 2 T 2 {\displaystyle {\frac {V_{1}}{T_{1}}}={\frac {V_{2}}{T_{2}}}} ehk V 2 V 1 = T 2 T 1 {\displaystyle V_{2} \over V_{1}}={T_{2} \over T_{1}} . Seega kui rõhk protsessis on muutumatu, siis on gaasi temperatuuri- ja mahumuutused omavahel võrdelises seoses. Gaas teeb jääval rõhul paisumisel tööd W {\displaystyle W} , mida saab vastavalt termodünaamika esimesele seadusele avaldada järgmiselt: W = p ⋅ Δ V = n ⋅ R ⋅ Δ T {\displaystyle W=p\cdot \Delta V=n\cdot R\cdot \Delta T} , kus p {\displaystyle p} on rõhk, n {\displaystyle n} on ainehulk (moolides) ja R {\displaystyle R} on universaalne gaasikonstant. Ligikaudselt võib isobaariliseks protsessiks lugeda näiteks auru tekkimist aurukatlas. 1981. Tehnikaleksikon. Tallinn, Valgus. 656 lk
Friedrich Malm

Friedrich Leonhard Malm (1. juuni 1903 Alutaguse kihelkond – 31. märts 1973 Göteborg) oli eesti majandusteadlane. Malm õppis 1921–1925 Tartu Ülikooli õigusteaduskonna majandusosakonnas, mille lõpetas 1925. aastal. Ta oli Tartu Ülikooli õppejõud, Ühistegevuse Instituudi juhataja, Hüpoteegipanga raamatupidaja, raamatupidaja Lorupi klaasitehases ja Põllumajanduse Panga juhataja. 1944 põgenes Malm Rootsi. Arvo Horm, Karl Inno ja Friedrich Leonhard Malm (toim) "Eesti krediidiühistud" Tartu: Akadeemiline Ühistegevuse Selts, 1940 TÜ üliõpilased
Carnot' tsükkel

Carnot' tsükkel ehk Carnot' ringprotsess on pöörduv termodünaamiline protsess, mis koosneb kahest isotermilisest protsessist ja kahest adiabaatilisest protsessist: 1) isotermilisel paisumisel on töökeha (nt ideaalne gaas) kokkupuutes soojusallikaga, mille absoluutne temperatuur on T1, ja saab sellelt soojushulga Q1; 2) adiabaatilisel paisumisel teeb töökeha oma siseenergia arvel tööd ning jahtub jahutaja temperatuurini T2; 3) isotermilisel kokkusurumisel annab töökeha temperatuuril T2 jahutajale soojushulga Q2; 4) adiabaatilisel kokkusurumisel keha temperatuur tõuseb uuesti soojusallika temperatuurini. Carnot' tsükkel on termodünaamiline ringprotsess, mida kirjeldas soojusmasina tööd analüüsides Nicolas Léonard Sadi Carnot' aastal 1824 ning laiendas Émile Clapeyron aastatel 1830 ja 1840. Carnot' ringprotsessi kasutegur η {\displaystyle \eta } ei sõltu töökeha omadustest, vaid ainult soojusallika temperatuurist T 1 {\displaystyle T_{1}} ja jahutaja temperatuurist T 2 {\displaystyle T_{2}} : η = 1 − T 2 T 1 {\displaystyle \eta =1-{\frac {T_{2}}{T_{1}}}} . See Carnot’ teoreemina tuntud seos määrab soojusjõumasina kasuteguri suurima teoreetiliselt võimaliku väärtuse. Mida suurem on erinevus soojusallika temperatuuri ja jahutaja temperatuuri vahel, seda kõrgem on kasutegur – seda suurem osa protsessi juhitud soojushulgast muudetakse ringprotsessis mehaaniliseks tööks ning seda väiksem soojushulk antakse üle jahutajale. Ringprotsessi juhitav soojushulk muutuks täielikult mehaaniliseks tööks ainult juhul, kui jahutaja temperatuur T 2 {\displaystyle T_{2}} oleks 0 K, mis pole aga võimalik. Kui vaadeldav protsess toimub vastassuunas, nimetatakse seda pöördringprotsessiks. Sellel protsessil rajaneb mitmesuguste jahutus- ja külmutusseadmete ning soojuspumpade töö. Ringprotsess Andres Talvari. Soojusfüüsika alused, alajaotis 42 Soojusmasinad, adiabaatilised protsessid ja adiabaatiline invariant – Carnot’ tsükkel
Voolutihedus

Voolutihedus J võrdub elektrivoolu tugevuse I ja elektrijuhi ristlõikepinna pindala A jagatisega: J = I A {\displaystyle J={\frac {I}{A}}} . Valem kehtib tingimusel, et voolu jaotus juhi ristlõikes on ühtlane. Voolutiheduse ühikuna on A/m2 kõrval kasutusel ka A/mm2.
Jan Tönnisson

Jan Tönnisson oli Liivi ordu vasall 15. sajandil. 23. veebruaril 1421 läänistas ordumeister Siegfried Lander von Sponheim Rakveres temale pool adramaad Paldoga külas, kuna tema varasem lääniürik oli ära põlenud. IBICUS. Jan Tönnisson, orduvasall. Eesti Päevaleht, 18. juuli 1973, nr. 54, lk. 6.
Rüdiger

Rüdiger, ka Ruediger (vene keeles Ридигер) on ilmselt Ida-Preisimaalt pärit kaupmehe- ja aadlisuguvõsa. Der Adel der russischen Ostseeprovinzen (Estland, Kurland, Livland, Ösel). 1. Teil. Die Ritterschaft. Neustadt an der Aisch: Bauer & Rape, inhaber Gerhard Gessner, 1898 (ümbertrükk 1980). Lk 411-412. Deutsches Geschlechterbuch. Bd 118. Görlitz: Druck und Verlag von C. A. Starke, 1943. Lk 471-508. Genealogisches Handbuch des Adels. Adelige Häuser B. Bd II. Limburg an der Lahn: C. A. Starke Verlag, 1956. Lk 351-358. Genealogisches Handbuch des Adels. Adelige Häuser B. Bd XX. Limburg an der Lahn: C. A. Starke Verlag, 1993. Lk 373-377. Genealogisches Handbuch des Adels. Adelslexikon. Bd XII. Limburg an der Lahn: C. A. Starke Verlag, 2001. Lk 94-96. Genealogisches Handbuch des Adels. Gräfliche Häuser B. Bd II. Limburg an der Lahn: C. A. Starke Verlag, 1960. Lk 357-359.
Johannes Oskar Lauri

Johannes Oskar Lauri (6. detsember 1891 Rannu vald – 5. jaanuar 1974 Stockholm) oli eesti vaimulik, Eesti Evangeeliumi Luteriusu Kiriku peapiiskop. Johannes Oskar Lauri õppis Rannu kihelkonnakoolis. Kihelkonnakooli lõpetamise järele astus ta Hugo Treffneri gümnaasiumi 3. klassi. Gümnaasiumi lõpueksamid sooritas ta Tartu Aleksandri gümnaasiumi õpilasena kevadel 1912. Õppis Tartu Ülikooli usuteaduskonnas 1912 – 1916, lõpetades selle cand. theol. kraadiga. Konsistooriumi eksamid sooritas ta septembris 1916 ja asus prooviaastale Viljandi Pauluse kogudusse Jaan Lattiku juurde. Ordineeriti pastoriks 17. juulil 1917. aastal praost Mihkel Jürmanni poolt. Oli 1917–1919 Viljandi praostkonna vikaarõpetaja. Juunis 1919 asus ta Võru praostkonna vikaari ametikohale, asukohaga Otepääl. Novembris 1919 valiti ta Otepää Maarja koguduse õpetajaks, kus teenis Eestist lahkumiseni septembris 1944. Ta valiti aastal 1924 Võru praostkonna abipraostiks ja selle praostkonna jagamise järele 1924. aastal Võru ja Valga praostkondadeks, aastal 1929 Valga praostkonna praostiks. Aastatel 1934 – 1944 oli ta Konsistooriumi assessor ja aastatel 1935–1939 oli ta Lõuna vikaarkonna piiskoplik vikaar. 4. novembril 1943 valis Kirikukogu ta vikaarpiiskopiks. Lahkus 1944. aastal Saksamaale ja 1947. aastal Saksamaalt Rootsi. Aastal 1957 sai piiskopiks (kuna piiskopiamet muudeti peapiiskopiametiks ja vikaarpiiskopiamet piiskopiametiks). Johannes Oskar Lauri oli Eesti Komitee esimees. Ta valiti 1966., 1968. ja 1970. aastal Eesti Komitee Asemike Kogusse. Valiti Kirikukogu poolt 26. mail 1964 peapiiskopiks. Emerituuri läks 31. detsembril 1971. Tema ametijärglaseks sai Konrad Veem. Ta kandideeris I Riigivolikogu valimistel 54. ringkonnas. Richard Koolmeister. Peapiiskop Joh. O. Lauri – rahvakiriku eest võitleja. Eesti Päevaleht, 16. jaanuar 1974, nr. 4, lk. 4.
Paabeli torn

Paabeli torn oli Piibli järgi taevani ulatuv torn, mille tahtsid rajada tulevase Paabeli uhkeks muutunud asukad. Jumal vihastas nende kavatsuse peale ja segas ära ehitajate keeled, nii et need ühel päeval järsku enam omavahel kõnelda ei saanud, läksid laiali ning jätsid torniehituse pooleli. Seda on kirjeldatud 1. Moosese raamatu 11. peatükis salmides 1–9: Kogu maailmas oli aga üks keel ja ühesugused sõnad. Ja sündis, kui nad hommiku poolt teele läksid, et nad Sinearimaal leidsid oru ja jäid sinna elama. Nad ütlesid üksteisele: "Tehkem nüüd telliskive ja põletagem neid hästi. Siis olid telliskivid neile ehituskivideks ja maapigi oli sideaineks. Ja nad ütlesid: "Tulge, ehitagem enestele linn ja torn, mille tipp oleks taevas, ja tehkem enestele nimi, et me ei hajuks üle kogu maailma!" Aga Issand tuli alla vaatama linna ja torni, mida inimlapsed ehitasid. Ja Issand ütles: „Vaata, rahvas on üks ja neil kõigil on üks keel, ja see on alles nende tegude algus. Nüüd ei ole neil võimatu ükski asi, mida nad kavatsevad teha! Mingem nüüd alla ja segagem seal nende keel, et nad üksteise keelt ei mõistaks!" Ja Issand pillutas nad sealt üle kogu maailma ja nad jätsid linna ehitamata. Seepärast pandi sellele nimeks Paabel, sest seal segas Issand ära kogu maailma keele ja sealt pillutas Issand nad üle kogu maailma. Legendi Paabeli tornist on seostatud mitme ajaloolise ehitisega. Kõige sagedamini peetakse selle aluseks Babüloni tsikuraati nimega Etemenanki, mis oli algselt rajatud oletatavasti 2. aastatuhandel eKr. Aegade jooksul on Etemenankit korduvalt purustatud ja jälle üles ehitatud. Hilisemate kirjelduste järgi (seda on maininud ka Herodotos) oli tsikuraat seitsmekorruseline. Välistrepid viisid selle tippu, kus paiknes tempel, milles elas Babüloonia peajumal Marduk. Tellistest ehitatud hoone oli 91 meetrit kõrge ja selle põhi oli ristkülikukujuline. Seda on nimetatud maailmaimeks, ehkki Vana-Kreekast pärit seitsme maailmaime loendites seda tavaliselt ei mainita. On võimalik, et Assüüria vallutuse järel Babüloni küüditatud heebrealased võtsid Etemenanki taastamisest osa ja sealtkaudu jõudis legend Paabeli tornist vanasse testamenti. Antiigileksikon. Tallinn: Kirjastus Valgus, 1985, lk 402
Püha Katariina

Püha Katariina on mitme pühaku nimi: Aleksandria püha Katariina püha Catherine Labouré Genova püha Katariina Siena püha Katariina "Püha Katariina" on Caravaggio maal.
Nicolas Appert

Nicolas Appert (17. november 1749 Châlons-en-Champagne – 1. juuni 1841 Massy) oli prantsuse leiutaja, konserveerimise pioneer. Appert töötas 1784–1795 Pariisis kondiitri ja kokana. 1795 hakkas ta katsetama, et leida moodust säilitada toiduaineid: suppe, juurvilju, mahlu, piimatooteid, tarretisi, moose ja siirupeid. Ta asetas toidu klaasist purki, pitseeris selle korgi ja pitseerimisvahaga ning asetas selle keevasse vette. Pärast umbes 15 aastat kestnud katsetusi avalikustas Appert oma leiutise ja sai 1810. aasta jaanuaris auhinnaks 12 000 Prantsuse franki. Samal aastal avaldas ta raamatu "L'Art de conserver les substances animales et végétales" ("Loomsete ja taimsete ainete säilitamise kunst"). See oli esimene raamat, mis käsitles tänapäevast toidu säilitamise meetodit. Appert asutas Pariisi lähedal Massys konservitehase, mille nimi oli La Maison Appert ('Apperti maja'). See oli enam kui pool sajandit enne seda, kui Louis Pasteur tõestas, et kuumus tapab bakterid. Appert patenteeris oma meetodi ja hakkas oma tehases tootma konserve mitmesuguste toiduainetega. Ta kasutas selleks pakse suure suuga klaasist pudeleid, ühesuguseid kõigi toodete jaoks: nii loomaliha, linnuliha, munade kui piima jaoks. Oma meetodi reklaamimiseks konserveeris Appert ükskord terve lamba korraga. Selleks oli vaja vastava suurusega pudelit, kuhu lammas sisse mahuks. Ta jättis pudeli ülaossa õhuruumi ning korkis ja pitseeris pudeli kindlalt kruustangide abil kinni. Seejärel mähkis ta pudeli lõuendisse, et seda kaitsta, sukeldas keevasse vette ja keetis senikaua, kuni uskus, et pudeli sisu on korralikult läbi keenud. Apperti meetod oli nii lihtne ja töökindel, et see levis kiiresti laialdaselt. Juba samal 1810. aastal patenteeris inglise kaupmees Peter Durand oma meetodi, mis erines Apperti omast selle poolest, et toitu ei pandud klaaspudelisse, vaid plekktoosidesse. 1812 ostsid inglased Bryan Donkin ja John Hall patendi ja hakkasid konserve tootma. Kümmekond aastat hiljem jõudis meetod Ameerikasse. Plekktooside masstootmine ei levinud maailmas laialdaselt enne 20. sajandit, sest konserviavajat polnud veel olemas. Konserve tuli avada haamri ja meisliga. Purgiavaja leiutas alles 1855 Robert Yeates ja pöörleva konserviavaja leiutas 1870 William Lyman. Apperti auks nimetavad prantslased konserveerimist vahel apertiseerimiseks. Seda tuleb eristada pastöriseerimisest, sest Appert kasutas keevat vett, aga Pasteur kuumutas üksnes temperatuurini 70 °C. Üleliigne kuumutamine võib halvendada toidu maitseomadusi. Prantsuskeelne sait
Lütschine

Lütschine on jõgi Šveitsis Berner Oberland. Lütschine jõgi algab Zweilütschineni lähedal, kus ühinevad Grindelwaldist alguse saav 12,3 km pikkune Must Lütschine (Schwarze Lütschine) ja Lauterbrunnentalist alguse saav 13,1 km pikkune Valge Lütschine (Weisse Lütschine). Zweilütschinenist alates voolab 8,6 km pikkune Lütschine läbi Bödeli ja suubub Bönigeni lähedal Brienzi järve lääneossa.
Thomas Hicks

Thomas Hicks on mitme tuntud inimese nimi: Thomas J. Hicks (1875–1963), USA maratonijooksja, Saint Louise olümpiavõitja Thomas Hicks (1918–1982), USA bobisõitja, 1948. aasta taliolümpia pronksmedalist Thomas Holliday Hicks (1798–1865), USA senaator ja Marylandi kuberner
Sigade lahe dessant

Sigade lahe dessant oli USA ebaõnnestunud katse hõivata Kuuba edelaosa ja kukutada võimult Fidel Castro. Invasiooni planeerimine algas Ameerika Ühendriikide valitsuse poolt 1960 ja operatsioon tehti teoks aprillis 1961, mõni kuu pärast John F. Kennedy saamist USA presidendiks. Kuuba sõjaväge toetas Nõukogude Liit. Dessant algas Sigade lahte, mis hispaania keeles on Bahía de Cochinos rannal nimega Playa Girón. Triay p. 81 Triay lk. 110 Lynch lk. 148 Lynch, Grayston L. 2000 Decision for Disaster: Betrayal at the Bay of Pigs. Potomac Books Dulles Virginia ISBN 1-57488-237-6 Triay, Victor 2001 Andres Bay of Pigs. University Press of Florida, Gainesville ISBN 0-8130-2090-5
Thomas J. Hicks

Thomas John Hicks (7. jaanuar 1875 – 2. detsember 1963) oli Ameerika Ühendriikide kergejõustiklane, olümpiavõitja. Hicks võistles 1904. aasta suveolümpiamängudel Saint Louises maratonijooksus. Võistlusolud olid halvad. Joosti katteta rajal ja võistlejaid saatvad sõidukid keerutasid üles suuri tolmupilvi. Hicks ei ületanud finišijoont esimesena, aga kui tuli ilmsiks, et esimesena lõpetanud Fred Lorz oli suure osa distantsist läbinud hoopis autoga, kuulutati Hicks võitjaks. USA Amatöörspordiliit diskvalifitseeris Lorzi algul eluks ajaks, aga hiljem, kui Lorz vabandust palus ja selgitas, et ta ei olnud pettust kavandanud, vabastati ta edasisest karistuse kandmisest. Võistlusrajal turgutati Hicksi strühniini ja brändiga. Esimesest annusest strühniinist (1/60 graani ehk umbes 1 mg) ei olnud abi ja nii anti talle veel teinegi annus. Selle tagajärjel varises mees aga lõpetamise järel täiesti kurnatult kokku. Veel üks annus oleks ta ilmselt tapnud. Tänapäevaste reeglite järgi oleks Hicksigi oodanud diskvalifitseerimine, sest strühniin kuulub spordis keelatud ainete hulka. Hicks lõpetas 1904. aastal Bostoni maratoni teisena, aga katkestas järgmisel aastal. 1905. aasta Bostoni maratoni võitis just Lorz. Kergejõustik 1904. aasta suveolümpiamängudel
Taani väin

Taani väin ühendab Atlandi ookeani ja Grööni merd ning eraldab Islandit ja Gröönimaad. Laius 290 km, sügavus 600 m.
Niina Sepp

Niina Sepp (vene keeles Нина Васильевна Сепп) (30. august 1949 Saksamaa – 21. detsember 2008 Narva-Jõesuu) oli eesti pedagoog, Narva-Jõesuu keskkooli direktor, Narva-Jõesuu linnavolikogu liige, Narva kõrgkooli rajaja ja rektor. Niina Sepp lõpetas 1972. aastal Tallinna Pedagoogilise Instituudi. Seejärel töötas ta ülikoolis 15 aastat teadurina ja hiljem inglise keele õppetooli juhataja asetäitjana. Aastal 1986 sai temast pedagoogikakandidaat, 1989 dotsent. Aastal 1991 rajas ta Narvas Narva kõrgkooli, kus töötas rektorina aastani 1999, mil kõrgkool muudeti Tartu Ülikooli Narva Kolledžiks. Alates aastast 2000 kuni surmani töötas Niina Sepp Narva-Jõesuu keskkooli direktorina. Niina Sepp on 25 teadusliku publikatsiooni (sealhulgas kahe monograafia) autor. Aastal 2002 kandideeris ta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel ja pääses linnavolikokku. "Kandidaat nr 158 - NIINA SEPP". Умерла Нина Сепп, Viru Prospekt (vene keeles) Не стало Нины Сепп, www.slavia.ee, Dmitri Klenski, 23.12.2008 (vene keeles) Уроки доктора наук, www.netinfo.ee, Jevgeni Ašihmin, 12.02.2002 (vene keeles)
Anna Zielińska

Anna Zielińska (sündinud 1977 Poznańis) on poola viiuldaja. Ta on lõpetanud 2001. aastal Poznańi Muusikaakadeemia viiuli erialal. Esinenud nii solisti, kammer- kui ka orkestrimuusikuna. Alates 2000. aastast on ta osalenud Mstislav Rostropovitši juhatatava Bayerische Rundfunk Orchesterakademie töös, esinenud koos orkestritega Eastern Festival Orchestra in Bayreuth, Jeunesses Musicales World Orchestra, RIAS Jugendorchester ja Nationaal Jeugdorkest ning on tihedalt seotud Dresdeni Sümfoonikute tegevusega. Ta on olnud paljude poola heliloojate teoste esmaettekandja, salvestanud muusikat Poola Raadio ja Televisiooni ning muude Euroopa, Aasia ning Lõuna- ja Põhja-Ameerika raadiojaamade ning plaadifirmade 6dB ja Deutsche Grammophon jaoks. Solistina on ta osalenud alates 2004. aastast sellistel festivalidel nagu Gelderse Muziek Zomer (Holland), Zda/erzenia (Bydgoszcz), Biennale (Lodz), In Progress (Centre for Contemporary Art Laznia), 3. rahvusvaheline Linux Audio Conference, ZKM Karlsruhe (Saksamaa), Musica Moderna (Lodz), Musica Electronica Nova (Wroclaw), Audio Art (Krakow), Festival Forfest (Kromeriz, Tšehhimaa), XV Festival de Musica Contemporanea Chilena (Santiago de Chile), MusicAhora (La Serena, Tšiili), Musica Polonica Nova (Wroclaw), Audio Art (Varssavi), 37. Festival International Musiques et Creations Electroniques "Synthese 2007" (Bourges, Prantsusmaa), Visiones Sonoras (Morelia, Mehhiko). Anna Zielinska on eriti huvitatud improvisatsioonilisest muusikast ja muusikalisest improvisatsioonist. 2001. aastal oli ta saksa ansambli Ensemble Musikbabrik stipendiaat ja osales Earle Browni avatud õpikojas Heekis. 2006. aastal osales ta Chicago The Jazz Institute'i liikmete õpikodades. Tema eksperimentaalne muusikalooming põhineb erinevatel heliallikatel. Ta on teinud koostööd Ernst Bieri, Marek Choloniewski, Hamid Drake'i, Roby Glodi, Frank Gratkowski, Izabella Gustowska, Krzysztof Herdzini, Cezary Konradi, Wojciech Kosma, Herb Robertsoni, Janusz Stolarski, Viktor Tothi, Mikolaj Trzaska, Wu Wei ja Tadeusz Wierzbickiga projektis "The Laboratory of Appearances". Ta on pälvinud 2001. ja 2006. aastal Grand Prix Fama Festivalil Swinoujscies teatrilavastuste kaasautorina. Hooajal 2003/04 andis ta kontserte kontserdisarjas "ElectromAnia Project", mille eesmärgiks on propageerida viiulit ja elektroakustilist muusikat ning tuua esmaettekandele Poola ja muude maade heliloojate uudisteoseid. 2004. ja 2007. aastal on ta pälvinud Poola Kultuuriministeeriumi stipendiumi. 2006. aastast on ta Poola Elektroakustilise Muusika Ühingu (Polish Society for Electroacoustic Music PSeMe) liige. Anna Zielińska koduleht
Cabrera saar

Cabrera saar on üks saar Baleaaridest, asub Mallorcast lõunas. Saare pindala on 15 km². Saar on künklik, kõrgus kuni 172 meetrit. Kuulub Hispaaniale. Väliseestlased otsivad Eestile asumaid
Ott Raun

Ott Raun (sündinud 19. juulil 1940 Tallinnas) on eesti proosakirjanik, luuletaja ja ajakirjanik. 1948–1955 Tallinna 27. 7-klassiline kool 1955–1959 Tallinna 22. Keskkool 1959–1962 Tallinna Kalanduse Tehnikum 1960–1962 Tallinna Kalakombinaat, kalatöötleja 1965–1969 Tallinna Pedagoogiline Instituut, eesti keele ja kirjanduse õpetaja eriala 1969–1975 ajalehe Nõukogude Õpetaja toimetus, koolikorralduse osakonna korrespondent, alates 1971 osakonnajuhataja 1975–1998 ajakirja Looming publitsistikaosakonna juhataja 1998–2023 ajakirja Tuna peatoimetaja Raun on välja andnud kuus luulekogu ("Hobusel on täna sünnipäev" 1973, "Silmlill" 1996, "Kaheks saa" 2002, "Kummelilõhn kirikus" 1991, "Alraun" 2005, "Iseenese väljanäitus" 2010), kolm romaani ("Kõrvaltegelased" 1990, "Kuningas, kes tahtis olla narr" 1995, "Test" 2000), artiklivalimiku "Vaikne eestlane" (1998), muinasjuturaamatu "Kass nimega Inimene" (2015) ning mälestusteraamatud "Vaimu vend" (2015), "Tuba number kaheksa" (2016) ja "Tunaeile. Meenutusi kaheksakümnendatest tunaeilseni" (2019). Ta on Eesti Kirjanike Liidu liige 1992. aastast, Eesti Arhivaaride Ühingu liige ning kirjandusrühmituse Wellesto liige ja üks selle asutajaid. 2003 – Valgetähe IV klassi teenetemärk Ott Raun on filmimees Mart Rauna ja arhitekt Anu Rauna isa. Ta on bibliofiil Vallo Rauna vend. Kirjandusrühmitus Wellesto 21 aastat tagasi – Sirp, 14. august 2009 (vaadatud 29.03.2013) 2. https://kultuur.err.ee/997087/galerii-ott-raun-esitles-kolmandat-meenutusteraamatut (29.10.2019)