laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Julius Jürgenson

Julius Jürgenson (31. mai 1892 – 13. oktoober 1927) oli Eesti, Venemaa ja Ukraina sõjaväelane, esimene Eesti sõjaline esindaja Lätis. Julius Jürgenson sündis 31. mail 1892 Valgamaal Luke vallas. Ta oli eestlane, aga ta ema oli lätlane ja Julius valdas vabalt ka läti keelt. Koolis käis ta Valgas ja Riias, omandas keskhariduse. Alates 1913. aastast teenis ta Venemaa Keisririigi sõjaväes. Esimese maailmasõja ajal osales lahingutes Karpaatides, hiljem Daugavpilsi ja Riia lähistel. Teda autasustati Püha Anna ordeni III ja IV klassiga, Püha Stanislavi ordeni III klassiga ning Püha Vladimiri ordeni IV klassiga. Pärast enamlaste riigipööret teenis ta Ukraina armees. Alates 18. novembrist 1918 teenis Julius Jürgenson Eesti Vabariigi sõjaväes. Ta tegutses Kindralstaabi luureosakonna alluvuses ja oli auastmelt alamkapten. 13. märtsil 1919 saadeti ta Liepājasse, kus toona asus Läti Ajutine Valitsus ning kus ta määrati Eesti ja Läti sõjaväe vaheliseks sideohvitseriks. Samal kevadel peeti ta seal kinni ja Landesveeri sõja ajal juunis–juulis oli ta ligi kuu aega Riias Rüdiger von der Goltzi vägede käes vangis. 21. novembril 1919 sai vahepeal kapteniks ülendatud Jürgenson ametlikult Eesti esimeseks sõjaväeatašeeks Lätis. Tema ametiajal annetati lätlastele esimesed Vabaduse Ristid. Lätis tegutsedes tekkis tal konflikte sealse Eesti diplomaatilise esindaja Theodor Tallmeisteriga. Eesti Sõjavägede Staabi juhtkond polnud Jürgensoni tegevusega rahul ja kutsus ta mais 1920 Lätist tagasi. Oma teenete eest premeeris Eesti Valitsus teda 1921. aastal Vabaduse Risti teenetemärgi I liigi 3. järguga ja Läti Valitsus 1924. aastal Karutapja ordeni 3. järguga. Pärast sõja lõppu teenistusest lahkunud Jürgenson asus elama Riiga, kus ta tegeles ettevõtlusega. Julius Jürgenson suri 13. oktoobril 1927 ja maeti Riia vennaskalmistule. Jürgenson, Julius, Karutapja ordeni kavalerid Jaan Pihlak (2006). Karutapjad ja ristimehed. Eesti – Läti suhted teenetemärkide näitel. Magistritöö, Tartu Ülikool, Tartu. Lk 30 Jaan Pihlak 2006, lk 30, 50 Jaan Pihlak 2006, lk 50 Jaan Pihlak 2006, lk 31 Julius Jürgenson. Esimene Eesti sõjaväeline esindaja Lätis. Postimees, nr 288, lk 3, 23. oktoober 1927
Hennapunane

Hennapunane on pruuni poole kalduv punakas värvitoon, mille värvust seostatakse taimse värvaine hennaga värvitud naha või juuste värvusega. Hennapunasena võidakse kirjeldada juuksevärvust. Hennamaalinguga nahk Hennamaalinguga nahk Etiooplanna hennaga värvitud juustega Jeemeni mees hennaga värvitud juustega Veebivärv Henna Red on veidi lillaka tooniga punakaspruun      Pantone värvivaliku toon 19-1334 Henna on peaaegu lillakaspruun      RAL Design värvikaardi toon 040 40 50 Hennarot on soojatooniline pruunikaspunane      . https://www.eki.ee/dict/ekss/index.cgi?Q=hennapunane&F=M https://xn--snaveeb-10a.ee/search/unif/dlall/dsall/hennapunane/1[alaline kõdulink] https://icolorpalette.com/color/henna-red "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 4. aprill 2023. Vaadatud 4. aprillil 2023.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 4. aprill 2023. Vaadatud 4. aprillil 2023.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) https://www.color-name.com/henna-red.color
Yvette Chauviré

Yvette Chauviré (22. aprill 1917 Pariis – 19. oktoober 2016 Pariis) oli prantsuse balletitantsija, kes ühena vähestest pälvis austava nimetuse prima ballerina assoluta. Elas 99-aastaseks. Pärast Pariisi Rahvusooperi Balletikooli lõpetamist võeti Chauviré 1934. aastal tantsijana Serge Lifari juhitud Pariisi Ooperi balletitruppi. 1938. aastal sai ta trupi juhtivaks solistiks ja 1941. aastal 24-aastaselt étoile’iks. Ta jätkas trupis tantsimist (vaheaegadega) kuni 1963. aastani. Tema tantsupartneriks on olnud teiste seas Rudolf Nurejev. Lavakarjääri lõpetas Chauviré 1974. aastal Opéra Garnier' laval. Hiljem töötas ta balletipedagoogi ja koreograafina. Auleegioni komandöriklassi orden (1988) Ordre des Arts et des Lettresi komandöriklassi orden Ordre national du Mérite'i komandöriklassi orden (1994) Ordre national du Mérite'i suurristiklassi orden (1997) Auleegioni suurohvitseriklassi orden (2010) Décret du 13 juillet 2010 portant élévation aux dignités de grand'croix et de grand officier. legifrance.gouv.fr
Nõukogude okupatsiooni muuseum (Kiiev)

Nõukogude okupatsiooni muuseum (ukraina keeles Музей радянської окупації) Kiievis Ukrainas on pühendatud Nõukogude režiimi kuritegude kujutamisele Ukrainas aastatel 1917–1991. Selle asutas 2001. aasta novembris Memorial ühing Vassõl Stus filiaali näitusena "Ei tohi unustada: Kommunistliku inkvisitsiooni kroonika." Aastatel 2001–2007 kasvas ekspositsioon täisväärtuslikuks muuseumiks. 30. mail 2007 sai see oma praeguse nime. Novembris 2001 rajas Memoriali ühing Vassõl Stuse filiaal oma ruumidesse näituse pealkirjaga "Ei tohi unustada: Kommunistliku inkvisitsiooni kroonika". Ekspositsiooni algtekstideks olid dokumendid, fotod ja plakatid. Neid kogusid Ukraina Memoriali filiaal ja sõsarorganisatsioonid Venemaal. Kõige huvitavamate eksponaatide hulgas on Beria ajal loodud Nõukogude koonduslaagrite kaart Ukrainas. Näitus sisaldas selliseid osasid nagu "Kiievi martüroloogia", "Ukraina Solovki", näitust ukraina keele repressioonidest ja spetsiaalset raamatukogu. Sealses arhiivis on arvukalt dokumente, raamatuid, videolinte jm. 2007. aasta mais nimetati näitus Nõukogude okupatsiooni muuseumiks. Muuseumi külastas Paneuroopa Liidu aupresident, Euroopa poliitik ja Habsburgide suguvõsa otsene järglane Otto von Habsburg. Juba ainuüksi sellise institutsiooni avamise fakt tekitas Ukraina ühiskonnas alguses vaidlusi. Ukraina riikliku arhiivikomitee tollane juht ja Ukraina Kommunistliku Partei liige Olha Ginsburg keeldus arhiivimaterjale uue muuseumiga jagamast. Vassõl Stusi Memoriali ühingu direktor Roman Krutsõk kirjeldas sellist keeldumist kui "tavalist kommunistlikku tava oma kuritegude varjamiseks". Samanimelised muuseumid tegutsevad Gruusias (Nõukogude okupatsiooni muuseum), Lätis (Läti okupatsioonimuuseum) ja Eestis (Okupatsioonide ja vabaduse muuseum Vabamu). "Museum of Soviet Occupation opened in Kyiv." 5tv veebiarhiivis. 2. juuni 2007. (vaadatud 19. juulil 2007) "Dispute over the Museum of the Soviet Occupation in Ukraine", Maidan Hub, translated from BBC Ukrainian
Cyprus Broadcasting Corporation

Küprose Ringhäälinguorganisatsioon (kreeka keeles: Ραδιοφωνικό Ίδρυμα Κύπρου (Radiofonikó Ídryma Kýprou), ΡΙΚ (RIK); türgi keeles: Kıbrıs Radyo Yayın Kurumu, KRYK) ehk CyBC on Küprose rahvuslik avalik-õiguslik ringhääling. CyBC on Euroopa Ringhäälingute Liidu liige. Organisatsioon asutati 1953. aastal Cyprus Broadcasting Service nime all ja kannab oma praegust nime alates 1960. aastast. CyBC edastab kolme tele- ja nelja raadioprogrammi, mida edastatakse maapealselt VHF või UHF/VHF kaudu ja otseülekandena interneti kaudu. Programmid edastatakse kreeka, türgi ja inglise keeles, ülekaalus on kreeka keel. Türgi keeles edastatakse 11 tundi päevas. RIK 1 - uudised, kultuur RIK 2 - peamiselt meelelahutus RIK Sat - rahvusvaheline kanal RIK 1 RIK 2 RIK Sat RIK Proto - uudised, jutusaated, kultuur RIK Deftero - rahvusvähemused RIK Triton - meelelahutus ja informatsioon; kõige populaarsem raadiokanal RIK Classic - klassikaline muusika, jazz CyBC koduleht
Jalgrattasport

Jalgrattasport on spordiala, mida harrastatakse jalgrattal. Jalgratta eelkäijad olid prantslase M. de Sivraci 1790. ja sakslase Karl von Draisi 1816. aastal ehitatud kaherattalised jalgadega tõugatavad sõiduvahendid. Tänapäeva jalgratta prototüübiks peetakse [viide?] kettülekandega jalgratast, mille valmistas inglane Lawson 1879. 19. sajandi lõpul kasutusele võetud kuullaagrid, õhukummid ja vabajooksusidur ning pidurid andsid jalgrattale tänapäevase kuju. Jalgrattavõistlusi peetakse maanteel (maanteesõit), linnatänavail (kriteeriumisõit), murdmaastikul (jalgrattakross) ja velodroomil (trekisõit). Võistlusmaa pikkus on täpselt kindlaks määratud üksnes trekisõidus. Võisteldakse individuaalselt ja meeskondlikult, eraldi- või ühisstardist (grupisõit). Nii velodroomil kui ka maanteel võib võistlus kesta ühe või mitu päeva, viimasel juhul nimetatakse seda võistlust velotuuriks. Jalgratastel mängitakse ka velopalli ja velopolot ning võisteldakse vigursõidus. Alternatiivspordialaks võib pidada rattatraielit. Üks tuntumaid maanteesõiduvõistlusi on individuaal-meeskondlik velotuur Tour de France, mis toimus esimest korda 1903 ja toimub tänapäevani. Esimene eestlane, kes Tour de France'i lõpuni sõitis, oli Jaanus Kuum. Jalgrattaspordist sai tänapäevane spordiala Prantsusmaal ja Inglismaal 1860. ja 1870. aastatel. Varaseim teadaolev rahvusvaheline võistlus peeti 1869 Prantsusmaal marsruudil Pariis–Rouen, mille võitja keskmine kiirus oli 11 km/h. 1892 asutati Rahvusvaheline Jalgratturite Assotsiatsioon (aastast 1900 Rahvusvaheline Jalgratturite Liit, UCI). Esimesed ametlikud maailmameistrivõistlused trekisõidus toimusid 1893, maanteesõidus 1921 ja krossisõidus 1950. Jalgrattasport kuulus juba esimeste nüüdisaegsete olümpiamängude kavva 1896. aasta suveolümpiamängudel Ateenas. Naiste jalgrattaspordialad on olümpiamängude kavas alates 1984. aasta suveolümpiamängudest Los Angeleses. Alates 1996. aasta suveolümpiamängudest tohivad olümpiamängudel osaleda ka elukutselised sportlased.  Pikemalt artiklis Eesti jalgrattasport Ainus Eesti meesjalgrattur, kes olümpiamängudelt medali võitnud, on Aavo Pikkuus, kes 1976. aasta suveolümpiamängudel võitis NSV Liidu meeskonnas meeskondliku maanteesõidu. Jalgrattur Erika Salumäe on esimene Eesti naissportlane, kes tulnud kaks korda olümpiamedalile, ja ainus Eesti naissportlane, kes võitnud olümpiamedali kahele riigile (1988 kuldmedali NSV Liidule ja 1992 kuldmedali Eestile). Ta on ainus Eesti sportlane, kes on valitud 9 korda Eesti aasta sportlaseks, ja esimene naissportlane, kes on osalenud kolmedel olümpiamängudel. 1992. aasta suveolümpiamängudel tuli meeste grupisõidus kaks Eesti sportlast esikümnesse: Lauri Aus oli 5. ja Raido Kodanipork 9. Eesti maanteesõidu koondis Jalgrattasõit Tsüklokross Kategooria:Jalgrattasport olümpiamängudel Kategooria:Eesti meistrivõistlused jalgrattasõidus Kategooria:NSV Liidu meistrivõistlused jalgrattasõidus Rahutuur Eesti meistrid naiste jalgratturite maanteesõidus Eesti meistrid meeste jalgratturite maanteesõidus Eesti Jalgratturite Liidu koduleht Rahvusvahelise Jalgratturite Liidu koduleht
Claude Bessy

Claude Bessy (sünninimi Claude Jeanne Andrée Durand; sündinud 21. oktoobril 1932 Pariisis) on prantsuse balletipedagoog, koreograaf ja endine balletitantsija. Aastatel 1942–1946 õppis Bessy Pariisi Rahvusooperi Balletikoolis. Pärast selle lõpetamist 1946. aastal 13 aasta vanuses võeti ta tantsijana Pariisi Ooperi balletitruppi, kus ta alustas rühmatantsijana. 1952. aastal sai ta trupi juhtivaks solistiks ja 1956. aastal 24-aastaselt étoile’iks. Lavakarjääri lõpetas Bessy 1975. aastal. Aastatel 1970–1971 oli Bessy Pariisi Ooperi Balleti kunstilise juhi kohusetäitja ja 1972–2004 École de danse de l'Opéra national de Paris' direktriss. Tema õpilased olid näiteks Patrick Dupond, Manuel Legris, Laurent Hilaire, Marie-Claude Pietragalla ja Agnès Letestu. 1998 – Ordre des Arts et des Lettresi rüütliklassi orden 2009 – Ordre national du Mérite'i suurristiklassi orden 2016 – Auleegioni suurristiklassi orden
Mrs. Miniver

"Mrs. Miniver" on 1941. aasta Ameerika Ühendriikide draama- ja sõjafilm, mille lavastas William Wyler. Film põhineb Jan Strutheri 1939. aastal ilmunud samanimelisel romaanil. Teose produtseeris Sidney Franklin ja stsenaariumi kirjutasid Arthur Wimperis, George Froeschel, James Hilton ja Claudine West. Peaosades mängivad Greer Garson, Walter Pidgeon, Teresa Wright, Dame May Whitty, Reginald Owen, Henry Travers, Richard Ney ja Henry Wilcoxon. Film räägib tavalisest maal elavast Briti kodunaisest ning kuidas teda mõjutab teine maailmasõda. Tegemist on 1942. aastal enim piletitulu teeninud filmiga. Teos nomineeriti 12le Oscari auhinnale, millest pälvis viis, k.a parima filmi Oscari. Wyler võitis parima lavastaja, Garson parima naispeaosatäitja ja Wright parima naiskõrvalosatäitja Oscari. "Mrs. Miniver" on esimene teist maailmasõda kujutav film, mis võitis parima filmi kategoorias, ning esimene film, mis pälvis viis nominatsiooni näitlejatöö eest. Greer Garson – Kay Miniver Walter Pidgeon – Clem Miniver Teresa Wright – Carol Beldon Dame May Whitty – leedi Beldon Reginald Owen – Foley Henry Travers – härra Ballard Richard Ney – Vin Miniver Henry Wilcoxon – vikaar Christopher Severn – Toby Miniver Brenda Forbes – teenija Gladys Clare Sandars – Judy Miniver Marie De Becker – Ada Helmut Dantine – Saksamaa lendur John Abbott – Fred Connie Leon – Simpson Rhys Williams – Horace Peter Lawford – piloot (tiitrites mainimata) Charles Bennett – piimamees (tiitrites mainimata) Harry Allen – William (tiitrites mainimata) Billy Bevan – piletikontrolör (tiitrites mainimata) The Eddie Mannix Ledger, Los Angeles: Margaret Herrick Library, Center for Motion Picture Study "Mrs. Miniver". Välis-Eesti. 23. september 1945. Lk 7. Vaadatud 5. aprill 2023. "The 14th Academy Awards – 1943" (inglise). Ameerika Filmikunsti ja -teaduste Akadeemia. Vaadatud 5. aprill 2023. "Mrs. Miniver" andmekogus IMDb (inglise) "Mrs. Miniver" filmiarvustuste lehel Rotten Tomatoes (inglise) "Mrs. Miniver" Ameerika Filmiinstituudi kataloogis (inglise)
Guram Odišaria

Guram Odišaria (sündinud 23. novembril 1951 Suhhumis) on gruusia kirjanik ja ühiskonnategelane. Ta elab Thbilisis. Alates 25. oktoobrist 2012 kuni 23. juulini 2014 oli Guram Odišaria Gruusia kultuuri- ja spordiminister. Eesti keeles on ilmunud tema romaan "Presidendi kass" (Korela Film OÜ 2017, tõlkija Toomas Kall, illustraator Guram Odišaria) Guram Odišaria on kirjandusfestivali Prima Vista raames külastanud 2017. aastal ka Eestit. "Tõeline suhhumilane". Vaadatud 5. aprillil 2023. "Prima Vista külaline Guram Odišaria ehitab kirjandussillad sõjaga eraldatud rahvaste vahel". Err.ee. 3. mai 2017. Vaadatud 5. aprillil 2023.
Melba

Melba on aed-õunapuu (Malus domestica) sort. See õunasort on keskmise suurusega, ümar või ümarkooniline, rohekaskollase ja kaetud triibulise karmiinpunaga koorega õun. Viljaliha on magushapu, hästi mahlane ja hea maitsega. Melba õunasort on keskmisekasvuline. Sellest õunasordist saab teha mahla ja magustoite. Puu on keskmise kasvuga, ümara võraga, hakkab varakult ja rikkalikult kandma. Vastuvõtlik kärntõvele ja puuviljamädanikule. Talvekindel. Külmhoones säilib vaid paar nädalat. Kasvukoha suhtes ei ole väga nõudlik. Kannab praktiliselt igal aastal. Tolmu annavad "Liivi kuldrenett", "Pärnu tuviõun". Koristusaeg on augusti teine dekaad, säilib hoidlas kuni kaks nädalat. Kasvukoht peab olema päikeseline kuni nõrgalt varjuline, parasniiske, vett läbilaskev, viljakas muld. Talvekindlus on hea. Haiguskindlus: nõrgapoolne või keskpärane, tabab tihti tugevasti nii kärntõbi kui ka puuviljamädanik. Melba istiku suurus on 120-150 cm, kilepott 6L. Kõrgus on 350-400 cm ja laius on 150-200 cm. Suured viljad on üle 150 g. Melba töötas välja WT Macoun Ottawas Central Experimental Farmis 1898. aastal. 1924. aastal ilmus see kaubanduslikult ja kolm aastat hiljem sai see Ameerika Pomoloogiaühingult Silver Wilderi medali. Melba vanemad on McIntosh ja Liveland Raspberry. Melba järglased on: Caravel , Silva , Beverly Hills , Jamba 69 , Ranger , Pirja. Liveland Raspberry, tuntud ka kui madalvaarikas või punane põsk, on varajase hooaja õun, mis pärineb Leedu Livelandi provintsist. Nüüd on see haruldane, kuid see toodi Ameerika Ühendriikidesse 1883. aastal. Kui McIntosh aitab kaasa Melba lõhnavale, magushapukale maitsele, siis Liveland Raspberry mõjutab selle varajast küpsust ning annab selle õrna viljaliha ja õhukese naha. Avastatud: 1898, Kanada. Vanemad: McIntosh x Liveland Raspberry. Eesti maaülikooli sordivaramu. Melba õunasordi kirjeldus. (07.02.13/Tartu) Hansu puukool. Istiku suurus. Pomiferous. Melba õuna järglased, päritolu. (2016-2021) Silver Creek Nursery. Melba õuna ajalugu, miks seda kasvatatakse. "Melba - Õun - Malus domestica Borkh. Sordivaramu.ee". sordivaramu.emu.ee. Vaadatud 19. aprillil 2023. "Malus domestica 'Melba' - Õunapuu 'Melba'". www.hansupuukool.ee. Vaadatud 19. aprillil 2023. "Melba". pomiferous.com. Vaadatud 19. aprillil 2023. "Melba Apple". Silver Creek Nursery Ltd. (inglise). Vaadatud 19. aprillil 2023.
V12-mootor

V12-mootor on 12 silindriga sisepõlemismootor, mille kaks kuuest silindrist koosnev pank on paigutatud V-kujuliselt ümber ühise väntvõlli. V12-mootorid on vähem levinud kui V8-mootorid, kuid tavalisemad kui V10-mootorid. Esimene V12-mootor ehitati 1904. aastal võidusõidupaadis kasutamiseks ning hiljem levisid need luksusautode, paatide, lennukite ja tankide kasutusse tänu oma tasakaalustatud olemusele ja sujuvale jõuülekandele. V12-mootoreid on kasutatud nii laevamootoritena, raudteevedurites, suure paigalseisva võimsusena kui ka mõnes Euroopa sport- ja luksusautos. V12-mootori iga pank toimib sisuliselt sirge kuue mootorina, millel on iseenesest täiuslik primaar- ja sekundaarmootori tasakaal. V12-mootorite puudused hõlmavad lisakulusid, keerukust, hõõrdekadusid ning välist suurust ja kaalu, võrreldes vähem silindreid sisaldavate mootoritega. Mootorites, mille V-nurk on 60, 120 või 180 kraadi, on ühtlane tulistamisjärjekord. Mõned V12-mootorid kasutavad kahe silindripalga vahel 60-kraadist V-nurka. V12-mootori kolm silindrit on igal ajahetkel jõukäigul, mis suurendab jõuülekande sujuvust, kõrvaldades lüngad jõuimpulsside vahel. 180-kraadise V-nurgaga V12-mootorit nimetatakse sageli kaheteistkümneaastaseks mootoriks. V12-mootorite kasutamine autorallis on aga 21. sajandil haruldane. Teoreetiliselt võiksid V12-võidusõidumootori pöörlevad osad olla kergemad kui sarnase töömahuga risttasapinnalisel V8-mootoril, kuna V12-mootor ei vaja väntvõllile vastukaalu ega hoorattale nii palju inertsmassi. Lisaks on V12-mootori väljalaskesüsteem palju lihtsam kui risttasapinnalise V8-mootori oma, et saavutada heitgaaside impulsshäälestus. V12-engine (10. veebruar 2023). https://en.wikipedia.org/wiki/V12_engine Vaadatud 20.03.2023
Ivan Tertel

Ivan Tertel (valgevene keeles Іван Станіслававіч Тэртэль (Церцель), vene keeles Иван Станиславович Тертель; sündinud 8. septembril 1966 Pryvałkis Hrodna rajoonis Hrodna oblastis) on aastast 2020 Valgevene KGB ülem. Tertel on Valgevene Vabariigi Julgeolekunõukogu liige. Ta õppis põhikoolis Przewałkas, kuid keskkooli lõpetas Druskininkais. Nõukogude armees teenis ta aastast 1984 Tulas, aastal 1989 lõpetas ta Rjazani Kõrgema Õhudessantvägede Kooli. Aastal 1994 lõpetas ta Valgevene Vabariigi Rahvusliku Julgeoleku Akadeemia, aastal 1996 Hrodna Ülikooli ja aastal 2017 Valgevene Presidendi juures oleva Juhtimise Akadeemia. Aastatel teenis ta Valgevene Vabariigi piiriteenistuses, oli Valgevene Vabariigi piiriväe 16. piiriüksuse operatiivosakonna teabe- ja analüütilise rühma juht. 24. novembrist 2008 kuni 16. detsembrini 2013 - Valgevene Vabariigi riikliku julgeolekukomitee majandusjulgeoleku tagamise ja korruptsioonivastase võitluse aseesimees. 16. detsembrist 2013 kuni 4. juunini 2020 - Valgevene Vabariigi riikliku julgeolekukomitee aseesimees. Ta oli Valgevene Vabariigi Julgeolekunõukogu alluvuses sõjalis-tehnilise koostöö ja ekspordikontrolli ning majandusvaldkonna julgeoleku ametkondadevaheliste komisjonide liige. 4. juunil 2020 määrati ta Valgevene Vabariigi riikliku kontrollikomitee esimeheks. Samal ajal arvati ta omal soovil ajateenistusest reservi sõjaväevormi ja sümboolika kandmise õigusega.
Sörwema - Sõrvemaa

"Sörwema - Sõrvemaa" on MTÜ Sörvemaa Pärimuse Seltsi tõlgitud ja avaldatud Sõrvemaast jutustavad peatükid Martin Körberi raamatust "Oesel einst und jetzt" (Saaremaa enne ja nüüd). Körber, Martin (1899). Oesel einst und jetzt (saksa). Kuressaare: Zweiter Band. Pt III - Anseküla kihelkond; pt IV Jämaja kihelkond. ISBN 9789949263066.
Beth Chatto

Bessie Diana “Beth” Chatto (27. juuni 1923 Essex – 13. mai 2018 Essex) oli tuntud inglise aednik, õppejõud ja aiakujundaja. Beth Chatto on tuntud oma mitmete aiakujunduste poolest, teda on nimetatud ka aiakujunduse grand old lady'ks. Inspiratsiooni oma aedade jaoks sai ta peamiselt Jaapani kuivaedadest. Beth Chatto alustas õpinguid Essexis Colchesteri maakonna tütarlaste keskkoolis. 1940-1943 õppis ta Bishop's Stortfordi Hockerilli kolledžis õpetaja ametit. 1940.aastal kohtus Beth Chatto puuviljakasvataja Andrew Chattoga. Paar abiellus 1943. aastal ja asus elama Colchesteris asuvasse külla Braiswicki. Mõned aastad hiljem sündisid nende perre tütred Diana ja Mary. Alates 1950. aastatest töötas Beth õppejõuna ning osales ka Lilleklubi liikumises, mis keskendus lilleseadete loomisele.1978. avaldas Beth oma esimese raamatu "The Dry Garden". Huvi taimede vastu viis Chattod kokku kunstniku ja taimeteadlase Cedric Morrisega, kellest inspireerituna asutasid Beth Chatto ja ta sõber Pamela Underwood lilleseadeklubi. 1950.aastate lõpus avas Chatto veel mitmeid aiandusklubisid ja pidas aiandusteemalisi loenguid. 1960 rajasid Chattod ettevõtte “Chatto Gardens”. 1967. aastal asutas Beth koos oma abikaasaga puukooli, mille põhirõhk oli eksootiliste taimede kasvatamisel. Beth Chatto elutööks peetakse talle ainuomase aiakujundusstiili väljatöötamist, millega ta alustas koos abikaasaga koduaias. Tema stiil oli eriline ja pälvis tähelepanu, kuna ta muutis mahajäetud aiamaa/tühermaa kasutuskõlblikuks kasutades printsiipi “õige taim õiges kohas”. The Damp Garden. 1982. Kirjastus The Pimpernel Press Ltd. The Green Tapestry. 1986. Kirjastus Simon and Schuster. Beth Chatto's Shade Garden. 2017. Kirjastus The Pimpernel Press Ltd. 1987 – Victoria aumedal, Essexi ülikooli aukraad. 1998 – Aiakirjanike gildi saavutuse auhind. Chatto, Beth (1982). The Damp Garden. The Pimpernel Press Ltd. ISBN 0460045512. Chatto, Beth (1989). The Green Tapestry. Simon and Schuster. ISBN 0671670360. Chatto, Beth (2017). Beth Chatto's Shade Garden. The Pimpernel Press Ltd. ISBN 9781910258224. Flindall, David (14. mai 2018). "Beth Chatto OBE VMH 1923 - 2018". Garden Museum (Briti inglise). Vaadatud 18. märtsil 2024.
Järviseutu piirkond

Järviseutu piirkond on majanduspiirkond Soomes Lõuna-Pohjanmaa maakonnas. Piirkonda kuuluvad Alajärvi linn, Evijärvi vald, Lappajärvi vald, Soini vald ja Vimpeli vald. Järviseutu piirkonna valdade murded on omavahel väga sarnased. Need loetakse savo murrete alla, kuid neil puuduvad paljud savo keele kõnele iseloomulikud tunnused. Piirkonna murded on üsna sarnased tavalise soome keelega. Sarnast murret kasutatakse ka Ähtäris, Keuruul ja Pihlajavesil. "Savolaismurteiden alue". sokl.uef.fi (soome). Originaali arhiivikoopia seisuga 19. veebruar 2020. Vaadatud 18. augustil 2022.
Kuusiokunnati piirkond

Kuusiokunnati piirkond on majanduspiirkond Soomes Lõuna-Pohjanmaa maakonnas. Nimi "Kuusiokunnat" tähendab soome keeles "kuus valda". See tähistab seda, mitu valda oli piirkonnas, kui see algselt loodi. Tänapäeval kuulub sinna ainult kolm valda. Alavuse linn Kuortane Ähtäri linn Lehtimäki (praegune Alajärvi linna osa, Järviseutu piirkonnas) Soini (üle viidud Järviseutu piirkonda) Töysä (liitus Alavusega 2013. aastal)
Seinäjoki piirkond

Seinäjoki piirkond on majanduspiirkond Soomes Lõuna-Pohjanmaa maakonnas. Piirkonnas elab 131 000 inimest ning see on Soome 8. piirkond rahvaarvu poolest. Ilmajoki Isokyrö Kauhava linn Kurikka linn Lapua linn Seinäjoki linn
Suupohja piirkond

Suupohja piirkond on majanduspiirkond Soomes Lõuna-Pohjanmaa maakonnas. Piirkonda kuuluvad Isojoki vald, Karijoki vald, Kauhajoki linn ja Teuva vald.
Liettres

Liettres (lääneflaami: Liste) on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus. Liettres asub u. 19 km Béthune'ist loodes ja 51 km Lille'ist läänes, teede D186e2 ja D186 ristumiskoha ümbruses, valda piirab Autoroute A26. St. Pierre'i kirik, pärineb 16. sajandist. 15. sajandi lossi jäänused, osaliselt purustati 1542. aastal Vendôme'i hertsogi vägede poolt. 17. sajandi loss. Iidne tuuleveski. Sacré-Coeuri kabel. Pas-de-Calais' departemangu haldusüksuste loend Répertoire géographique des communes, vaadatud 26.10.2015. Populations légales 2021