laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Osvald Ojaveer

Osvald Ojaveer (aastani 1935 Osvald Klimberg, 24. jaanuar 1906 Meeksi vald, Võrumaa – 20. veebruar 1966 Tallinn) oli eesti põllumajandusteadlane. Osvald Ojaveer oli talupidaja poeg. Lõpetas 1925 Räpina Gümnaasiumi, 1931 TÜ agronoomiaosakonna. Oli 1929–36 Tooma sookultuuri- ja maaparanduskooli õpetaja, 1936–44 juhataja, 1944–49 TÜ maaparanduse ja sookultuuri kateedri vanemõpetaja, 1949–50 taimekasvatuskateedri vanemõpetaja, 1950–54 EPA heinaseemnekasvatuse agronoom, 1954–55 Tartu MTJ-i agronoom, 1955–56 Pärnu-Jaagupi sordikatsepunkti ja 1956–64 Kose sordikatsepunkti juhataja, 1964–65 Harju Kolhoosi- ja Sovhoositootmisvalitsuse rohumaa-agronoom, 1965–66 Tallinna Noorte Naturalistide Keskmaja juhataja. Õpetanud rohumaa- ja sookultuuri. Uurinud vaskväetiste tähtsust sookultuuride kasvatamisel, samuti heintaimede saagikuse suurendamise võimalusi. Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide Wasewitrioli mõjust keeduviljadele madalsool. // Wasewitrioli (CuSO4) saakitõstvast mõjust madalsoo kultuurides. Tallinn, 1936 Kuidas suurendada heinasaaki timutipõldudelt. // Rohkem odavat karjasööta omast majapidamisest. Tallinn, 1937. Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918–1944. I–III. Trt, 1994, II, 381 Tartu Riikliku Ülikooli õppe-teaduskoosseisu biobibliograafia nimestik 1944–1980. Trt, 1987, 408 Tartu ülikooli ajalugu: kolmes köites. Tallinn, 1982, III, 318 Eesti teaduse biograafiline leksikon. 3. köide: N–Sap TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013 Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.
Ülo Ojaveer

Ülo Ojaveer (8. juuli 1931 Tartu – 4. august 2019) oli eesti põllumajandusteadlane. Ojaveer lõpetas 1950 Tartu 1. Keskkooli, 1955 Eesti Põllumajanduse Akadeemia agronoomiateaduskonna, 1965 samas aspirantuuri, põllumajanduskandidaat (1969, EPA), väitekiri "Mõningate maisisortide kasv ja areng Eesti NSV tingimustes". Ta oli 1962–66 EMMI Antsla katsegrupi vanemteadur ja grupijuht, 1966–88 Antsla katsejaama juhataja, 1988–94 EMMI maaviljelussektori mullakaitse grupi vanemteadur ja grupijuht. Uurimisvaldkonnad: maisi kasvatamise võimalused Eestis; viljavaheldus; põllukultuuride saagikus kergetel muldadel; eelviljade ja kesa osa saagi kujunemisel; kuppelalade kasutamine. Umbes 30 teadustrükist. Liivmuldade saagivõimest. // Aktuaalset põllumajanduses. Tallinn, 1973 Kultuuride saagivõime liivmuldadel. // Teaduse saavutusi ja eesrindlikke kogemusi põllumajanduses 16 (1979) Lämmastikväetiste mõju odra- ja kaerasaagile ning seisukindlusele liivmuldadel. // Teaduse saavutusi ja eesrindlikke kogemusi põllumajanduses 19 (1979) Külvikorralülide produktiivsusest kergetel muldadel. // Teaduse saavutusi ja eesrindlikke kogemusi põllumajanduses 29 (1980). Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide Lõunaleht, nr. 29, 8 august 2019, lk 16 Eesti Maaviljeluse Instituut 1946–2006. Saku, 2006, 47 Eesti teaduse biograafiline leksikon. 3. köide: N–Sap TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013 Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.
Elve Ojavere

Elve Ojavere (aastani 1961 Elve Kiljako; 6. september 1935 Tallinn – 6. juuli 2022) oli eesti geograaf ja majandusteadlane. Lõpetas 1954 Tallinna 10. Keskkooli, 1959 Tartu Riikliku Ülikooli geograafiaosakonna ja 1963–1966 Eesti NSV TA Majanduse Instituudi (MI) aspirantuuri, geograafiakandidaat (1971, TRÜ), väitekiri "Eesti NSV tööstuse planeerimisotstarbelise kaardistamise küsimusi". Täiendas end 1990 Ungaris. Oli 1967–1972 MI nooremteadur, 1972–1980 Eesti Teadus- ja Tehnikainformaatika ning Majandusuuringute Instituudi vanemteadur, 1980–1991 Majanduse ja Planeerimise TUI (aastast 1989 Eesti Majandusarengu Instituut) vanemteadur, laborijuhataja, sektorijuhataja ja juhtivteadur, 1992–1998 Nõmme Linnaosa Valitsuse arengunõunik ja peaspetsialist, 1998–2000 TTÜ Kõrgema Majanduskooli ja Tallinna Kommertskooli dotsent. Uurimisvaldkonnad: kartograafia, territoriaalplaneerimine, regionaalökonoomika ja haldusjuhtimine. Kaardistanud töökohtade paiknemist Eestis ning regiooniti, analüüsinud ääremaade valdade arenguvõimet. 1990. aastail käsitlenud haldusreformi aktuaalseid küsimusi, eriti Tallinna Nõmme linnaosa arenguprobleeme. Üle 100 teadustrükise, arvukalt aimeartikleid. Tööstuse kaartidest liiduvabariikide atlastes. // Eesti Geograafia Seltsi aastaraamat 1964/65. Tallinn 1966 Советский Союз. Географическое описание в 22 томах. Эстония (37 tekstikaardi autor). Moskva 1967 Linnaliste asulate kartografeerimise metoodika täpsustamisest. // Eesti Geograafia Seltsi aastaraamat 1973. Tallinn 1974 Разработка системы социальных показателей для регионального плана. // Обзор ЭстНИИНТИ. Tallinn 1981 О социогеографической изученности Эстонской ССР. // Уч. зап. ТГУ 623 (1982) Sotsiaalse infrastruktuuri mõjust sotsiaalsele arengule maal (kaasautor Lembit Pedak). // RPI "Eesti Maaehitusprojekt", 1986 Vaegarengu piirkonnad Eesti NSV rajoonides. // Majanduse ja Planeerimise TUI teaduslike tööde kogumik. Tallinn 1987 Haldusreform Tallinnas: 70-aastase Nõmme võimalus. // Eesti teadlaste kongress. Tallinn 1996 Tema isa oli sõjaväelane Tavid Kiljako. Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide Eesti majanduse biograafiline leksikon. Tallinn 2000. Lk 336–337 Aado Keskpaik. Towards forming Estonian regional policy: objectives, problems, means. // Est. Geogr. Soc. 6 (1991), 32, 41, 57 Eesti teaduse biograafiline leksikon. 3. köide: N–Sap TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013, lk. 223–224 Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.
Kalju Ojaveski

Kalju Ojaveski (kuni märts 1935 Mühlbach; 24. september 1928 Nõmme – 12. september 2016) oli eesti põllumajandusteadlane. Lõpetas 1947 Tallinna 10. Keskkooli, 1952 Eesti Põllumajandusakadeemia agronoomiateaduskonna, põllumajanduskandidaat (1966, Eesti TA), väitekiri "Keemilise umbrohutõrje väljatöötamine kõrsheinte seemnepõldudel". Oli 1957–1966 EMMI taimekaitseosakonna nooremteadur, 1966–1988 vanemteadur ja osakonna asejuhataja, 1988–1993 juhtivteadur, aastast 1993 pensionil. Uurimisvaldkond: taimekaitse, peamiselt keemiline umbrohutõrje. Üle 80 teadustrükise. Keemiline umbrohutõrje (kaasautor Mihhail Levin). Tallinn 1961 Keemilise umbrohutõrje katsetulemusi põldoa seemnepõllul. Tallinn 1964 Taimekaitseüsteem kolhoosidele ja sovhoosidele (kaasautor). Tallinn 1977 Tema isa oli poliitik ja omavalitsustegelane Ludvig Ojaveski. "Arhiivikoopia" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 12. veebruar 2018. Vaadatud 11. veebruaril 2018.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide Eesti Maaviljeluse Instituut 1946–2006. Saku 2006. Lk 52 Eesti teaduse biograafiline leksikon. 3. köide: N–Sap TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013, lk. 224 Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.
Majoritaarne valimissüsteem

Majoritaarne valimissüsteem ehk enamusvalimised (inglise keeles First-past-the-post) on valimissüsteemi liik, kus enim hääli saanud rühmitus ehk partei (või isikuvalimise puhul isik) saab kindlas ringkonnas koha ja vähemusse jäänud rühmituse hääled lähevad kaotsi ja ühiskonna vähemusse jäänud osa jääb esindamata. Süsteemi kutsutakse ka võitja-võtab-kõik süsteemiks (ingl winner takes it all) Tuntuim enamusvalimistel valitav ametikoht on USA president. Enamusvalimiste korral annavad poliitilises elus tooni kaks-kolm suuremat parteid, sest valimissüsteem sunnib ühesuguste eesmärkidega erakondi ühinema. Harilikult tagab see suurimale erakonnale parlamendis ka absoluutse häälteenamuse ja võimaldab moodustada stabiilse üheparteilise enamusvalitsuse. Enamusvalimised võivad olla ka kahevoorulised. Kui esimeses voorus keegi absoluutset häälteenamust ei kogu, siis piisab teises voorus suhtelisest häälteenamusest. Kui valitakse ühte isikut ühemandaadilisest ringkonnast, toimub teine voor tavaliselt kahe edukama kandidaadi vahel. Niisugust süsteemi kasutatakse Prantsuse Rahvuskogu ja presidendi valimistel (ka Leedu president ja pool seimist valitakse sel viisil). Kui on tegemist mitmemandaadilise ringkonna ning kandidaatide nimekirjadega, siis saab kõige rohkem hääli kogunud nimekiri endale kõik selle ringkonna mandaadid. Majoritaarse valimissüsteemi vastand on võrdeline valimissüsteem. Väga suur osa hääli läheb kaduma, kuna ainult kõige rohkem hääli saanu valitakse. Näiteks kui partei A poolt hääletab 43% hääletanutest ja partei B poolt 41%, saab mandaadi partei A. Partei B poolt hääletanud jäävad esinduseta. Üleriigiliselt enim hääli saanu ei pruugi saada kõige suuremat hulka mandaate. Näiteks kui partei A saab üleriigiliselt 60% häältest, kuid partei ei ole enamikus ringkondades kõige populaarsem, tekib olukord, kus kõige populaarsem partei ei saa enamikku mandaate. võrdeline valimissüsteem e-valimised demokraatia valimised Eesti valimised
Ivo Okk

Ivo Okk (11. mai 1928 Tallinn – 11. oktoober 1996 Tartu) oli Eesti spordipedagoog. Ivo Okk oli pagari poeg. Lõpetas 1948. aastal Tallinna Kehakultuuri Tehnikumi, 1954. aastal Leningradi Lesgafti Kehakultuuri Instituudi, alates 1964. aastast Tartu Riikliku Ülikooli (TRÜ) aspirantuuris, pedagoogikakandidaat (1967, TRÜ), väitekiri "Tootmisvõimlemise põhjendus autojuhtide töörežiimis". Oli 1954–1960 TRÜ võimlemise kateedri õpetaja, 1967–1972 vanemõpetaja, 1972–1995 dotsent, 1967–1973 ka kateedrijuhataja. Uurinud tootmisvõimlemist eri kutsealade töötajatele. Üle 60 teadustrükise, sh 8 õpikut Sportlik võimlemine. Kaasautor. Tallinn 1959 Tootmisvõimlemine. Tallinn 1966 Zur Frage der Orforschung der Zweckmässigkeit der Arbeitsbewegungen. Kaasautor // Arbeit und Sport. Kurzreferate. Dresden 1966 Akrobaatika koolis. Tartu 1971 Töövõimlemise teoreetilised alused. // Kehakultuur (1975) 1 Akrobaatika rühmaharjutused. Tallinn 1977 Hommik- ja töövõimlemine. // Sport igaühele. Tallinn 1983 Применение методов психорегуляции для ускорения восстановления спортсменов при повторной работе. Kaasautor. // TRÜ Toimetised 723 (1985) 1966 Kalevi auliige Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide Tartu Riikliku Ülikooli õppe-teaduskoosseisu biobibliograafia nimestik 1944–1980. Tartu 1987. Lk 328 Tartu Ülikooli õppe-teaduskoosseisu biobibliograafia nimestik 1981–1995 (käsikiri). Leht 119 Eesti spordi biograafiline leksikon. Lk 440 Eesti teaduse biograafiline leksikon. 3. köide: N–Sap TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013, lk. 226 Biograafia ESBL-is Haud Tartu Maarja kalmistul Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.
Udo-Rein Okk

Udo-Rein Okk (8. mai 1932 Kohtla-Järve – 4. september 2001 Tartu) oli ENSV-s tegutsenud liidulise alluvusega tehase (Tartu Aparaaditehas) peainsener ja eesti majandusteadlane. Udo-Rein Okk oli kooliõpetaja poeg. Lõpetas 1951 Tallinna 2. Keskkooli, 1956 TPI mehaanikateaduskonna masinaehituse erialal ning 1978 kaugõppeaspirantuuri, majanduskandidaat (1978, MI), väitekiri "Влияние повышения технического уровня производства на улучшение использования рабочей силы (на материалах машиностроительных предприятий Эстонской ССР)". Oli 1956–60 Punase RET-i insener-tehnoloog, 1960–89 Tartu Aparaaditehase peainsener, 1989–96 TÜ majandusteaduskonna dotsent, seejärel oli tegev kaubanduses. Õpetas tööstusökonoomikat, ettevõtte majandustegevuse teooriat ja majandusliku ettevõtlikkuse aluseid. Uurinud tootmise tehnilise ja organisatsioonilise taseme tõstmise võimalusi masina- ja aparaadiehituse ettevõtetes, osalenud Tartu linna ja Eesti arengukontseptsioonide väljatöötamises. Tartu Inseneride Klubi juhatuse liige. Üle 40 teadustrükise. 1975 Eesti NSV teeneline insener 1988 Eesti NSV riiklik preemia (kollektiivi liikmena) Materiaal-tehnilise varustamise organiseerimine ja planeerimine rahvamajanduses. Tartu 1990 Ettevõttesisesest isemajandamisest. // Tehnika ja Tootmine (1990) 11 Andmetöötlussüsteemid tootmisettevõttes. // Tehnika ja Tootmine (1992) 4 Ettevõtlus üleminekul turumajandusele. // TÜ Toimetised 946 (1993) Ettevõtlus ja rahandus üleminekul turumajandusele. // TÜ Toimetised 959 (1993) Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide Tartu Ülikooli õppe-teaduskoosseisu biobibliograafia nimestik 1981–1995. Käsikiri, 119–120 Eesti majanduse biograafiline leksikon. Tallinn 2000, 337–338 Eesti teaduse biograafiline leksikon. 3. köide: N–Sap TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013 Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.
Arved Oksaar

Arved Oksaar (aastani 1924 Arved Grandberg; 6. detsember 1920 Koeru – 16. oktoober 2016 Hamburg) oli eesti riigiteadlane ja spordisotsioloog. Arved Oksaar oli talupidaja poeg ja Els Oksaare abikaasa. Lõpetas 1940 Nõmme Gümnaasiumi. 1941 osales major Hirvelaane pataljonis võitluses Punaarmee vastu Eesti territooriumil. Õppis 1942–1943 Tartu Ülikooli majandusteaduskonnas. 1943 mobiliseeriti Saksa lennuväkke. 1944 põgenes Rootsi. Lõpetas 1952 Stockholmi Ülikooli filosoofiakandidaadi kraadiga, poliitikateaduste doktor (1966, Stockholmi Ülikool), väitekiri "Den kommunala finansieringen av idrott och frilufts- tiv i Sverige 1952–1961" (Stockholm, 1966). Oli esialgu riigiametnik Rootsi Kuninglikus Sotsiaalametis, aastast 1961 enda poolt Rootsis asutatud avaliku arvamuse ja turumajanduse uuringute ettevõtte juht, aastast 1967 juhtinud selle tegevust Hamburgis. Uurinud massispordi ja ühiskonna seoseid, spordi ning inimeste vaba aja ratsionaalse ja tervisliku kasutamise, amatöör- ning professionaalse spordi probleeme. Algatas 1956–1957 sügis- ja talvesemestril Stockholmi Ülikoolis spordiideoloogiaalase loengusarja "Idrotten som samhällsfaktor" ("Sport ühiskonna faktorina"). Arendas koostööd TÜ kehalise kasvatuse teaduskonna ning arstiteaduskonna õppejõududega, esines ettekannetega Eesti teaduskonverentsidel. Keskkoolis ning ülikoolipäevil oli aktiivne kergejõustiklane, tulles 1940–1943 mitmel korral Eesti meistriks teatejooksus. Oli aastast 1946 väliseesti spordikeskuste ning spordiliikumise organiseerija Rootsis ning rahvusvaheliste võistluste korraldaja. Osales 1994–1995 konsultandina Eesti spordiseaduse koostamisel. Eesti Spordiajaloo Seltsi liige (1993). The Introduction of the Soviet System in Estonia in the Years 1940-1941. // Harvard, 1954 Idrotten och det mellanfolkliga samarbetet, Idrott är... (väljaandja ja kaasautor). Sveriges Riksidrottsförbund, Falun, 1957 Production-site Gymnastics and Open-Air-Reservations. // Gymnasion, 5, 1968 Spordiliikumise areng ja olümpiamängud. // Eesti Spordimuuseumi ja Eesti Spordiajaloo Seltsi Toim I. Tartu, 1996 Spordiliikumise tähtsusest arenenud ühiskonnas. // Eesti Spordi Kongress, 4/4, 1998 Sport muutuvas ühiskonnas (koost ja kaasautor). Tallinn, 2003 Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918–1944. I–III. Trt, 1994, III, 435 Eesti teadlased väljaspool kodumaad: biograafiline teatmik = Estonian scholars and scientists abroad: biographical directory. Stockholm, 1984, 85 Lääne, T. Välis-Eesti spordielu 1940–1991. Tallinn, 2000, 214–215 Eesti spordi biograafiline leksikon. Tallinn, 2001, 441 Kokla, J. Arved Oksaar 70-aastane. // Eesti Päevaleht (1990), 12. XII Eesti teaduse biograafiline leksikon. 3. köide: N–Sap TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013 Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale. Biograafia ESBL-is
Nikolai Okulitš-Kazarin

Nikolai Fomitš Okulitš-Kazarin (9. november (vkj) / 21. november 1849 Perm – 26. aprill 1923 Põltsamaa) oli Venemaa ja Eesti ajaloolane, arheoloog, museoloog ja kodu-uurija. Nikolai Okulitš-Kazarin oli aadlikust sõjaväelase poeg. Ta õppis Peterburi kadetikorpuses ja suurtükiväekoolis, võttis 1877–1878 ohvitserina osa Vene-Türgi sõjast. Seejärel lõpetas Sõjaväe Õigusakadeemia, töötas sõjaväes juristina. Sõjaväeteenistuse lõpetas 1900. aastate algul kindralleitnandi auastmes. Asunud elama Pihkvasse, hakkas ta uurima Pihkvamaa ajalugu. Oli 1906. aastast Pihkva Arheoloogia Ühingu sekretär, juhtis ka ühingu tegevust. Oli ühingu muuseumi varahoidja. 1919. aastal põgenes Eestisse. Pidas Tartus loenguid Pihkva ajaloost. Hiljem elas Põltsamaal, kus oli reaalgümnaasiumis vene keele õpetaja. Uuris peamiselt Pihkva ja Pihkvamaa, sealhulgas ka Irboska ja Setumaa ajalugu. Avaldas Pihkva Arheoloogia Ühingu väljaandes ja ajakirjades mitusada dokumenti Pihkva ajaloost. "Спутникъ по древнему Пскову". Pihkva 1911; 2. tr 1913. Seda hinnatakse tema suurimaks tööks ja vana Pihkva entsüklopeediaks, mis sisaldab linna lühiajalugu ja mälestiste kirjeldusi 1913–1914 Pihkva kubermangu arheoloogiline kaart, valmistatud Pihkva Arheoloogia Ühingu algatusel kogutud 10 000 küsitluslehe põhjal Матерiалы для археологической карты Псковской губернiи. // Тр. Псковскаго Археол. Об-ва 1913-1914, 10 (1914) Летописная исторiя Ирбоски. // Тр. Псковскаго Археол. Об-ва 1915-1916, 12 (1916) Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide "Н. Ѳ. Окуличъ-Казаринъ". Nekroloog. Послѣднiя извѣстiя, 11. mai 1923. Lk 2 А. К. Янсон. "Н. Ф. Окулич-Казарин". // Познай свой край! Сб. Псковского об-ва краеведения 1. Псков 1924 О. Волочкова. "Автор "Спутника по древнему Пскову"". Молодой ленинец (Псков), 27. november 1980 С. Михайлов. "Летописец Пскова". Молодой ленинец, 13. juuli 1989 М. М. Медников. "Хранитель псковских древностей Николай Фомич Окулич-Казарин". // Земля Псковская, древняя и современная : Тез. докл. к науч.-практ. конф. 1998/99 гг. Псков 1999 Eesti teaduse biograafiline leksikon. 3. köide: N–Sap TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013, lk. 230–231 Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.
Herma Olak

Herma Olak (14. veebruar 1938 Sangaste vald, Valgamaa – 9. veebruar 2014) oli eesti agrotehnikateadlane. Herma Olak oli väiketalupidaja poeg. Lõpetas 1956 Valga 1. Keskkooli, 1963 Eesti Põllumajandusakadeemia põllumajanduse mehhaniseerimise teaduskonna, 1969 aspirantuuri Leningradi PI-s, tehnikakandidaat (1970, Leningradi Põllumajanduse Instituut), väitekiri "Исследование влияния теплоизоляции и охлаждения поршня на тепловую напряженность двигателя с впрыском легкого топлива". Oli 1956–1958 Sangaste kolhoosi mehaanik-elektrik, 1961–1966 ja 1969–1972 EPA autode ja traktorite kateedri (aastast 1992 põllumajandustehnika õppetool) mehaanik ja assistent, 1972–1993 dotsent, 1977–1987 ka kateedrijuhataja, 1994–2000 EPMÜ põllumajandustehnika instituudi dotsent, aastast 2000 oli hooldusteenistuse tehnikaosakonna juhataja. Uurimisvaldkond: traktori- ja automootorite töökindlus ja ökonoomsus, keskkonnakaitse. Uurinud mootori silindrikolvigrupi pingestatuse küsimusi. Üle 20 teadustrükise, 1 autoritunnistus. Исследование возможностей снижения тепловой напряженности поршня двигателя легкого топлива. // Зап. Ленинградского с.-х. ин-та 131 (1969), 2 Ускоренные испытания и профилактика нагароотложений в агрегатах турбокомпрессора тракторных дизелей. // Сб. науч. тр. Ленинградского с.-х. ин-та 127 (1987) 2 Повышение эффективности тракторных дизелей путем стабилизации работы турбокомпрессоров. // Сб. науч. тр. Эстонской с.-х. академии 165 (1989) Rüpsiõli diiselmootori kütuseks (kaasautor). // EPMÜ tead tööde kogumik 193 (1997) Bioloogiliste diislikütuste kasutusomaduste analüüs (kaasautor A. Tammik). // EPMÜ tead tööde kogumik 200 (1998) Rapsiõli baasil biodiislikütuse valmistamise ja kasutamise kogemusi. // Taastuvate energiaallikate uurimine ja kasutamine. Tartu 2001 Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide Eesti Põllumajanduse Akadeemia õppe-teadusliku koosseisu bio-bibliograafiline teatmeteos 1951–1981. Tartu 1981, 142–143 Eesti Põllumajanduse Akadeemia töötajad ja vilistlased 1981–1990. Tartu 1991, 171–172 Eesti Põllumajandusülikool: audoktorid, töötajad ja vilistlased 1991–1995. Tartu 1996, 144 Eesti teaduse biograafiline leksikon. 3. köide: N–Sap TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013 Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.
Werner Oldekop

Werner Oldekop (1. jaanuar 1927 Tallinn – 30. september 2024) oli Eesti päritolu füüsik ja tehnikateadlane. Werner Oldekop oli baltisakslane. Lahkus 1941 koos vanematega Saksamaale, teenis 1942–44 lennuväe abiteenistuses ja 1944–45 Saksa armees, 1945 viibis sõjavangis. Sooritas 1946 abituuriumi Flensburgis, 1947–51 õppis Göttingeni Ülikoolis füüsikat, dr. rer. nat. (1952, samas), väitekiri käsitles füüsikalisi protsesse pooljuhtides. Oli 1952–53 Kölni Ülikooli teoreetilise füüsika instituudi assistent, 1953–66 Siemens-Schuckertwerke AG teadur Erlangenis, ühtlasi 1963–65 Darmstadti Tehnikaülikoolis õppeülesande täitja. Kutsuti 1965 Braunschweigi Tehnikaülikooli vastloodud kosmoselennutehnika ja reaktoriteooria õppetooli professoriks, 1985–87 oli masinaehituse ja elektrotehnika teaduskonna nõukogu eesistuja ja 1988–90 ülikooli asepresident, aastast 1992 emeriitprofessor. Juhendanud 25 doktoritööd. Õppetöö kõrval täitis msg ametikohuseid teisteski teadusasutustes ja firmades: oli 1966–74 DFVLR-i elektriajamite ja energiavarustuse instituudi direktor, 1968–78 GKSS-i majandus-tehnilise nõukogu esimees ja 1978–87 Kraftwerk Union AG järelevalvenõukogu liige. Uurimisvaldkonnad: termoelekter, tuumareaktoritehnika, vahetu energiamuundamisega väikereaktorid, alternatiivenergeetika süsteemid, solaartehnika, satelliitide energiavarustus. Pidanud loenguid päikeseenergia kasutamisest ja päikeseelementidest ka Eestis. U 80 teadustrükist. Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide Theoretische Untersuchung elektromagnetischer Plasmabeschleuniger vom Hall-typ (kaasautor). München, 1967 Druckwasserreaktoren für Kernkraftwerke. München, 1974 Einführung in die Kernreaktor- und Kernkraftwerkstechnik. Teil 1–2. München, 1975 Näherungsmethoden zur Berechnung der mit Solarkollektoren nutzbaren Wärmeenergie(kaasautor). Düsseldorf, 1983 Eesti teaduse biograafiline leksikon. 3. köide: N–Sap TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013 Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.
Rein Ole

Rein Ole (sündinud 19. aprillil 1939 Tartus) on eesti arstiteadlane ja radioloog. Rein Ole on käsitöölise poeg. Lõpetas 1957 Tartu 3. Keskkooli, 1963 Tartu Riikliku Ülikooli (TRÜ) arstiteaduskonna. Oli 1963–1965 Nõukogude armees, 1966–1968 Räpina haigla peaarst ja röntgenoloog, 1968–1975 Tartu Riikliku Ülikooli sisehaiguste propedeutika kateedri assistent, 1976–1977 Tartu Linna Onkoloogia Dispanseri ning 1977–1987 ja 1989–1995 ka kiiritusravi osakonna juhataja, ühtlasi 1975–1981 TRÜ sisehaiguste kateedri õppeülesande täitja, 1992–2004 Tartu Ülikooli Kliinikumi onkoloogia ja radioloogia kliiniku ning hematoloogia ja onkoloogia kliiniku radioloog, 1994–1996 Tartu Ülikooli radioloogia ja onkoloogia kliiniku ning 2000–2004 hematoloogia ja onkoloogia kliiniku assistent, aastast 2005 konsultant. Uurinud peamiselt kiiritusravi, kiirguse mõju seedesüsteemile. 18 teadustrükist. Всасывание витамина B12 при лучевой терапии (kaasautor K. Villako). // ТÜ toimetised 297 (1972) Эксреция летучих фенилов у больных, подвергающих лучевой терапии (kaasautorid A. Tamm, K.Villako). // TÜ toimetised 297 (1972) Стоимость стационарного лечения больных раком пищеварительного тракта (kaasautorid V. Viirsalu, A. Tamm). // TÜ toimetised 854 (1989) Всасывание витамина B12 и d-ксилозы при лучевой терапии (kaasautor K. Villako). // Мед. радиол. 21 (1976) 3 Celebration of the 70th year of radiotherapy at the University of Tartu (kaasautor V. Viirsalu). // TÜ toimetised 965 (1993) Eesti teaduse biograafiline leksikon. 3. köide: N–Sap TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013 Tartu Riikliku Ülikooli õppe-teaduskoosseisu biobibliograafianimestik 1944–1980. Tallinn: Valgus, 1987, lk 106 Tartu Ülikooli õppe-teaduskoosseisu biobibliograafia nimestik 1981–1995 (käsikiri), 119 Eesti teaduse biograafiline leksikon. 3. köide: N–Sap TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013 Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.