laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Margus Proos

Margus Proos (sündinud 21. märtsil 1962) on eesti alpinist ja ettevõtja. Ta lõpetas aastal 1980 Tallinna 46. keskkooli ning 1985 Tallinna Polütehnilise Instituudi keemiateaduskonna puidutöötlemise tehnoloogia erialal. Pärast lahkumist ettevõttest AS Standard 1991 aastal, rajas ta koos August Kulliga mööblitootmise ettevõtte AS Thulema. , kus ta töötas tootmis- ja arendusjuhina Alates aastast 2008 on ta OÜ Kose Vesi juhatuse liige. Ühtlasi tegutseb ta koos abikaasaga ettevõtjana aianduse alal OÜs Sadevälja ning puidust lipu- ja valgustimastide tootmiseettevõttes OÜ Puitmast. Ta harrastab mägironimist 1980. aastast. Ta on tõusnud 1982. aastal Elbrusele (5642 m) Kaukasuses, 1995. aastal Mont Blancile (4809 m) Alpides ja 1997. aastal Aconcaguale (6901 m) Andides. Ta on Mägiekspeditsioonide Klubi juhatuse liige. Ta osales Eesti esimesest Himaalaja mägiekspeditsioonist ja oli nende seas, kes jõudsid kaheksatuhandelise Cho Oyu tippu. Tipputõus toimus 11. oktoobril 1998. 2001. aastal võttis ta osa Karakorami ekspeditsioonist Broad Peakile (8051 m). Tipputõusul jõudis ta edukalt sadulale ja jätkas tõusu tipu suunas, kuid ilma halvenemise tõttu pöördus ta (nagu ka Tõivo Sarmet) vaevalt sadakond meetrit enne eeltippu tagasi. Margus Proos osales ka eestlaste 2003. aasta Džomolungma ekspeditsioonil, kuid kukkus liustikku ületades kaheksa meetri sügavusse auku ja oli sunnitud tipputõusu katkestama. 1997 – Aconcaguale (6901 m) 1998 – Cho Oyu (8188 m) 2001 – Broad Peak (jõudis kõrgusele 8021 m) 2003 – Džomolungma (jõudis kõrgusele 7070 m) Eesti lipp Everestile. magiklubi.ee https://digi.lib.ttu.ee/i/?113 "Margus Proos püsis Thulema põhiomanikuna varjus" Delfi Ärileht, 15. märts 2006 Margus Proos. magiklubi.ee Meie töötajad. kosevesi.ee Ajalugu. kosevesi.ee Raivo Plumer, Tõivo Sarmet. "Everesti päevik". Pegasus: Tallinn, 2005. Lk 48 Karakorum 2001 e. ekspeditsioon Broad Peakile. magiklubi.ee Mount Everest: Põhjanõlv ERR arhiiv Raivo Plumer, Tõivo Sarmet. "Everesti päevik". Pegasus: Tallinn, 2005. Lk 83 Raivo Plumer, Tõivo Sarmet. "Everesti päevik". Pegasus: Tallinn, 2005. Lk 273 Viitamistõrge: <references>-siltide vahel olevat <ref>-silti nimega "sade" ei kasutata eelnevas tekstis. Margus Proos. magiklubi.ee
Karl Litzmann

Karl Litzmann (22. jaanuar 1850 Neu Globsow, Brandenburg – 28. mai 1936 Neu Globsow, Brandenburg) oli Saksamaa sõjaväelane ja poliitik, aastast 1898 jalaväekindral. 1895 nimetati Karl Litzmann ooberstiks ja ta oli ametis Berliini Sõjaakadeemia direktsiooni liikmena. 1898 sai temast kindral. Aastatel 1902–1905 oli Karl Litzmann Berliini Sõjaakadeemia ülem. 1905 saadeti ta vastuolude tõttu maaväe juhtkonnaga erru, kuid Esimese maailmasõja puhkedes 1914 kutsuti teenistusse tagasi. Oktoobris 1914 nimetati ta 3. jalaväediviisi ülemaks, mis paistis novembris 1914 silma kangelasliku läbimurdega Vene piiramisrõngast Poola linna Brzeziny lähistel. Łódźi juures õnnestus tema diviisil peatada Vene vägede pealetung Berliini ja Poznani suunal. Nende kangelastegude eest autasustati kindral Litzmanni ordeniga Pour le Mérite ja ta pälvis hüüdnime "Brzeziny lõvi". 1915. aastal juhatas ta 40. reservkorpust. Aastatel 1926–1928 kirjutas Karl Litzmann oma kaheosalised memuaarid ja kuigi tema sõjaline karjäär oli selleks ajaks lõppenud, astus ta veel 1930 poliitikasse, asudes 80-aastaselt toetama Natsionaalsotsialistlikku Saksa Töölisparteid (NSDAP). 1932 valiti ta NSDAP liikmena Riigipäeva liikmeks ning ta jäi sellele ametikohale kuni surmani. Litzmann oli vanim parlamendiliige ja kuni Riigipäeva juhataja valimiseni juhatas istungeid just tema. 1934 nimetati ta ühtlasi Adolf Hitleri poolt kokku kutsud Preisimaa Riiginõukogu liikmeks. Kindral Litzmann suri 1936. aastal ja talle korraldati riiklikud matused. Pärast Poola okupeerimist Saksamaa poolt nimetati Łódźi linn 11. aprillil 1940 ümber Litzmannstadtiks ja Brzeziny linn Löwenstadtiks (lõvilinn). 1945. aastal ennistati linnadele nende endised nimed. Baieris Passaus oli Litzmanni järgi tänav nimetatud. Litzmann oli Brandenburgis asuva Neuruppini linna aukodanik. 2007. aastal võeti talt aukodaniku nimetus ära. Karl Litzmanni poeg Karl Siegmund Litzmann oli SA ohvitser, aastatel 1941–1944 Eestimaa kindralkomissar. Karl Litzmanni tütrepoeg Walter Lehweß-Litzmann oli tuntud hävituslendur ja Rüütliristi kavaler. "Karl Litzmann" (inglise keeles). The Prussian Machine. Originaali arhiivikoopia seisuga 18. jaanuar 2017. Vaadatud 18. jaanuar 2017.{{netiviide}}: CS1 hooldus: tundmatu keel (link)
Carlo Buti

Carlo Buti (14. november 1902 – 16. november 1963) oli itaalia laulja. Ta oli tuntud kui "Itaalia hõbekõri" ja oli tõenäoliselt esimene itaalia muusika lauljast superstaar XX sajandil. Ta plaadistas 1574 laulu. Buti sündis Firenze linnas Itaalias. Lapsena õppis ta selgeks Toscana rahvalaulu stiili, mis on tuntud kui stornello. Õige pea palkasid armunud mehed teda oma kallimatele serenaade laulma. Butile andis tunde vokaaltehnika õpetaja Raoul Frazzi. Ta esines ka Itaalia Ringhäälingus. Tema esimene salvestusleping (1930) oli firmaga Edison-Bell Records. 1934. aastal sõlmis ta lepingu Columbia Recordsiga. Butit kutsuti Itaalias ka kohalikuks Bing Crosbyks ja Frank Sinatraks, sest ta eelistas operetilaadsetele lauludele omaaegset popmuusikat. Ta lõpetas esinemise aastal 1956, olles salvestanud koguni 1574 laulu. Omal ajal oli see salvestamisrekordiks itaalia muusika ajaloos. Tema ainulaadne soe ja meloodiline tenorino falsett ja mezza voce tõid talle rahvusvahelise edu. Carlo Buti mängis mitmes itaalia filmis. Ta suri oma kodus Montelupo Fiorentinos 61 aasta vanuselt. Tema lauldud "Vivere" kõlab ainsana filmi "Titus" soundtrack'il, mille teised lood kirjutas Elliot Goldenthal. "Faccetta Nera" "La Paloma" "Amapola" "Tornerai" "Dove Sta Zazà" "Amore Amore" "Il Primo Amore non si Scorda mai" "Fiorin Fiorello l ' amore è bello" "Signorinella Pallida" "Napoli verde-blu" (1935) "Per uomini soli" (1938) https://web.archive.org/web/20160303192013/http://www.timaclub.it/CBFP.htm Elulooraamat "Una Vita per la Canzone: Carol Buti" (itaalia keeles) https://web.archive.org/web/20160303192013/http://www.timaclub.it/CBFP.htm (itaalia keeles) Ta sai kuulsaks Itaalias, hiljem USAs ja seejärel kogu Lõuna-Ameerikas (per Una Vita per la Canzone) http://www.italianlosangeles.org/index.php?36&150&203 Rahvamuusika, ooper, helilooja Una Vita per la Canzone
Martin Levald

Martin Levald (7. detsember 1910 Munalaskme, Riisipere vald – 4. detsember 1999 Tallinn) oli eesti tšellist ja helilooja. Aastatel 1934–1941 õppis tšellot Tallinna Konservatooriumi Raimond Bööcke ja August Karjuse klassis, 1943–1944 Moskva konservatooriumis Svjatoslav Knuševitski juures. Aastatel 1936–1939 ja 1944–1973 mängis tšellot Estonia teatri orkestris, 1944–1973 oli ka tšellorühma kontsertmeister. Aastatel 1939–1941 mängis Riigi Ringhäälingu Sümfooniaorkestris, sõja-aastatel Eesti NSV Riiklikes Kunstiansamblites. Ta on kirjutanud helipalu sümfooniaorkestrile, tšellole ja klaverile ning soololaule. Ta on maetud Tallinna Metsakalmistule. 1965 Eesti NSV teeneline kunstnik Laulja ja muusikapedagoog Tiiu Levald on tema tütar. Martin Levald 7. XII 1910 – 4. XII 1999. Sirp, 10.12.1999 Eesti muusika biograafiline leksikon. Tallinn: Valgus, 1990, lk 124 Kalmistute register HAUDI Rahvusarhiivi fotode andmebaas. Tšellist Martin Levald ERR arhiiv. Martin Levald - 70 (1981)
Arne Sarapuu

Arne Sarapuu (sündinud 15. märtsil 1950) on eesti alpinist, kes on tõusnud kaheksatuhandelise mäe tippu. Ta on Riho Västriku dokumentaalfilmi "Cho Oyu" (1998) üks operaatoreid. Tema ja Tarmo Riga toetusel valmis alumiiniumist ja dolomiidist taies J. K. Alpinismiklubi rändauhind parimale alpinistile. Ta lõpetas aastal 1968. aastal Valga Kaugõppe Keskkooli ja aastal 1979 Tallinna Polütehnilise Instituudi ehitusteaduskonna tööstus- ja tsiviilehituse erialal. Ta harrastab mägironimist 1983. aastast. Ta on tõusnud 1990. aastal Elbruse (5642 m) tippu Kaukasuses, 1992. aastal Lenini mäetippu (7134 m) Pamiiris, 1994. aastal Kilimanjaro (5895 m) tippu Aafrikas ja 1997. aastal Aconcagua (6901 m) tippu Andides. Sarapuu võttis osa Eesti esimesest Himaalaja mägiekspeditsioonist ja oli esimeste seas, kes jõudsid kaheksatuhandelise Cho Oyu (8188 m) tippu. Tipputõus toimus 9. oktoobril 1998. Kaks päeva hiljem tipus käinud Raivo Plumeri sõnul vallutasid Eesti esimesed 8000 meetri mehed Riga ja Sarapuu tipu täiesti iseseisvalt – see tähendab, et nad ei seganud kedagi ega kasutanud ka teiste ekspeditsioonide abi. 1992 – Lenini mäetipp (7134 m) 1997 – Aconcagua (6901 m) 1998 – Cho Oyu (8188 m) Cho Oyule šerpade ja hapnikuta. magiklubi.ee Arne Sarapuu. efis.ee [1]. efis.ee Teoksil. jkalpiklubi.ee TTÜ lõpetajad Raivo Plumer, Tõivo Sarmet. "Everesti päevik". Pegasus: Tallinn, 2005. Lk 48 Riho Västriku dokumentaalfilm "Cho-Oyu" (1998). efis.ee Dokumentaalfilmi sisukokkuvõte. efis.ee
Kari Lagerspetz

Kari Yrjö Henrik Lagerspetz (6. september 1931 Helsingi – 17. jaanuar 2012 Turu) oli soome bioloog. Ta oli Turu Ülikooli füsioloogiaprofessor. Lagerspetz, Kari 1959. Teleological explanations and terms in biology. Annales Zoologici Societatis Zoologicae Botanicae Fennicae ‘Vanamo’ 19(6): 1–73. Tema abikaasa Kirsti Lagerspetz oli Turu Ülikooli psühholoogiaprofessor. Nende poeg Mikko Lagerspetz on töötanud Tallinna Ülikoolis. Ka pianist Juhani Lagerspetz ning filosoofid Eerik Lagerspetz ja Olli Lagerspetz on nende pojad.
J. K. Alpinismiklubi rändauhind parimale alpinistile

J. K. Alpinismiklubi rändauhind parimale alpinistile on auhind Eestis mägronimise alal. Auhinda annab välja Jaan Künnapi Alpinismiklubi ja see asutati 2000. aastal seoses esimese kaheksatuhandelise Annapurna vallutamise 50 aastapäeva tähistamisega. Auhind on rändauhind, mida antakse iga hooaja lõpul vabariigi parimale mägironijale. Auhind valmis Arne Sarapuu ja Tarmo Riga toetusel. Auhind on valmistatud alumiiniumist ja dolomiidist kuhu graveeritakse laureaatide nimed. Taiese kõrgus on 48 cm ja kaal 6,5 kg. Taiese autor on skulptor Rait Pärg. Parima alpinisti selgitavad kinnisel hääletusel välja mägironijate tegemistega kursis olevad inimesed. Žürii koosseis hakkab igal aastal muutuma. Esimese laureaadi valimisel kuulus žüriisse 20 inimest. Allikas: 2000 – Valdek Udris, tõus Lenini mäetippu (7134 m) ja laskumine sealt lumelaual 2001 – Raivo Plumer, tõus Broad Peaki (8021 m) tippu 2002 – Aleksei Kovaltšuk, tõus Lhotse (8516 m) tippu 2003 – Alar Sikk, tõus Džomolungma (8848 m) tippu 2004 – auhinnaväärilist saavutust ei olnud 2005 – Andres Hiiemäe, tõusud Džailõki (5A/4533 m) ja Tju-Tju tippu (5A/4350 m) 2006 – Priit Joosu, tõusud Korženevskaja (7105 m) ja Ismoili Somoni (7495 m) tippu 2007 – Tiina Tamm, tõus teise eestlannana Lenini mäetippu (7134 m) 2008 – Alar Sikk, seitsme tipu klubi seitse tipputõusu 2009 – Üllar Põld, tõus Muztagata (7509 m) tippu 2010 – Tanel Tuuleveski, tõus Cho Oyu (8201 m) tippu 2011 – Tanel Tuuleveski, tõus Džomolungma (8848 m) tippu 2012 – Kristjan-Erik Suurväli, tõus Tartu ülikool 350 (6350 m) tippu 2013 – Andres Hiiemäe, tõus Piz Badile'i (3308 m) tippu 2014 – Priit Joosu, tõus Han-Tengri (7010 m) tippu 2015 – Andras Kaasik, Seitsme tipu klubi seitse tipputõusu 2016 – auhinnaväärilist saavutust polnud 2017 – Meelis Luukas, tõus Ismoili Somoni mäetippu (7495 m) 2018 – Andras Kaasik, tõus K2 (8611 m) tippu 2019 – Priit Joosu, juhtis Džengiši (7439 m) tippu jõudnud gruppi 2020 – Tanel Tuuleveski, Lõunapoolus ja Vinsoni tipp. Seitsme tipu klubi seitse tipputõusu. 2021 – Krisli Melesk, tõus Džomolungma (8848 m) tippu 2022 – Krisli Melesk, tõus K2 (8611 m) tippu 2023 – Ott Tinn, tõusud Džomolungma (8848 m) ja Lhotse (8516 m) tippu Aasta mägironija (aunimetus) Teoksil. jkalpiklubi.ee Teenetemärk alpininismipreemia eestvõtjale Jaan Künnapile. 23.02.2001. postimees.ee Tänukõne. ajaveeb.alpinism.ee
Koorijuht (peadirigent)

Koorijuht ehk koori peadirigent on koori tähtsaim dirigent ja kunstiline juht. Koori juhatamisel ja õpetamisel võivad teda asendada või abistada abidirigendid, koormeister jt.
Selim Laurikkala

Selim Jalmari Laurikkala (29. detsember 1882 Pyhämaa – 19. november 1957 Helsingi) oli soome vaimulik. Ta tegutses aastatel 1909–1937 vaimulikuna Ingerimaal ja seejärel Soomes. Ta sündis aastal 1882 Pyhämaal (asub praeguse haldusjaotuse järgi Päris-Soome maakonnas) talupoja perekonnas. Ta lõpetas Uusikaupunkis lütseumi, aastal 1905 astus ta Helsingi Ülikooli, mille ta lõpetas aastal 1908. Aastal 1909 pühitseti ta pastoriks. Ta oli aastatel 1909–1914 koguduseõpetajaks Kattila, Soikkola ja Novasolkka ühendkoguduses. Seejärel oli ta koguduseõpetaja Rääpyvä püha Regina koguduses (kirik asus Rääpyvä mõisas Vsevoložski linnas). Lisaks hooldas ta aastatel 1917–1931 Keltto kogudust (kirik asus praeguse nime ja haldusjaotuse järgi Koltušis Vsevoložski rajoonis), aastatel 1921–1923 Markkova (kirik asus praeguse nime ja haldusjaotuse järgi Markovas Kirovski rajoonis) ja Järvisaari (kirik asus Hattulas, praeguse nime ja haldusjaotuse järgi Šapkis Tosno rajoonis) kogudusi, aastatel 1922–1937 Tuutari (kirik asus Kirchhoffi mäel Lomonossovi rajoonis ja Hietamäe (kirik asus Jälkyläs, praeguse nime ja haldusjaotuse järgi Jalgelevos Lomonossovi rajoonis). Lisaks hooldas ta Petrogradis/Leningradis soome kogudust (aastatel 1923–1937), rootsi kogudust (aastatel 1929–1931) ja eesti kogudust (aastatel 1929–1937). Ta valiti aastal 1925 Ingerimaa piiskopiks, kuid ta keeldus ametit vastu võtmast, kartes nõukogude ametnike poolt tagakiusamist. Võimud tegid talle reisi- ja elamispiiranguid. Aastal 1927 läks ta pere Soome, kuid ei tulnud tagasi. Aasta 1937 lõpus oli temagi sunnitud Nõukogude Liidust Soome lahkuma. Soomes oli ta aastatel 1939–1952 koguduseõpetaja Hausjärvil. Aastatel 1952–1957 oli ta ingerisoomlaste pastori Rootsis asukohaga Boråsis. http://www.helsinki.fi/keskusarkisto/matrikkelit/yomatrikkeli_1900_1907/Ylioppilasmatrikkeli_1905_1907.pdf Selim Jalmari Laurikkala elulugu (soome keeles) Kaija Santti Selin Jalmar Laurikkala – suomalainen pappi Inkerissä
Stoniškiai

Stoniškiai (saksa keeles Stonischken) on küla Leedus Pagėgiai omavalitsuses, Stoniškiai valla halduskeskus. Külas on põhikool. Stoniškiai asub Klaipėda ja Pagėgiai vahelise raudtee ääres, seal asub Stoniškiai raudteejaam. Küla mainiti kirjalikult esimest korda aastal 1785, mil seal asus erilist tüüpi mõis, mille riik oli andnud omanikule ja mida see võis pärandada vastavalt oma soovile, ent testamendi puudumise korral läks see riigile tagasi. Aastal 1875 valmis küla läbiv raudtee. Küla kuulus Memeli piirkonda, mis liideti Leeduga aastal 1923. Külas asub 25 hektari suurune kivimurd, kus murti tsemenditööstuse tarbeks suure lubjasisaldusega liivakivi; selle tootmine lõpetati aastal 1994. Sealne puurauk on Rasytė kihistu ja Ragainė kihistu stratotüüp. http://www.delfi.lt/grynas/gamta/koki-turta-slepia-silutes-zemes-gelmes.d?id=65227705 LIETUVOS SILŪRO, ORDOVIKO, KAMBRO, EDIAKARO SISTEMŲ STRATIGRAFINĖ KLASIFIKACIJA, 2015, lk. 7  Stoniškiai – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Infot küla kohta (saksa keeles) Küla portaalis vietoves.Lt
Jarmo Koski

Jarmo Koski (sündinud 2. juulil 1951 Imatral) on soome näitleja. Enne näitlejatööd õppis Koski õpetajaks.[viide?] Koski karjäär algas 1970. aastatel, mil ta töötas laste- ja noorteteatris Ahaa Teatteri[viide?] ja nukuteatris Vihreä omena[viide?]. 1990. aastatel töötas ta teatris Hevosenkenkä[viide?]. Ta on näitlejana praegugi aktiivne. Koski on näitlejana esitanud multifilmide tegelaste, näiteks karupoeg Puhhi (soome keeles Nalle Puh) ja "Teletupsude" sarja Tinky-Winky (soome keeles Tiivi-Taavi) teksti. Tema suurim roll on olnud telesarjas "Varjatud elud", kus ta mängis Seppo Taalasmaad aastatel 1999–2013 ja taas 2017. aastast.
Natkiškiai

Natkiškiai (saksa keeles Nattkischken) on küla Leedus Pagėgiai omavalitsuses, Natkiškiai valla halduskeskus. Külas on põhikool ja raamatukogu. Küla on kirjalikult esimest korda mainitud aastal 1709. Aastal 1895 sai külast kohaliku kihelkonna keskus. Küla kuulus Memeli piirkonda, mis liideti Leeduga aastal 1923. Sealne uusgooti stiilis luteri kirik hävis aastal 1944. Nõukogude ajal oli Natkiškiai kohaliku sovhoosi keskasula. Aastal 1993 ehitati vana kiriku asemele uus luterlik palvemaja. Küla nimi tuleneb preisi keelest, kus natis = kõrvenõges, ja kiska = jõekäär. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 1. detsember 2017. Vaadatud 28. oktoobril 2016.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)  Natkiškiai – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Infot küla kohta (saksa keeles) Küla portaalis vietoves.Lt
Saksi-Marksuhl

Saksi-Marksuhli hertsogkond oli üks Saksi hertsogkondi, mida valitses Wettini dünastia Ernestiinide liin. Loodi aastal 1662 Saksi-Weimari hertsogi Wilhelmi kolmandale pojale Johann Georg I-le. Algselt pidi Johann Georg jagama Saksi-Eisenachi oma vanema venna, Adolf Wilhelmiga. Johann Georg nõustus lõpuks tulu saamisega Saksi-Eisenachi hertsogkonnalt ja tegi oma residentsi Marksuhli väikelinna. Saksi-Marksuhl taasliidendati Saksi-Eisenachiga Johann Georgi tõusmisega Saksi-Eisenachi hertsogiks pärast oma vennapoja surma aastal 1671. Johann Georg I (1662–1671) Taasliidendati Saksi-Eisenachiga
Paavo Talvela

Paavo Juho Talvela (aastani 1905 Paavo Juho Thorén; 19. jaanuar 1897 Vantaa – 30. september 1973 Helsingi) oli Soome ohvitser (jalaväekindral), kes sai väljaõppe Saksamaal jäägrikoolitusel. Ta võttis osa Soome kodusõjast, hõimusõdadest ning Talve ja Jätkusõjast. Ta sündis aastal 1897 Vantaas. Veidi enne kaubanduskooli lõpetamist läks ta Saksamaale, kus sai aastatel 1916–1917 sõjalist õpet Soome jäägripataljonis.
Lumpėnai

Lumpėnai (saksa keeles Lompönen, ka Groß Lumpönen) on küla Leedus Pagėgiai omavalitsuses, Lumpėnai valla halduskeskus. Külas on põhikool ja raamatukogu. Lumpėnai asub Lumpė jõe kaldal. Külas on sündinud Väike-Leedu kultuuritegelane Enzys Jagomastas. Külas asub Lumpėnai muinaskalme, mis oli kasutusel esimesel aastatuhandel enne Kristust ja kuhu maeti veel VI sajandil. Küla ennast mainiti kirjalikult esimest korda aastal 1536, kaardile kanti see esimest korda aastal 1665. Aastail 1709–1711 tabas küla katk, 24 sealsest elanikust jäi ellu 9. Aastal 1739 avati Lumpėnais kool. Küla kuulus Memeli piirkonda, mis liideti Leeduga aastal 1923. Nõukogude ajal oli Lumpėnai kohaliku sovhoosi keskasula, tänapäeval tegutseb seal põllumajanduskooperatiiv „Lumpėnų Rambynas“. Küla nimi tuleneb Lumpė jõest. See on omakorda nime saanud preisi keelest, kus lumpe tähendab porist paika, sood. Lumpėnai. Visuotinė lietuvių enciklopedija, Kd. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 696 lk.  Lumpėnai – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Infot küla kohta (saksa keeles) Küla portaalis vietoves.Lt
Žadeikiai

Žadeikiai on küla Leedus Šilalė rajoonis, Žadeikiai valla halduskeskus. Külas on põhikool ja raamatukogu, seal asub ka katoliku kabel. http://statistics.bookdesign.lt/table_125_07.htm?lang=lt#page Küla portaalis vietoves.Lt
Palentinis

Palentinis on küla Leedus Šilalė rajoonis, Palentinise valla halduskeskus. Külas on raamatukogu. http://statistics.bookdesign.lt/table_125_07.htm?lang=lt#page
Didkiemis

Didkiemis on küla Leedus Šilalė rajoonis, Didkiemise valla halduskeskus. Küla asub Jūra jõe kaldal. Didkiemises on postkontor ja raamatukogu, sealne põhikool on muudetud Šilalė gümnaasiumi filiaaliks. Sealne katoliku kirik valmis aastal 1796. http://statistics.bookdesign.lt/table_125_07.htm?lang=lt#page Didkiemis. Visuotinė lietuvių enciklopedija, Kd. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 691 lk. Küla portaalis vietoves.Lt
Bilionys

Bilionys (ka Bilioniai) on küla Leedus Šilalė rajoonis, Bilionysi valla halduskeskus. Külas on kultuurimaja ja raamatukogu, sealne põhikool on muudetud Laukuva gümnaasiumi filiaaliks. Küla idaosa kuulub Varniai regionaalparki, seal asuvad Bilionysi maastikukaitseala ja Bilionysi linnamägi. Linnamäe juures asub arhitektuurimälestisena riikliku kaitse all olev talukompleks, kus pajud hooned on autentse Žemaitija taluarhitektuuri näited. Külas on sündinud Leedu poliitik Zenonas Mikutis. http://statistics.bookdesign.lt/table_125_07.htm?lang=lt#page Bilionys. Visuotinė lietuvių enciklopedija, Kd. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 772 lk. "Kultūros vertybių registras". Vaadatud 29. oktoobril 2016. Küla portaalis vietoves.Lt
Bijotai

Bijotai on küla Leedus Šilalė rajoonis, Bijotai valla halduskeskus. Küla asub Pela jõe kaldal. Bijotais on postkontor, põhikool ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on Dionizas Poška muuseum, vana mõisakompleksi park ja Bardziai mõisa vesiveski. Sealset mõisa on esmamainitud XVI sajandil, see kuulus algselt Poška-Paškevičiauste suguvõsale. Küla on nime saanud selle esimese omaniku Beata Paškevičienė järgi. Sealses mõisas elas ka leedu kirjanik Dionizas Poška. Kuna ta oma isaga läbi ei saanud, jagunes sealne mõis toona Bijotai ja Bardziai mõisaks. Aastal 1812 avas ta oletatavalt tuhandeaastase tammepuu õõnsuses esimese ajaloomuuseumi Leedu aladel (tamme kõrgus oli 12,5 meetrit). Taolise konstruktsiooni nimetas ta Baublysiks. Lisaks suurimale on muuseumikompleksis veel kaks sama tüüpi ehitist. Aastal 1847 ostsid mõlemad mõisad Volmerid, kes lasid sealsed mõisakompleksid lammutada. Aastal 1819 avati külas kool. Nõukogude ajal oli küla kohaliku kolhoosi keskasulaks. http://statistics.bookdesign.lt/table_125_07.htm?lang=lt#page https://web.archive.org/web/20160410211225/http://manokrastas.lt/straipsnis/o-bijotuose-labai-graziai-tebegyvena-dionizas-poska Bijotai. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 717 lk. Küla portaalis vietoves.Lt
Kogu

Kogu on mitmetähenduslik sõna: Kogu on süstemaatiliselt korraldatud teavikute või museaalide kogum kogu ehk fond ehk kogud on arhiivinduses dokumentide kogum, mis pärineb samast allikast (en:fonds) kogu ehk kogumik (koondteos) kogu on esindus- või juhtimisorgan kollektsioon
Mažonai

Mažonai on küla Leedus Tauragė rajoonis, Mažonai valla halduskeskus. Küla asub Šunija ja Irtuona jõe kaldal. Mažonais on kultuurimaja ja raamatukogu, sealne kool on Tauragė keskkooli filiaal. Külas tegutsevad meierei ja kaks saekaatrit. Vaatamisväärsusteks on Dionizas Poška muuseum, vana mõisakompleksi park ja Bardziai mõisa vesiveski. Mažonaid on kirjalikes allikates esmamainitud 1312. aastal. Aastal 1792 kuulus küla Urbanavičiauste suguvõsa valduses olevale Mažonai-Matiškiai mõisale, aastast 1816 kuulus see aga sama suguvõsa Sungailiškiai mõisale. Aastal 1863 konfiskeeriti mõis, kuna selle omanikku peeti Novembriülestõusu toetajaks, mõisa valdused jagati aga nende ümbruskonna mõisnike vahel, kes jäid tsaarivõimudele lojaalseks. Aastail 1915–1918 läbis küla kitsarööpmeline raudtee, mida kasutati turba ja puidu vedamiseks. Aastal 1920 raudtee demonteeriti ja kasutati selle materjale Tauragė ümbruskonna laiarööpmeliste raudteede parandamiseks. Aastal 1924 ehitati küla kalmistule neitsi Maarjale pühitsetud kabel. Küla läbiv kahe paisjärvega magistraalkraav jagab selle kaheks osaks, mõlemad pooled olid nõukogude ajal kolhooside keskasulateks. Kultuurimaja Mažonai Mažonai kalmistu http://statistics.bookdesign.lt/table_125_07.htm?lang=lt#taur_r Mažonai. Visuotinė lietuvių enciklopedija, Kd. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 518 lk.  Mažonai – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Küla portaalis vietoves.Lt