Marmoreerimine

Paberi marmoreerimine, ka tilgatrükk või veepildikunst, on veepinnale kujutise loomise meetod, mille abil saab luua mustreid, mis meenutavad marmori või mõne muu kivimi pinda. Mustreid saadakse sel teel, et värv, mis hõljub kas tavalisel veel või viskoossel lahusel, püütakse absorbeerivale pinnale, näiteks paberile või kangale. Marmoreerimistehnikas kaunistatud materjale on juba sajandeid kasutatud mitmesuguste pindade katmiseks. Seda kasutatakse sageli kalligraafia aluspaberina, lisaks raamatukaante, muude köidete ja kirjatarvete kujundamisel. Selle tehnika võlu seisneb selles, et iga tõmmis unikaalne. Paberite marmoreerimiseks on mitu võimalust. Madal vann täidetakse veega ja tindipintsliga kantakse pinnale ettevaatlikult mitmesuguseid tinte või värve. Et värvid püsiksid veepinnal, kasutatakse teatud lisaaineid või pindaktiivseid kemikaale. Värvitilgast ringi moodustamiseks kasutatakse tavalisest veest ja pindaktiivsest ainest valmistatud "negatiivse" värvi tilka. Protsessi korratakse seni, kuni veepind on kaetud kontsentriliste rõngastega. Seejärel manipuleeritakse veepinnal hõljuvaid värve kas õhuvooluga (puhudes) või neid ettevaatlikult segades. 19. sajandil töötas Jaapani suminagashi meister Tokutaro Yagi Kyotos välja alternatiivse meetodi: segas õrnalt värve poolitatud bambusevarrega, mille tulemuseks olid kontsentrilised spiraalsed kujundused. Kui seejärel asetada ettevaatlikult veepinnale washi paberileht, saab sellele jäädvustada veepinnal ujuva kujutise. Paber, mis on sageli valmistatud kozo (mooruspuu), peab olema piisavalt tugev, et märjaks saades mitte rebeneda. Teine marmoreerimisviis on rohkem levinud eurooplaste ja ameeriklaste seas. Sel juhul jääb värv hõljuma taimeliimiga viskoosseks muudetud vee pinnale. Ehkki seda meetodit nimetatakse inglise keeles sageli "Türgi marmoriks" ja tänapäeva türgi keeles nimetatakse seda ebruks, ei ole türklased olnud ainsad selle meetodi viljelejad, sest ka Pärsia, Tadžiki ja India päritolu inimesed kaunistasid pabereid sel viisil. Türgi mõiste kasutamine eurooplaste poolt on tõenäoliselt tingitud nii asjaolust, et paljud kohtasid seda kunsti esmakordselt Istanbulis, kui ka viidetest kõigile moslemitele kui türklastele, nii nagu eurooplasi nimetati türgi ja pärsia keeles Firengi, mis tähendab sõna otseses mõttes frangi keelt. Ajalooliselt kasutati marmoreerimisel värvide jaoks nii orgaanilisi kui ka anorgaanilisi pigmente, mis olid segatud veega. Vesi, mille pinnale värvid hõljuma jääksid, muudeti viskoosseks traditsiooniliselt tragantkummi (Astragalus spp.), karajakummi (gum karaya), guarkummi, lambaläätse (Trigonella foenum-graecum), flanbaani, linaseemnete või psülliumiga. Alates 19. sajandi lõpust on kasutatud Iirimaa sambla (Chondrus crispus) nime all tuntud karrageenirikkast vetikast keedetud ekstrakti. Tänapäeval eelistatakse pigem karrageenipulbrit, mis on saadud eri liiki vetikatest. Teine taimne paksendi on valmistatud naatriumalginaadist. Viimastel aastatel on hakatud kasutama hüdroksüpropüülmetüültselluloosist, kiirtapeedilimi tavalisest koostisosast, valmistatud sünteetilist paksendit akrüül- ja õlivärvide kasutamiseks. Selle meetodi korral segatakse pigmentidest valmistatud värvid pindaktiivse ainega, näiteks härja sapiga. Mõnikord võib eriefektide saavutamiseks värvile lisada õli või tärpentini. Seejärel pritsitakse või tilgutatakse värve üksteise järel vedeliku pinnale, kuni tekib mitmest värvist tihe muster. Iga järgmine värvikiht levib veidi vähem kui eelmine ning värvide hõljumiseks ja ühtlaseks levimiseks võib vaja minna täiendavat pindaktiivset ainet. Kui värvid on pinnale kantud, võetakse keerukama kujunduse saamiseks sageli appi kammid, pulgad või muud abivahendid, millega liigutatakse õrnalt värve. Sõltuvalt kasutatavatest värvidest võib paber või kangas vajada eelnevat maarjaga peitsimist (Türgi ebru ja Jaapani suminagashi meetodid ei nõua peitsimist). Paber või kangas laotatakse õrnalt vedeliku pinnal hõljuvale värvikihile. Värvid kanduvad seeläbi paberi või kanga pinnale. Seejärel tõstetakse paber või kangas ettevaatlikult üles ja riputatakse kuivama. Mõnikord võib olla vaja tõmmata paber õrnalt üle mõne varda, et liigne vedelik maha tõmmata. Vajadusel võib liigsed värvid ja alusvedeliku veega maha loputada ning seejärel lasta paberil või kangal kuivada. Pärast tõmmise tegemist kooritakse hoolikalt vedeliku pinnale järele jäänud värvijäägid, et see enne uue mustri alustamist puhastada. Tänapäeval kasutatakse mitmesuguseid kaasaegseid materjale, nii traditsioonilisemate asemel kui ka koos nendega. Ajalooliste pigmentvärvide asemel eelistatakse tänapäeval muid värve. Värvide pritsimiseks vedeliku pinnale võib kasutada maisiharjaste asemel plastharjaseid, samuti bambuspulki ja plastpipette. Härja sappi kasutatakse endiselt pindaktiivse ainena akvarellide ja guaššide jaoks, kuid akrüül-, ja õlil baseeruvate värvidega kasutatakse sünteetilisi pindaktiivseid aineid. Põnev viide, mis mõnede arvates võib olla seotud marmoreerimisega, on leitud 986. aastal valminud kogumikust "Neli aaret teadlase uurimusest" (文房四譜 ; Wén Fáng Sì Pǔ ) või mille on toimetanud 10. sajandi õpetlane-ametnik Su Yijian [ zh ] (958–996). See kogumik sisaldab teavet tindipulga, tindikivi, tindipintsli ja Hiina paberi kohta, mida on ühiselt nimetatud uurimuse neljaks aardeks. Tekstis mainitakse dekoratiivpaberit liúshā jiān (流沙箋), mis tähendab "triivivat liiva" või "voolava liiva märkmepaberit", mis valmistati praeguses Sichuani piirkonnas (Su 4: 7a – 8a). Selle paberi valmistamiseks tõmmati paberitükk läbi kääritatud jahupasta, mis oli segatud erinevate värvidega, luues vaba ja ebakorrapärase kujutise. Teist tüüpi paberit valmistati pastaga, mis oli valmistatud mee-jaanikauntest, segatud krotooniõliga ja lahjendatud veega. Arvatavasti kasutati nii musti kui ka värvilisi tinte. Vastavalt TH Tsieni antud tõlgendusele kasutati värvide hajutamiseks või nende paremaks valgumiseks ingverit, võimalik, et õli või ekstrakti kujul. Värvide koondamiseks raputati juukseharjast kõõma osakesi kujundusele. Seejärel püüti kujundid, mida arvati meenutavat inimkujusid, pilvi või lendavaid linde, paberilehe pinnale. Hiinast pole kunagi leitud ujuva tindiga kaunistatud paberi näidet. See, kas eespool mainitud meetodites kasutati ka veepinnal ujuvaid värve, vajab täpsustamist (Tsien 94–5). Su Yijian oli keiserlik õpetlane-ametnik ja oli 985.–993. aasta paiku Hanlini akadeemia juhataja. Ta oli, arvestades oma eriala, teemaga tuttav ja koostas kogumiku, toetudes paljudele varasematele allikatele. Siiski pole selge, kuivõrd oli ta kursis dekoratiivpaberite valmistamise meetoditega. Tõenäoliselt kogus ta kokku talle saadaoleva teabe, ilma et oleks kõigi meetodite olemusest täielikult aru saanud. Ta võis kasutada ka mitme sajandi vanuseid allikaid. Teabele kindla kuupäeva määramiseks pole vaja ainult tuvastada algallikat, vaid see on ka seni tõendamata, kuna Hiina käsikirjades ei ole säilinud füüsilisi tõendeid marmoreerimise kohta.