laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Chiba prefektuur

Chiba prefektuur on Jaapani prefektuur Honshū saare keskosas Vaikse ookeani rannikul Tōkyōst idas. Asub Bōsō poolsaarel ja sellega piirneval alal. Suurem osa rahvastikust paikneb Tōkyō prefektuuriga piirnevas prefektuuri loodeosas. Chiba prefektuuri tunnuslind on kingutsiitsitaja (Emberiza cioides), tunnuspuu on suurelehine kivijugapuu (Podocarpus macrophyllus) ja tunnuslill pekingi kapsa (Brassica rapa var. amplexicaulis) õis. Chiba prefektuur on jaotatud 54 omavalitsuseks, millest 37 on linnad (市 shi). Abiko Asahi Chiba Chōshi Funabashi Futtsu Ichihara Ichikawa Inzai Isumi Kamagaya Kamogawa Kashiwa Katori Katsuura Kimitsu Kisarazu Matsudo Minamibōsō Mobara Nagareyama Narashino Narita Noda Ōamishirasato Sakura Sammu Shiroi Sodegaura Sōsa Tateyama Tomisato Tōgane Urayasu Yachimata Yachiyo Yotsukaidō 千葉県毎月常住人口調査／千葉県 Chiba prefektuuri koduleht
Juli Kun

Juli Kun (vene keeles Юлий Михайлович Кун; 12. juuli 1914 Kurski kubermang – 8. veebruar 1980 Riia) oli vene päritolu Eesti NSV ja Vene NFSV filmirežissöör, stsenarist ja operaator. Aastatel 1960–1977 oli ta režissöör Tallinnfilmis. 1949 Stalini preemia filmi "Mitšurin" (1948) eest Juli Kun Eesti filmi andmebaasis
Tarvo Hanno Varres

Tarvo Hanno Varres (sündinud 25. juulil 1970 Tallinnas) on eesti kunstnik. Ta on loonud fotoseeriaid, videoid ja installatsioone, kasutades neis ka heli, valgust ja teksti. Pühendunud lugejana uurib ta lisaks nii kaasaegset kui varajasemat kirjandust ja filosoofiat, mis vahel saab osaks tema teostest. Varres alustas avaliku näitusetegevusega 1991. aastal grupinäitusel "Guide to Intronomadism" Tallinna Kunstihoones ning on töötanud külalisõppejõuna Eesti Kunstiakadeemias ja Tartu Kõrgemas Kunstikoolis (1996–2016). Tema teoseid kuulub Eesti Kunstimuuseumi kaasaegse kunsti kogusse. Tema teoste hulka kuuluvad installatsioonid ''Kui kaua see kestis ma ei kujuta ette, see ei olnud kujutletav aeg, see ei kuulunud ka juhtuvate asjade aega" (2022), Leegi vari" (2015), "Musta laega saal" (1991), heli- ja videoinstallatsioonid "Lindistav põrand" (2015) ja "Naer" (2010) ning fotoseeriad "Portreed" (1996), "Päike" (2002), "Nurkade seeria" (2013). Aastatel 1986–1993 oli ta tegev ka muusikuna ning kirjutas üksikuid lugusid ansamblitele J.M.K.E. ja Röövel Ööbik. ''Aja vari'', Hobusepea Galerii, Tallinn, 2022 "Memory-Sensitive", Draakoni galerii, Tallinn, 2017 "Leegi vari", Tartu Kunstimaja, 2015 "1995", Eesti Kaasaegse Kunsti Muuseum, 2015 "Shadows of a Doubt", Tallinna Kunstihoone, 2013 The JCE Biennale, 2007 "Inscriptions", Tallinna Linnagalerii, Tallinn, 2000 "Guide to Intronomadism", Tallinna Kunstihoone, 1991 1992 Eesti Kinoliidu noore fotograafi aastapreemia 1996 Eesti Kultuurkapitali kujutava ja rakenduskunsti sihtkapitali aastapreemia, Rühm T koosseisus 2018 Köler Prize 2018, nominent Tarvo Hanno Varres on Ardo Ran Varrese vanem vend. Nende vanaisa oli sõjaväelane kolonelleitnant Mart Kaerma. Gregor Taul. "Viis juhtmotiivi olemisest". Niekolaas Johannes Lekkerkerk, Indrek Grigor. "Shadows of a Doubt" (PDF). "Memory-Sensitive". Originaali arhiivikoopia seisuga 30. november 2017. [1][alaline kõdulink] http://www.ekkm.ee/naitused/ullatuskuraatori-naitus-2/ [2] "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 18. september 2016. Vaadatud 2. juunil 2016.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) "Ardo Ran Varres". muusika.ee. 2013. Vaadatud 25. septembril 2017. Kaire Nurk, Mateeria ja hinge nurgad, Sirp, 23. oktoober 2015 Hanno Soans, Tarvo Varres. Nurga taga, Maja, 30. august 2015 Leegi vari, Tartu Kunstimaja 26/09-18/10 2015 "Memory-Sensitive", monograafia, kirjastus ;paranoia, 2017, ISBN 9789949994434 Margus Ott, Otsustamise hetkest, essee, "Isendlikud esseed", Eesti Keele Sihtasutus, 2017 Marten Esko "Shadows Cast on Artworks", essee, "Memory-Sensitive", kirjastus ;paranoia, 2017 Hanno Soans "Nurga taga. Tarvo Varres", essee, Maja, 30/08/2015 Kadri Veermäe "Leegitsevad varjud", näituse arvustus, Kunst.ee, 4/2015 Gregor Taul, "Viis juhtmotiivi olemisest", näituse arvustus, Sirp, 23/10/2015
Jalgrattakuller

Jalgrattakuller on kuller, kes töötab enamasti kullerfirmas ning toimetab saadetisi adressaadile jalgrattal. Jalgrattakullerid tegutsevad sageli suurtes linnades ja äripiirkondades, sest liiklus- ja parkimisprobleemid mõjutavad rattureid vähem kui autokullereid (ratturid ei pea parkimiskohta otsima ega liiklusummikus ootama). Jalgrattakuller saab vedada mitmesuguseid füüsilisi saadetisi (nt rõivad, allkirjastatud dokumendid, kunstiteosed) kuni esemeteni, mille saaks küll saata meiliga, aga mis saadetakse kulleriga, et jätta tähtsa saadetise mulje. Vahetevahel vajatakse kullereid ka seetõttu, et hoolimata kiirest internetist leiavad firmad, et mugavam on suure mahuga dokumente saata kulleriga selle asemel, et nendega e-postkaste ummistada. Tundlikku infot ja näiteks tähtsaid finantspabereid ja dokumente saadetakse sageli jalgrattakulleritega, sest arvuteid ja andmesidet ei usaldata piisavalt. Siiski on nõudlus jalgrattakullerite järele hakanud tasapisi vähenema, sest faksi kasutamine ning interneti ja arvutite kiire areng on vähendanud vajadust kiirkullerite järele, kes toimetaks saadetise samal päeval kohale. Näiteks USA jalgrattakulleritele oli raskeks löögiks otsus, et kohtutoimikud muudetakse digitaalseks. Arvatakse, et ainuüksi New Yorgis vähenes jalgrattakullerite arv eelmisel kümnendil tuhande inimese võrra.
Ilja Varšavski

Ilja Varšavski (vene Илья Иосифович Варшавский; 14. detsember (vkj 1. detsember) 1908 Kiiev – 4. juuli 1974 Leningrad) oli Vene ulmekirjanik. Nooruses tahtis Ilja Varšavski saada näitlejaks ja püüdis astuda teatrikooli. Kui teda sinna vastu ei võetud, siis asus ta õppima Leningradi merekooli, mille lõpetas kaubalaevastiku mehaaniku erialal. 1929. aastal avaldas ta koos kahe kaasautoriga pseudonüümi all olukirjelduste raamatu "Ilma piletita ümber maailma" ("Вокруг света без билета"). Kuni sõja alguseni töötas ta insenerina tehases Russki Dizel. Lapsepõlves saadud trauma tõttu ei mobiliseeritud teda Teise maailmasõja ajal Punaarmeesse. 1941. aasta sügisel evakueeriti Ilja Varšavski Altai kraisse, kuhu ta jäi kuni 1949. aastani. Leningradi tagasi pöördununa asus ta jälle tööle tehasse Russki Dizel, kuhu jäi ametisse kahekümneks aastaks. Ilja Varšavski esimene ulmejutt avaldati ajakirjanduses 1962. aastal, millega algas ta karjäär ulmekirjanikuna. Varšavski avaldas neli ulmejuttude kogumikku ja ühe valikkogu: "Molekulikohvik" ("Молекулярное кафе") (1962) "Inimene, kes nägi antimaailma" ("Человек, который видел антимир") (1965) "Päike loojub Donomagis" ("Солнце заходит в Дономаге") (1966) "Unenägude kiosk" ("Лавка сновидений") (1970) "Ärevusttekitavad sümptomid puuduvad" ("Тревожных симптомов нет") 1972, valikkogu Eesti keeles on 1985. aastal ilmunud Ilja Varšavski jutustus "Veel üks lask". 1976. aastal ilmunud ulmejuttude valimikus "Diogenese latern" on avaldatud Varšavski jutustus "Kannike".
Piiramismasin

Piiramismasin on kindlustatud objekti piiramisel kasutatud seadeldis ehitiste, müüride ja teiste fortifikatsioonide purustamiseks, vastase elavjõu ja moraali kahjustamiseks. Ühtesid (nt müüriramm, piiramistorn, siil) kasutati kindlustuste lähedal, teisi (nt kiviheitemasin) distantsilt. Eestikeelses sõjandusterminoloogias ei loeta piiramismasinateks piiramissuurtükke ja petarde[viide?], küll aga inglis- ja saksakeelses terminoloogias.
Peep Tobreluts

Peep Tobreluts (sündinud 29. mail 1970 Räpinas) on Eesti kodanikuaktivist. Lapsepõlves elas ta Süvahavva külas. Ta on kuulunud Erakonna Eestimaa Rohelised juhatusse. Ta on olnud Elurikkuse Erakonna (ERE) liige, pärast seda, kui see erakond liitus Vabaerakonnaga, on ta Tuleviku Erakonna (TULE) liige. Ta on olnud Eesti Ökoturismi Ühenduse, Eesti Veskivaramu ja Eesti Keskkonnahariduse Ühingu juhatuse liige. Viluste 8-klassiline kool[viide?] Räpina Keskkool[viide?] Räpina Aianduskool (toiduainete töötlemise tehnik-tehnoloog)[viide?] Mainori Majanduskool (ärijuhtimine)[viide?] Tartu Ülikool (kutsepedagoog)[viide?] Tartu Ülikool (kunstide ja tehnoloogia õpetaja)[viide?] 1999. aastast töötab Peep Tobreluts füüsilisest isikust ettevõtjana (FIE) kinnisvarahalduse ja automaatseadmete järelevalve valdkonnas. 2011. aastast töötab ta Viljandi huvikoolis loodus-tehnikaringi õpetajana. Peep Tobreluts oli aastatel 1993–2017 Süvahavva külavanem. Ta oli üks idee autoreid, kes taotles Viljandi linna kaasava eelarve toetust rohelise seikluslinnaku rajamiseks. 2007. aasta Riigikogu valimistel kandideeris ta valimisringkonnas nr 11 ja sai 253 häält, kuid valituks ei osutunud. 2019. aasta Riigikogu valimistel kandideeris ta valimisringkonnas nr 9 ja sai 52 häält, kuid valituks ei osutunud. 2009. aastal kandideeris ta Erakonna Eestimaa Rohelised nimekirjas Viljandi linnavolikokku ja sai 49 häält, 2013. aastal Sotsiaaldemokraatliku Erakonna nimekirjas ja sai 20 häält ning 2017. aastal Sotsiaaldemokraatliku Erakonna nimekirjas ja sai 9 häält "Viljandi huvikooli loodusring". Viljandi huvikooli koduleht. Originaali arhiivikoopia seisuga 12.04.2018. Vaadatud 12.04.2018. "Süvahavva talu rahvas: sugulased lahkasid, kas ikka on meie maja". Lõunaleht. 11.10.2012. Vaadatud 12.04.2018. https://dea.digar.ee/cgi-bin/dea?a=d&d=sakala20191127.2.9.1 http://vvk.ee/arhiiv/kandidaadi-otsing/?otsi_ajaloost=Tobreluts "Peep Tobreluts ei näe vaeva, vaid hoolib" Sakala, 25. oktoober 2008
ERA Valduse AS

ERA Valduse AS on Märjamaal asuv ettevõte, mille põhitegevusala on turba tootmine ja aglomeratsioon. See on Tõnumaa raba turbavälja kaevandamise loa hoidja. Ettevõtte tegevjuht on Allar Peek ja aktsiakapital on 57 510 eurot. Ettevõte asutati 1992. aastal nimega AS ERA, praegune ärinimi kehtib alates 1997. aastast. Aktsiaseltsi kõrval on ka osaühing ERA Turvas, mille aadress ja tegevjuht on samad mis aktsiaseltsil. Turba kogumine Tõnumaa rabas Üks ettevõttele kuuluv turbaimur "Raplamaa ettevõtjate e-katalog". Originaali arhiivikoopia seisuga 15. veebruar 2015. Vaadatud 15. veebruaril 2015. ERA VALDUSE AS inforegister Tõnumaa turbatootmisala KMH aruanne Äriregister
Matsudo

Matsudo (松戸市; -shi) on linn Jaapanis Chiba prefektuuris. Linna läbivad Edo ja Tone jõgi. Peamised tööstusharud on toiduainete-, tekstiili- ja ehitusmaterjalide tööstus. Edo perioodil oli linn tähtis jõesadam. Elanike arv on 478 300 (2005). https://www.gsi.go.jp/KOKUJYOHO/MENCHO/backnumber/GSI-menseki20210101.pdf 千葉県毎月常住人口調査／千葉県 Matsudo koduleht
Anne Hansberg

Anne Hansberg (sündinud 22. septembril 1946) on eesti audiitor. Ta on Keskkonnainvesteeringute Keskuse siseaudiitorina Eesti Siseaudiitorite Ühenduse liige. Ta oli 3. maist 2001 3. märtsini 2014 IRLi liige. 2013. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel kandideeris ta Vaba Isamaalise kodaniku nimekirjas. Alates 15. oktoobrist 2014 on ta Eesti Vabaerakonna liige ja kandideeris 2015. aasta Riigikogu valimistel Nõmme ja Mustamäe linnaosas. On selle piirkonna juht. Ta sai 126 häält ja valituks ei osutunud. Ta oli aastatel 1996-1998 Eesti Vabariigi kaubandusesindaja Vene Föderatsioonis EV Moskva saatkonnas. On alates 1992 rahvusvahelise naisteklubi Zonta liige. "ESAÜ liikmete nimekiri". Originaali arhiivikoopia seisuga 15. veebruar 2015. Vaadatud 15. veebruaril 2015. http://rk2015.vvk.ee/detailed-3.html
Žaiginys

Žaiginys on alev Leedus Raseiniai rajoonis Šiluva vallas. Alevist voolab läbi Sandrava jõgi. Alevis on põhikool ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on aastal 1917 ehitatud kirik ja Žaiginyse mõisakompleksi säilinud osad (park, ait). Žaiginyse mõisa on esimest korda mainitud aastal 1575, toona olid selle hooneteks pruulikoda ja kõrts. Esimene kirik püstitati asulasse kas aastal 1664 või 1684, praegune aga aastal 1917. Aastal 1762 andis toonane mõisa omanik Jokūbas Nagurskis osa Žaiginyse maadest frantsisklastele, kes rajasid sinna aastal 1764 kloostri. Klooster tegutses kuni aastani 1832 Nõukogude ajal oli Žaiginyses kohaliku sovhoosi keskus. Asulast sai alev aastal 1972. Žaiginyse kirik Sandrava Žaiginyse mõisa ait http://statistics.bookdesign.lt/table_125_02.htm?lang=lt#rase_r  Žaiginys – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Alev portaalis vietoves.Lt Žaiginyse külaseltsi koduleht (leedu keeles)
Jaak Vackermann

Jaak Vackermann (sündinud 23. novembril 1963) on eesti põllumees. Ta oli IRLi liige 15. maist 2006 kuni 24. augustini 2007. Eestimaa Roheliste hulka kuulus ta 18. oktoobrist 2006 kuni 1. jaanuarini 2009. 2015. aasta Riigikogu valimistel kandideeris ta Harju- ja Raplamaal üksikkandidaadina. Ta sai 79 häält ja valituks ei osutunud. http://rk2015.vvk.ee/detailed-4.html Mahetalunik Vackermann jääb lõplikult ilma 78 236 toetuseurost, Postimees, 11. mai 2014 Vackermanni kommentaar eelmisele Üksikkandidaat Jaak Vackermann: ärge minu poolt hääletage, Postimees, 26. jaanuar 2015
Taavi Simson

Taavi Simson (sündinud 24. juunil 1989) on eesti õpetaja. 1997–2002 Tallinna Arte Gümnaasium 2002–2009 Tallinna Tehnikagümnaasium 2009–2012 Tallinna Tehnikaülikool, tootearendus ja tootmistehnika, bakalaureuseõpe 2012–2014 Tallinna Tehnikaülikool, tootearendus ja tootmistehnika, magistriõpe 2014–2018 Tallinna Tehnikaülikool, mehhanotehnika, doktoriõpe; 2018. aastal kaitses Tallinna Tehnikaülikoolis doktoriväitekirja "Development of Coarse Recycled Hardmetal Reinforced Hardfacings" ("Taaskasutatava jämekõvasulamarmatuuriga kõvapinnete arendus"). Ta osales TTÜ 3. kursuse tootearenduse ja tootmistehnoloogia üliõpilasena noorte teadussaates "Rakett 69" (teisel hooajal).[viide?] Ta on töötanud matemaatikaõpetajana Tallinna Ühisgümnaasiumis ja Tallinna Kuristiku Gümnaasiumis. Simson kuulus 15. oktoobrist 2014 kuni 17. juulini 2018 Eesti Vabaerakonda. Ta kandideeris 2015. aasta Riigikogu valimistel Tallinna Mustamäe ja Nõmme linnaosas (RNK3). Sai 69 häält ega osutunud valituks. 2017. aasta kohalike omavalitsuste valimistel kandideeris valimisliidu Vaba Tallinna Kodaniku ridades Mustamäel. Sai 48 häält ega osutunud valituks. 2021. aasta kohalike omavalitsuste valimistel kandideeris Eesti Keskerakonna nimekirjas Mustamäel. Ta sai 16 häält ega osutunud valituks. Olnud TTÜ Üliõpilasesinduse Esinduskogu liige 2015/2016 õppeaastal doktorantide esindajana. TTÜ Nõukogu liige üliõpilaste esindajana õppeaastatel 2015/2016 ja 2016/2017. Ta on korduvalt sõna võtnud doktoranditoetuse teemal ning avaldanud hariduse ja tehnika valdkonna arvamusartikleid. https://www.etis.ee/CV/Taavi_Simson/est https://opleht.ee/2019/03/ajateenijad-asendusteenistusse-asendusopetajatena/ https://www.kuristiku.ee/tootajad http://rk2015.vvk.ee/detailed-3.html https://kov2021.valimised.ee/et/detailed-voting-result/result-0000-0784-5.html Taavi Simson: värskest verest Vabaerakonnal puudu ei tule, Postimees, 20. jaanuar 2015 Eesti 100% elektromobiilseks, Äripäev, 25. jaanuar 2015 Tervisekuludelt tulumaks tagasi, 12. veebruar 2015
Lyduvėnai

Lyduvėnai on alev Leedus Raseiniai rajoonis Šiluva vallas. Alevist voolab läbi Dubysa jõgi, ka läbib seda Šiauliai ja Sovetski vaheline raudtee. Alevi vana saksakeelne nimi on Lydowen, venekeelne aga Лидовяны. Alevis on raamatukogu ja kool, kus asub ka Dubysa regionaalpargi infokeskus. Vaatamisväärsusteks on aastal 1761 valminud katoliku kirik ja sealne raudteesild, mis on Leedu sildadest pikim ja kõrgeim. Lyduvėnai ümbrus oli asustatud juba esimesel aastatuhandel, alevis ja selle lähemas ümbruskonnas asuvad kolm linnamäge. Esimesed kirjalikud andmed asula kohta pärinevad siiski aastast 1499, mil mainitakse Lyduvėnai mõisa. Asula vana nimi oli Lydavėnai. Asula on kuulunud läbi aegade Chodkiewiczitele, Rudzinskitele, Szemetitele, Stanevičiustele. Aastal 1558 andis Zygmunt II August Lyduvėnaile alevi staatuse. Sealset kirikut on esimest korda mainitud aastal 1593. Algselt katoliku kirikut hakkasid reformatsiooni järel kasutama protestandid, praegune katoliku kirik pärineb aastast 1761. Aastal 1831 asusid alevisse elama juudid. Aastal 1853 asutati sealne kihelkonnakool. Aastal 1916 valmis alevit läbiv raudtee. Aastal 1941 hukkasid Saksa okupatsiooniväed ligi 300 alevi elanikku. Teise maailmasõja ajal tegutsesid alevi ümbruskonnas P. Markevičiause juhitud partisanid. Lyduvėnai kirik Lyduvėnai Lyduvėnai sild http://statistics.bookdesign.lt/table_125_02.htm?lang=lt#rase_r Лидовяны. Географическо-статистический словарь Российской империи, Kd. 3 (Лаарсъ — Оятъ). СПб, 1867, 50 lkl.  Lyduvėnai – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Alev portaalis vietoves.Lt alevi kohta (leedu keeles) Lyduvėnai ajalugu (leedu keeles)
Palumännik

Palumännik on kuival ja toitainevaesel pinnasel kasvav valgusküllane männik. Põõsarinne on harv või puudub. Alustaimestikus esineb pohl (rahvapärane nimetus palukas, millest tuleb ka selle metsatüübi nimetus), mustikas, kanarbik, põdrasamblik. Palumännik kuulub vanade loodusmetsade hulka. Palumännik kasvab sageli kamardunud vanadel luidetel. Anneli Palo (koostaja). Loodusdirektiivi metsaelupaikade inventeerimise juhend. Tartu 2010
Jaan Mihkel Uustalu

Jaan Mihkel Uustalu (sündinud 3. juunil 1954 Rootsis) on eesti tehnoloogiadoktor. Ta kuulus 16. novembrist 1995 17. jaanuarini 2014 IRLi. 2013. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel kandideeris ta Nõmmel. Aastatel 2014–2018 oli ta Eesti Vabaerakonna liige ja oli erakonnas valitud aukohtusse. 2015. aasta Riigikogu valimistel kandideeris ta Mustamäe ja Nõmme linnaosas. Ta sai 68 häält ja valituks ei osutunud. Aastast 2022 kuulub Jaan Mihkel Uustalu erakonda Parempoolsed. Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 5 (Hiiu-, Lääne- ja Saaremaa) 24 häält ning ei osutunud valituks. On olnud Viru Keemia Grupi nõukogu liige. Ta on Evald Uustalu poeg. "Vabaerakonna aukohtu liikmete kontaktid". Originaali arhiivikoopia seisuga 13. veebruar 2015. Vaadatud 16. veebruaril 2015. http://rk2015.vvk.ee/detailed-3.html Haridus ja kutseharidus, Eesti Päevaleht, 20. jaanuar 2006 Jaan Uustalu: demokraatia jah, aga kuidas?, Postimees, 29. juuli 2011 Kõnelustel Suncoriga esindab riiki Jaan Uustalu, Delfi Ärileht, 17. märts 2000
Betygala

Betygala on alev Leedus Raseiniai rajoonis, Betygala valla ja Dubysa regionaalpargi halduskeskus. Alev asub Dubysa jõe kaldal. Alevis on keskkool, kultuurimaja ja raamatukogu. Betygalas on geoloogiamuuseum ja kunstnik Jonas Kuzminskise muuseum. Vaatamisväärsuseks on veel aastal 1930 püstitatud katoliku kirik. Betygala asulat on esimest korda mainitud aastal 1253, toona andis paavst Innocentius IV Mindaugasele kuningatiitli, tingimusel, et Betygala hakkab kuuluma Liivi ordule. Varasemast asustusest annavad tunnistust alevis asuvad linnamägi, kalme ja hiis. XIII-XIV sajandil asus Betygalas linnus. Aastal 1416 rajas Vytautas Betygalasse kiriku. Aastal 1505 sai asula omale ka pastoraadi, aastal 1519 turuõigused, aga aastal 1579 avati seal kihelkonnakool. Aastal 1706 toimus Betygala all lahing, võidukad rootsi väed rüüstasid alevi. Laastavalt mõjusid Betygalale ka aastad 1708-1711, mil alevit laastas katk. Aastal 1723 uuendati alevi turuprivileege. Ajal, mil alev kuulus Venemaale, kasutati selle kohta vene keeles nimevariante Бетгола, Бетигола ja Бетыгола. Nõukogude ajal oli Betygala kohaliku kolhoosi keskasula. Betygala Betygala kirik Betygala linnamägi Kabel Betygala kalmistul Teine kabel Betygala kalmistul Juras Andriukaitis - Leedu pankur ja poliitik Vincas Girnius - Leedu poliitik Jonas Kuzminskis - Leedu kunstnik http://statistics.bookdesign.lt/table_125_02.htm?lang=lt#rase_r Бетыгола. Географическо-статистический словарь Российской империи, Kd. 1 (Аа — Гямъ-маликъ). СПб, 1862, 255 lk.  Betygala – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Alev portaalis vietoves.Lt Betygala (leedu keeles)
Leander Reijo

Leander Reijo (3. jaanuar 1904 Kullaküla, Narvusi vald, Jamburgi maakond – 19. juuni 1932) oli Eesti Ingeri ühiskonnategelane. Teda on nimetatud ka "Ingeri kuningaks". Ta asutas 1924 Ingeri Seltsi (soome keeles Inkerin Seura) ja oli seltsi ajalehe Sanaseppä peatoimetaja. Selle tagasihoidliku väljaande sisus domineerisid vaimulikud kirjutised, millele lisandusid kohalikud teated ja võrdlemisi rohkesti bolševismivastast propagandat. Leander Reijo oli Kaitseliidu Narva maleva Vaivara malevkonna liige. Talle kuulus 8,354-hektarine "Kivila" talu Kullakülas. 1. detsembril 1931 meelitasid OGPU agendid Reijot Nõukogude Liitu levitama "Sanaseppä". Tõenäoliselt taipas Reijo enne piiri ületamist, et on langenud lõksu, ja hakkas neile vastu. Haavatuna veeti ta siiski vägisi üle piiri. 19. juunil 1932 mõisteti ta Leningradis surma koos veel seitsme ingeri ühiskonnategelasega. Tema naise Linda (sündinud Alber; 1906–1983) vend oli poksija ja poksitegelane Eik Albri. Tal oli 31. jaanuaril 1930 sündinud poeg Leino ja 12. aprillil 1931 sündinud tütar Helje. Tiit Noormets. "Eesti Ingerimaa" (pdf) Röövimine ja mõrvad Eesti−Vene piiril Geni
Soeoos

Soeoos ehk Soeoone kalju on paljand Ahja jõe paremkaldal, Suure Taevaskoja ja Otteni vesiveski vahel. Soeoos paikneb Ahja jõe ürgoru maastikukaitsealal. Soeoone paljand asub jõekaldast umbes 10 meetri kaugusel kaldast 5 meetri kõrgusel. Soeoone paljand on umbes 7 meetrit kõrge ja 10 meetrit lai Burtnieki lademe Härma kihistiku põimkihiline liivakivipaljand ulatusega 10 m. Paljandi alumises osas on asunud koobas, kuid koopaava on mattunud rusunõlva alla. Koopa kohta on mitmeid rahvajutte. Rahvapärimuse järgi elanud Soeoosis hundiema kutsikatega (susi, soe – võru murdes hunt; oos, oone – murdekeeles koobas). Soeoosi on peetud Taevaskoja kõige hirmuäratavamaks kohaks, millest on räägitud õuduslugusid. Müstilisust lisab asjaolu, et Soeoosi ei paista päike, ka suvel on ta varjatud kalju ja suurte puudega. Muistendi järgi peitunud Soeoosis varandus, kuid koopasse varandust otsima läinud noormees saanud hukka. Ürglooduse objekt: Soeoone kalju, Soeoos Eesti looduse infosüsteemis Andres Tõnisson, Ain Vellak. Eesti koopad. Tallinn: Varrak, 2015, lk 114 Albert Ivask. Taevaskoja muinasjutte – Jaan Vahtra, Albert Ivask (toimetajad). Taevaskoja ja Valgemets. Lõuna-Eesti monograafiad nr. 1. Tartu, 1940. Eerik Kumari. Ahja jõe ürgorg. Tallinn, 1968. Heino Raieste. Taevaskoja. Tallinn. Eesti Raamat, 1981
Labakinnas

"Käpik" suunab siia. Teatri kohta vaata artiklit Käpik (teater). Labakinnas ehk labak ehk käpik on kinnas, millel on eraldi vaid pöidlaosa, ülejäänud nelja sõrme pole eraldatud. Varasemal ajal oli labakinnas Eestis levinum kindatüüp kui sõrmkinnas, kuna selle valmistamine on lihtsam ja see säilitab paremini sooja. Seepärast on labakud levinud eelkõige põhjarahvaste seas. Tänapäeval kasutatakse sagedamini siiski sõrmkindaid, kuna nendega on kergem teha sõrmeliigutusi vajavaid töid. Labakindad on üldjuhul kootud, mitte näiteks nahast. Eesti rahvakunstis on tavaks kaunistada labakuid mitmesuguste mustritega, üks tüüpilisemaid motiive on muhu mänd. Nüüdisajal valmistatakse ka labakindaid, millel on avatud või lahtikäiv sõrmeotste osa, neid tarvitavad eelkõige jahimehed ja sõjaväelased. Vanimad labakindad arheoloogiliste leidude seas pärinevad ligikaudu aastast 1000 Lätist. Labakindad on Eesti kultuuris levinud motiiv, nt laulus "Ära koo mu käpikuisse päikest". kirikindad kätised käitmed nõelakindad vetukad RA Fotis: EFA.10.3-4225 EFA.29.3-4137 EFA.29.3-4159 EFA.29.3-4160 ERM: Labakindad. A 622:2.
Eesti Apostellik Administratuur

Eesti Apostellik Administratuur oli 1. novembrist 1924 – 26. septembrini 2024 tegutsenud Rooma-Katoliku Kiriku territoriaalüksus (apostellik administratuur) Eestis, mis hõlmas kogu riiki. Paavst Franciscus muutis 2024 Eesti Apostelliku Administratuuri Tallinna piiskopkonnaks. Antonino Zecchini SJ (1924–1931) Eduard Profittlich SJ (1931–1942) Justo Mullor García (1992–1997) Erwin Josef Ender (1997–2001) Peter Stephan Zurbriggen (2001–2005) Philippe Jean-Charles Jourdan (2005–2024) "Apostolic Administration of Estonia", Catholic Hierarchy. Vaadatud 15.02.2015