laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Kõrsik

See artikkel räägib pagaritootest. Teiste tähenduste kohta vaata lehekülge Kõrsik (täpsustus). Kõrsik on kõrre- või pulgakujuline küpsis. Eestis on levinud 18 cm pikkused nisujahust magusad kõrsikud, mida valmistab Pärnu-Jaagupi pagaritööstus Hellar ja Pojad. Tuntakse ka soolaseid kõrsikuid, mis on lühemad ja peenemad ning välismaist päritolu. Kõrsikuid hakati Eestis tootma 1978. aastal Pärnu-Jaagupis, toona Pärnu leivakombinaadile kuulunud tehases, kus neid tänini valmistatakse (1996. aastal ostsid tehase uued omanikud). 1980. aastatel olid kõrsikud menutoode, 1990. aastatel kõrsikute populaarsus langes ning hakkas taas tõusma 2000. aastate esimesel poolel. Sellele võis kaasa aidata kõrsikutootjate osalus oma telgiga 1999. aasta üldlaulu- ja -tantsupeol. 2011. aastal toodeti Pärnu-Jaagupis 30 000 karpi kõrsikuid kuus, 2010. aastal kokku 100 tonni. Toidu Koostise Andmebaasi andmeil on magusates kõrsikutes 100 grammi kohta 1420,0 kJ ehk 339,0 kcal energiat, 65,5 g süsivesikuid (sh 62,3 g imenduvaid süsivesikuid), 4,5 g rasvu, 9,9 g valke, 33,0 g vett, 3,2 g kiudaineid, 57,0 g tärklist, 5,0 g sahharoosi, 0,1 g glükoosi, 0,2 g fruktoosi, 3,8 g rasvhappeid (sh 0,3 g küllastunud rasvhappeid, 1,9 g monoküllastumata rasvhappeid ning 1,6 g polüküllastumata rasvhappeid), 0,2 g palmitiinhapet, 0,1 g steariinhapet, 1,2 g linoolhapet, 0,4 g linoleenhapet, 159,0 mg naatriumit, 155,0 mg kaaliumit, 12,7 mg kaltsiumit, 21,0 mg magneesiumit, 103,0 mg fosforit, 4,84 mg rauda, 0,86 mg tsinki, 0,18 mg vaske, 0,42 mg mangaani, 18,0 µg joodi, 13,0 µg seleeni, 1,0 µg kroomi, 9,1 µg niklit, 1,0 αTE (α-tokoferooli ekvivalenti) E-vitamiini, 0,29 mg B1-vitamiini, 0,07 mg B2-vitamiini, 4,2 mg niatsiini ekvivalenti (sh 1,0 mg niatsiini ja 3,2 mg niatsiini ekvivalenti trüptofaanist), 0,45 mg pantoteenhapet, 0,07 mg B6-vitamiini, 3,0 µg biotiini, 20,0 µg folaate ning 398,0 mg soola. Itaalias on tuntud Torino lähistelt pärinev kõrsik grissini, mis leiutati 1697. aastal. "Kõrsik" "Eesti õigekeelsussõnaraamatus" (2006) (vaadatud 18. märtsil 2013) "Kõrsik" "Eesti keele seletavas sõnaraamatus" (vaadatud 18. märtsil 2013) Anu Villmann "Hellar ja Pojad küpsetab päevas pea kilomeetri kõrsikuid" Pärnu Postimees, 19.05.2011 (vaadatud 18. märtsil 2013) "Magus kõrsik" NutriData tõenduspõhine Eesti toidu koostise andmebaas (vaadatud 18. märtsil 2013) "EV ST 612-92. Kõrsik: üldised tehnilised tingimused" Eesti Standardiamet, 1993 Anu Villmann "Hellar ja Pojad küpsetab päevas pea kilomeetri kõrsikuid" Pärnu Postimees, 19. mai 2011 Helle Mägi "AS Hellar ja Pojad" Halinga Valla Teataja, oktoober 1999 (nr 43), lk 9
Kõrsikud

Kõrsikud on 2012. aastal loodud Eesti ansambel, mille liikmed on Andrus Albrecht (varem esinejanimega Bonzo), Alari Piispea (esinejanimega Päss), Lauri Liivak ja Jaan Pehk (esinejanimega Orelipoiss). Ansamblile andis peenikeste pulgakujuliste küpsiste ehk kõrsikute eeskujul nime Madis Aesma, selle ajendiks on ansambliliikmete ülekaalulisus. Eurovisiooni lauluvõistluse Eesti eelvoorus Eesti Laul 2013 jäi Kõrsikute laul "Suuda öelda ei" 4. kohale. Žürii hääletusel saavutas laul esikoha, kuid langes allapoole televaatajate telefonihääletuse mõjul. Võistlusel Eesti Laul 2014 pääses ansambli laul "Tule ja jää" taas finaali, kus sai 8. koha. 2012 "Kolme peale" Forwards 2013 "Sinu südames" Kõrsikud 2013 "Heli jälgedes" Kõrsikud 2014 "Mina olin veel väikene" Rakvere Teater 2015 "Viies" "Kõrsikud: me oleme laval ja see ongi meie trump" Õhtuleht, 29. jaanuar 2013 (vaadatud 18. märtsil 2013) "Kui poleks rahvast, oleks suurem ja "pehmem" žürii saatnud Eurovisioonile Kõrsikud!" Delfi, 5. märts 2013 (vaadatud 18. märtsil 2013) "Kõrsikud olid žürii lemmikud" Virumaa Teataja, 02.03.2013 (vaadatud 18. märtsil 2013) MuusikaPlaneet. Kõrsikud kaverdavad uuel plaadil Winny Puhhi hitti, 23.05.2015 "Suuda öelda ei" Kõrsikute esituses konkursil Eesti Laul 2013, YouTube/Rahvusringhaaling, 16. veebruar 2013 Liina Metsküla "Kõrsikud: tulime ansamblile au ja kuulsust koguma!" Õhtuleht, 7. veebruar 2013 Kõrsikud Facebookis "Kõrsikud: me oleme laval ja see ongi meie trump" Õhtuleht, 29. jaanuar 2013 "Kui poleks rahvast, oleks suurem ja "pehmem" žürii saatnud Eurovisioonile Kõrsikud!" Delfi, 5. märts 2013 "Kõrsikud olid žürii lemmikud" Virumaa Teataja, 2. märts 2013 Jürgen Rooste "Mehed nagu kõrsikud: Pehk, Päss ja Bonzo" Maaleht, 10. august 2012
Basturma

Basturma (rumeenia keeles pastramă, kreeka keeles παστουρμάς, türgi keeles pastırma, jiddišis פּאַסטראָמע pastróme) on populaarne lihadelikatess, mida Türgis tehakse tavaliselt veiselihast ning Rumeenias sea- ja lambalihast. Iisraelis nimetataks viilutatud kana- ja kalkuniliha pastrama. Nagu lihakonservid, loodi ka basturma algselt liha säilitamiseks, kuna külmkappe polnud veel leiutatud. Basturma saamiseks toorest liha soolatakse, kuivatatakse osalt, maitsestatakse vürtside ja maitsetaimedega, seejärel suitsutatakse ja aurutatakse. USA-s tehakse basturmad peamiselt veise- ja kalkunilihast. Eestisse on basturma jõudnud peamiselt turgi rahvaste, kaukaasia ja balkani köögi kaudu.
Hans Eduard Gottfried Martinson

Hans Eduard Gottfried Martinson (26. juuni 1885 Rakvere – 17. veebruar 1975 Lünen) oli baltisaksa päritolu Eesti arst. Ta sündis Rakveres ametniku pojana. Tema keskhariduse omandamise koht pole teada, kuid arstiteadusliku hariduse sai ta Würzburgi ülikoolis Saksamaal, promoveerudes samas ka aastal 1911 meditsiinidoktoriks. Samal aastal sooritas ta nõutavad arstieksamid Kiievi ülikooli juures, et omada õigust Venemaal töötamiseks. Ta töötas Venemaal mitmel pool arstina, Vene sõdades ka sõjaväearstina. Aastal 1919 Eestisse opteerudes esitas oma ohvitseritunnistuse aastast 1913. Ta asus juulis 1919 Kuressaarde, saades Saare maakonna arstiks ja tervishoiuosakonna juhatajaks. Aastal 1939 oli ta Saare maakonnahaigla ülemarst. Ta avas Kuressaares ka ertapraksise naistehaiguste ja sünnitusabi erialal. Aprillis 1940 repatrieerus ta koos abikaasaga Saksamaale. Ta töötas arstina mitmel pool Saksamaal ja jäi pensionile Lünenis. Lünenis ta ka suri. Helbe Merila-Lattik. Eesti arstid 1940–1960. Lk. 86.
Auronzo järv

Auronzo järv (itaalia keeles Lago di Auronzo), tuntud ka kui Santa Caterina järv (Lago di Santa Caterina) on veehoidla Kirde-Itaalias Veneto maakonnas Belluno provintsis Auronzo di Cadores. Dolomiitides, 850 meetri kõrgusel merepinnast asuva veehoidla pindala on 49 hektarit, valgala suurus 225 km², suurim sügavus 49,1 meetrit. Veehoidla valmis 1932, aasta jaanuaris, paisu kõrgus on 55 meetrit, aluse paksus 35 meetrit, ülaosa paksus 5 meetrit.  Auronzo järv – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis La diga di Santa Caterina I laghi del Bellunese, depliant informativo
Valdaora järv

Valdaora järv (itaalia keeles Lago di Valdaora; saksa keeles Olanger Stausee, Olanger See) on veehoidla Kirde-Itaalias Trentino-Alto Adige maakonnas Bolzano provintsis Valdaoras. Dolomiitides 1042 meetri kõrgusel merepinnast asuva järve laius on 400 meetrit, pikkus 1700 meetrit ja valgla suurus 430 km³.  Valdaora järv – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Walter Reder

Walter Reder (4. veebruar 1915 – 26. aprill 1991) oli Austrias sündinud sõjaväelane (Obersturmbannführer). 1934. aastal vahetas ta Austria kodakondsuse Saksa vastu. 1951. aastal mõisteti Reder väidetavate sõjakuritegude ("Marzabote veresauna") eest eluks ajaks vangi. "Viimaks, aastal 1977 vaatas Itaalia ülemkohus süüasja taas läbi ja tuvastas, et kogu süüdistus rajanes totaalsel valel. Ei Reder ega tema väeosa polnud kunagi viibinud Marzabotes. "Ohvrite" nimekirja olid kantud kõik inimesed, kes Marzabote ümbruses detsembrist 1943 kuni aprilli lõpuni 1945 (s. t. 17 kuu jooksul) olid surnud loomulikku surma, hukkunud USA-Briti lennuväe pommide läbi, astunud miini otsa, tapetud kommunistlike partisanide poolt kui fašistid või otsa saanud partisanide omavahelises arveteklaarimises." 1985. aastal ta vabanes ja sai naasta Austriasse. Lennujaamas võttis Rederit vastu ja pigistas (väidetavalt) ta kätt kaitseminister Friedhelm Frischenschlager. Žest tekitas ühiskonnas poleemikat ning kogu episoodi tuntakse kui Frischenschlageri ja Rederi afääri. Afäär on soodustanud muuhulgas niinimetatud Austria ohvriteesi ümbermõtestamist. Hannes Walter. Sõdadest lähemal ja kaugemal. Tallinn 2012. Lk. 213 Ewald Ehtreiber (2007). "Frischenschlager-Reder-Affäre". Peter Gerlich, Oswald Panagl (toim). Wörterbuch der politischen Sprache in Österreich. Viin: öbvhpt. Lk 145–146. Hannes Walter. Vae victis. Esimene juhtum: Walter Reder. Sõdadest lähemal ja kaugemal. Tallinn 2012; varem ilmunud: Kultuur ja Elu, 2004, nr. 1, lk. 46.
Olavi Paavolaise medal

Olavi Paavolaise medal on Soome kirjaniku ja publitsisti Olavi Paavolaise mälestusauhind, mida 2003. aastast annab välja Turu linnas tegutsev Olavi Paavolaise Selts. Medali saajad tehakse teatavaks Turu raamatumessil. Seni on medali pälvinud Soome kirjandusteadlane Kai Laitinen, kirjanik Jörn Donner ning Eesti tõlkija Piret Saluri. Piret Salurile anti medal tunnustusena tema tähelepanuväärse töö eest tõlkijana ning soome kirjanduse tutvustajana Eestis (sh tõlked Paavolaise teostest "Külalisena Kolmandas Reich'is", 2009, ja "Sünge monoloog", 2013). Olavi Paavolaise medal asutati kirjaniku 100. sünniaastapäeval. Medali autor on Turu skulptor Mika Linto-Vaara.
Olavi Paavolaise Selts

Olavi Paavolaise Selts (soome keeles Olavi Paavolaisen Seura) on Soomes Turu linnas tegutsev selts, mis hoolitseb soome kirjaniku ja publitsisti Olavi Paavolaise pärandi tutvustamise ja jäädvustamise eest. Peamiselt kuuluvad seltsi Turu Ülikooliga seotud intellektuaalid. Seltsi tegevjuht on kultuuriajaloo professor Kari Immonen. Muuhulgas annab Olavi Paavolaise Selts 2003. aastast välja Olavi Paavolaise medalit. Seni on selle pälvinud Soome kirjandusloolane Kai Laitinen, kirjanik Jörn Donner ning Eesti tõlkija Piret Saluri.
Misurina järv

Misurina järv (itaalia keeles Lago di Misurina) on liustikujärv Kirde-Itaalias Veneto maakonnas Belluno provintsis Auronzo di Cadore vallas Misurinas. Misurina järv on Cadore suurim looduslik järv. Dolomiitides, 1754 meetri kõrgusel merepinnast asuva järve pindala on 14 hektarit, pikkus 1000 meetrit, laius 300 meetrit, suurim sügavus 5 meetrit, valgla suurus 15 hektarit, rannajoone pikkus 2,6 km. Järve jääl peeti Cortina d'Ampezzo 1956. aasta taliolümpiamängude kiiruisutamisvõistlused – viimased looduslikul jääl peetud olümpiamängude kiiruisutamisvõistlused. Järv, tagaplaanil Tre Cime di Lavaredo (Lavaredo kolm tippu) Vaade järvele läänest; tagaplaanil Cadini di Misurina ja Tre Cime di Lavaredo (vasakul) Vaade järvele lõunast; tagaplaanil Tre Cime di Lavaredo Vaade järvele põhjast  Misurina järv – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Il lago di Misurina su Venetolago.it
Santa Cruz de Tenerife provints

Santa Cruz de Tenerife provints on provints Hispaanias. See asub Kanaari saarte autonoomse piirkonna lääneosas. Santa Cruz de Tenerife provints koosneb Kanaari saarte läänepoolsetest saartest: sinna kuuluvad Tenerife, Gomera, Hierro ja La Palma. Sealhulgas Tenerife on Hispaania elanike arvult suurim saar. Seal asub ka provintsi pealinn Santa Cruz de Tenerife, kus elab 24% provintsi elanikkonnast. Santa Cruz de Tenerife provints asutati 1927, kui senine Kanaari saarte provints, mille pealinn oli samuti Santa Cruz de Tenerife, jagati kaheks, Santa Cruz de Tenerife ja Las Palmase provintsiks. Provintsi pindala on 3381 km², millega on Hispaania 52 provintsist 47. kohal (Las Palmase provints on 46.). Seevastu elab provintsis 2010. aasta seisuga 1 027 914 inimest, mis annab 14. koha. Rahvastiku tihedus on keskmiselt 304 in/km², mis on Hispaania provintside seas 6. kohal. Rahvastik jaotub ebaühtlaselt: saarte sisemaa on mägine ja mitmel pool täiesti asustamata. Santa Cruz de Tenerife provintsis Tenerifel asub Hispaania kõrgeim mägi Teide (3718 m). Kõik selles provintsis väljastatud liiklusvahendite numbrimärgid algavad tähtedega TF, mis tuleb Tenerifest. Kõik Kanaari saared on vulkaanilise tekkega. Igal Santa Cruz de Tenerife provintsi saarel on kustunud vulkaan ja mõnel mitugi. Santa Cruz de Tenerife provintsis on kolm rahvusparki, mis hõlmavad kolme provintsis asuva saare mägised sisealad. La Palmas asub Caldera de Taburiente rahvuspark, Gomeral Garajonay rahvuspark ja Tenerifel Teide rahvuspark. Santa Cruz de Tenerife provintsi aasta keskmine temperatuur on +21,1 °C, jaanuaris +17,9 °C, augustis +25,1 °C. Aastas sajab keskmiselt 234 mm, sealhulgas jaanuaris 37 mm ja augustis 1 mm sademeid. Aastas paistab päike keskmiselt 2846 tundi, sealhulgas jaanuaris 180 ja augustis 312 tundi. Guía Oficial de Campings. TURESPAÑA. Secretaría de Estado de Comercio y Turismo, Ministerio de Economía. Madrid 2003 Población por provincias, edad (grupos quinquenales), Españoles/Extranjeros, Sexo y Año, vaadatud 3.09.2022. Suur maailma atlas, lk. 60-61  Santa Cruz de Tenerife provints – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Walther Hollmann

Walther Friedrich Hollmann (25. juuni 1876 Tartu – 16. aprill 1948 Meissen) oli baltisaksa päritolu Eesti arst. Ta õppis Tartus Kollmanni erakoolis ja teostas küpsuseksamid Riia ja Tartu riigigümnaasiumide juures. Seejärel astus ta Tartu Ülikooli arstiteaduskonda, mille lõpetas aastal 1902 arsti astme väärilisena. Aastatel 1902–1904 oli ta Tartu Ülikooli hosptaalsisehaiguste kliiniku assistent. Aasta 1903 suvel täiendas ta end Erlangeni ülikoolis professor Strömpelli juures; aastal 1904 promoveerus ta Tartu Ülikooli juures ja saavutas meditsiinidoktori kraadi. Aastatel 1904–1906 oli ta reservsõjaväearst, aastatel 1906–1907 erapraktiseeriv arst Võrus ja aastatel 1906–1907 praktiseeriv arst Tartus. Aastatel 1908–1914 oli ta lisaks linnahospitali nooremordinaator. Aastatel 1914–1918 oli ta mobiliseeritud arstina Esimesse maailmasõtta. Aastal 1918 vabastati ta sõjaväeteenistusest halva tervise tõttu ning ta jätkas Tartus erapraksist ning suvekuudel puhkas praktiseerides Kuressaares. Aastast 1936 jäi ta alaliselt Kuressaarde sisehaiguste eraarstina. Aastal 1939 repatrieerus ta koos abikaasa Luisega Saksamaale, kus ta ka aastal 1948 suri. Tema isa Friedrich August Wilhelm Hollmann oli Rõuge Maarja koguduse õpetaja ja hiljem Liivimaa kindralsuperintendent, vanaisa Rudolf Gustav Hollmann oli Hargla- ja Rõuge Maarja koguduse õpetaja, vanaonu Karl August Hollmann oli Puhja Püha Dionysiuse koguduse õpetaja, vend Franz Friedrich Reinhold Hollmann oli Maarja-Magdaleena- ja Rõuge Maarja koguduse õpetaja, hiljem Lätis Cēsise piirkonnas, Liepkalne kihelkonnas, Iršis (Hirschehofis) asunud saksa koloonia õpetaja, vend Georg Hollmann oli silmaarst. Hollmann Merila-Lattik, Helbe. Eesti arstid 1940–1960. Lk. 71.
Landro järv

Landro järv (itaalia keeles Lago di Landro; saksa keeles Dürrensee) on mägijärv Kirde-Itaalias Trentino-Alto Adige maakonnas Bolzano provintsis Dobbiacos. Dolomiitides Landro orus 1406 meetri kõrgusel merepinnast asuva järve suurim sügavus on 3,5 meetrit.  Landro järv – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Jules Favré

Jules Hugo Ernst Favré (19. jaanuar 1875 Kuressaare – 7. jaanuar 1940[küsitav] Graudenz) oli Saaremaa päritolu Eesti arst. Ta sündis Kuressaares prantsuse keele õpetaja Georges Favré pojana. Ta lõpetas Kuressaares gümnaasiumi ja astus aastal 1893 Peterburi Sõjaväemeditsiini Akadeemiasse, mille lõpetas aastal 1898 arstiastmega. Aastal 1899 suunati ta sõjaväearstina tööle 25. Smolenski jalaväerügementi, kus ta teenis aastani 1907. Aastatel 1907–1914 oli ta Moskva Evangeelse Hospitali intern ja 1914–1918 esimeses maailmasõjas 405. liikuva jalaväekorpuse juhtivarst. Aastal 1919 suunati ta Uuralitesse Zlatousti plekilise soetõve epideemiat likvideerima; ta oli seal aastani 1920 suure nakkushaigete hospitali (3000 patsienti) juhataja. Aastal 1922 opteerus Eestisse ja asus Kuressaarde. Oli aastast 1923 Saaremaa maa-ambulatooriumi juhataja ja aastast 1925 ka Kuressaare Emade ja Laste Nõuandla juhataja ja lastekodu arst. Aastal 1937 asus ta Valjala jaoskonnaarsti kohale ja aastal 1939 oli Valjalas ka lastearst. 26. aprillil 1940 asus koos perega elama Saksamaale Graudenzi (praegu Grudziądz Kujawy-Pomorze vojevoodkonnas Poolas). Seal ta ka suri. Helbe Merila-Lattik. Eesti arstid 1940–1960. Lk. 59.
Calaita järv

Calàita järv (itaalia keeles Lago di Calàita) on mägijärv Kirde-Itaalias Trentino-Alto Adige maakonnas Trento provintsis Siroris. Dolomiitides Lozeni orus 1620 meetri kõrgusel merepinnast asuva järve pindala on 2,5 hektarit, suurim sügavus 5 meetrit. Järv asub Paneveggio - Pale di San Martino looduspargi territooriumil (Parco naturale Paneveggio - Pale di San Martino).  Calaita järv – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Braiesi järv

Braiesi järv (itaalia keeles Lago di Braies; saksa keeles Pragser Wildsee) on mägijärv Kirde-Itaalias Trentino-Alto Adige maakonnas Bolzano provintsis Braiesis, umbes 97 kilomeetri kaugusel Bolzanost. Dolomiitides Braiesi orus 1496 meetri kõrgusel merepinnast asuva järve pindala on 31 hektarit, rannajoone pikkus 3,05 km, suurim sügavus 36 meetrit, valgala suurus 30,09 km². Maalihete tagajärjel moodustunud järv asub Paneveggio - Pale di San Martino looduspargi territooriumil (Parco naturale Paneveggio - Pale di San Martino). Hans-Günter Richardi, L'hotel al lago di Braies: la storia di un Grand Hotel nelle Dolomiti, Braies, Zeitgeschichtsarchiv Pragser Wildsee, 2009. ISBN 978-88-9023-164-3 Idem, Zur Schmerzhaften Muttergottes - Marienkapelle des Hotels "Pragser Wildsee": ein Ort der Kirchengeschichte und der Zeitgeschichte, Braies, Zeitgeschichtsarchiv Pragser Wildsee, 2010. ISBN 978-88-902316-5-0  Braiesi järv – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Lago di Braies Ulteriori informazioni sul sito dell Ass. Turistica di Braies Homepage dello Zeitgeschichtsarchiv Pragser Wildsee
Vesisamblalised

Vesisamblalised (Fontinalaceae) on sugukond samblaid, mis kuulub ulmikulaadsete seltsi. Selles sugukonnas on kolm perekonda. Brachelyma Dichelyma – kiilsirbik Fontinalis – vesisammal
Cerezo Osaka

Cerezo Osaka (jaapani keeles セレッソ大阪 Seresso Ōsaka) on Jaapani Ōsaka linna jalgpalliklubi. Nimi Cerezo tähendab hispaania keeles kirsipuud, mille õis on Ōsaka linna sümboliks. Klubi asutati 1957. aastal.
Vihterpalu mõis

Vihterpalu mõis (saksa keeles Wichterpal) oli rüütlimõis Risti kihelkonnas Harjumaal. Praegu asub endine mõisasüda Vihterpalu külas Lääne-Harju vallas Harju maakonnas. 1293. aastal kuulus piirkond Lihula tsistertslaste nunnakloostrile, alates 1402. aastast (Wichterpalo) Padise kloostrile. Eramõis tekkis pärast läänistamist 1586. aastal, esmamainitud 1623. aastal. Aastal 1622 (teistel andmetel 1624) läänistati mõis Riia linnapeale Thomas von Rammile. Rammidele ja nende pärijatele kuulus mõis 1919. aastani. 1913. aastal oli mõisa omanik paruness Sofie von Rosen, sündinud v. Ramm. 1914. aastal kuulus mõisale 6909 hektarit mõisamaad, 76 lahutatud kohta 3850 hektariga, Tamse kõrvalmõis, 7 küla: Alliklepa (Allikleppa), Änglema (Englama), Keibu (Keibo), Kibru (Kibro), Waniko, Vilivalla (Wiliwälja), Wipse). Administratiivselt kuulus mõis keskajal Tallinna komtuurkonda, 1913. aastal Vihterpalu valda, 1939. aastal kuulus endine mõisasüda Nõva valda. Mõisa peahoone on alates 1990. aastatest eravalduses ja selle restaureerimine lõpetati 2005. aastal. Mõisa omanik on väikeettevõtja Gert Klaaser. Enne seda oli mõisa omanik soomlane Timo Juhani Lemberg, kes suri 2020. aastal. Mõisa härrastemaja valmis 19. sajandi I veerandi lõpul. Arhitektuuriliselt on see hilisklassitsistlikus stiilis. Mõisa peahoone Mõisa ait Mõisa sepikoda Endise tall-tõllakuuri kohale ehitatud hotell Mõisa park Vihterpalu mõisa park Risti kihelkond Vihterpalu vald (1866–1891), liideti 1891 Nõva vallaga. Vihterpalu mõisavald Nõva vald (1866) Eesti entsüklopeedia. 12. köide: Eesti A–Ü. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2003, lk 661. Kultuurimälestiste riiklik register (vaadatud 18.03.2013) Vihterpalu mõis (Risti khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis "vihterpalu.ee". Originaali arhiivikoopia seisuga 20. november 2013. Vaadatud 18. märtsil 2013. "Riigi kalleima mõisa ostis tundmatu väikeettevõtja" Äripäev, 11. november 2023 Vihterpalu mõis kultuurimälestiste riiklikus registris Vihterpalu mõis Eesti mõisaportaalis Vihterpalu mõisa lugu Mõisablogis
Kameruni mägi

Kamerun (prantsuse Mont Cameroun; mäetipu kohalik nimi: Fako) on tegevvulkaan Aafrikas Kamerunis. Vulkaani kõrgus on 4095 meetrit. Vulkaan koosneb peamiselt basaldist ja trahhübasaldist. "Cameroon". Global Volcanism Program (inglise keeles). Smithsonian Institution. Originaali arhiivikoopia seisuga 30. detsember 2006. Vaadatud 15. veebruaril 2009.{{netiviide}}: CS1 hooldus: tundmatu keel (link)
Senaiga järv

Senàiga järv (itaalia keeles Lago del Senaiga, ka Lago Senàiga) on veehoidla Kirde-Itaalias Veneto maakonnas Belluno provintsis Lamonis. Dolomiitides 396 meetri kõrgusel merepinnast asuva järve pindala on 30 hektarit, valgala suurus 58 km², suurim sügavus 61 meetrit. Veehoidla rajati 64 meetri kõrguse paisu ehitamisega Senaiga jõele 1954. aastal. Pais Senaiga järv, Eneli ehitis, tagaplaanil Monte Coppolo Ingam - Elenco Dighe. Vaadatud 18.03.2013. Cima, Claudio: I laghi delle dolomiti (2), Edizioni Mediterranee, 1996. ISBN 88-272-1091-1 LIMNO andmebaas Il lago Senaiga (foto a 360°) su Bellunovirtuale.com
Santanderi provints

Santanderi provints on Hispaania põhjaosas Kantaabrias olev provints, mis langeb pindalalt kokku Kantaabria autonoomse piirkonnaga. Provintsi halduskeskus ja suurim linn on Santander. Erinevalt enamikust Hispaania provintsidest puudub Santanderi provintsil oma sümboolika, näiteks pole oma lippu ega vappi. Vajaduse korral kasutatakse Kantaabria sümboolikat. Puudub ka provintsi kohalik omavalitsus ja selle töö teeb ära autonoomse piirkonna omavalitsus, sest Kantaabria ja Santanderi provintsi maa-ala ühtivad. Santanderi provintsi pindala on 5321 km² ja elanike arv 2011. aasta seisuga 593 121, mis teeb rahvastiku tiheduseks keskmiselt 112 in/km². Santanderi provints asutati 1833 ja see sisuliselt likvideeriti omavalitsusreformi käigus 11. jaanuaril 1982. Sellest ajast on Kantaabria üheprovintsiline autonoomne piirkond. Guía Oficial de Campings. TURESPAÑA. Secretaría de Estado de Comercio y Turismo, Ministerio de Economía. Madrid 2003
Vana-Võidu mõis

"Võidu mõis" suunab siia. Teise mõisa kohta kohta vaata artiklit Uue-Võidu mõis. Vana-Võidu mõis (saksa keeles Alt-Woidoma) oli rüütlimõis Viljandi kihelkonnas Viljandimaal. Nüüdisajal asub endine mõisasüda Vana-Võidu külas Viljandi vallas Viljandi maakonnas. Peahoones (härrastemajas) tegutseb Viljandi Kutseõppekeskus. 1914. aastal kuulus mõisale 2388,64 hektarit müümata mõisamaad, 97,36 ha müüdud mõisamaad, 241,54 ha müümata kvootemaad, 230,02 ha müüdud kvootemaad, 3225,86 ha müümata talumaad, 2 kõrvalmõisa, 3 kõrtsi, 8 ühikut müüdud mõisamaad, 5 ühikut müüdud kvootemaad, 56 talu. Mõisa (Waydema) on esimest korda mainitud 1504. aastal. Keskajast kuni 1622. aastani kuulus mõis Wrangellidele, 1919. aastal oli mõisnik Friedrich von Stryk. 1822. aastal eraldati Vana-Võidu mõisast Uue-Võidu (Karula) mõis (Neu-Woidoma). . Keskajal kuulus mõis Viljandi komtuurkonda, 1909. aastal Vana-Võidu valda. 1939. aastal asus endine mõisasüda Viljandi vallas. Aastat 1992 kuulus mõisasüda Viiratsi valda, 2013. aasta lõpust kuulub see Viljandi valla koosseisu. Mõisa peahoone ehitati 19. sajandi keskel ja algul oli see ühekorruseline. Aastal 1939 ehitati kahekorruseliseks. Eesti NSV ajal 1970. aastatel pikendati juurdeehitisega J. Gagarini nimelise Näidissovhoostehnikumi peahoone mõlemat tiiba. Aastal 2015 nõukogudeaegsed juurdeehitised lammutati ning peahoone restaureeriti. Mõisahoones asub kooli muuseum, IT-erialade õppeklassid ja ruumid pidulike sündmuste tähistamiseks. Arhitektuuriliselt on peahoone hilisklassitsistlikus stiilis. Uue-Võidu mõis Kultuurimälestiste riiklik register (vaadatud 18.03.2013) Baltisches historisches Ortslexikon. Teil I. Estland. Köln-Wien 1986. S. 682 "Kooli lugu". Originaali arhiivikoopia seisuga 1. juuli 2016. Vaadatud 11. juunil 2016. Vana-Võidu mõis kultuurimälestiste riiklikus registris Eesti entsüklopeedia. 12. köide: Eesti A–Ü. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2003, lk 645.