laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Venemaa Teaduste Akadeemia Orientalistika Instituut

Venemaa Teaduste Akadeemia Orientalistika Instituut (vene keeles Институт востоковедения Российской академии наук) on Venemaal Moskvas asuv Venemaa Teaduste Akadeemia orientalistika valdkonnas tegutsev teadusuurimisinstituut. Hõlmab Aasia ja Põhja-Aafrika kompleksuuringuid. Instituut loeb enda asutamisaastaks 1818, kui Keiserliku Teaduste Akadeemia juurde loodi Peterburis krahv Sergei Uvarovi eestkostel Aasia muuseum (paiknes Kunstkamera ruumides). Ajapikku eraldusid Aasia muuseumist iseseisvad uurimisüksused (näiteks Budismi instituut ja Turkoloogiakabinet), kuid 1930. aastal need üksused reorganiseeriti üheks instituudiks – NSV Liidu Teaduste Akadeemia Orientalistika Instituut. Selle nime all tegutses instituut kuni 1960. aastani ja taas aastatel 1970–1991. Vahepeal, aastatel 1960–1970, kandis instituut nime Aasia Rahvaste Instituut. Alates 1950. aastast asub instituut Moskvas. 1930–1934 Sergei Oldenburg 1934–1937 Aleksandr Samoilovitš 1937–1938 Vassili Struve (kohusetäitja) 1938–1940 Aleksei Barannikov 1940–1950 Vassili Struve 1950–1953 Sergei Tolstov 1953–1954 Vsevolod Avdijev 1954–1956 Aleksandr Guber 1956–1977 Bobodžan Gafurov 1977–1985 Jevgeni Primakov 1985–1987 Georgi Kim (kohusetäitja) 1987–1994 Mihhail Kapitsa 1995–2009 Rostislav Rõbakov 2009–2015 Vitali Naumkin 2015–2020 Valeri Androssov alates 2020 Alikber Alikberov Nikolai Konrad Igor Latõšev Aleksandr Pjatigorski Instituudi koduleht
Amuuri oblast

Amuuri oblast on oblast Venemaal Kaug-Ida föderaalringkonnas. Piirneb lõunas Hiinaga, piirijõeks on Amuuri jõgi. Põhjas moodustab loodusliku piiri Sahhaga Stanovoi mäestik. Piirkonna põliselanikud on evengid. Venelaste kolonisatsioon algas 17. sajandil, suuremas mahus alles 19. sajandil. 2009. aasta alguses oli oblasti rahvaarv 869 600. Suuremad linnad on Blagoveštšensk, Belogorsk ja Svobodnõi. Oblastit läbivad Siberi raudtee ja Baikali–Amuuri magistraalraudtee. Tsiolkovski linna lähedal asub Vostotšnõi kosmodroom. Amuuri oblast moodustati algselt 1922. aastal; aastatel 1926–1938 kuulus piirkond Kaug-Ida Vabariigi koosseisu; aastatel 1926–1930 Amuuri ringkond (okrug); 1930–1932 Amuuri rajoon; 1932 Amuuri oblast; aastatel 1938–1942 oli piirkond Habarovski oblasti koosseisus. 1991 - Albert Krivtšenko 1993 - Aleksandr Surat 1993 - Vladimir Polevanov 1994 - Vladimir Djatšenko 1996 - Juri Ljaško 1997 - Anatoli Belonogov 2001 - Leonid Korotkov 2007 - Nikolai Kolessov 2008 - Oleg Kožemjako 2015 - Aleksandr Kozlov 2018 - Vassili Orlov Oblastis on 9 linnaringkonda ja 20 rajooni: Arhara rajoon Belogorsk Belogorski rajoon Blagoveštšensk Blagoveštšenski rajoon Bureja rajoon Ivanovka rajoon Konstantinovka rajoon Magdagatši rajoon Mazanovski rajoon Mihhailovka rajoon Oktjabrski rajoon Progress Raitšihhinsk Romnõ rajoon Selemdža rajoon Serõševo rajoon Skovorodino rajoon Svobodnõi Svobodnõi rajoon Šimanovsk Šimanovski rajoon Zavitinski rajoon Zeja Zeja rajoon Tambovka rajoon Tsiolkovski (kinnine linn) Tõnda Tõnda rajoon Amuuri oblasti koduleht
Tiibeti kaanon

Tiibeti kaanon on üldnimetus tiibeti budismi pühakirjade kohta, mis sisaldab lisaks varajase budismi (peamiselt sarvastivaada) tekstide ja mahajaana suutrate tõlgetele tiibeti keelde ka vadžrajaana tantristlikke tekste. Tiibeti kaanon pandi lõplikult kokku 14. sajandil. Budismi hääbumisel Indias läks kaotsi palju sanskritikeelseid budistlikke tekste. Suur osa neist säilis vaid tiibeti- ja/või hiinakeelsete tõlgetena. Tiibeti kanooniline traditsioon algas sanskriti tekstide tõlkimisega tiibeti keelde 7.–9. sajandil ning jätkus teise tõlkeperioodiga 11.–12. sajandil, mil lisandusid tõlked ka hiina ja teistest keeltest. Tiibetikeelsete tõlgete süstematiseerimine toimus 13.–14. sajandil ja esimesed kanoonlised tekstikogumikud moodustati 13. sajandil. 1320 aastal jaotati tekstid Kangjuriks ehk Buddha õpetusteks ning Tengjuriks ehk õpetlaste kommentaarideks ja traktaatideks. Esmakordselt trükiti Kangjur puitplaatidelt 1411. aastal. Kangjur hõlmab kokku üle 1000 teksti enam kui 100 köites, kuid selle täpne koosseis ei ole fikseeritud ja sõltub väljaandest. Esimesed tiibeti kaanoni uiguurikeelsed tõlked pärinevad juba 6.-7. sajandist ja kommentaarid 7.-8. sajandist. Hiinakeelseid tõlkeid tiibeti kaanonist tervikuna või selle erinevatest osadest on teada kümneid. Tiibeti kaanoni tõlkimine mongoli keelde algas 13.-14. sajandil ja jätkus 16. sajandil. 17. sajandil toimetati tõlkeid ja valmistati ette trükiväljaannet, mis ilmus 1740. aastal. Tiibeti kaanon jaguneb kahte ossa. Kangjur sisaldab peamiselt suutrate ja tantrate tõlkeid ja hõlmab kokku üle 1000 teksti enam kui 100 köites.  Pikemalt artiklis Kangjur Tengjur sisaldab peamiselt india õpetlaste šaastrate ja kommentaaride, tantristlike tekstide ning vanaindia kirjandusteoste ja teaduslike tekstide tõlkeid tiibeti keelde ja koosneb ligi 4000 tekstist 225 köites.  Pikemalt artiklis Tengjur Paali kaanon Mahajaana suutrad Eimer, Helmut; Germano, David, eds. (2002). The Many Canons of Tibetan Buddhism:Proceedings of the Ninth Seminar of the International Association for Tibetan Studies, Leiden 2000. International Association for Tibetan Studies. Tibetan Studies Series. 2/10. Leiden: Brill. ISBN 978-90-04-12595-7. 法鼓文理學院 Käesolevas artiklis on kasutatud "Ida mõtteloo leksikoni" materjale.
Aleksander Nevski orden (Venemaa Föderatsioon)

Aleksander Nevski orden (vene keeles Орден Александра Невского) on Venemaa Föderatsiooni presidendi Dmitri Medvedevi 2010. aasta 7. septembri seadlusega asutatud riiklik autasu. Aleksander Nevski auks nimetatud ordeni märk sarnaneb kujunduselt Venemaa Keisririigis kehtinud Püha Aleksander Nevski ordeniga.  Aleksander Nevski orden (Venemaa Föderatsioon) – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Primakovi-nimeline Venemaa Teaduste Akadeemia Maailmamajanduse ja Rahvusvaheliste Suhete Instituut

Primakovi-nimeline Venemaa Teaduste Akadeemia Maailmamajanduse ja Rahvusvaheliste Suhete Instituut (vene keeles Институт мировой экономики и международных отношений имени Е. М. Примакова Российской академии наук) on Venemaal Moskvas asuv Venemaa Teaduste Akadeemia teadusuurimisinstituut. Instituudi tegevus on suunatud tänapäeva maailmapoliitika ja maailmamajanduse arengu peamiste suundumuste uurimisele. Instituut loodi 1956. aastal. Loetakse aastatel 1924–1947 eksisteerinud NSV Liidu Teaduste Akadeemia Maailmamajanduse ja Maailmapoliitika Instituudi (likvideeriti 1947. aastal ÜK(b)P Keskkomitee Poliitbüroo otsuse alusel) õigusjärglaseks. Instituudi direktori ametis on olnud teiste seas Aleksandr Jakovlev (1983–1985) ja Jevgeni Primakov (1985–1989). Alates 2017. aastast juhib instituuti Fjodor Voitolovski. Instituudi direktor on Aleksandr Dõnkin. Majandusgeograaf Aleksei Kuznetsov töötas aastatel 2013–2019 instituudi asedirektorina.  Primakovi-nimeline Venemaa Teaduste Akadeemia Maailmamajanduse ja Rahvusvaheliste Suhete Instituut – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Instituudi koduleht Roonemaa, Holger (27. aprill 2023). "Avalikustame töös oleva Venemaa operatsiooni. Läänemere hirmujuttude abil luuakse uut mõjuvõrgustikku". Eesti Päevaleht. Vaadatud 27. aprillil 2023.
Charlie Watts

Charles Rober Watts (2. juuni 1941 Bloomsbury, London – 24. august 2021 London) oli inglise muusik, ansambli The Rolling Stones trummar. Ta mängis ansamblis 1963. aastast kuni oma surmani. Ta õppis Londonis Harrow' kunstikoolis ja töötas 1960. aastast tarbegraafikuna. Noorena tekkis tal huvi džässi vastu. 1961. aastal asus ta mängima Alexis Korneri bluusiansamblis Blues Incorporated. Watts liitus Rolling Stonesiga 1963. aasta jaanuaris ning oli ansambli klassikalises koosseisus viimane, kes ansamblis mängima asus. Watts oli ansambli solisti ja frontmäni Mick Jaggeri ning kitarristi Keith Richardsi kõrval üks kolmest, kes mängis ansambli kõikidel stuudioalbumitel. Rolling Stonesi kõrval mängis Watts oma džässansamblis Charlie Watts Quintet. 1989. aastal võeti Watts Rolling Stonesi liikmena vastu Rock'n'rolli Kuulsuste Halli. 2016. aastal valis ajakiri Rolling Stone ta kõigi aegade parimate trummarite seas 12. kohale. 2004. aastal diagnoositi tal kõrivähk. Watts suri 2021. aasta augustis 80-aastaselt. "Stones drummer fighting cancer". The Guardian. 16.8.2004. Vaadatud 27.12.2021  Charlie Watts – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Adam Sweeting. Charlie Watts obituary. TheGuardian.com, 24. august 2021 Charlie Watts obituary: Jazz man who became rock superstar. BBC News, 24. august 2021
Martin Karis

Martin Karis (sündinud 20. oktoobril 1981 Tartus) on eesti endine saalihokimängija ja tennisetreener. Ta lõpetas 2000. aastal Miina Härma Gümnaasiumi ja 2005. aastal Tartu Ülikooli kehakultuuriteaduskonna. Alustas viieaastaselt Tartu Spordikoolis Mart Polakese juhendamisel tennisetreeninguid, 1988–1994 treenis ta Margus Kartau juhendamisel. Saalihokiga tegeles ta Jari-Petri Anttila juhendamisel. Tuli Jõgeva Tähe meeskonnas seitse korda (2000–2001, 2003–2004, 2006, 2009, 2013) ja Augur/Wastelandi meeskonnas ühe korra (2012) Eesti meistriks ning kuulus viiel korral (2000–2004, 2006) Eesti karika võitnud meeskonda. Kuulus aastatel 1999–2010 Eesti saalihokikoondisse. Ta on osalenud viitel maailmameistrivõistlustel: sai B-divisjonis 2002. aastal 4. (kokku 12.), 2004. aastal 2. (12.) ja 2006. aastal 1. (11.) koha ning A-divisjonis 2008. aastal 8. ja 2010. aastal 7. koha. Alates 2001. aastast töötas ta tennisetreenerina: 2001–2002 BK Tartu Tenniseklubis, 2002–2005 Tartu Akadeemilises Tenniseklubis ning 2005–2011 Tartu Tamme Tennisekeskuses ja Tartu Tähtvere Tenniseklubis. 2011. aastast on ta MK Tenniseklubi juhatuse liige ja treener (6. kutsetase, 2013), 2018. aastast on ta OÜ MK Spordi juhatuse liige. Tema isa on Eesti president ning bioloog, haridus- ja muuseumitegelane Alar Karis ning ema on muuseumitegelane Sirje Karis. Biograafia ESBL-is Biograafia ESBL-is Martin Karise sporditulemused
Žemoji Veržuva

Žemoji Veržuva (poola keele Warżówka Dolna) on Vilniuse linnaosa, mis asub linna kirdeosas Antakalnise valla territooriumil. Žemoji Veržuva piirneb läänes Veržuvaga, edelas Gvazdikai ja Smėlynėga, lõunas Šilėnaiga, idas Vaguvaga, kirdes Vismaliukaiga, põhjas aga Vinciūniškėsega. Linnaosa asub Veržuva oja kaldal, Kairėnai metsa serval. Suurem osa sellest jääb Veržuva hüdrograafilisele kaitsealale. Linnaossa jääb Veržuva aianduskooperatiiv. Aastal 1931 oli tegemist Mickūnai valda jääva külaga, kus oli 22 elanikku. https://www.geoportal.lt/map/ Wykaz miejscowości Rzeczypospolitej Polskiej, Kd. 1, Warszawa 1938
Šeidjakov

Šeidjakov oli nogai päritolu Venemaa aadlisuguvõsa. Šeidjakovi suguvõsa rajajaks oli XVI sajandil elanud Šeidjak-mursaa, kes oli Kuldhordi faktilise valitseja Jedigei-Mangiti (1352−1419) järeltulija viiendas põlves. Tema vanematest vendadest Kutum-mursaast ja Jussuf-mursaast said alguse Kutumovi ja Jussupovi suguvõsad, noorema venna Ismail-mursaa pojast Uruss-mursaast aga Urussovi vürstisugu. Vürst Pjotr Tutajevitš Šeidjakov (suri pärast 1580), vojevood, Pihkva asehaldur Vürst Jakov Mihhailovitš Šeidjakov (suri pärast 1713), stolnik, bojaar Дворянские роды Российской Империи. Том третий. Кназья. Санкт-Петербург, 1996, lk 111. Беляков, А. В. Князья и мирзы Шейдяковы в России XVI–XIX вв. − Золотоордынское обозрение. 2020. Т. 8, No 3. Lk 578-612 [1].
Vinciūniškės

Vinciūniškės on Vilniuse linnaosa, mis asub linna kirdeosas Antakalnise valla territooriumil. Vinciūniškės piirneb läänes Veržuvaga, lõunas Žemoji Veržuvaga, idas Vismaliukaiga ning põhjas Žemieji Karačiūnaiga ja Aukštieji Karačiūnaiga. Linnaosa asub Antaviliai metsa serval. Sellest edelas asub Veržuva hüdrograafiline kaitseala. Linnaosa on aianduskooperatiivide ala. Kui piirkond kuulus Poolale, rajati piirkonda Vilniuse kaitseks muldkindlustised. Nõukogude perioodil asusid seal Nõukogude sõjaväe kasarmud, mis olid rajatud Vismaliukai polügooni teenindamiseks. https://www.geoportal.lt/map/
Vaguva

Vaguva (poola keele Wagowo) on Vilniuse linnaosa, mis asub linna kirdeosas Antakalnise valla territooriumil. Vaguva piirneb läänes Žemoji Veržuvaga, lõunas Šilėnaiga, idas Aukštoji Veržuvaga, põhjas aga Vismaliukaiga. Linnaosa asub Veržuva oja kaldal, Kairėnai metsa serval. Suurem osa sellest jääb Veržuva hüdrograafilisele kaitsealale. Linnaosa on säilitanud oma varasema külalise ilme. Aastal 1931 oli tegemist Mickūnai valda jääva külaga, kus oli 66 elanikku. https://www.geoportal.lt/map/ Wykaz miejscowości Rzeczypospolitej Polskiej, Kd. 1, Warszawa 1938
Katri-Evelin Kalaus

Katri-Evelin Kalaus (sündinud 14. jaanuaril 1972) on eesti kliiniline psühholoog. Kalaus sai Tartu Ülikoolis psühholoogia eriala magistrikraadi 1998 aastal. Lisaks läbinud kognitiiv-käitumusliku psühhoteraapia põhiväljaõppe. Katri-Evelin Kalaus töötab Psühhiaatria ja Psühhoteraapia Keskuses Sensus. Ta on töötanud kliinilise psühholoogia lektorina Tallinna Ülikoolis, on Eesti Psühholoogide Liidu liige ja Kliinilise psühholoogia erialasektsiooni juhataja. Ta on Eesti Kognitiivse- ja Käitumisteraapia Assotsiatsiooni liige, president aastatel 2012–2015, juhatuse liige aastatel 2010–2016. Madis Filippov (1.4.2015). "Katri-Evelin Kalaus: teraapiafond ei kata kõigi patsientide ravivajadust". Med24. Vaadatud 1.9.2021. "Katri-Evelin Kalaus". Sensus. Vaadatud 1.9.2021. "Magistriõppe lõpetanute tähestikuline nimekiri". Tartu ülikool. Originaali arhiivikoopia seisuga 26.08.2021. Vaadatud 1.9.2021. "ESF programmi „Kutsete süsteemi arendamine" infopäeva kliinilistele psühholoogidele" (PDF). Vaadatud 1.9.2021.
Aukštoji Veržuva

Aukštoji Veržuva (poola keele Warzówka Górna) on Vilniuse linnaosa, mis asub linna kirdeosas Antakalnise valla territooriumil. Aukštoji Veržuva piirneb läänes Vaguvaga, loodes aga Vismaliukaiga. Linnaosa asub Veržuva oja kaldal, Kairėnai ja Antaviliai metsade vahelisel alal. Selle edelaossa ulatub Veržuva hüdrograafiline kaitseala. Suurema osa Aukštoji Veržuvast moodustavad aianduskooperatiivid. Aastal 1905 oli tegemist Mickūnai valda jääva külaga, mis kandis Veržuva nime ja kus oli 86 elanikku. Tsaariajal kasutati asula kohta nimekujusid Вержувка ja Важувка Гурна. Aastal 1931 oli külas elanikke 130. https://www.geoportal.lt/map/ Гошкевич И.И. Виленская губернія: Полный списокъ населенныхъ мѣстъ со статистическими данными о каждомъ поселеніи, составленный по оффиціальнымъ свѣдѣниямъ. Вильна, 1905. Wykaz miejscowości Rzeczypospolitej Polskiej, Kd. 1, Warszawa 1938
Tehnoloogiaülikool MISiS

Rahvuslik Uurimis-Tehnoloogiaülikool MISiS (akronüüm MISiS; vene keeles Национальный исследовательский технологический университет «МИСиС») on Venemaa tehnikaülikool Moskvas, esimene kõrgkool riigis, millele anti rahvusliku uurimisülikooli staatus. Tehnoloogiaülikool MISiS on Venemaa juhtivaid ülikoole materjaliteaduse, metallurgia ja mäenduse valdkonnas. 1918. aastal asutati Moskva Mäeakadeemia. 1930. aastal loodi selle baasil kuus instituuti, sealhulgas Moskva Terase ja Sulamite Instituut, Moskva Mäeinstituut ning Moskva Värviliste Metallide ja Kulla Instituut, mis tänapäeval on taasühinenud Tehnoloogiaülikooli MISiS koosseisus. Moskva Terase ja Sulamite Instituudi esimene rektor (1930) oli Avraami Zavenjagin, hilisem tuntud tööstusjuht, tuumarelva loomise juhtfiguure. Alates 2013. aastast juhib Tehnoloogiaülikooli MISiS rektorina ökonoomikadoktor Alevtina Tšernikova.  Tehnoloogiaülikool MISiS – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Instituudi koduleht
Ester Eomois

Ester Eomois (sündinud 14. märtsil 1971) on eesti juhtimis- ja terviseekspert. Ta sai 1994. aastal Tartu Ülikoolis bakalaureusekraadi inglise filoloogia alal ja 2005. aastal EBS-is magistrikraadi ärijuhtimises. Alates 2015. aastast on samas koolis doktorantuuris. Ta on juhtimise õppejõud EBS-is ja ettevõtte Viveo Health partnersuhete juht. Ta on Eesti Ettevõtlike Naiste Assotsiatsiooni president. "Ester Eomois CV". ETIS. Vaadatud 1.9.2021. "Ester Eomois". Estonian Business School. Vaadatud 1.9.2021.
Jussupov

Jussupov oli nogai päritolu Venemaa aadlisuguvõsa, mis kustus meesliinis 1891. aastal. Nimi ja tiitel vürst Jussupov pärandus Sumarokov-Elstoni suguvõsale. Suguvõsa rajajaks oli Kuldhordi faktilise valitseja Jedigei-Mangiti (1352−1419) järeltulija viiendas põlves Jussuf-mursaa (suri 1556). Tema vanemast vennast Kutum-mursaast põlvnes Kutumovi, nooremast Šeidjak-mursaast Šeidjakovi ja noorema venna Ismail-mursaa pojast Uruss-mursaast Urussovi vürstisuguvõsa. Jussuf-mursaa (suri 1554), Nogai hordi bei Ali-Akram (suri 1556), viimane Kaasani khaan Vürst Grigori Dmitrijevitš Jussupov (1676−1730), stolnik, kindral en chef, senaator, Sõjakolleegiumi liige, mõisaomanik Vürst Boriss Grigorjevitš Jussupov (1695−1759), mereväeleitnant, tõeline salanõunik, tõeline kammerhärra, senaator, Kommertskolleegiumi president, Moskva viitsekuberner ja kuberner, Peterburi kindralkuberner, kadetikorpuse ülem Vürst Nikolai Borissovitš Jussupov (1750−1831), porutšik, tõeline salanõunik, tõeline kammerhärra, senaator, Venemaa suursaadik Sardiinia kuningriigis, Manufaktuurikolleegiumi president, Keiserlike teatrite direktor, Riiginõukogu liige, kunstikoguja, metseen, vabamüürlane, mõisaomanik Vürst Boriss Nikolajevitš Jussupov (1794−1849), tõeline riiginõunik, õuemeister, mõisaomanik Vürst Nikolai Borissovitš Jussupov (1827−1891), tõeline riiginõunik, õuemeister, rahukohtunik, kollektsionäär, muusikaarmastaja, suurmaavaldaja, suguvõsa viimane meessoost liige Nogai hordi bei Jussuf-mursaa (suri 1554) Tõeline salanõunik vürst Boriss Grigorjevitš Jussupov (1695−1759) Tõeline riiginõunik vürst Boriss Nikolajevitš Jussupov (1794−1849) Kuramaa hertsoginna Jevdokia Borissovna Biron (sündinud vürstinna Jussupova) (1743−1780) Tõeline salanõunik vürst Nikolai Borissovitš Jussupov (1750−1831) Vürstinna Zinaida Nikolajevna Jussupova (1861−1939) Moskva kubermang: Arhangelskoje (a-st 1810), Vassiljevskoje (hiljem Mamonova) (XIX sajandi algus−1831) Дворянские роды Российской Империи. Том третий. Кназья. Санкт-Петербург, 1996, lk 111. Genealogisches Handbuch des Adels. Adelslexikon. Bd VI. Limburg an der Lahn: C. A. Starke Verlag, 1987. Lk 80. Дворянские роды Российской Империи. Том третий. Кназья. Санкт-Петербург, 1996. Lk 112-115. Долгоруков, Пётр Владимирович. Российская родословная книга. Часть вторая. Санктпетербургь: Печатано вь типографии Эдуарда Веймара, 1855. Lk 33-36 [1]. О роде князей Юсуповыхъ. Частъ первая. С.-Петербургъ: Типография Н. Тиблена и к., 1866 [2]. О роде князей Юсуповыхъ. Частъ вторая. С.-Петербургъ: Типография Н. Тиблена и комп, 1867 [3]. Jussupovi suguvõsa vapp saidil gerbovnik.ru Юсуповы saidil bigenc.ru Юсуповы князья saidil russianfamily.ru
Vismaliukai

Vismaliukai (poola keele Wysmałki) on Vilniuse linnaosa, mis asub linna kirdeosas Antakalnise valla territooriumil. Vismaliukai piirneb läänes Vinciūniškėsega, edelas Žemoji Veržuvaga, lõunas Vaguvaga, idas Aukštoji Veržuvaga, kirdes aga Aukštieji Karačiūnaiga. Linnaosa asub Antaviliai metsa serval. Selle lõunapiirile jääb Veržuva hüdrograafiline kaitseala. Tegemist on endise sõjaväelinnakuga, kus aastast 2015 on arendatud innovatsioonitsooni. Aastal 1931 oli tegemist Mickūnai valda jääva külaga, kus oli 23 elanikku. Küla oli segarahvastikuga, seal elas nii leedulasi, poolakaid kui ka venelasi. Aastal 1953 rajati sinna polügoon, mis kuulus Vilniuse kõrgemale sõjanduslikule raadioelektroonikakoolile. Polügoonil katsetati uuemat sõjatehnikat ja selle kasutusvõimalusi taktikaliste operatsioonide läbiviimisel. Polügooni juurde rajati ka suhteliselt kaasaegne õppekeskus. Nõukogude perioodil rajati Vismaliukaisse korterelamuid, kuhu asusid elama sõjaväelaste pered. Aastaks 1990 olid Vismaliukai elanikeks üksnes venelased. Aastal 2013 rajati sinna fotoelektriliste uuringute keskus. Aastal 2015 asuti piirkonda rajama ka teisi innovatsiooniga tegelevaid asutusi - energeetika, biomeditsiini ja biotehnoloogiaga seotuid ettevõtteid. https://www.geoportal.lt/map/ Wykaz miejscowości Rzeczypospolitej Polskiej, Kd. 1, Warszawa 1938 Pasižvalgymai po Vilnių: miesto mikrorajonai. – Vilnius, 2015, lk.33 Vilnijos varta
Portofino

Portofino (liguuria keeles Portofin) on Itaalia puhkekoht ja kaluriküla, mis on kuulus oma maalilise sadama poolest, mille ümber on kooldunud värvikirevad hooned. Valda, mis asub Liguuria Rivieral Genova suurlinnapiirkonnas, külastavad tihti kuulsad ja loovad inimesed.  Portofino – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Dent d'Hérens

Dent d'Hérens on mägi Penniini Alpides, Itaalia ja Šveitsi vahelisel piiril. Mägi asub mõned kilomeetrid Matterhornist läänes. Aosta hütti (2781 m) kasutatakse tavamarsruudil. Mägi on saanud nime kaugemal põhja pool asuva Val d'Hérensi oru järgi. Algne nimi oli tõenäoliselt Dent Blanche, mis on nüüd lähedalasuva Dent Blancheõi nimi, kust avaneb vaade Val d'Hérensile. Vanematel kaartidel on piirkonnast, kus mõlemad tipud asuvad, antud ainult nimi Weisszahnhorn (saksa keelest: valge hamba tipp), prantsuskeelne nimi (Dent Blanche) ilmus alles 1820. aastal. Kuna kartograafid tegid oma vaatlusi tavaliselt kaugetest kohtadest eemal ja ka kuna Dent d'Hérens on mõnikord Dent Blanche'i taha peidetud, seega vähem nähtav, sai viimane nime. Alam-Val d'Hérensi elanikud kutsusid Dent d'Hérensit Dent Blanche'iks, kuid Ülem-Val d'Hérensi elanikud kutsusid seda Dent de Rongiks või Dent d'Erinsiks, aidates kaasa üldisele segadusele. Tänapäeval kasutatavad nimed on ametlikud pärast Dufouri kaardi valmimist 1862. aastal. Dent d'Hérens asub peamisel Alpide veelahkmel Šveitsi Valais' kantoni (põhjas) ja Itaalia Valle d'Aosta piirkonna (lõunas) vahel. Mäe põhjakülg on Rhône'i valgala osa, samas lõunapool on Po valgala osa. Dent d'Hérens asub Matterhornist 4 km läänes ja Cervinia külast põhja pool Itaalia (lõuna) poolel. Šveitsi (põhja) poolel kõrgub mägi Zmutti liustiku kohal kauges Zmutti orus, 12 km Zermatti linnast eemal. Vaatamata nimele ei jäta Dent d'Hérens Val d'Hérensit tähelepanuta, nagu seda teeb mõne kilomeetri kaugusel põhja pool asuv Dent Blanche. Esmatõusu mäele tegid Florence Crauford Grove, William Edward Hall, Reginald Somerled Macdonald, Montagu Woodmass, Melchior Anderegg, Jean-Pierre Cachat ja Peter Perren 12. augustil 1863. Edward Whymper, Jean Antoine Carrel ja Luc Meynet üritasid mäge paar päeva varem proovida, kuid Whymper nõudis, et nad taanduksid kavandatud marsruudilt lääneharjale lahtise kalju tõttu. Esimese talvise tõusu tegid M. Piacenza, J. J. Carrell ja G. B. Pellisier 16. jaanuaril 1910. 1300-meetrist põhjakülge uurisid esimestena George Ingle Finch, T. G. B. Forster ja R. Peto 2. augustil 1923 põhjakülje diagonaali või 'Finchi marsruudi' kaudu. Pigem läbiva kui otsetõusva joonena vältis see mäekülje peamisi raskusi; need lahendati kaks aastat hiljem 'Welzenbachi marsruudi' otsejoonega (Willo Welzenbach ja Eugen Allwein) 10. augustil 1925, mida võib pidada mäekülje esimeseks tõusuks. 5. augustil 1959 tegi Wilfrid Noyce koos C. J. Mortlocki ja Jack Sadleriga esimese Briti tõusu Welzenbachi marsruudil. Sellel marsruudil toimus suur päästeoperatsioon esimesel talvisel tõusul 14.-17. märtsil 1964. Olles roninud mäeküljel ja ööbinud tipus, elasid saksa (Gerhard Deweß ja Leo Herncarek), poola (Jerzy Hajdukiewicz ja Krzysztof Berbeka) ning Šveitsi (Eckhart Grassmann, Pierre Monkewitz ja Dieter Naef) ühendtiimi ronijad edela poole laskumisel üle kaks kukkumist, üks 200 m. Vigastada saanud mägironijad olid enne päästmist neli päeva mäel kinni, Berbeka suri hiljem haiglas ning Deweß ja Naef vajasid amputatsioone.
Žemieji Karačiūnai

Žemieji Karačiūnai (poola keeles Karaczuny Dolne) on Vilniuse linnaosa, mis asub linna kirdeosas Antakalnise valla territooriumil. Žemieji Karačiūnai piirneb edelas Veržuvaga, lõunas Vinciūniškėsega, idas Aukštieji Karačiūnaiga, põhjas Vismalaiga, loodes Pečiukaiga, läänes üle Nerise Ožkiniaiga. Linnaosa asub Antaviliai metsas. Žemieji Karačiūnai on aianduskooperatiivide piirkond. 1905. aastal on mainitud kahte Mickūnai valda jäävat Karačiūnai-nimelist asulat, ühes neist 15, teises 21 elanikku. Tsaariajal hakkas küla kandma venekeelset nimekuju Карачуны Дольнэ. 1931. aastal oli külas 20 elanikku. https://www.geoportal.lt/map/ Гошкевич И.И. Виленская губерния: Полный список населенных мест со статистическими данными о каждом поселении, составленный по официальным сведениям. Вильна, 1905. Wykaz miejscowości Rzeczypospolitej Polskiej, Kd. 1, Warszawa 1938.