laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Antoni Gaudí

Antoni Plàcid Guillem Gaudí i Cornet (ka Antonio Gaudí, 25. juuni 1852 Reus või Riudoms, Hispaania – 10. juuni 1926 Barcelona) oli katalaani arhitekt ja Kataloonia modernismi tähtsaim esindaja. Teda peetakse juugendstiili ja orgaanilise arhitektuuri esindajaks, kes arendas välja omapärase sürrealismi kalduva arhitektuurilise vormikeele. Ta töötas peamiselt oma kodulinnas Barcelonas, kus asuvad tema tuntuimad tööd, Güelli park ja Sagrada Família kirik. 1873–1878 õppis ta Barcelona arhitektuurikoolis, kus ta paistis silma isikupärase ja loomingulise joonistajana. 1878 tutvus ta katalaani töösturi Eusebi Güelliga, kellest sai tema sõber ja metseen. 1884. aastast kuni oma surmani tegeles ta Sagrada Família kiriku projekteerimisega. Viimased 15 aastat oma elust pühendas ta ainult sellele. Tuntumate Gaudí projekteeritud hoonete hulka kuuluvad ka Casa Vicens (1884–1885), Casa Calvet (1899–1904), Casa Batlló (1905–1907) ja Casa Milà (tuntud kui La Pedrera; 1905–1907) Barcelonas. 7. juunil 1926 jäi Gaudí trammi alla. Kuna keegi teda ära ei tundnud ja ta oli vaese inimese moodi riides, viidi ta vaestehaiglasse, kus ta kolme päeva pärast suri. Ta maeti Sagrada Família kirikusse. Gaudí oli pühendunud katoliiklane ja katalaani natsionalist. Antoni Gaudi . eu (Kõigis Euroopa Liidu ametlikes keeltes)
Vesiniksulfiid

Vesiniksulfiid ehk divesiniksulfiid (vananenud termin: väävelvesinik; keemiline valem H2S) on mädamuna lõhnaga värvuseta ja mürgine gaas. Kui vesiniksulfiid vees lahustub, moodustub vesiniksulfiidhape. Vesiniksulfiidhappe sooli nimetatakse sulfiidideks. Õhu juuresolekul vesiniksulfiid põleb. Õhk võib süttida, kui selles on vesiniksulfiidi sisaldus 4,3–46%. Sõltuvalt olemasoleva hapniku hulgast moodustub kas vaba (elementaarne) väävel (S) või vääveldioksiid (SO2). Vesiniksulfiid on tugev redutseerija. Vesiniksulfiid on väga mürgine. Kuigi alguses väga ärritav, nüristab see kiiresti haistmismeele, nii et ohvrid ei saa seejärel enam arugi, et õhus on vesiniksulfiidi, ja võivad selle kätte surra. Vesiniksulfiid on õhust raskem ja võib koguneda halvasti ventileeritud ruumide põrandatele. Vesiniksulfiid on üldmürk. See tähendab, et see kahjustab kehasse sattudes paljusid elundkondi, kuigi kõige rohkem saab kahjustada närvisüsteem. Vesiniksulfiidi mürgisus on umbes samasugune kui vesiniktsüaniidil. Vesiniksulfiidi tekib inimkehas ka loomulikul teel, kuid kehas on ensüümid, mis oksüdeerivad vesiniksulfiidi kahjututeks sulfaatideks. Seetõttu suudab inimene väikesi vesiniksulfiidi annuseid taluda. Piiriks arvatakse olevat 300–350 ppm, seejärel ensüümide võimsus ammendub. Paljud gaasiandurid, näiteks niisugused, mida kannavad reoveega kokku puutuvad ja keemiatööstuse töölised, on seatud hoiatama vesiniksulfiidi sisalduse 5–10 ppm korral ja häiret andma 15 ppm korral. Tamm, L., Tamm, T. & A. Tuulmets, 2009. Keemia mõisted gümnaasiumile (eesti-vene-eesti sõnastik). Tartu Ülikooli Kirjastus. EE 10 kd, 1998, lk 358.
Karl Lipping

Karl Lipping (28. september 1913 Tartu – 20. detsember 1985 San Francisco) oli eesti vaimulik. Lõpetas Tartu kommertsgümnaasiumi. Astus 1935. aastal Tartu Ülikooli usuteadust õppima. Tunnistati 1943. aastal usuteaduskonna lõpetanuks. Pärast prooviaastat Tallinnas ja Kuressaare Laurentiuse koguduses ordineeris piiskop Johan Kõpp ta Tallinna Toomkirikus 9. jaanuaril 1944 õpetajaks. Ta oli 1944. aastal Kärla ja Mustjala Anna koguduse asetäitja-õpetaja. Põgenes 1944. aastal Saksamaale. Oli kirikuelu korraldaja Saksamaa USA tsoonis ja Kirikulehe toimetaja aastatel 1949–1950, samuti Wiesbadenis ja Altschaffenburgis olevate põgenikelaagrite õpetaja. Siirdus 1950. aastal USA-sse. Oli San Francisco piirkonna eestlaste usuelu korraldaja ja San Francisco koguduse asutaja. Teenis San Francisco kogudust aastatel 1950–1986, olles samal ajal ka USA Chicago praostkonna abipraost. Konrad Veem Eesti Vaba Rahvakirik Dokumentatsioon ja leksikon EVR Stockholm 1988 Eesti Kirik nr. 1. 1984
Thomas Wilhelm Greiffenhagen

Thomas Wilhelm Greiffenhagen (7. november vkj / 19. november 1821 Arhangelsk – 16. detsember vkj / 28. detsember 1890 Tallinn) oli baltisaksa poliitik ning aastatel 1883–1885 Tallinna linnapea. Thomas Wilhelm Greiffenhagen oli pärit Ida-Preisimaalt Venemaale ümber asunud perekonnast. Tema vanaisa Johann Gottlieb Greiffenhagen asus 1780. aastate paiku elama Peterburi, kus töötas oskustöölisena (king- ja sadulsepana), Peterburis abiellus ta Soomest pärit Anna Margaretha Kienderiga. Neil oli mitu poeglast, kellest Heinrich Samuel Greiffenhagenist (1793–1829) sai andekaks muusikuks ning ta abiellus Põhja-Saksamaalt Haberslebenist pärit pastori tütrega. Pärast Heinrich Samueli surma kolis ema tagasi Saksamaale, kuid Thomas Wilhelm ja vend Moritz (–1878) said pärast kohaliku kooli lõpetamist jätkata edasiõppimist Tartu Ülikoolis. Lisaks Tartu ülikoolile täiendas Thomas Wilhelm end veel ka Heidelbergi ja Berliini ülikoolis ning sai 1854. aastal Tartu ülikooli õigusteaduste kandidaadi ja 1856. aastal ka magistrikraadi. 1856. aastal asus ta tööle Tallinna raes, kus töötas aastail 1866–1874 raekohtu sekretäri ja vahemikus 1874–1887 sündiku ametikohal. Aastatel 1878–1874 oli ta ka linnavolikogu liige. 1883. aastal valiti ta Tallinna linnapeaks. Kaks aastat hiljem tagandas Eestimaa kuberner vürst Mihhail Šahhovskoi-Glebov-Strešnev Greiffenhageni linnapeaametist, kuna ta keeldus linna asjaajamises vene keele kasutama. Samuti anti Greiffenhagen kohtu alla valitsuse määruse mittetäitmise eest ning ehkki Eestimaa ülemmaakohus mõistis ta 1888. aasta mais õigeks, kaebas prokurör otsuse edasi Vene senatisse, kus ta süüdi tunnistati.  Pikemalt artiklis Revalsche Zeitung Greiffenhagen oli samuti 1860. aastal üks Tallinna saksakeelse ajalehe Revalsche Zeitung asutajaid ja aastail 1864–1867 selle peatoimetaja. Thomas Wilhelm Greiffenhagen abiellus 1857. aastal Eugenie Katharina Bergiga (–1859) ning neil oli üks poeg: Heinrich Samuel Greiffenhagen (1857–1908) Pärast Eugenie Katharina surma 1859. aastal abiellus Thomas Wilhelm 1861. aastal tema noorema õe, Adele Karoline Bergiga, neil oli 7 last: Wilhelm Adolf Greiffenhagen (1862–1916), meditsiinidoktor Greiffenhageni haiglas Elisebeth Greiffenhagen (1864–1938) Helene Greiffenhagen (1868–1945) Otto Greiffenhagen (1871–1938) Adele (1874–1880) Marie (1877–1880) Ernst (1880–1880) Saaga TLA.236.2.6:163?88,500,2172,148,0 Tallinna Oleviste Koguduse surmameetrika 1890 Peep Pillak, Greiffenhagenid ja muusika. Teater. Muusika. Kino, 2004, 10 Tiina Kala, Juhan Kreem, Lea Kõiv, Kalmer Mäeorg, Anu Mänd, Triin Parts (2014). Tallinna ajaloo lugemik: dokumente 13.-20. sajandini. Tallinna Linnaarhiiv. lk 411–412. ISBN ISBN 978-9985-9769-6-8. "OTTO GREIFFENHAGEN - MUUSIKUST LINNAARHIVAAR" (PDF). Vaadatud 22.12.2023. Ajalehe Revalsche Zeitung asutaja ja toimetaja, 1864-67 peatoimetaja. "Thomas Wilhelm Greiffenhagen". Vaadatud 22.12.2023. Tiit Rosenberg, 1877. aasta linnaomavalitsuse reform ja Tallinna baltisaksa linnapead 1878–1918, lk 61–63. Portree. Wilhelm Greiffenhagen (1821–1890), Soolapaberifotod Eesti Ajaloomuuseumi fotokogus
Põhja Konn

Põhja Konn on 2009. aastal loodud eesti progeroki ansambel. Valter Soosalu - klahvpillid, vokaal Jürgen Kütner - kitarrid Kristen Kütner - kitarrid Siim Avango - basskitarr Hans Kurvits - trummid Caspar Salo - löökpillid Ott Adamson (trummid) Johan Alexander Petti (bass) Lauri Metsvahi (löökpillid) http://www.muusika.ee/ansamblid/pohja-konn.html
Orléans

Orléans [or'lean] on linn Prantsusmaal, Centre-Val de Loire'i piirkonna ja Loiret' departemangu keskus. See on piirkonna (préfecture de la région) ja ka departemangu prefektuur (prefecture) ehk halduskeskus. Linn on viie kantoni keskus. Asub Loire'i jõe ääres. Saja-aastase sõja ajal aastatel 1428–1429 oli Orléans prantslaste viimane tugipunkt, mis jäi inglaste piiramisrõngasse. 8. mail vabastasid prantslased Jeanne d'Arci juhtimisel linna piiramisrõngast. Orléansi Ülikool on asutatud 1306. aastal. Orléansi katedraal (Cathédrale Ste-Croix) Orléansi plaan ja teda ümbritsevad vallad Dundee, Šotimaa (1946) Treviso, Itaalia (1959) Münster, Saksamaa (1960) Kristiansand, Norra (1973) Wichita, Ameerika Ühendriigid (1973) Tarragona, Kataloonia (1978) Saint-Flour, Auvergne (1986) Utsunomiya, Honshū (1989) Kraków, Poola (1992) Parakou, Benin (1993) Lugoj, Rumeenia (1994) Populations légales 2021 Orléansi koduleht
Lohetapja

Lohetapja (ATU 300) on rahvusvaheliselt tuntud imemuinasjutu tüüp. Kuningas peab lohele või muule üleloomulikule olevusele oma tütre söögiks saatma, et lohe linna või riiki ei ründaks. Kuningas lubab võtta oma tütre päästja omale väimeheks. Tuleb keegi mees, tapab võluvahendi abiga lohe ja lõikab tal keele suust. Valekangelane läheb lohe peaga kuninga juurde ja nõuab kuningatütart omale abikaasaks. Tõde teadva kuningatütre abiga ja lohe keelt näidates seab õige lohetapja õigluse jalule. "Lohetapja" esineb ka ristiusu pühaku püha Jüriga seotud legendina. Germaani lohetapja Siegfriedi (Sigurdi) lugu sarnaneb samuti seda tüüpi muinasjutuga. Eesti pärimuses on jutu kangelane tihtipeale poiss, kes võib olla näiteks saunamehe poeg, soldat või kuningapoeg, saab imelise jõuga koerad. Ta lahkub kodust ja saabub linna, mis on üleni leinavärvides, või satub teel kokku musta tõllaga. Selgub, et igal aastal tuleb üleloomulikule koletisele või meremaole viia üks tütarlaps. Seekord on liisuga langenud selleks kuningatütar. Kangelane võitleb mere ääres üks või kolm korda mao (võib olla mitmepealine) või muu üleloomuliku olendiga, koerad aitavad teda. Pärast vastase võitmist saab kangelane kuningatütrelt tema sõrmuse (või pool sõrmust, teine pool jääb kuningatütrele) või siis lõikab maolt keeled suust. Seejärel lahkub kangelane ja lubab aasta või kolme aasta pärast tagasi tulla. Kuningatütre kutsar sunnib kuningatütart tunnistama, et kutsar võitis üleloomuliku vastase ja vabastas kuningatütre. Kui kutsarile lubatakse kuningatütar naiseks, palub kuningatütar pulmad lükata edasi aasta või kolme aasta võrra. Pulmadeks jõuab kohale tõeline kangelane. Mõnes variandis kangelast ei usuta ning ta vangistatakse, mille järel koerad ta vabastavad. Kangelane tõestab, et ta võitis üleloomuliku vastase maokeelte, (pooliku) sõrmuse või kuningatütre taskurätiku abil, millega kangelase haav seoti. Kuningatütrega abiellub kangelane, kutsar hukatakse karistuseks. Sellel muinasjututüübil põhineb muu hulgas Friedrich Reinhold Kreutzwaldi kirjutatud muinasjutt "Põhja konn". Teine tüübiga seotud Kreutzwaldi "Eesti rahva ennemuistsete lugude" muinasjutt on "Õnne rublatükk", mis on mõjutanud paljusid variante, mida võib leida üleskirjutustena Eesti Rahvaluule Arhiivi kogudest. Eesti muinasjutud. I:1. Imemuinasjutud. Koostanud ja toimetanud Risto Järv, Mairi Kaasik, Kärri Toomeos-Orglaan. Eesti Kirjandusmuuseumi Teaduskirjastus, Tartu 2009, lk 521. Friedrich Reinhold Kreutzwald. Õnne rublatükk. Ilmunud raamatus: Friedrich Reinhold Kreutzwald. Eesti rahva ennemuistsed jutud. Tallinn, Eesti Raamat 1978, lk 254–263. "Lohetapja" näitetekst Eesti Rahvaluule Arhiivist. H III 9, 272/80 (2) < Torma Avinurme – J. Rosenthal (1889). Eesti Kirjandusmuuseumi koduleht. Risto Järv. Vale-Jüri kiusatus: Valekangelasest "Lohetapja" (AT 300) põhjal. Kogumikus: Lohetapja. Toimetajad Mall Hiiemäe, Janika Oras, Kadri Tamm. Tartu, Eesti Kirjandusmuuseum 1998. (Pro Folkloristica VI.) "Lohetapja" kirjeldus Antti Aarne tüübiloendis. Jacob ja Wilhelm Grimmi muinasjutt "Die zwölf Brüder" ("Kaksteist venda"), mis sisaldab episoodina ATU 300 tüüpi.
Eugenius von Mickwitz

Eugenius von Mickwitz (13. juuni 1806 Koeru – 16. aprill 1877 Pilistvere) oli Eesti vaimulik. Õppis aastatel 1820–1825 Tallinna kubermangugümnaasiumis. Aastatel 1825–1828 oli Tartu Ülikooli usuteaduskonna üliõpilane. Pärast ülikooli lõpetamist töötas koduõpetajana Eestimaal ja õpetajana Peterburis, Kondratjevi instituudis. Ordineeriti 12. mail 1835 Riias õpetajaks. Introdutseeriti 2. juunil 1835 Pilistvere Andrease koguduse õpetajaks. Oli 1835–1877 Pilistvere Andrease koguduse õpetaja. Tema isa Dietrich Georg Mickwitz oli Koeru koguduse õpetaja. Tema poeg Eugen Mickwitz oli aastatel 1877–1910 Pilistvere Andrease koguduse õpetaja, teine poeg Christoph Friedrich Mickwitz oli pastor Tobolskis (1871–1876), Kaarma (1876–1878) ja Vigala Maarja koguduses (1879–1899), noorem poeg Johannes Ernst Mickwitz oli 1879–1881 Tartu Maarja koguduse adjunktpastor, 1881–1893 oli Risti koguduse õpetaja, 1893–1918 oli Viljandi Jaani koguduse õpetaja. Tema pojapoeg Friedrich Mickwitz oli Alatskivi ja Kodavere Mihkli koguduse (1910–1918), Kolga-Jaani Johannese koguduse (1919) ja Äksi Andrease koguduse (1919–1928) õpetaja. Onu Justus Johannes Mickwitz oli pastor Jõelähtme ja Tarvastu Peetri koguduses. Die evangelischen Prediger Livlands bis 1918. Böhlau Verlag Köln, Wien 1977 Liivi Aarma Põhja-Eesti vaimulike lühielulood 1525–1885 Tallinn 2007
Vihurimäe

"Vihurimäe" (inglise keeles "Wuthering Heights") on Emily Brontë ainus romaan, mis ilmus 1847. aastal pseudonüümi Ellis Bell all. Brontë kirjutas teost 1845. aasta oktoobrist 1846. aasta juunini. Raamat kirjastati koos tema õe Anne Brontë teose "Agnes Greyga" Londonis 1847. aasta detsembris. Romaani avaldamisele järgnenud aastal suri ta 30-aastaselt. Pärast Emily surma toimetas tema õde Charlotte Brontë käsikirja, parandades peamiselt kirjavahemärkide kasutust ja teener Josephi Yorkshire'i murrakut, ning teos ilmus uuesti 1850. aastal. Romaani peategelane on leidlaps Heathcliff, kes hakkab armastama oma kasuõde Catherine'i. Catherine suhtub temasse sõbralikult, aga keeldub temaga abiellumast, sest Heathcliff on madalast soost ja hariduseta. Kui Catherine teatab soovist abielluda teisega, siis Heathcliff lahkub Vihurimäelt ning naaseb alles aastate pärast, et maksta kätte kõigile, kellega ta koos kasvas, samuti Catherine'i mehele ja tolle perekonnale. Heathcliffis kehastunud halastamatu kurjus ja tunnete taltsutamatus, mis haarab lõpuks peaaegu kõiki tegelasi, oli midagi ennekuulmatut ja täiesti uut. Lool pole moraali, mis mahendaks šokki. Õiglast karistust ei järgne, Heathcliff ei pea oma tegude eest vastutust kandma, ta triumfeerib kuni hauani välja. Ilmumise järel kutsus "Vihurimäe" esile protestitormi. Victoria-aegsel kombelisel Inglismaal ei olnud kohta raamatule, mis kirjeldab naisi sellise hävitava kire võimuses. Vaenulikumad arvustused imestasid, kuidas autor suutis sellise loo kirja panna ilma hulluks minemata või ennast ära tapmata, soodsamad arvustused nimetasid seda veidraks raamatuks, millest uhkab metsikut jõudu. Alles hiljem oldi valmis järgima Emily Brontë armutut pilku inimtundmuste sügavikesse ja raamat kuulutati naturalismi esimeseks meistriteoseks. "Vihurimäe" esimene ekraniseering valmis Inglismaal 1920, kuid praeguseks on see arvatavasti hävinud. Teine film valmis USA-s 1939 Laurence Olivier' ja Merle Oberoniga peaosades. See film nimetati Oscari kandidaadiks parima filmi kategoorias (võitis "Tuulest viidud") ning sellest ajast on seda romaani filmistatud paljudes maades, sealhulgas Indias ja Filipiinidel korduvalt. Enamjaolt käsitlevad filmid üksnes esimese põlvkonna saatust ja jätavad välja teise põlvkonna, Heathcliffi ja Catherine'i lapsed. Lisaks filmidele on "Vihurimäe" põhjal valminud oopereid, muusikale ja näidendeid, arvutimäng ja koomiks, sellele on kirjutatud järgesid ja vahelugusid, samuti paroodiaid. 1978. aastal kirjutas tollal 18-aastane Kate Bush laulu "Wuthering Heights", mis oli tema esimene singel ja millega ta sai maailmakuulsaks. Ta oli läbi aegade esimene naine, kes oli ise kirjutanud laulu, millega tõusis Briti singlite edetabeli tippu. 21. sajandil ei ole märgata "Vihurimäe" tähtsuse vähenemist. Virginia Woolf, "Jane Eyre" ja "Vihurimäe". Tõlkinud Jaak Rähesoo – Looming 1992, nr 8, lk 1094–97 ja Virginia Woolfi valimikus "Esseed", Hortus Litterarum, Tallinn 1997, lk 108–115  Vihurimäe – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Fotoorganotroofid

Fotoorganotroofid on bakterid, kes kasutavad energiaallikana valgusenergiat ja oksüdeerivad orgaanilisi aineid (valke, suhkruid, fenooli, tärklist jne). Fotoorganotroofid on näiteks purpursed mitteväävlibakterid, halobakterid.
Eugen von Mickwitz

Eugen(ius) von Mickwitz (7. märts 1837 Pilistvere – 15. august 1925 Tartu) oli baltisaksa päritolu Eesti vaimulik. Õppis 1848–1856 Tartus gümnaasiumis. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1856–1860. 1862–1864 töötas ta koduõpetajana Tapiku mõisas Põltsamaa kihelkonnas. Oli prooviaastal Põltsamaa Niguliste koguduses Carl Peter Maurachi juures. Ordineeriti Volmaris 26. augustil 1864 õpetajaks. Oli 1864–1865 Viljandi praostkonna vikaarõpetaja. 1865–1877 oli Nõo Püha Laurentsiuse koguduse (introdutseeriti ametisse 18. juulil 1865) õpetaja. 1877–1909 oli Pilistvere Andrease koguduse õpetaja. Oli aastal 1891 seitsmeks kuuks pastoriametist kõrvaldatud (suspendeeritud), kuna viis läbi kiriklikke talitusi rekonvertiitidele (õigeusus pettunutele). Jäi 1910. aasta alguses emerituuri, elades 1910–1913 Stuttgardis ja alates 1913 Tartus. Tema isa Eugenius von Mickwitz oli Pilistvere Andrease koguduse õpetaja aastatel 1835–1877. Vend Christoph Friedrich Mickwitz oli pastor Tobolskis (1871–1876), Kaarma (1876–1878) ja Vigala Maarja koguduses (1879–1899). Noorem vend Johannes Ernst Mickwitz oli 1879–1881 Tartu Maarja koguduse adjunktpastor, 1881–1893 oli Risti koguduse õpetaja, 1893–1918 oli Viljandi Jaani koguduse õpetaja. Tema poeg Friedrich von Mickwitz oli Alatskivi ja Kodavere Mihkli koguduse (1910–1918), Kolga-Jaani Johannese koguduse (1919) ja Äksi Andrease koguduse (1919–1928) õpetaja. Die evangelischen Prediger Livlands bis 1918. Böhlau Verlag Köln, Wien 1977 Liivi Aarma. Põhja-Eesti vaimulike lühielulood 1525–1885 Tallinn 2007
Coachella org

Coachella org (Coachella Valley) on kõrbestunud org Ameerika Ühendriikides. Täpsemalt paikneb see California osariigi lõunaosas, asudes Los Angelesest idas. Coachella oru ulatus on 72 kilomeetrit, laiudes Riverside'i maakonna San Bernardino mägedest kuni Saltoni mereni. Org on peaaegu kogu pikkuses 24 kilomeetrit lai, olles läänes ümbritsetud San Jacinto ja Santa Rosa mägedega, ning põhjas ja idas väikeste San Bernandino mägedega. Oruga ristub San Andrease murrang, mis on kergesti eristatav, sest murrang moodustab paljaste mägede kõrval rohelise triibu. Orus on niisutatud põllumajanduslik maa ning tegeletakse puhkemajandusega.
Aditiivne tunnus

Aditiivne tunnus on geneetiline tunnus, mida määravate geenide alleelidel domineerimine puudub. Seetõttu on alleelide mõju fenotüübiväärtusele liituv ehk aditiivne. Seega on heterosügoodi fenotüüp homosügootide fenotüüpide keskmine.
Arginiin

Arginiin (lühend Arg või R) on α-aminohape, mida inimorganism ei suuda ise sünteesida ja peab seetõttu saama toiduga. Arginiini eraldas esimesena lupiini idudest Šveitsi keemik Ernst Schultze 1886. aastal. Arginiini sisaldub piimatoodetes (kodujuust, piim, jogurt), looma-, sea- ja linnulihas, mereandides, nisujahus, tatras, läätsedes, mitmetes pähklites, kõrvitsa- ja päevalilleseemnetes. Neerud muundavad tsitrulliini arginiiniks, mis on lämmastikoksiidi (NO), kreatiini ja agmatiini eellasmolekul. Kopenhaageni Ülikooli teadlaste tehtud katsed on näidanud, et arginiin parandab keha võimet metaboliseerida glükoosi. Arginiin oli sama efektiivne kui mitmed hästi tuntud teist tüüpi diabeedi ravimid. Titus Lau, William Owen, Yong Ming Yu, Natan Noviski, Jeremy Lyons, David Zurakowski, Rita Tsay, Alfred Ajami, Vernon R. Young ja Leticia Castillo, Arginine, citrulline, and nitric oxide metabolism in end-stage renal disease patients, J Clin Invest. 2000;105(9):1217–1225. doi:10.1172/JCI7199 Pähklites ja mandlites sisalduval arginiinil on diabeedivastane toime, ERR, 15. september 2013
Friedrich von Mickwitz

Friedrich von Mickwitz (16. juuni 1878 Pilistvere – 5. oktoober 1962 Eberswalde) oli baltisaksa päritolu Eesti vaimulik. Õppis 1890–1895 Tartus Kollmanni Eragümnaasiumis. Aastatel 1897–1902 õppis Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Oli prooviaastal Helme Maarja koguduses Georg Koigi ja Häädemeeste Miikaeli koguduses Franz Adolf Rechtlichi juures. Ordineeriti 17. juunil 1905 Viljandis õpetajaametisse. Oli 1905–1909 Viljandi praostkonna vikaarõpetaja. Oli 1910–1918 Alatskivi- ja Kodavere Mihkli koguduse õpetaja. Aastal 1919 oli ta Kolga-Jaani Johannese koguduse õpetaja ning 1919–1928 Äksi Andrease koguduse õpetaja. Lahkus aastal 1928 Saksamaale. Oli 1928–1930 abipastor Tannenwaldes Königsbergi lähedal (praegu Tškalovsk Kaliningradi oblastis), 1930–1935 pastor Allenburgis Wehlau kreisis (praegu Družba), 1935–1937 pastor Norkittenis Insterburgi kreisis (praegu Mežduretšje Tšernjahhovski rajoonis). Aastal 1937 jäi emerituuri, elades Biesenthalis (Brandenburgi liidumaal). Suri Eberswaldes (Brandenburgi liidumaal). Tema vanaisa Eugen Mickwitz oli aastatel 1835–1877 Pilistvere Andrease koguduse õpetaja, isa Eugen Mickwitz oli aastatel 1877–1910 Pilistvere Andrease koguduse õpetaja, onu Christoph Friedrich Mickwitz oli pastor Tobolskis (1871–1876), Kaarma (1876–1878) ja Vigala Maarja koguduses (1879–1899). Die evangelischen Prediger Livlands bis 1918. Böhlau Verlag Köln, Wien 1977 Lexikon deutschbaltischer Theologen seit 1920. Bearbeitet von Wilhelm Neander. 2 auflage 1988, bearbeitet von C. Helmut Intelmann
Palm Springs

Palm Springs on kahe koha nimi Ameerika Ühendriikides: Palm Springs California osariigis Palm Springs Florida osariigis
Kiima-johimbepuu

Kiima-johimbepuu (Pausinystalia johimbe, varem ka Corynanthe yohimbe) on igihaljas troopiline puuliik, mis kasvab looduslikult Lääne-Aafrikas. Taime osad sisaldavad trüptamiinide hulka kuuluvat psühhoaktiivset alkaloidi johimbiini, mistõttu seda kasutatakse afrodisiaakumina.
Aili Kogerman

Aili Kogerman (sünninimi Aili Kolk; 3. veebruar 1933 Võru – 31. detsember 2023 Tallinn) oli eesti keemik. Aili Kogerman lõpetas 1956. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi keemiainsenerina; 1966. aastal kaitses Moskva tekstiiliinstituudis tehnikakandidaadi väitekirja ja sai vastava kraadi. Ta töötas keemiainsenerina Kohtla-Järve Põlevkivitööstuses ja teadurina Keemia Instituudis. Ta oli pikka aega ajakirja Oil Shale tegevtoimetaja. Ta kirjutas raamatuid ja artikleid olme- ja toiduainetekeemia teemal. "999 nõuannet", Valgus 1982; 1989 Igaühel on võimalus oma aastatesse elu lisada, epl.ee, 3. veebruar 2006 E-ained toidus – keemiline paradoks, Tarbija24!, 25. juuni 2010 1999 Koosmeele auhind 2000 Eesti Punase Risti II klassi teenetemärk Ta on Helbe Nuti õde ja Eesti põlevkivikeemia rajaja Paul Kogermani minia. Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). Uudistaja, 7. detsember 2004 (vaadatud 02.02.2022) Tiia Linnard, "Aili Kogerman: vunki tuleb juurde anda, olenemata vanusest", Virumaa.ee, 29.01.2005 (vaadatud 02.02.2022) "Kes on kes Eesti 2000", ISBN 9985607899
Christoph von Mickwitz (1842−1898)

Christoph Friedrich von Mickwitz (1/13. detsember 1842 Pilistvere – 23. juuli/4. august 1898 Vigala) oli Eestimaa vaimulik. Õppis Tartus gümnaasiumis aastatel 1851–1863. Õppis Tartu Ülikoolis ajalugu aastal 1864 ja usuteadust aastatel 1864–1869. Ordineeriti õpetajaks Valgas 15. augustil 1871. Oli 1871–1876 pastor Tobolski lähikonnas, 1876–1878 pastor Kaarma Peeter-Pauli koguduses ja 1879–1898 Vigala Maarja koguduse õpetaja. Tema isa Eugen Mickwitz oli Pilistvere Andrease koguduse õpetaja aastatel 1835–1877, vend Eugen Mickwitz oli Pilistvere Andrease koguduse õpetaja aastatel 1877–1910, noorem vend Johannes Ernst Mickwitz oli 1879–1881 Tartu Maarja koguduse adjunktpastors, 1881–1893 Risti koguduse õpetaja ja 1893–1918 Viljandi Jaani koguduse õpetaja. Erik Amburger "Die Pastoren der evangelischen Kirchen Rußlands" vom Ende des 16. Jahrhunderts bis 1937 Ein biographisches Lexikon Institut Nordostdeutsches Kulturwerk Martin Luther Verlag 1998 Liivi Aarma Põhja-Eesti vaimulike lühielulood 1525–1885 Tallinn 2007 Die Pastoren des Konsistorialbezirk Estland 1885-1919. Böhlau Verlag Köln Wien
Akiruno

Akiruno on linn Jaapanis Tōkyō prefektuuris. Linn loodi 1995. aastal Akigawa ja Itsukaichi linna liitmisel. 東京都の人口（推計）トップページ, vaadatud 29.03.2021. Akiruno koduleht