laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Kuulmiksabalased

Kuulmiksabalased (Mysidae) on vähilaadsete müsiidiliste seltsi (Mysida) suurim sugukond enam kui tuhande liigiga umbes 170 perekonnast. Sugukonna liigid asustavad nii meresid, riimveelisi keskkondi kui ka mageveekogusid. Nagu teised müsiidilised, meenutavad kuulmiksabalased kujult pisut krevette, on aga õrnema kehaehitusega. Nad on poolläbipaistva kehaga ja nende silmad on suured ja varrekesel eenduvad. Kuulmiksabalased on hoogsad liikujad. Kuulmiksabalaste sugukonda eristab teistest müsiidilistest esimeste rindmikujalgade hästi arenenud välisharu. Samuti on kolmanda kuni kaheksanda jalapaari siseharu lülistunud alamsegmentideks ja sabalehviku siseharudel on tasakaaluelund vaagpõieke (statotsüst). Kuulmiksabalased toituvad planktonist ja orgaanilisest ainest, mis on juba veidi lagunenud. Ühed kuulmiksabalaste liigid paljunevad talvel, teised aasta läbi. Kuulmiksabalaste eluiga varieerub ühest kahe aastani. Nende elupaigad on merepõhja lähedal ja kuulmiksabalaste liike leidub nii süvamere piirkonnas kui ka avatud kivise põhjaga rannikuvetes. Mysidae Haworth, 1825. - WoRMS
Kaelkirjak (tähtkuju)

Kaelkirjak (ladina Camelopardalis, lühend Cam) on põhjataeva nõrga valgusega tähtkuju. Kaelkirjak katab 757 ruutkraadi ja on pindalalt 88 tähtkuju seas 18. kohal. Heledaim täht Beta Camelopardalis (4,03m), mis asub maast 997 valgusaasta kaugusel. Alpha Camelopardalis on sinine ülihiid (4.3m) ja Gamma Camelopardalis kaksiktäht komponentidega, mille heledused on 5,3m ja 5,8m. Kaelkirjakus asub spiraalgalaktika NGC 2403, nõrk planetaarudu NGC 1501 ja täheparv NGC 1502. Tähtkuju moodustas 1612. aastal Petrus Plancius. SN 2004dj "Camelopardalis Constellation". Constellation Guide. Vaadatud 5. juuli 2018. "Star Constellation Facts: Camelopardalis". Astronomy Trek. Vaadatud 5. juuli 2018. "The Constellation Camelopardalis". Universe Today. Vaadatud 5. juuli 2018.
Nuut (perekonnanimi)

Nuut on perekonnanimi. Soomes oli perekonnanime Nuut kandjaid 2014. aastal 23 isikut, Ameerika Ühendriikides 22 isikut, mujal vähem. 2024. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Nuut 341 inimesel: 155 mehel ja 186 naisel. Perekonnanimede levikult oli Nuut meeste puhul 438. kohal ja naiste puhul 378. kohal. Kõige levinum oli perekonnanimi Nuut vanuserühmas 80–84, kus neid on 10 000 elaniku kohta 3,36. Nimi oli kõige sagedasem Saare maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta 15,12 inimest. 19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus talupoegadele Saaremaal Valjala ja Pöide kihelkonna; Virumaal Väike-Maarja kihelkonna; Järvamaal Peetri kihelkonna, Läänemaal Ridala kihelkonna ning Tartumaal Kambja kihelkonna erinevates mõisavaldades 8 korral nimeks Nuuth ja Nuut. Nimede eestistamisel loobuti perekonnanimest Nuut aastatel 1935–1940 kaheksal juhul isikute poolt, kes soovisid uueks nimeks Aarla, Aug, Herm, Niinemets (3), Nurmekivi ja Varipuu. Perekonnanimi Nuut võeti 1935. aastal uueks nimeks isiku poolt, kelle nimi oli varem Jänes. Ants Nuut, eesti trombonist (1950–) Arvo Nuut, eesti filmioperaator ja -produtsent (1941–2021) Ilmar Nuut, eesti tehnikateadlane ja Eesti NSV riigitegelane (1923–) Jüri Nuut, eesti matemaatik (1892–1952) Maarja Nuut, eesti muusik (1950–) Otto Nuut, eesti loomakasvatusteadlane (1907–1996) Nuut Surnames. Vaadatud 14. märts 2024. Statistikaamet: Nimede statistika. Nuut. Vaadatud 14. märts 2024. Onomastika andmebaas. Nimede panemine: Nuut. Onomastika andmebaas. Nimede eestistamine: (vana nimekuju): Nuut. Onomastika andmebaas. Nimede eestistamine: (uus nimekuju): Nuut. Nuut statistikaameti andmebaasis
Balti lamekarp

Balti lamekarp (Limecola balthica) on karbiliik lamekarplaste (Tellinidae) sugukonnast, kes elab Põhjameres ja Läänemeres, aga ka Atlandi ookeani loodeosas ja Põhja-Jäämeres. Balti lamekarbi koda on ümar, peaaegu ringja kujuga, nii et kilbi kõrgeim osa (umbo) paikneb koja enam-vähem keskjoonel. See on värvilt roosakas või valkjas või värvunud kontsentriliste ringidena umbo ümber, õhuke ja habras, pikema külje läbimõõt umbes kaks ja pool sentimeetrit. Koja tagumine külg võib olla kergelt ahenenud. Väävlirikastes setetes võib koda olla tumedam. Periostrakum värvitu või helepruun, kõige silmatorkavam servadel. Loom eelistab madalat riimvett, kus kaevub põhjamuda ülemisse kihti, et sealt filtreerida oma toidus. Elutseb kuni neljakümne meetri sügavusel. Läänemere Eesti vetes elutsevatest karpidest talub balti lamekarp kõige paremini merevee soolsuse vähenemist ja on kõige laialdasemalt levinud ja suurema arvukusega bentoseliik, hinnanguliselt meie arvukaim merekarp.. Lamekarpidest toituvad paljud kalaliigid, eelkõige vimb, lest ja ümarmudil, aga ka sukelpardid, nagu tõmmuvaeras ja aul. Balti lamekarp on oma elukeskkonnas edukalt suutnud konkureerida võõrliigi virgiinia korgitsussiga (erinevalt kohalikest hulkharjasussidest, kelle arvukus on vähenenud). Macoma balthica (Linnaeus, 1758). - WoRMS Baltic tellin (Macoma balthica). - The Marine Life Information Network T. Hunt. Milliseid karbipoolmeid rannaliivalt leiame? - looduskalendr.ee http://marge.offline.ee/kalakaardid/toiduahel/lamekarp.pdf Ojaveer, L. Eek, J. Kotta. Vee võõrliikide käsiraamat. Tallinn, 2011 Budd, G.C.& Rayment, W.J. 2001. Limecola balthica Baltic tellin. In Tyler-Walters H. and Hiscock K. (eds) Marine Life Information Network: Biology and Sensitivity Key Information Reviews, Plymouth: Marine Biological Association of the United Kingdom. DOI https://dx.doi.org/10.17031/marlinsp.1465.1
Pikksaare lahing

Pikksaare lahing toimus 21.01.1919, kus vastloodud Scoutspataljon (47 skauti) ja soomurong võitles 524 punaväelasega. Tegemist oli Scoutspataljoni esimese suurema võiduga ja kõige märgilisema tähtsusega. Esimene kokkupõrge vastasega oli tegelikult üks päev varem, kuid siis eemaldus Scouts Rügement läände tagasi. Järgmisel päeval 21.01.1919 alustati uuesti Soomurongil lähenemist Pikksaare raudteejaama kuni purustatud raudteesillani. Sealt edasi toimus lahing juba järgmiselt. Junkur INGERMANN´i (2.rühma ülem) liikumine põhjapoolt raudteed. Eesmärk siduda vastane KARJAMÕISAs, Võimalusel vallutada. Suunda hoiti raudteega. Kokku 24 scoutsi (2 kuulipildujat). Vendade Pinkad liikusid vastast haarama lõunast eesmärgiga vallutada RAUDTEEJAAM. Kapten Pinka oli A-kompanii ülem ja tema vend leitnant Pinka 1.rühma ülem. Orienteerumise eest seisis hea kohalik elanik. Kokku 23 scoutsi (3 kuulipildujat). Vennad PINKA´d, jõudnud ründejooneni alustasid rünnakud hoogsalt, võimsalt liikudes edasi üllatati punaväelasi täielikult. Punaväelased olles hämmeldunud, osad osutasid vastupanu, osad põgenesid paaniliselt. Rünnakus langenud scoutsid: kuulipildur Georg Kütt ja laskur Edgar Ressar. Lahing sõjaliselt strateegilist eesmärgi olulisust või mitte olulisust saab vaielda, kuid kindlasti lõi Pikksaara lahing tulevaste Scoutside identideedi - tahe, sihikindlus, ustavus ja ühtsus. Pikksaare lahingu kohta on erinevaid materiale. "Scouts | Avaleht". scoutspataljon.ee. Vaadatud 14. märtsil 2024. "Battle of Pikksaare 21 January 1919". www.linkedin.com (inglise). Vaadatud 14. märtsil 2024. "Scouts Rügement Vabadussõjas | DIGAR". www.digar.ee. Vaadatud 14. märtsil 2024. Animägi, Joh. (1928). 1918-1920 Scouts rügemendiga Vabadussõjas. Scouts üksiku jal.pataljoni kirjastus.
Anna Hints

Anna Hints (sündinud 27. mail 1982) on eesti filmirežissöör. Ta on PallasFoto IX lennu vilistlane. Ta oli 2007. aastal Venemaal toimunud Eesti kunstnike näitusel "Tagurpidi blues" osalenud kaheksa Eesti kunstniku hulgas. 2012. aastal oli ta Kaljo Kiisa Noore Filmitegija stipendiumi laureaat filmi "Vaba maa" eest. Anna Hints oli 2018. aastal 400 kirja allkirjastajate hulgas. "Eesti lugude" dokumentaalfilmide projektis on temalt olnud kaks filmi: "Lihast ja luust" (2013) ja "Homme saabub paradiis" (2021). Pärast filmi "Savvusanna sõsarad" valmimist 2023. aastal nimetati ta saja "Eesti mõjuka" inimese hulka.
Veomees

"Auriga" suunab siia. Kuressaare kaubanduskeskuse kohta vaata artiklit Auriga keskus. Veomees (ladina Auriga, lühend Aur) on põhjataeva tähtkuju. See on üks 48-st Ptolemaiose kirjeldatud tähtkujust ning kuulub 88 tänapäeva tähtkuju hulka. Veomees on pindalalt 21. tähtkuju, kattes 657 ruutkraadi. Eestis ei looju Veomees kunagi. Heledaim täht on Kapella (α Aur), mida Eestis on nimetatud ka Jõulutäheks. Veomeest läbib Linnutee ja tähtkujusse jääb mitmeid heledaid täheparvi, näiteks Messier' kataloogi M36, M37 ja M38. "Auriga Constellation". Constellation Guide. Vaadatud 7. juuli 2018. "Tähtkujud". Astronoomia.ee. Vaadatud 7. juuli 2018. "Star Constellation Facts: Auriga". Astronomy Trek. Vaadatud 7. juuli 2018. "Tähistaevas märtsis 2010". Astronoomia.ee. Vaadatud 7. juuli 2018. "Auriga Constellation". Messier Objects. Vaadatud 7. juuli 2018.
Grant Shapps

Grant Shapps (sündinud 14. septembril 1968 Watfordis) on juudi rahvusest Suurbritannia poliitik, ta on Konservatiivse Partei liige. Ta oli aastatel 2023–2024 Suurbritannia kaitseminister. Ta sündis aastal 1968 Watfordis (asub Hertfordshire krahvkonnas).
Almaz Ayana

Almaz Ayana Eba (amhara keeles አልማዝ አያና ኤባ; sündinud 21. novembril 1991) on Etioopia pikamaajooksja. Almaz Ayana alustas karjääri takistusjooksjana, kuid keskendus hiljem pikematele distantsidele. Ta võitis 2013. aasta maailmameistrivõistlustel Moskvas 5000 meetri jooksus Meseret Defari ja Mercy Cherono järel pronksmedali. 2014. aasta Aafrika meistrivõistlustel Marrakechis võitis ta 5000 meetri jooksus favoriidi Genzebe Dibaba ja Janeth Kisa ees kuldmedali võistluste rekordiga 15.32,72. 2015. aasta mais jooksis ta Shanghai Teemantliiga etapil 5000 meetri jooksus isikliku rekordi 14.14,32. Sellega tõusis ta kõigi aegade edetabelis kaasmaalaste Tirunesh Dibaba ja Meseret Defari järel kolmandale kohale. Maailmameistrivõistlustel Pekingis võitis ta samal alal kuldmedali, kui jooksis finaalis maailmameistrivõistluste rekordi 14.26,83 ja edestas hõbemedali võitnud koondisekaaslast Senbere Teferit enam kui 17 sekundiga. 2016. aasta juunis parandas Almaz Rooma Teemantliiga etapil 5000 meetri jooksus isiklikku rekordit ja tõusis ajaga 14.12,59 kõigi aegade edetabelis Tirunesh Dibaba järel teiseks. Ta tegi Hengelos 10 000 meetri jooksus kõigi aegade kiireima debüüdi, kui võitis jooksu ajaga 30.07,00. Olümpiamängudel Rio de Janeiros püstitas ta 10 000 meetri jooksus maailmarekordi 29.17,45, millega parandas 23 aastat hiinlanna Wang Junxia nimel olnud eelmist rekordit 14 sekundiga. Varem ei olnud ükski naine suutnud joosta Wangi rekordile lähemale kui 22 sekundit. 5000 meetri jooksus jäi Almaz keenialaste Vivian Cheruiyoti ja Hellen Obiri järel kolmandaks. 2017. aasta maailmameistrivõistlustel Londonis tuli Almaz 10 000 meetri jooksus maailmameistriks ajaga 30.16,32. 5000 meetri jooksus võitis ta Hellen Obiri järel hõbemedali ajaga 14.40,35. Pärast mitut lapseootuse ja vigastuste tõttu vahele jäetud hooaega naasis Almaz võistlustele 2022. aastal. Ta tegi oktoobris Amsterdami maratonil ajaga 2:17.20 kõigi aegade kiireima maratonidebüüdi. Sellega tõusis ta kõigi aegade edetabelis 7. kohale. Almaz Ayana on oromo päritolu ja räägib emakeeltena oromo ja amhara keelt. Almaz Ayana. eurosport.com. Vaadatud 11.3.2024 Almaz Ayana Rahvusvahelise Kergejõustikuliidu kodulehel (inglise)
Njurba

Njurba on linn Venemaal Sahhas, Njurba ulussi keskus. Asub Viljui jõe ääres, 846 km Jakutskist loodes. Njurba rajati 1930. aastal. Asula kasvas kiiresti teemandiotsingute baasina. 1958. aastal sai aleviks. Linnaõigused sai 1997. aastal. Teemandikaevandamine ja -töötlus on siiani linna tähtsaim majandusharu. Linna lähedal on lennuväli, millel on lennuühendus Jakutskiga. 2010. aastal oli linnas 10 157 elanikku. Оценка численности населения на 1 января 2023 года по муниципальным районам http://admnyurba.ru/
Rondeel

Rondeel on ümmarguse või poolringikujulise põhiplaaniga lai suurtükitorn. Rondeele ehitati 15. ja 16. sajandil. Tallinna linnamüüri tuntuimad rondeelid on Paks Margareeta ja Kiek in de Kök. Rondeele hakati ehitama 15. sajandil, kui suurtükid arenesid pikkamööda tõhusateks relvadeks piiramisel. Rondeelid on vanimad alalised suurtükiväele mõeldud kindlustised. Vanimad säilinud rondeelid asuvad Šveitsis Sioni lossis (1426–27) ja Tšehhimaal Táboris (1433). Tollased kahurid olid suured ja rasked ning rondeelides oli neile vähe ruumi. Alternatiiv oli väga suurte rondeelide ehitamine, mis nõudis palju aega, tööjõudu ja raha. Ühtlasi tekitasid kõik tollased kahurilasud musta püssirohusuitsu pahvaku, mis takistas nägemist ja hajus aeglaselt. Sellepärast ei olnud praktikas võimalik rondeelis väga palju kahureid kasutada. Rondeelid vastasid hiliskeskaja sõjatingimustele, kuid mitte enam varauusaja sõjatingimustele. Nad asendati nurgeliste bastionidega, mis võimaldasid paigaldada rohkem kahureid suuremate vahedega üksteisest. Esmalt võeti selline praktika kasutusele Itaalias, kuid kogu 17. sajandi vältel kaitsesid rondeelid paljusid Euroopa kindlusi, ehkki juurde neid enam ei ehitatud. Rondeele kasutati nii kaua esiteks sellepärast, et nende ümberehitamine nõudis palju ressursse, ja teiseks sellepärast, et tollal levisid sõjapidamise ja kaitserajatiste ehitamise stiilid aeglaselt. Mitmel pool, näiteks Tallinnas, ühendati olemasolevad rondeelid moodsate bastionide süsteemiga. Ragnar Nurk, Robert Treufeldt. "Uusaeg tõi bastionid". Horisont 5/2014. Lk 37–47
Knut Drake

Knut Hemming Drake (6. märts 1927 Helsingi – 19. veebruar 2013 Turu) oli peamiselt keskaegseid linnuseid uurinud Soome arhitektuuriajaloolane. Aastatel 1955–1970 juhtis ta Häme linnuse restaureerimist ning oli pikka aega Turu muuseumi direktor. 1991. aastal hakkas Drake Soome Keskaja Arheoloogia Ühingu esimehena korraldama Läänemere keskaegsete linnuste arheoloogia ja kunstiajaloo konverentse. Konverentsiettekannete põhjal anti 1993–2021. aastal välja ajakirja Castella Maris Baltici. Knut Drakel on viis last, tema tütar Sunniva Drake on kirjanik.
Mark Jankowski

Mark Jankowski (sündinud 13. septembril 1994 Hamiltonis) on Kanada jäähokimängija, kes mängib keskründajana NHL-i klubis Nashville Predators. Aastatel 2012–2016 mängis ta Providence College'i jäähokimeeskonnas. 2015. aastal tuli ta Providence College'iga USA ülikoolide meistriks. 2012. aastal valis Calgary Flames ta NHL-i draft '​is 21. valikuna. Flamesiga sõlmis ta lepingu 2016. aasta märtsis. Seejärel debüteeris ta American Hockey League'is (AHL) Flamesi tütarklubis Stockton Heat. Hooajal 2016/17 lõi ta AHL-is 27 väravat ning valiti uustulnukate sümboolsesse koosseisu ja AHL-i tähtede mängule. NHL-is debüteeris Jankowski Flamesi meeskonnas 28. novembril 2016 mängus New York Islandersi vastu. Püsivalt kuulus ta Flamesi koosseisu alates hooajast 2017/18. Esimese värava lõi ta liigas 9. novembril 2017 mängus Detroit Red Wingsi vastu. Põhihooaja viimases mängus 7. aprillil 2018 lõi ta Vegas Golden Knightsi vastu neli väravat. 2017/18. põhihooajal lõi Jankowski NHL-is kokku 17 väravat ja andis kaheksa väravasöötu. Pärast suuresti pettumusrohket hooaega 2019/20, mil ta lõi neljandas ründeliinis mängides 56 mänguga viis väravat ja andis kaks väravasöötu, lõpetas Flames temaga lepingu. 2020. aasta oktoobris sõlmis ta üheaastase lepingu Pittsburgh Penguinsiga. Hooaja 2021/22 alguses asus ta mängima AHL-i klubis Rochester Americans, mis on NHL-i klubi Buffalo Sabresi tütarklubi. Sabresi meeskonnas sai ta sel hooajal väljakule 19 mängus ning lõi kaks väravat ja andis viis väravasöötu. 2022. aasta juulis sõlmis ta üheaastase lepingu Nashville Predatorsiga. 2024. aasta märtsis pikendas ta Predatorsiga lepingut kahe aasta võrra. Mark Jankowski. eliteprospects.com. Vaadatud 15.03.2024 "Mark Jankowski notches 4 goals in Flames' season finale". cbc.ca. 8. aprill 2018. Vaadatud 8. aprillil 2018. "Penguins agree to terms with Forward Mark Jankowski". Pittsburgh Penguins. 9. oktoober 2020. Vaadatud 9. oktoobril 2020. "Predators sign Mark Jankowski to one-year, two-way contract". Nashville Predators. 14. juuli 2022. Vaadatud 14. juulil 2022. "Predators Sign Mark Jankowski to Two-Year, $1.6 Million Contract". NHL.com. 8. märts 2024. Vaadatud 14. märtsil 2024. Mark Jankowski NHL.com lehel Mark Jankowski hockeydb.com lehel
Thomas DaCosta Kaufmann

Thomas DaCosta Kaufmann (sündinud 7. mail 1948 New Yorgis) on ameerika kunstiajaloolane, Princetoni Ülikooli Frederick Marquandi nimelise kunsti ja arheoloogia õppetooli professor ning Kesk-Euroopa renessansi ja baroki spetsialist. Kaufmanni vanemad olid Manhattani börsimaakler Richard Kohns Kaufmann (1902-1989) ja Manette Rodrigues DaCosta Kaufmann. 1970. aastal lõpetas Kaufmann Yale'i Ülikooli ning asus tööle New Yorgi Metropolitani kunstimuuseumisse. 1971. aastal töötas ta õppejõuna Londoni Ülikooli Warburgi instituudis ning 1972. aastal valmis E. H. Gombrichi juhendamisel tema magistritöö "Valguse teooriatest renessansi kunstis ja teaduses" (Theories of Light in Renaissance Art and Science). Seejärel naasis ta Ameerika Ühendriikidesse ja jätkas õpinguid Harvardi ülikoolis. 1977. aastal kaitses ta seal doktorikraadi. 1977. asus Kaufmann tööle Princetoni Ülikoolis. 1980. aastal pidas ta Pennsylvania Ülikoolis külalisprofessorina kunstiajaloo loenguid. 1983. aastal valiti Kaufmann Princetoni kunsti ja arheoloogia dotsendiks. 1985–1986. aastal täiendas Kaufmann end Humboldti stipendiaadina Müncheni Kunstiajaloo Instituudis (Zentralinstitut für Kunstgeschichte) ja Berliini Vabaülikoolis (Freie Universität) ning 1989–1990. aastal Berliinis. Tema 1988. aastal ilmunud raamat "Praha koolkond: maal Rudolf II õukonnas" (The School of Prague: Painting at the Court of Rudolf II) võitis Mitchelli parima ingliskeelse kunstiajalooraamatu auhinna. 1994. aastal avaldas ta uurimuse Kesk- ja Ida-Euroopa ajaloo ja kultuuri uurimisest (Forschungsschwerpunkt Geschichte und Kultur Ostmiteleuropa). 1995. aastal avaldas ta kõigepealt inglise ja 1998. aastal saksa keeles uurimuse "Õukond, klooster ja linn: Kesk-Euroopa kunsti ja kultuur 1450–1800. aastal" (Court, Cloister, and City: The Art and Culture of Central Europe, 1450–1800, Chicago; Höfe, Klöster und Städte. Kunst und Kultur in Mitteleuropa 1450–1800, Köln). 21. sajandi alguses hakkas Kaufmann uurima geograafia ja kunstiajaloo seoseid ehk kunstigeograafiat. 2004. aastal avaldas ta raamatu "Kunstigeograafia poole" (Toward a Geography of Art). 2004. aastal käsitles Kaufmann ka Läänemere kui kunstiregiooni historiograafiat ja uurimisseisu ja -perspektiive. Kaufmanni toimetatud raamat "Aeg ja ruum: esseed kunstipiirkondadest" (Time and Place: Essays in the Geohistory of Art) juhtis tähelepanu koha ja aja tähtsusele, sotsiaalsele ja füüsilisele tähendusele, mis ulatub ajalooliselt Herodotosest tänapäevani ning geograafiliselt Ladina-Ameerikast Ida-Aasiani. 2011. aastal anti Kaufmannile Dresdeni Tehnikaülikooli audoktori tiitel. "Kaufmann, Thomas DaCosta". Vaadatud 14.03.2024.
Olympia Dukakis

Olympia Dukakis (20. juuni 1931 Lowell, Massachusetts – 1. mai 2021 New York) oli USA filmi-, tele- ja teatrinäitleja. Ta sündis Kreeka sisserändajate perekonnas. Ta lõpetas Bostoni Ülikooli füsioteraapia ja etenduskunstide alal. Dukakis alustas näitlejakarjääri teatris. 1963. aastal pälvis ta rolli eest off-Broadway teatris ettekandel tulnud Bertolt Brechti etenduses "Mees on mees" Obie auhinna. 1960. aastate keskpaigas alustas Dukakis ka filmikarjääri. Tema tuntuim osatäitmine oli romantilises komöödiafilmis "Kuutõbised" ("Moonstruck"). Selles filmides tehtud rolli eest pälvis ta parima naiskõrvalosatäitja Oscari ja Kuldgloobuse. Kuldgloobusele nomineeriti ta veel rolli eest minisarjas "Sinatra" (1992). Lisaks sai ta telerollide eest kolm Primetime Emmy auhinna nominatsiooni. 2018. aastal esilinastus tema eluloofilm "Olympia". Alates 1962. aastast kuni mehe surmani oli ta abielus näitleja Louis Zorichiga. Neil oli kolm last. Tema nõbu on endine poliitik Michael Dukakis. Lefferts, Brooke (1. mai 2021). "Olympia Dukakis, Oscar-winning 'Moonstruck' star, dies at 89". ABC News (inglise). Associated Press. Olympia Dukakis andmekogus IMDb (inglise)
Marat (laev)

Marat oli Venemaa lahingulaev, mille ehitamist alustati 16. juunil 1909 Peterburis. Laeva algne nimi oli Petropavlovsk, kuid 31. märtsil 1921 nimetati ta Jean Paul Marat’ auks ümber. Laev oli 181,2 m pikk, selle tala aga 26,9 m pikk. Veeväljasurve koos koormaga oli 24 800 t, mis oli üle 1500 t rohkem kui kavandatud 23 288 t. Aastatel 1928–1931 läbis laev uuenduskuuri: katlad ehitati ümber vedelkütusele sobivaks ja vöör tehti pikemaks. Samuti sai Marat uued pealisehitised, õhutõrjekahurid ja kuulipildujad. 1933. aasta augustis avati õppelaskmise käigus vöörkorstnataguses suurtükitornis suurtükilukk liiga vara, mis tekitas tulejoa ja süütas torni sisemuse. Tulekahju leviku vältimiseks uputati tornialune laskemoonakelder, mis põhjustas 68 inimese surma. Hukkunute arvu varjati 2001. aastani. Maratit peeti Nõukogude Sotsialistlike Vabariikide Liidu esinduslaevaks Läänemerel. 1937. aasta mais nähti seda George VI kroonimise auks korraldatud Inglismaa Spitheadi reidi laevastikuparaadil. 1940.–1941. aastatel osales Marat Tallinna reidil. Saksa-Vene sõja alguses otsustas Vene väejuhatus lahingulaevad Kroonlinna-Leningradi piirkonda viia. 1941. aasta sügisel hakkasid sakslased laeva ründama 150 mm suurtükkidega, kuid erilise tulemuseta. Kahju tegid hoopis Saksa sööstpommitajate rünnakud, mille 250 kg kaaluvad pommid tabasid Maratit kolmel korral. Selle tagajärjel kaotas elu 25 laeval viibinud inimest. Järgmistel päevadel pommitas laeva Tõrkovo lennuväljal baseeruv Luftwaffe 2. ründeeskaadri III lennugrupp, mida juhatas hauptmann Ernst Siegfried Steen. Maratit kavatseti rünnata 21. septembril lennuväljale toodud 1000 kg kaaluvate pommidega. Nii lastigi kaks päeva hiljem pommid 300 m kõrguselt alla, tekitades sellega mõnesaja meetri kõrguse plahvatussamba. Rünnaku järel murdus laeva küljest lahti selle vööriosa, 800 t kaaluv vöörisoomustorn lendas eemale. Ühtlasi varisespardalt vette vööripealisehitus koos fokkmasti ja komandosillaga ning vöörikorsten. Hukkus 326 inimest. Õnnetuse tõttu seiskusid Marati turbogeneraatorid, mistõttu polnud laeval enam valgustust ja laevakeresse tulevat vett polnud võimalik välja pumbata. Seetõttu oli tulekahju kustutamine aeganõudev. 24. septembri hommikuks oli laeva valgunud 10 000 t vett, mistõttu vajus laevakere põhja. Kuna sealne merepõhi oli võrdlemisi madal, jäi laeva ülatekk 3 m üle veepinna. 1941. aasta oktoobris pumbati Mareti kesk- ja ahtriosast vesi välja, laev tõusis pinnale. 1943. aasta mais anti lahingulaevale tagasi selle esialgne nimi Petropavlovsk, kuid 1950. aasta novembris nimetati see ümber Volhoviks. Kolm aastat hiljem lammutati laev vanarauaks. Õun, Mati (2015). Laevahukud Läänemerel 20. sajandi sõdades. Grenader. McLaughlin, Stephen (2003). Russian & Soviet Battleships. Annapolis, Maryland: Naval Institute Press.
Aliis Aalmann

Aliis Aalmann (sündinud 16. detsembril 1995) on eesti luuletaja ja õpetaja. 2021. aastal pälvis ta Betti Alveri kirjandusauhinna debüütluulekogu "Verihaljas" eest. 2024. aastal pälvis ta oma luulekogu "Väe võim" eest Gustav Suitsu luulepreemia. Samal aastal sai ta ka Friedebert Tuglase novelliauhinna ajakirjas Looming nr 6/2023 ilmunud novelli eest "Mina ei käinud siis veel koolis". Ta töötab Võru Kesklinna Koolis kirjanduse- ja ajalooõpetajana. Ta tegeleb ka maalimisega.
Udatšnõi

Udatšnõi on linn Venemaal Sahhas Mirnõi ulussis. Asub Marha jõe ääres, 1370 km Jakutskist loodes. Udatšnõi rajati 1955. aastal teemandileiukoha juurde. 1968. aastal sai aleviks. Linnaõigused sai 1987. aastal. Linna lähedal on suur Udatšnaja teemandikaevandus. Linnast 9 km kaugusel on Poljarnõi lennujaam, millel on lennuühendus Jakutski, Krasnojarski ja Novosibirskiga. 2010. aastal oli linnas 12 613 elanikku. Численность постоянного населения Российской Федерации по муниципальным образованиям на 1 января 2023 года http://www.udachny.ru/