laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Massu mõis

Massu mõis (saksa keeles Massau) oli mõis Läänemaal Hanila kihelkonnas, mis rajati arvatavasti 16. sajandi algul (esimest korda mainitud 1596. aastal). Praeguse haldusjaotuse järgi jääb selle asukoht Pärnu maakonna Lääneranna valda. Massu mõis oli rüütlimõis. 1596. aastal kuulus endine Lihula linnuselääni küla Massu, koos naaberküladega, mille kuningas Zygmunt III 1596. a läänistas Nicolaus Raskile (Rootsi kuninga Johann III ja Sigismundi salakirjutaja) Nikolaus Rask (+1599), rajas Massu mõisa 17. sajandi algul oli mõis von Rosenite omanduses. 1613. aastast kuulus von Maydellidele. 17. sajandi keskpaigas omandas mõisa Paadrema mõisast pärit Otto von Uexküll. Pärast Põhjasõda kuulus mõis Tuudi mõisast pärinevatele von Gernsdorffidele. 1765. aastal omandasid mõisa von Pistohlkorsid. 1840. aastal omandasid mõisa Voose mõisa omanikud von Bremenid. 1911. aastal omandas mõisa Arnold von Winkler. 1917. aastal läks mõis taas von Pistohlkorside valdusse. 1919. aastal mõis võõrandati, sinna rajati kool, mis tegutses kuni 1970. aastateni. Tänapäeval on mõisahoone eravalduses. 1840. aastate algul valmis ühekorruseline kivist klassitsistlik peahoone. Kõrvalhoonetest on säilinud klassitsistlik ait. Aida lähedale ehitati maakividest tall-tõllakuur (nüüdisajal osaliselt ümber ehitatud). Mõisasüdamest umbes 700 meetrit kirdesse ehitati maakividest magasiait, mis on tänapäevaks tundmatuseni ümber ehitatud. Massu mõisa park Massu mõis (Hanila khk) Rahvusarhiivi kinnistute registris Extrahirt 1898 von Peter Von Wrangell zu Itfer. Rask, Nicolaus, Geheimschreiber der Könige von Schweden Johann III .u. Sigismund, um 1600, zum Urkundenbuch des Werkes: Nachrichten über das Geschlecht, Ungern-Sternberg. II. Urkunden aus schwedischer Zeit bis 1710 s. 81. Massu mõis Mõisaportaalis
Liivi mõis

Liivi mõis (saksa keeles Parmel) oli rüütlimõis Läänemaal Kullamaa kihelkonnas, tänapäeval Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas. Esimest korda on mõisa mainitud aastal 1389, kui Hincke Live vahetas oma Liivimaa Daugava äärse mõisa Bartholomeus von Tiesenhauseniga Parmeli mõisa vastu. Vahetuslepingusoli nimetatud Liivi mõisa alla jäänud Logalepa (Laleppe, Lodepe), Hopeselle (Ubasalu) ja Sikenkoske (Vana-Vigala) külasid. Hinke Live ostis 1396. aastal ka juurde Entse, Madaste ja Weidelvere külad. Mõisa viimane omanik enne võõrandamist aastal 1919 oli Konstantin Robert von Ungern-Sternberg. Keskajal asus mõisas arvatavasti väikelinnus ehk kivist kindluselamu. Umbes 19. sajandi keskel ehitati puidust ühekorruseline peahoone, millele sama sajandi lõpul lisati kivist tiibhoone. See ongi ümberehitatuna tänapäevani säilinud. Peahoonest loodesse rajati suur park, peahooneni viis umbes 400 m pikkune allee. Kõrvalhooned asusid peahoonest peamiselt kagus ja mitmed neist on ka säilinud tänapäevani. Stiilseim neist on kaarakendega historitsistlik laudaehitis. 20. sajandil on parki ja peahoone lähistele püstitatud mõningaid uusehitisi. Liivi mõisa park Liivi mõis (Kullamaa khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis
Matsalu mõisa park

Matsalu mõisa park on kaitsealune park Pärnu maakonnas Lääneranna vallas Matsalu külas. Pargi pindala on 7,8 ha. Pargi geograafilised koordinaadid on 58° 44′ 1″ N, 23° 41′ 32″ E. Park asub Matsalu rahvuspargi territooriumil. Pargis kasvab Eesti jämedaim ja kõrgeim harilik pöök, selle ümbermõõt on 325 cm (1,3 m kõrgusel).. Matsalu mõis Matsalu pöögid Hendrik Relve, Eesti põlispuud, Tallinn : Koolibri, 2003 (1998. aasta andmed) Matsalu mõisa park keskkonnaportaalis Matsalu mõisa park kultuurimälestiste riiklikus registris Haapsalu raj. TSN TK otsus nr. 17 Looduslikult kaunite kohtade, parkide, põliste puude ja teiste kaitset väärivate looduslike objektide säilitamine
Matsalu mõis

Matsalu mõis (saksa keeles Matzal) oli rüütlimõis Läänemaal Karuse kihelkonnas. Praegu jääb kunagine mõisasüda Lääneranna valla territooriumile. Varasem linnusmõis asetseb kunagisel Matsalu (Einwiek) lahe saarel, praeguse rannikumadaliku künkal. Mõisana on Matsalu olnud olemas ilmselt juba 1447. aastal. Dokumentaalselt on Matsalu mõisat esmamainitud 1560. aastal, mil see oli Saare-Lääne piiskopkonna Haapsalu stifti Läänemaa Pärnu komtuurkonna majandusmõis. Liivi sõja järel, 1573. aastal läänistati mõis Koluvere lahingus Rootsi vägesid juhtinud Claes Åkesson Tottile. Rootsi ajal 17. sajandil oli mõis pikka aega Derfeldenite omanduses. Põhjasõja järel kuulus Matsalu mõis Mandelstjernadele, kelle ajal ehitati esinduslikult välja mõisasüda. 1790. aastatel panditi mõis Stackelbergidele, kelle käest läks see 1802. aastal Nasackinitele. 1821. aastast kuulus mõis Uexküllidele ja 1859. aastast taas Stackelbergidele. 1869. aastal omandasid Matsalu mõisa Hoyningen-Huened, kelle kätte jäi see 1919. aasta võõrandamiseni. Mõisa viimased omanikud enne võõrandamist olid Nikolai von Hoyningen-Huene pärijad. Kunagine mõisa härrastemaja on pikk ühekorruseline baroksete mõjudega varaklassitsistlikus stiilis ristkülikukujuline kiviehitis, mis asetseb nurkadega põhiilmakaarte suundades. Pika hoone moodustavad keskosa ja kaks tiibehitist, mis kõik on kaetud omaette poolkelpkatusega. Algselt oli tegu kolme eraldi hoonega, mis 1867. aasta ümberehitustööde käigus ühendati. Peahoone keskosa all on lihtsad suurte kaarvõlvidega keldrid. Härrastemaja rajati 18. sajandi teisel poolel, kuid mõned osad võivad olla ka vanemad. Nõukogude ajal plaaniti mõisasüdant kasutada Matsalu looduskaitseala keskusena, kuid valituks osutus kunagise Penijõe mõisa peahoone. Matsalu mõisa peahoone vastas, sellest kirde pool paikneb suur ja ebakorrapärane tiik koos saarega. Linnusmõisa ristkülikukujulise krundi kagu- ja edelakülge piiravad suured sirged kraavid. Enamik kõrvalhooneid paiknes peahoonest ida ja kirde pool. Säilinud kõrvalhooned on osalt ümber ehitatud ja osalt varemetes. Mõisasüdamesse viis umbes kilomeetripikkune allee, mis on säilinud tänapäevani. Kuni 2020. aastani kuulus mõisahoone Rootsi-Ameerika CJ Stefan Ridderstedtile (1945–2020) ja tema ettevõttele, kes omandas mõisahoone 1997. aastal ja hakkas seda korrastama, kuid tööd on jäänud väidetavalt maade erastamise takerdumise tõttu seisma ja hoone laguneb. Siiski on hoonel peal korralik katus. Peahoone kirdekülje keldrisse on sisse seatud keskküttekatlad ja lõunanurga keldris on uus elektrikilp. Muud ruumid on suletud. Mõisahoonega seotud teenindushooned ja maa on müügis alates 2020. aastast. Matsalu mõisa park Carl Ridderstedt: probleemide põhjused Matsalu mõisas ja mõisa tulevikuplaanid Lääne Elu, 29. detsember 2011 Reklaam Matsalu mõis. Inventariseerimine. Muinsuskaitseameti digiteeritud arhivaalid Matsalu mõis Mõisaportaalis
Aet Annist

Aet Annist (sündinud 6. mail 1973) on eesti sotsiaalantropoloog. Ta lõpetas 1995. aastal Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna sotsioloogia osakonna ning tal on magistrikraad sotsioloogias Tartu ülikoolist ja sotsiaalantropoloogias Cambridge'i ülikoolist. Doktorikraadi sai University College Londonist 2007. aastal. On Tartu Ülikooli etnoloogia osakonna kaasprofessor ja Tallinna Ülikooli Humanitaarinstituudi vanemteadur. Teinud uurimistööd ETF Mobilitase järeldoktorina; töötanud õppejõuna Bristoli Ülikoolis, Tallinna Ülikooli Eesti Humanitaarinstituudis, Tartu Ülikooli Õigusinstituudis, Slaavi ja Ida-Euroopa uuringute instituudis (Londoni Ülikool), Tartu Ülikooli sotsiaalteaduskonnas ja Eesti Sisekaitse Akadeemias. Uurimistöö puudutab kliimahirmu sotsiaalseid aspekte, muutusi arenguideoloogiates, maaelu sidusust ja pärandkultuuri institutsionaliseerimist; uurinud ka transnatsionaalset migratsiooni, noorte kujutamist meedias ning kuritegevust Eestis, sh inimkaubandust ja muutusi prostitutsiooni meediakuvandis. On kirjutanud Müürilehe keskkonnakolumni (2021/2022 hooajal); Sirbi sotsiaaliaosasse igakuist kolumni "Kuulab maad" (2006-2011); arvamuslugusid mitmetesse Eesti meediaväljaannetesse. Ta on esimese eestikeelse antropoloogilise uurimuse "Otsides kogukonda sotsialismijärgses keskuskülas. Arenguantropoloogiline uurimus" (Tallinna Ülikooli Kirjastus 2011) autor ja esimese eesti autoritega originaalõpiku "Sotsiaal- ja kultuuriantropoloogia" toimetaja koos Maarja Kaaristoga (Tallinna Ülikooli Kirjastus 2017, teine trükk 2023). Tema ema oli ajaloolane Anne-Sirje Annist. Tema tädi oli kunstiajaloolane Mirjam Peil. Külli-Riin Tigasson. Anti-"Tõde ja õigus"[alaline kõdulink]. Vikerkaar 10-11/ 2011 Tuuli Jõesaar. Kohustuslik kirjandus igale eestlasele. Eesti Päevaleht, 9. september 2011 Aet Annist Eesti Teadusinfosüsteemis
Majanduslangus

Majanduslangus ehk retsessioon on majandustsükli langusfaas: periood, mil majandustegevus pidurdub, kuid mitte nii rängalt, kui majandussurutise (depressiooni) puhul. Majanduslangusega käib kaasas SKT, tulu, investeeringute ja inflatsiooni langus ning tööpuuduse ja pankrottide arvu kasv. Tihti püütakse majanduslanguse mõistet täpsemalt määratleda käsitledes retsessioonina perioodi, mil majanduse negatiivne reaalkasv (SKT langus) kestab vähemalt kaks kvartalit.
Palivere mõisa park

Palivere mõisa park on kaitsealune park Läänemaal Lääne-Nigula vallas Vidruka külas. Pargi pindala on 5,0 ha. Pargi geograafilised koordinaadid on 58° 58′ 49″ N, 23° 52′ 0″ E. Pargist umbes 700 m lõuna pool voolab Taebla jõgi, viimasest umbes 100 m lõuna pool kulgeb Ääsmäe–Haapsalu–Rohuküla maantee. Palivere mõisa pargi keskkonnaregistri kood on KLO1200522. Palivere mõis Palivere mõisa park keskkonnaportaalis Haapsalu rajooni RSN TK otsus nr 267 "Looduskaitse objektide nimekirja täpsustamine"
Riiska järv

Riiska järv on järv Lõuna-Eestis Tõrva linna kaguservas Tõrva-Valga maantee ääres Riiska linnaosa läheduses. Järve pindala on umbes 4,3 hektarit ning sügavus küündib kuni 12,5 meetrini. Kaldajoone pikkus umbes 800 m. Järv on ebaühtlase ovaalse kujuga. Järve ääres asuvad võrkpalliplatsid ja selle põhja- ning lõunakaldal väikesed tehislikud supelrannad, veidi eemal asuvad mõlemal kaldal eramud. Kaldad on ääristatud ida ja lääne suunas puuderiviga. Järv toitub peamiselt arvukatest külmaveelistest allikatest ja sissevoolavast kraavist. Väljavool on kitsas kraav Õhne jõkke. Järve vesi on väga punakaspruun, väikse kuni keskmise läbipaistvusega (1,2–2 m), keskmise karedusega ja tugevalt kihistunud. Kaldad on võrdlemisi kõrged, laugjad, kohati esineb soostunud serva. Liivast kaldavöödet leidub peamiselt põhja- ja lõunakaldal ujumiskohtade juures (tehislikult liivatatud), sügavamal on põhi kaetud suhteliselt paksu mudakihiga. Kaladest on esindatud ahven, särg, haug, linask, angerjas, latikas ja karpkala. Taimestikku on suhteliselt vähe, liike keskmisel arvul. Veesiseste taimede seas leidub haruldast tömbilehist penikeelt. Loomadest vähesel hulgal esindatud jõevähid ja järvekarbid. Järve kõrkjatest ümbritsetud kallastes pesitsevad mitmesugused veelinnud. Järve kaldal asub 2014. aastal avatud Tõrva Wakepoint ja kohvik Supelung Aare Mäemets. "Eesti NSV järved ja nende kaitse". Tallinn 1977 Riiska järv keskkonnaportaalis
Ózd

Ózd on linn Ungaris Borsod-Abaúj-Zempléni komitaadis, Ózdi kreisi halduskeskus. Asub 40 km Miskolcist loodes Slovakkia piiri lähedal. Asulat on esmamainitud 1272. aastal. 1940 liideti Ózdi, Bolyoki ja Sajóvárkonyi külad üheks vallaks ning 1949 sai Ózd linnaõigused. 1978 liideti linnaga mitmed linnalähedased asulad, sealhulgas Hodoscsépány, Susa, Szentsimon ja Uraj. Pärast Teist maailmasõda arenes linn rasketööstuse keskuseks. Linnal on raudteeühendus Miskolciga. 93% elanikest on ungarlased ja 7% mustlased. Detailed Gazetteer of Hungary, vaadatud 23.09.2024. Ózdi ametlik koduleht
Suksuni rajoon

Suksuni rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Permi krai lõunaosas. Piirneb idas ja lõunas Sverdlovski oblastiga. Rajoon jaguneb Suksuni linnaasunduseks ja 4 külaasunduseks (сельское поселение): Kisseljovo, Kljutši, Pojedugi ja Tiss. Rajoonis on 63 asulat. 2009. aasta arvestuslikel andmetel on rajooni rahvaarv 20 800. 83,4% elanikest on venelased ja 8% tatarlased ja 6,9% marid. Suksuni rajoonis on seitse mari küla: Vaskino (Engermutšaš), Ivankovo (Engertüng), Tebenjaki (Suli), Sõzganka (Kõzgande), Krasnõi Lug (Olõk), Kamenka (Kalmašenger) ja Tukmanõ (Tukman). Läbi rajooni kulgeb Permi ja Jekaterinburgi vaheline maantee. Q126719912 Permi krai võimud lubavad mari kooli alles jätta Suksuni rajooni koduleht
Michael Dell

Michael Saul Dell (sündinud 23. veebruaril 1965 Houstonis) on arvutifirma Dell asutaja.
Ermlandi piiskop

Ermlandi piiskoppide loend loetleb Ermlandi piiskopkonna Ermlandi piiskoppe (Warmia piiskoppe) 13. –20. sajandini. 1249–1250 Heinrich von Streitberg (ka Strateich) (elekt), OT (Saksa ordu preestervend) 1250–1278 Anselm von Meißen, OT 1278–1300 Heinrich I Fleming 1301–1326 Eberhard von Neiße 1327–1328 Jordan 1329–1334 Heinrich II Wogenap sedisvakants 1334–1337 1338–1349 Hermann Prahast 1350–1355 Johann I von Meißen 1355–1373 Johann II Stryprock 1373–1401 Heinrich III Sorbom 1401–1415 Heinrich IV Heilsberg Vogelsangist 1415–1424 Johann III Abezier 1424–1457 Franz Kuhschmalz 1457–1458 Aeneas Sylvius Piccolomini 1458–1467 Paul von Legensdorf, alates 1464 Poola kuninga kaitse all 1467–1489 Nikolaus von Tüngen 1489–1512 Lucas Watzenrode 1512–1523 Fabian von Lossainen 1523–1537 Mauritius Ferber 1538–1548 Johannes Dantiscus 1549–1550 Tiedemann Giese 1551–1579 Stanislaus Hosius 1579–1589 Marcin Kromer 1589–1599 Andreas Báthory 1600–1604 Petrus Tilicki 1604–1621 Szymon Rudnicki 1621–1633 Jan Olbracht Waza 1633–1643 Mikolaj Szyszkowski 1643 Jan Karol Konopacki 1644–1659 Waclaw Leszczynski 1659–1679 Jan Stefan Wydzga 1679–1689 Michal Stefan Radziejowski 1689–1698 Jan Stanislaw Sbaski 1698–1711 Andrzej Chryzostom Zaluski 1711–1723 Theodor Andreas Potocki 1724–1740 Chzysztof Andrzej Jan Szembek 1741–1766 Adam Stanislaw Grabowski 1766–1795 Ignacy Krasicki, alates 1772 ainult vaimuliku võimuga piiskop Preisi kuningriigi alal Karl von Hohenzollern-Hechingen 1795–1803 sedisvakants 1803–1808 Joseph von Hohenzollern-Hechingen 1808–1836 Andreas Stanislaus von Hatten 1836–1841 Joseph Ambrosius Geritz 1841–1867 Philipp Krementz 1867–1886 Andreas Thiel 1886–1908 Augustinus Bludau 1908–1930 Maximilian Kaller 1930–1947 Józef Drzazga 1972–1978 Józef Glemp 1979–1981 Jan Obłąk 1981–1988 Edmund Michał Piszcz 1988–2006 (alates 1992 esimene peapiiskop) Wojciech Ziemba alates 2006, peapiiskop
Saarjärve Kogrõjärv

Kogrõjärv ehk Kogrejärv (ka Saarjärve Kogrõjärv, Kaika Kogrejärv) on väike järv Võru maakonnas Antsla vallas Ähijärve külas. Järv asub Karula rahvuspargi territooriumil. Järv asub Suur-Saarjärve ja Küünimetsa järve vahel. Järv on ümbritsetud rabaga. Järves elab apteegikaan.
Jonathan Bennett

Jonathan Bennett (1930–2024), Briti filosoof Jonathan Bennett (sündinud 1981), USA näitleja Jonathan Bennett (sündinud 1973), programmeerimiskeele AutoIt looja
Anneliese Michel

Anneliese Michel (täisnimega Anna Elisabeth Michel; 21. september 1952 Leiblfing, Baieri – 1. juuli 1976) oli sakslasest katoliiklane, keda väidetavalt vaevasid deemonid ja kes läbis deemonite väljaajamise. Tema loo põhjal on tehtud kolm filmi: "The Exorcism of Emily Rose" (2005), "Requiem" (2006) ja "Anneliese: The Exorcist Tapes" (2011). Anneliese kasvas üles range korraga katoliiklikus perekonnas. Siira tüdrukuna magas ta paljal põrandal keset südatalve, et hüvitada perverssete preestrite ja narkomaanide patte. 1968. aastal, kui Anneliese oli 16-aastane ja õppis keskkoolis, esinesid tal krambid. Järgmisel aastal avastati tal epilepsia. Varsti hakkasid Anneliesel palvetamise ajal esinema hallutsinatsioonid. Ta hakkas hääli kuulma, mis ütlesid, et ta on neetud. 1973. aastaks kannatas ta depressiooni all ja kaalus enesetappu. Tema käitumine muutus eriti veidraks; ta rebis seljast riideid, sõi ämblikke ja sütt ning lakkus iseenda uriini. 1975. aastal, kui Anneliese Michel oli 23 aastat vana, järeldas üks tema kaaslaseks olnud vanem naine, et teda vaevasid deemonid. Michel ei suutnud Jeesus Kristuse kujust mööduda ja keeldus joomast püha vett. Vaimude väljaajaja lähedalolevast linnast uuris Michelit ja oli kindel, et ta on deemonite poolt vaevatud. Aastad peale läbikukkunud psühhiaatriliste ravide, anti alla meditsiinilisele ravile ja valiti vaimude väljaajamine raviks. 1976. aastal läbiti rituaal kümne kuu jooksul. Kokku oli 67 seanssi, üks-kaks korda nädalas, mõned kestsid üle nelja tunni. Kuigi Anneliese oli saanud epilepsia vastu ravi, keeldus ta mingi aeg täielikult arstiabist. Michel mainis deemoneid doktoritele, seletades, et nad annad talle käsklusi. Doktorid ei saanud teda kuidagi aidata ning Anneliese oli kaotanud lootuse, et medikamendid teda aitavad. 1. juulil 1976 suri Anneliese Michel une pealt. Lahkamisel selgus, et surma põhjuseks oli alatoitumine.
Allan Vainola

Allan Vainola (varasema nimega Allan Annus; sündinud 11. märtsil 1965 Tartus) on eesti kitarrist, laulja, helilooja ja anarhist. 1983. aastal lõpetas ta Tallinna 10. Keskkooli. On tegutsenud ja tegutseb järgmistes ansamblites: Ajutine Valitsus (kitarrist ja laulja; 1980–1981, asutajaliige); Velikije Luki (kitarrist; 1982–1983, asutajaliige); Terendus (kitarrist; 1984–1985, asutajaliige); Ükskõik (laulja; 1986–1988, asutajaliige); Metro Luminal (laulja; 1988–1996, asutajaliige); Vennaskond (kitarrist; alates detsembrist 1990); Alumiinium, Sinu Sädelev Sõber (laulja ja kitarrist; alates 1994, asutajaliige); The Flowers of Romance (kitarrist; alates aprillist 1999); Sõpruse Puiestee (laulja ja kitarrist; alates 2002, asutajaliige); Kelder (laulja ja kitarrist; alates 2007, asutajaliige); Vainola on ka mitme menuka teatrilavastuse, sh "Ronja", "Huck", "Daamide õnn" ja "Mort, surma õpilane", muusika autor. Vainola teatrimuusikaga on ilmunud album "Teatriõhtu" (2001). Allan Vainola kirjutatud on paljude teiste seas ka laulude "Riia mu arm", "Insener Garini hüperboloid", "Elagu Proudhon!", "Pille-Riin", "Subatlantiline kohtumine", "Eleegia", "1905" ja "Kaks meest" muusika. 2006 alustas Vainola kontserte uue projektiga ja tuli välja soolodebüüdiga "Unenäopüüdjad". 2007. aastal pälvis Allan Vainola Eesti Muusikaauhindade jagamisel Aasta Meesartisti tiitli "Unenäopüüdjad" eest. 2007. aasta lõpus ilmus autoriraamat "Allan Vainola laulud" koos nootide, sõnade ja kitarriakordidega. 2011. aastal kevadel ilmus Allan Vainola sulest raamat "Inventuur". Tema poeg Hyrr Innokent Vainola teeb samuti muusikat. Allan Vainola on abielus eesti luuletaja Kätlin Vainolaga. Neil on kaks poega. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 29. juuni 2016. Vaadatud 11. märtsil 2017.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Mart Niineste (23.11.2006). "Mees muusikast". Eesti Ekspress. Vaadatud 10.10.2022. "Eesti Muusikaauhinnad". 2007. Originaali arhiivikoopia seisuga 10.10.2022. Vaadatud 10.10.2022. Allan Vainola (12.12.2007). "Allan Vainola laulud". Apollo. Vaadatud 10.10.2022. Ivo Dobkevitsch (29.04.2011). "Allan Vainola raamatu esitlusel oli koos alternatiivroki koorekiht". Kroonika. Vaadatud 10.10.2022. Allan Vainola Soundcloud Allan Vainola andmebaasis MusicBrainz (inglise keeles)
Kalvi mõis

Kalvi mõis (saksa keeles Pöddes) oli mõis Viru-Nigula kihelkonnas, Virumaal. Mõisa härrastemaja asub Kalvi külas, mis tänapäeval jääb Lääne-Viru maakonda Viru-Nigula valda. Mõisa mainiti esimest korda 1485. aastal, kui lossi valdaja Hans Lode lossimaja ja mõisa (Pöddese, tõestuskirjades ka Podwes, Podwis) tuhande marga eest Tallinna piiskopile Simon von der Borchile pantis. Nime Kalvi (Kalf, Kalve) sai mõis selle hilisematelt omanikelt, kui Jürgen Kalf 1551. aasta 24. augustil oma vennale Diedrichile jättis. 18. sajandist kuulus mõis Essenitele, Schoulzidele, Baranoffidele, Lvovskitele ja Schillingitele. Mõisa viimased omanikud olid Stackelbergid. 1770. aastate alguses vasallilinnuse müüridele ehitatud vana härrastemaja sai 1910. aasta tulekahjus kannatada ja tollane omanik Nikolai von Stackelberg lasi sellest põhja poole püstitada uue peahoone. Hoone arhitektiks on peetud Wladislaw Karpowiczit. Mõisa uus peahoone valmis vahetult enne Esimest maailmasõda. Tuudorstiilis massiivne hoone on väljast viimistletud klombitud graniidiga, hoonet ilmestavad nurgatornid ja kitsad aknaavad. Valmimisajal 1913 oli tegemist modernse ehitisega: selles oli näiteks oma elektrijaam ja ka autogaraaž. Mõisa sisemust ilmestab läbi kahe korruse ulatuv hall. Eesti NSV ajal asus mõisa peahoones Kalvi sanatoorium-profülaktoorium. 1993. aastal sai Stackelbergi perekond mõisa tagasi ja see müüdi 1999. aastal Taani ärimehele Henning Lykke Jensen. Koostöös Tiit Rannastega korrastati lossikompleks. Selle käigus tehti hoone läänepoolsesse otsa pikk uus tiibehitis ning katusesse tehti rida väljaehitusi. Korrastati ka mitmeid kõrvalhooneid, sh sepikoda. Luksushotelli uksed avati külalistele 2002. aastal. 2010. aastal müüs Henning Lykke Jensent hotelli Vene kapitaliga seotud investeerimisfirmale Belitex Invest OÜ. Kalvi mõisa peahoone Kalvi vasallilinnuse varemed koos mõisa vana peahoonega Ait ja teenijatemaja Raivo Raigna. Kaunis Kalvi mõis suleb peagi turistidele uksed. Virumaa Teataja, 29. august 2010. Kalvi mõis müüdi Vene ärimeestele, firmale Belitex Invest (Uus omanikfirma on varem silma paistanud oma juhi Jevgeni Bolšakovi tõttu, kes juhtis varem kütusefirmat Lukoil ning oli ka Meelis Lao äripartner.), www.e24.ee, 30. august 2010 Peterburi ravimiärimehed nurjasid Aseri valla turismilootuse, www.e24.ee, 29. august 2014 Kalvi mõis (Viru-Nigula khk), Kinnistute register Ulvar Käärt (31. august 2010). "Kalvi mõisa omanikuks said Vene ettevõtjad". Delfi Ärileht. "Kalvi mõis".
Sars

Sars on alev Venemaal Permi krais Oktjabrski rajoonis. Asub Sarsi jõe ülemjooksul 7 km kaugusel rajoonikeskusest Oktjabrskist. Asula tekkis 1864 rajatud klaasitehase juurde. Alev alates 1939. aastast. Kirje Permi krai veebientsüklopeedias
Ristimägi

Ristimägi on koha- ja perekonnanimi. See võib tähendada Ristimäge Hiiumaal Kõrgessaare vallas Risti külas; Ristimäge Lääne-Virumaal Neerutis; Ristimäge Saaremaal Valjala lähedal; Ristimäge Võrumaal Haanjas; Viitka Ristimäge Võrumaal Vastseliina vallas; Ristimäge (Kryžių kalnas) Leedus Šiauliai lähistel. Ristimägi võib tähendada kohta, kus pärimuse järgi on toimunud erakordne surmajuhtum. Ristimägi mõistena võib tähistada ka "kohta, kust lahkunud hinged kaugemale ei saa tulla, sest matuste ajal tehtud ristid puul ei lase neid edasi". "Rist ja viletsus ristimägedega". loodusajakiri.ee. Vaadatud 30.08.2010.
Ristimägi (Hiiumaa)

Ristimägi on koht Hiiumaa vallas Hiiumaal Kärdla–Luidja tee ääres Risti külas. Kärdlasse on Ristimäelt 6 kilomeetrit. Ristimäge on kujutatud Kõrgessaare valla vapil. Seda on nimetatud üheks olulisemaks Hiiumaa vaatamisväärsuseks. Nimest hoolimata ei ole Ristimäel mäge ega isegi vähemalt mehekõrgust kõrgendikku. On saanud kombeks püstitada Ristimäele riste, ent oletustele vaatamata on nende tähendus ja tava päritolu kindlalt teadmata. Üks legend räägib kahest kokkupõrganud pulmarongist, kus ühest saanud surma peigmees, teisest pruut ning ellujäänud abiellunud omavahel. Riste püstitatavat hukkunute mälestuseks. Legendiga kooskõlas pandavat Ristimäele uusi riste abieluõnne tagamiseks. Levinud on seisukoht, et Ristimäele pannakse riste alates 1781. aasta 20. augustist, mil Kõrgessaare hiiurootslased sunniti Hiiumaalt lahkuma. Maaomanik Stenbock ütles koha üles umbes tuhandele rootslasele ning Katariina II lubas neil asuda ümber Lõuna-Ukrainasse. Ristimäel pidas Reigi koguduse pastor Carl Forsmann toona jumalateenistuse ja püstitati esimene rist. Ühe oletuse järgi mälestavat ka tänapäevased ristid lahkunud rootslasi. Teiste allikate väitel püstitavad praegu riste esmakordselt saarele tulijad. Mõned allikad soovitavad turistidel riste püstitada, et saavutada head õnne. 20. augustil 1991 avasid hiiurootslaste järeltulijad Ristimäel väljarände 210. aastapäeva puhul mälestuskivi. "Rist ja viletsus ristimägedega". loodusajakiri.ee. Vaadatud 30.08.2010. "Ristimägi". Hiiumaa.ee: Tuletorni ring. Vaadatud 30.08.2010. "Pulmadega seotud kohad üle Eesti". pulmad.ee. Originaali arhiivikoopia seisuga 26.07.2010. Vaadatud 30.08.2010. "Ristimägi". Turismiweb.ee. Vaadatud 30.08.2010. "Things to Do in Hiiumaa". Virtual Tourist (inglise). Vaadatud 30.08.2010. "Ristimägi (Cross Hill)". Eesti Maaturism (inglise). Originaali arhiivikoopia seisuga 4.06.2016. Vaadatud 30.08.2010. Ristimägi kultuurimälestiste riiklikus registris