laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Birze raudteepeatus

Birze raudteepeatus on raudteepeatus Alūksne–Gulbene raudteel Gulbene piirkonna Beļava vallas. Peatus asub Gulbene raudteejaamast 4 ja Riia jaamast 215 km kaugusel. Seal kehtib oma peatusepõhine piletihinnasüsteem. Päevas võib seal peatuda neli rongi. 1. veebruarist 2011 on Birze nõudepeatus (rong peatub seal ainult siis, kui sinna on müüdud pilet või kui peatuses on ootajaid). Peatus avati 1950. aastatel. Algul kandis see nimesid Bērze ja Bērzi. Ootepaviljon püstitati sinna 1980. aastatel, 2016. aastal rajati selle asemele aga uus ootepaviljon. Ootepaviljon Birze peatus "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 29. mai 2018. Vaadatud 27. mail 2018.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) "Gulbenes - Alūksnes bānītis samazina brauciena ilgumu". Originaali arhiivikoopia seisuga 28. mai 2018. Vaadatud 27. mail 2018. T. Altbergs, K. Augustāne, I. Pētersone. Dzelzceļi Latvijā. R: Jumava, 2009, 114. lk. ISBN 978-9984-38-698-0 "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 2. november 2012. Vaadatud 27. mail 2018.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Infot peatuse kohta; fotod (vene keeles) Peatus vanal kaardil
Taevasmaa

Taevasmaa on ökoasum Aruvalla külas Rae vallas Harju maakonnas. Asumi põhjaserval asub Lilleoru. Asumi planeerimine sai alguse 2005. aastal. ""Taevasmaa küla" MTÜ Lilleoru kodulehel". Originaali arhiivikoopia seisuga 21. juuli 2019. Vaadatud 30. juunil 2022.
Busk

Busk (ukraina keeles Буськ; poola keeles Busk; vene keeles Буск) on linn Ukrainas Lvivi oblastis Zolotšivi rajoonis. 2020. aastani oli Buski rajooni keskus. Busk asub Lvivist 51 km kirdes Bugi jõe ääres. Buski on ürikutes esmamainitud 1097. aastal. Mongolid vallutasid ja süütasid linna 1241. aastal. Magdeburgi linnaõigused sai Busk 1411. aastal. Poola esimese jagamise tagajärjel 1772. aastal läks asula Habsburgide Austria keisririigi võimu alla. 1849. aastal oli Buskis suur tulekahju, mille tagajärjel linn kaotas oma senise majandusliku tähtsuse. Pärast Austria-Ungari kokkuvarisemist oli Busk 1918. aasta novembrist kuni 1919. maini algul Lääne-Ukraina Rahvavabariigi ja siis Ukraina Rahvavabariigi koosseisus. 1919. aasta maist kuni 1939. aasta septembrini oli Busk Poola võimu all. 1939. aasta septembris hõivas linna Punaarmee ja Buski loodi Poola sõjavangide laager. Koos ülejäänud Lääne-Ukrainaga inkorporeeriti Busk 1939. aasta novembris Nõukogude Liidu koosseisu. Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Buski elanikest ukrainlasi 98,14%, venelasi 1,17%, poolakaid 0,50% ja valgevenelasi 0,12%. Буск - карта историко-культурного наследия Shtetl Routes Національний склад міст за переписом 2001 року Datatowel
Passiivne investeerimine

Passiivne investeerimine on üks investeerimisstrateegiatest. Seda kasutavad investorid nii aktsiate kui ka kinnisvara varaklassides. Passiivse investeerimise eesmärk on vara väärtuse kasv, hoides seda oma valduses pikemat aega ehk ilma pideva müümise ja ostmiseta. Aktsiate varaklassis kutsutakse seda ka osta ja hoia taktikaks. Aktsiate varaklassi puhul on üks populaarsemaid passiivse investeerimisstrateegia rakendusi dividendiaktsiate ostu korral, sest sellisel juhul saab väärtust mitut moodi kasvatada. Nii dividendimaksete kui ka aktsia väärtuse kasvu korral. Eestis on mõned populaarsed dividendiaktsiad näiteks Merko Ehitus, Tallinna Vesi, turult lahkuv Olympic Entertainment Group ja Tallinna Kaubamaja. Aktsiate märkimine toimub praegu ka Tallinna Sadamal, mida riik osaliselt erastab. Samuti rakendatakse investorite poolt passiivset investeerimisstrateegiat tihti fondiosakute puhul, millel on ajalooliselt pikaajaliselt väärtuses üldiselt head kasvu, näiteks S&P500 fond on keskmiselt kasvanud pea 20% aastas. Fondiosakute kasuks passiivsete investeeringute puhul räägib asjaolu, et kuna fondiosakutes on palju erinevaid ettevõtteid, mis maandab riski. Kinnisvara puhul on passiivne investeerimine näiteks korteriost, mis jäetakse portfelli pikaks ajaks välja üürides passiivset tulu teenima. Passiivse investeeringu tunneb ära selle järgi, et tehakse üks tehing ja jäetakse see pikemaks ajaperioodiks oma elu elama.
Demetrios III Eukairos

Demetrios III Eukairos Theos Philopator Soter (kreeka keeles Εύκαιρος, ′õigeaegne′, ilmselt moondunud vorm halvustavast hüüdnimest Akairos, ′enneaegne′, ὁ Θεός, ′jumal′, Φιλοπάτωρ, ′isaarmastaja′, ja Σωτήρ, ′päästja′) (suri 88 eKr) oli Seleukiidide soost kuningas (95−88 eKr). Ta oli kuningas Antiochos VIII Grypose (suri 96 eKr) ja tema abikaasa Tryphaena (u 141−111 eKr) poeg. Aastal 95 eKr elas ta Väike-Aasia edelaosas Knidoses, kui Egiptusest minema aetud ja Küprosel valitsev Ptolemaios IX Soter Lathyros pakkus talle oma vägesid, et Süürias võimu haarata. Demetriosel õnnestus end kehtestada Kesk-Süürias ja ta tegi oma pealinnaks Damaskuse. Seega oli Seleukiidide riik jagunenud kolmeks eraldi kuningriigiks: tema vend Philippos I Philadelphos valitses Süürias Aleppo (tollal Beroea) ümbrust ning Antiochos X Eusebese võimupiirkonda kuulusid Kiliikia Väike-Aasias, Põhja-Süüria ja Vahemere rannikuala. Hiljem õnnestus Demetriosel laiendada oma valdusi Antiookiani. Demetrios III oli viimane Seleukiidide soost valitseja, kes sekkus Juuda asjadesse. Temalt otsisid abi juudid, kes olid rahulolematud oma kuninga Alexander Jannaeusega. Demetrios tungis Juudasse aastal 88 eKr ja lõi Sekemi lahingus juutide kuninga vägesid, kuid kohalike elanike vaenulikkuse tõttu tõmbus peagi tagasi Süüriasse. Aastal 88 eKr puhkes Demetriose ja tema venna Philippose vahel sõda. Viimane astus liitu Stratoniga, kes valitses väikest vürstiriiki Beroea linna ümbruses. Demetrios asus linna piirama. Straton otsis aga abi kohalike araablaste hõimupealikult Azizilt ja Partia Mesopotaamia asehaldurilt Mithridates Sinaceselt. Viimased tõttasid Stratonile appi ja piirasid omakorda Demetriose väed ümber. Kuna viimane lõigati ära olulisest veevarustusest, oli ta sunnitud kapituleeruma. Tema sõjalaagri antiooklased vabastati lunarahata, kuid Demetrios ise viidi vangina Partia õukonda. Kummatigi kohtles Partia kuningas Mithridates II Suur teda lugupidavalt. Demetrios suri peagi. Pärast tema vangistamist haaras Philippos enda kätte Antiookia ja tema noorem vend Antiochos XII Dionysos Damaskuse. Seleukiidide riik Bevan, Edwyn Robert. The House of Seleucus. Vol. II. London: Edward Arnold, 1902. Lk 260-261 [1]. Demetrios III Eukairos teoses Encyclopædia Britannica (1911)
Tõlliste mõis

Tõlliste mõis (saksa keeles Teilitz) oli rüütlimõis Sangaste kihelkonnas ajaloolisel Tartumaal. Mõis rajati arvatavasti 17. sajandi keskel. 1759 ostis mõisa Tartu kreisi rahukohtunik Karol Magnus Broel-Plater. 1771 päris selle tema poeg Jan Reinhold Broel-Plater, kuid 1790 müüdi mõis oksjonil maha. 1800 rentis Hans Heinrich von Plater mõisa Elisabeth von Gersdorffile (sündinud Anrep), kes ostis mõisa 1807. Krahv Friedrich von Mengden ostis mõisa 1821, pantis 1832 Ernst von Gavelile. Ernst von Gavel ostis mõisa 1841, tema surma järel 1842 lese Charlotte (sündinud von Kauzmann) ja laste ühisomandisse, 1852 poeg Karl Gustav Ehreinreich von Gaveli ainuomand. 1854 pantis Karl Georg Amelungi pärijaile, 1857 müüs Julie von Schulmannile (sündinud Amelung). 1872 Julie von Schulmanni laste ühisomand, müüsid Robert Wegenerile. 1896 ostis (102.000 rubla) Edmund von Preetzmann, võõrandas Eesti Vabariiik 1919. Pärast Eesti iseseisvumist mõis riigistati. 7. septembri 1930 ajaleht Postimees kirjutab: "Valgamaa maakorralduse komisjon määras tasumaksmise seaduse alusel Tõlliste mõisa endise omaniku pärijaile tasu 19.310 kr. Varem on endisele omanikule eraldatud "Palu" talu. Selle metsast saadud kuuldavasti 15 milj. sendi ümber ja kui ka talu ise juure arvata, teeb kogu tasusuurus 18 miljoni sendi ümber välja. Omanikuks oli Läti alam Breksman."[1] Pärast Eesti iseseisvumist mõis riigistati ning jagati asundustaludeks. Mõisasüda oli mitmete asunike käes, kuid majandamine ei läinud edukalt. 1937. aastal ostis selle Tõlliste vallavalitsus ning mõisahäärberisse koliti vallamaja. Mõisa peahoone hävis Teises maailmasõjas 1944. aastal. Tõlliste mõisa asukohaks on varem ekslikult peetud endise postijaama varemeid Valga–Sangaste–Otepää maantee ääres, kus 1924.-1944. aastatel asus vanadekodu. See hoonetekompleks hävis samuti 1944. aastal. Tõlliste mõis (Sangaste khk), Eesti Ajalooarhiivi Kinnistute register Hagemeister, Heinrich von; F. von Buxhovden (1836). Materialien zu einer Geschichte der Landgüter Livlands T. 1–2. Riga: E. Frantzen. Lk. 76 Stryk, Leonhard von (1877). Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Erster Teil, Der ehstnische District mit vier karten. Dorpat: C. Mattiesen. Lk 514 lk. Lk. 159-161 /*Aini Oberst. Tsirguliina ja Tõlliste küla XX sajandil. Lk 64/*
Dobromõl

Dobromõl (ukraina keeles Добромиль; poola keeles Dobromil) on linn Ukrainas Lvivi oblastis Sambiri rajoonis. Dobromõl asub Ukraina–Poola piirist 5 km kaugusel, Lvivist umbes 95 km lääneedelas. Kirjalikes allikates mainitakse Dobromõli esimest korda 1374. aastal. 1497. aastal sai Dobromõl aleviks ja Magdeburgi linnaõigused 1566. aastal. Esimese Poola jagamise tagajärjel läks Dobromõl 1772. aastal Habsburgide Austria keisririigi võimu alla. Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Dobromõli elanikest ukrainlasi 97,10%, poolakaid 1,86% ja poolakaid 0,78%. Добромиль tochka-na-karte.ru День Добромиля Україна туристична https://datatowel.in.ua/pop-composition/ethnic-cities Національний склад міст за переписом 2001 року Datatowel
Tuuslar (ajakiri)

Tuuslar : kirjandus-kunst-pilge oli huumoriajakiri, mis ilmus 1922. aasta detsembris Tallinnas. Kaastööd ajakirjale tegid Konstantin Osvet, esikaane ja illustratsioonid joonistas Arnold Vihvelin ja lisaks Gustav Mootse. Ajakirja tükiti Tallinna trükikojas Täht. Hinnaks oli 30 marka. Kokku ilmus vaid 2 numbrit. "Eesti biograafiline andmebaas ISIK - Osvet, Konstantin". Originaali arhiivikoopia seisuga 24. aprill 2017. Vaadatud 27. mail 2018. "ERB - Tuuslar". Originaali arhiivikoopia seisuga 26. mai 2018. Eliise Raadik - Rahvuslik motiiv Eesti kultuuriajakirjades ja ühe ajakirja taaselustamine
Preetori ediktid

Preetori ediktid olid Rooma õiguse allikad, mis olid toodud Rooma vabariigi õigussüsteemist. Preetorid andsid edikte välja, kui nad astusid ametisse. Ediktides oli kirjutatud preetori tegevuskava teenistusajale, ning ka informatsioon olukordade kohta, milliste juhul kohtu kaitse oli võimaldatud. Preetorite ediktid olid preetori õiguse (ius praetori) formireerimise põhjuseks. XII tahvli seaduste seadused ei vastanud enam vajadustele, mis tekkisid vabariigi perioodi jooksul. Sellistel tingimustel tsiviilõigus (ius civile) kaotas norme. Aga eraisikul oli võimalus pöörduda preetori juurde abipalvega juhul, kui seaduse eksimusi pärast polnud võimalik rahuldamist saada tsiviilhagi kasutades. Preetorid tagasid ühiskonna rahu ja korra kaitset. Selle eesmärgi teostamiseks oli preetoritel peaaegu piiramatu haldus võim (imperium) koos tema kõiki täienditega (multae dictio; pignoris capio). Teenistuse jooksul preetoritel konkreetsed probleemide lahendamise viisid töötasid välja, ning preetorid esitasid lahendusi kõikidele oma ediktides. Preetori õigus oli rohkem "elastne", kui seadusandlik. Edikti põhijoones oli see, et seda uuendatakse igal aastal (lex annua või aasta seadus). Mõned ediktid olid tehtud missuguste erijuhtumite jaoks (edicta repetina); teistel olid ühisreeglid ja preetori tegevuskava, mis oli kohustuslik preetori teenistusaja jooksul (edictum perpetuum). Sellistel "alalistel" ediktidel oli näidatud preetorite haldusõiguslik praktika. Aegapidi tekkis preetorite normide kogus, sest iga uus preetor koostasid oma edikti eelmise preetorite kogemuse baseerudes (edictum tralaticum). Preetoritel ei olnud kohustuslik koostada uut ediktide tegevuse jooksul, aga preetoritel oli mugavam töötada oma ediktide järgi, et õiguskorra selgust hoida. Imperator Hadrianuse ajal koostas tuntud jurist Salvius Iulianus umbes 130. aastatel preetorite ediktide kogu "Edictum perpetuum". See kogu on tähtsamaks ja ulatuslikumaks Rooma õiguse kodifikatsiooni katseks pärast 12 tahvli seadusi. "Edictum perpetuumil" oli kohustuslik jõud tuleviku jaoks. Siin hakkab ühtlasi kaduma varem mainitud dualism kviriitliku ja preetorõiguse vahel, sest kogu seadusandliku võimu koondamine imperaatori kätesse ei jäta ruumi preetori õigusloovale tegevusele. Edikt Iuliuse redaktsioonis pannakse Roomas ja provintsides välja. "Edictum perpetuumi" algset teksti meil pole. Aga Gaiuse, Ulpianuse ja Pauluse kommentaaride põhjal on teada saadud, et edikt koosnes kahest osast (põhiosa ja lisaosa). Ediktis oli konkreetne väheldase tiitlite ja pealkirjade kogemus (de iudiciis,de rebus creditis jne). Põhiosas oli väljaantud eri momendid ja punktid hagides (clausulae edictales), lisaosas aga tüüpilised hagide formularid. Lenel O. Essai de reconstitution de l'Édit perpétuel. Paris: L. Larose, 1901-1903. 2 vols. "Rooma Eraõiguse Allikad", Elmar Ilus, toimetanud Aime Kons, 2000. a, ISBN 9958-57-271-8 Римское частное право: Учебник. Под ред. И. Б. Новицкого и И. С. Перетерского. — М. с. 21-22
Mõõtesüsteemide laboratoorium

Mõõtesüsteemide laboratoorium oli (Tallinna Polütehnilise Instituudi) elektroonika kateedri (hilisema Elektroonikainstituudi) juures 1980. aastatel moodustatud uurimislaboratoorium. Laboratooriumi juhataja oli Kalle Lipping, teaduslik juhendaja Mart Min. Mõõtesüsteemide laboratoorium moodustati 1980. aastatel aset leidnud TPI automaatikateaduskonna struktuuri reformimise käigus automaatika kateedri juurde juba 1962. aastal moodustatud tootmisprotsesside automatiseerimise probleemlaboratooriumi mõõtevahendite osakonna baasil. Selles tegeleti peale mitteelektriliste suuruste mõõtmise vahendite ka elektriliste suuruste elektroonsete mõõtevahendite uurimise ja väljatöötamisega Tallinna Tootmiskoondise RET tellimusel. Selle suunaga seoses oli mõõtesüsteemide laboratooriumi põhiliseks suunitluseks vektorvoltmeetrite ja -analüsaatorite väljatöötamine. Ülikoolide reformi ajal 1992. aastal muudeti mõõtesüsteemide laboratoorium õppetööd tegevaks laboratooriumiks mõõteelektroonika õppetooli koosseisus. Laboratooriumi juhatas sel perioodil Aivar Usk. Laboratooriumis tegeleti interneti kaudu toimivate mõõtesüsteemidega (näiteks välisõhu temperatuuri mõõtmine ja seire internetis). Sellisena toimis laboratoorium kuni 2000. aastate reformideni TTÜs ja Elektroonikainstituudis, mille käigus mõõtesüsteemide laboratoorium jaotati uute moodustatud allüksuste vahel.
Maikellukese päevad

Maikellukese päevad on Tallinnas toimuv mänguliste kunstide festival. Festivali korraldab MTÜ Kirbutsirkus, festivali toetab Eesti Kultuurkapital. 2017 toimus järjekorras 10. festival. http://kirbutsirkus.com/?page_id=2274 (vaadatud 27.05.2018) Festivalist MTÜ Kirbutsirkus kodulehel Maikellukese Päevad tähistavad kümnendat juubelit väljasõidu ja kontserdiprogrammiga, ERR.ee, 23.05.2017
Rakenduselektroonika õppetool

Rakenduselektroonika õppetool oli õppetool Tallinna Tehnikaülikooli Elektroonikainstituudis. Õppetool ja professuur moodustati TTÜ reformi käigus 1992. aastal. Rakenduselektroonika professor oli Vello Männamaa. Tema järel sai õppetooli hoidjaks vanemteadur Olev Märtens. Õppetool teostas õppetööd rakenduselektroonikaga seotud ainetes magistri- ja doktoriõppe osas. Õppetooli teadus- ja arendustegevus oli seotud sama valdkonnaga. Õppetool suleti seoses õppetooli temaatika muutmisega DSP kasutamisele orienteerituks. Seejärel kandis lühikest aega rakenduselektroonika õppetooli nime ka mõõteelektroonika õppetool, kuid see ümbernimetamine ei olnud seotud sisulise või isikutepõhise seosega nende õppetoolide vahel, vaid lihtsalt ümbernimetamisega.
Šeptõtskõi

Šeptõtskõi (ukraina keeles Шептицький; kuni 2024. aastani Tšervonohrad ukraina keeles Червоноград; kuni 1951. aastani Kristanopol; ukraina keeles Кристинопіль; poola keeles Krystynopol) on oblastilise alluvusega linn Ukrainas Lvivi oblastis, Šeptõtskõii rajooni halduskeskus. Šeptõtskõi asub Lvivist 62 km põhja pool Bugi jõe ääres. Poola piir jääb linnast umbes 9 km kaugusele. Šeptõtskõi majanduses on tähtsaimal kohal kivisöe kaevandamine. Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Šeptõtskõi elanike seas ukrainlasi 92,3%, venelasi 6,4%, valgevenelasi 0,6% ja poolakaid 0,1%. Asula on rajatud 1692. aastal. 1772. aastal läks Kristanopol Esimese Poola jagamise tagajärjel Habsburgide Austria keisririigi võimu alla. 1919–1939 oli Kristanopol Poola koosseisus. Teise maailmasõja ajal hõivasid Saksa väed 1939. aasta septembris linna, mis läks vastavalt Molotovi-Ribbentropi pakti salaprotokollidele Saksamaa võimu alla kindralkubermangu osana. Punaarmee hõivas linna 18. juulil 1944, kuid linn jäi edasi Poola koosseisu. 15. veebruaril 1951 anti Kristanopol vastavalt Nõukogude Liidu – Poola vahelisele lepingule üle Nõukogude Liidule. Linna uueks nimeks sai Tšervonograd. 1. augustil 1990 sai Tšervonograd Nõukogude Liidus esimeseks linnaks, kust Vladimir Lenini monument eemaldati. Про кількість та склад населення Львівської області за підсумками Всеукраїнського перепису населення 2001 року Державний комітет статистики України. Всеукраїнський перепис населення 2001 История Червонограда ukrainian.su
Aktiivne investeerimine

Aktiivne investeerimine on investeerimine, mille puhul investor tegeleb ise aktiivselt ja pidevalt oma varade ostu ja müügiga. Aktiivse investeerimise puhul valib investor ostmiseks varasid ja jälgib siis varade väärtuse muutumist ning teeb edasimüümise otsuseid. Aktiivne investeerimine nõuab rohkem aega ja teadmisi kui passiivne investeerimine. Aktiivsel investeerimisel ootavad investorid lühiajalist ehk kohest tulu. Passiivse investori väärtuselooja on ajastus. Aktiivne investeerimine on nt kinnisvara ost, eesmärgiga see kasumiga edasi müüa. Selleks peab aktiivselt jälgima turu pakkumisi ja olema kursis turu hindadega, et osata adekvaatselt hinnata, millised tehingud võiksid lähiajal kasumit toota. Väärtus saab tõusta kas turuhindade tõusul või projekti arendamisel ja uuendamisel. Aktsiate puhul on aktiivne investeermisega tegemist, kui ostetakse väärtpabereid eesmärgiga need lähiajal kasumiga edasi müüa. Ka see nõuab pidevat turu jälgimist ja sellest aru saamist. Aktiivsel investeerimisel on ka omad miinused: Investeeringutel on miinimumsumma. Iga tehing maksab. Nii pikaajalise ostu korral kui ka lühiajalise korral on investeeringutehingutel tehingutasu. Kuna aktiivsel investeerimisel on tehingud igapäevased, on ka kulud kõrgemad.
Soomlased ning soomerootslased Titanicul

Soomlaste ning soomerootslaste seoseid ookeaniliinilaevaga Titanic kinnitavad laeva andmed 66st reisijast, kes pärinesid Soomest. Nende kodukohad asusid üle kogu Soome: pealinnast Helsingist kuni Põhjalahe põhjakalda puidutöötlemiskeskuse ja sadamakoha Kemini. 1912. aastal veel Venemaa Keisririigi alla kuulunud autonoomse Soome Kindralkubermangu kodanikud oli inimeste hulgalt kuues rahvuslik rühm laeva pardal (Suurbritannia, Ameerika Ühendriikide, Iirimaa, Rootsi ning Osmanite impeeriumisse kuulunud Levanti kristlaste ja araablaste, enamasti siiski süürlaste ja liibanonlaste järel). Uude Maailma suunduti külla, tööle või õnneotsinguile, aga ka naasti, kui Soomega oli lõpparve tehtud. Põhja-Ameerikasse (suuresti USA osariikidesse kui ka paari Kanada provintsi) suunduvad Soome reisijad jätsid kevade hakul Põhjala seljataha. Enamik alustas reisiteekonda ja lahkus Hanko sadama kaudu umbes kuu aega enne soovitud Atlandi ületust. Taani kaudu jõuti Inglismaale, kus Southamptoni sadamas istuti ümber uhiuuele reisilaevale. Paljud neist said teada, et nad majutatakse uuele esmaklassilisele laevale alles siis, kui nad pileteid vormistasid, misjärel sõideti rongiga Southamptonisse. Nimeka Titanicu II klass oli võrdne I klassiga teistel ookeani ületavatel migratsioonilaevadel. Kaheksa nondest inimestest reisisidki II klassis, ülejäänud üle kolmandiku võrra odavamalt III klassis. Restorani toidukaartidel olid muuhulgas tekstid trükitud rootsi keele kõrval ka soome keeles, mis olid ühed vähesed ametlikult esindatud keeled laeval. Arvatavasti see soomerootslasi ei häirinud. Liverpooli kodusadama lippu kandnud Suurbritannia ja Iirimaa Ühendkuningriigi kuninglik postiaurik Titanic, uppus oma esimesel reisil 15. aprillil 1912 pärast kokkupõrget triiviva jäämäega, mida õigel ajal ei märgatud. Uppumatuks peetud ja oma aja kohta üliluksuslik reisilaev ei jõudnud kunagi sihtkohta New Yorki. Esmalt pidanuks Titanic silduma Manhattani jõesaare kai nr 59 ääres, et I klassi kõrgseltskonnad ja nende teenijad saaksid väljuda. Seejärel pidi laev silduma immigratsiooniväravaks ehitatud Ellis Islandi väikesaarel, et tervisekontrolli saaksid suunduda II ja III klassi reisijad. Soomlastest, soomerootslastest, ameerikasoomlastest ning ameerikasoomerootslastest jäi pärast laevahukku ellu 23 inimest: 12 naist, 5 last ja 6 meest. Koletu öö elas üle seega ligikaudu 35% Soome päritolu reisijaist, sealhulgas kolm sülelast kuuest. Alla 18-aastaseid soomlasi oli laeval kokku kaksteist. Mehi oli kokku lugedes 28 ja naisi 26. Meeste keskmiseks vanuseks oli 28,5 ja naiste keskmiseks vanuseks 27,1 ning laste keskmiseks vanuseks 7 eluaastat. Kaheksa inimest reisis II klassis, ülejäänud III klassis. Neljakümne kolmest hukkunust on suudetud tuvastada neli. Soome Suurvürstiriik Titanic Atlandi ookeani ületus Ameerikasoomlased Kanadasoomlased Rootslased Titanicul Eestlased Titanicul
Abrekk

Abrekk või obarg on Põhja-Kaukaasia termin. Enne Põhja-Kaukaasia islamiseerumist 16.–19. sajandil ja Venemaa invasiooni Kaukaasiasse 19. sajandil olid Põhja-Kaukaasia elanikud enamasti kristlased. Sõna tuleb Piiblist ja tähendab heebrea keeles 'põlvitada või laskuda Jumala ette'. Kunagi kasutati seda sõna nende kohta, kes tõotasid loobuda mis tahes rõõmudest ja olla kartmatu võitleja Jumala nimel. Abrekk loobus kõigist sidemetest sõprade ja sugulastega. Abreki elustiil hõlmas ka üksildast elu metsikus looduses ja palvetamist. Hiljem olid abrekid enamasti muslimid. Tšetšeeni või inguši keeles tähendab sõna abrekk 'kättemaksjat', tšerkessi või karatšai keeles tähendab 'uhket meest'. Kaukaasias on vaid osseedi ja vene keeles sellel sõnal negatiivne tähendus, tähendades 'bandiiti'. Pärast Teist maailmasõda kasutati propagandas sõna abrekk nõukogudevastase gerilja ja põrandaaluste kohta. Need abrekid olid laialdaselt populaarsed kui oma kodumaa ja vaeste eest võitlejad. Vanaks saades tegelesid Lõuna-Kaukaasia abrekid tavaliselt mesindusega. Enamik Ida-Kaukaasia abrekke tapeti lõppematus sõjategevuses vallutajate vastu. Pärast Nõukogude võimu kehtestamist jätkasid abrekid võitlust anastajate vastu enamikus Tšetšeenia paikades. Tšetšeenia abrekid alustasid ülestõuse aastatel 1920–1921, 1929–1931, 1931–1939 ja viimati 1940–1944, mis viis 1944. aastal tšetšeenide ja ingušide deporteerimiseni. Viimane nõukogudevastane abrekk Tšetšeenias Hasuhha Magomadov tapeti 28. märtsil 1976 70-aastaselt. Ingušist abrekki Laisat Baisarovat ei saadud aga kunagi kätte ja traditsioon kestis tänapäevani. Metsavennad Tšetšeenia metsavennad tegid kagebešnikutele peavalu Postimees, 11. september 2017 (vaadatud 28.08.2018)
Rootslased Titanicul

Rootslaste seost ookeaniliinilaevaga Titanic kinnitavad laeva andmed 109st[küsitav] reisijast, kes lähtusid reisiteekonnale Rootsist, suures enamuses Lõuna-Rootsist. Nood olid inimeste hulgalt neljas rahvuslik rühm laeval (Suurbritannia, Ameerika Ühendriikide ja Iirimaa järel), mis 15. aprillil 1912. aastal Atlandi ookeanil hukkus. Rootslastest jäi pärast laevahukku ellu 27 inimest: 10 naist, 5 last ja 12 meest. Koletu öö elas üle seega ligikaudu 25% Rootsist pärit reisijaist, sealhulgas üks sülelaps seitsmest. Alla 18-aastaseid rootslasi oli laeval kokku kakskümmend seitse. Mehi oli kokku lugedes 57 ja naisi 25. Kolm inimest reisis I klassis, viis II klassis, ülejäänud III klassis. Kaheksakümne kahest hukkunust on suudetud tuvastada kaheksa. Johan Svensson oli 74-aastaselt vanim inimene laeval. Norralased Titanicul Taanlased Titanicul Soomlased ning soomerootslased Titanicul Atlandi ookeani ületus Titanic Ameerikarootslased