laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Tju-Tju läänetipp

Tju-Tju läänetipp, ka Tju-Tju 1. läänetipp, on mäetipp Suur-Kaukasuses Tju-Tju mäemassiivis. Halduslikult asub mäetipp Kabardi-Balkaarias Venemaal. Tju-Tju läänetipu kõrgus on 4420 m. See on kõrguselt Tju-Tju massiivi kolmas tipp. Kõrgemad on peatipp (4460 m) ja kesktipp (4430 m). Mäetipp esmavallutati 1914. aastal lääneharja mööda (tänapäeval lihtne marsruut, Venemaa süsteemi järgi raskuskategooria 1B). 1930. aastatel läbiti traavers Tju-Tju idatipult Tju-Tju läänetipule (3A raskuskategooria). 1973. aastal tõusis tippu lõunaseina mööda I. Hatskevitš. 5A raskuskategooriaga marsruut nimetati esmaläbija auks Hatskevitši marsruudiks. 2005 – Andres Hiiemäe, Tõnu Põld Tju-Tju 2. läänetipp Тютю Западная (4350 м). wiki.risk.ru Топонимический словарь Кавказа. kavkaz_toponyms.academic.ru Ajalugu 2000–2009. ajaveeb.alpinism.ee Тютю-баши. Tju-Tju mäemassiiv. wiki.risk.ru Аальпинистские маршруты: Tютю западная по южной стене (маршрут и.хацкевича, 1973), комбинированный, 5а. ullutau.ru 5а на Тютю, м-т Хацкевича. alpin.km.ua ТЮТЮ БАШИ 1Я ЗАПАДНАЯ ПО ЮЖНОЙ СТЕНЕ 5А ХАЦКЕВИЧА. Tipputõus Hatskevitši marsruudil (2015). Video. Videoskifalp.ru Фотография: Подъем на Тютю-Баши. Tju-Tju massiivi tipud. Foto. turizmvnn.ru Про Тютю…. risk.ru
Victor Grayson

Albert Victor Grayson (sündis 5. septembril 1881, jäi kadunuks 28. septembril 1920) oli inglise sotsialistlik poliitik. Ta oli aastatel 1907–1910 Suurbritannia parlamendi liige. Ta on tuntud tänu valimistejärgsele valimisvõidule Clone Valley ringkonnas 1907. aastal ning oma seletamatule kadumisele aastal 1920. Victor Grayson sündis Liverpoolis, tal oli kuus vanemat õde-venda. Tema isa oli Yorkshire'i puusepp William Grayson ja ema šotlanna Elizabeth Craig. Ta oli noorena Bootle'is inseneri õpipoiss. Ta astus Iseseisvasse Leiboristlikku Parteisse ning hoolimata väiksest kõnedefektist sai temast tuntud kõnemees üle kogu maa. 1907. aasta Clone Valley järelvalimistel oli ta leiboristide kandidaat. Ta valiti napilt parlamenti. Grayson käis House of Commonsi istungitel harva kohal ning tal tekkis probleem alkoholiga. Ta kaotas oma koha parlamendis 1910. aasta üldvalimistel ja jätkas üle maa kõnede pidamist, 1913. aastal langes ta depressiooni. Ajalehes Pravda mainis Vladimir Lenin Briti vasakäärmuslikke poliitikuid lahates järgmist: "Grayson on väga tuline sotsialist ja hea kõnemees, kuid tema järjepidevus põhimõtetes jätab veel soovida." Grayson võõrandus paljudest oma vasakäärmuslikest sõpradest, kui pooldas Ühendkuningriigi sekkumist esimesse maailmasõtta, ta kasutas oma kõne- ja veenmisoskust sõdurite värbamisel. Ta teenis lühikest aega Uus-Meremaa armees ja sai haavata. Pärast sõda proovis Grayson oma poliitikukarjääri taaselustada. Aastal 1918 tegi MI5 juht Basil Johnson Maundy Gregoryle ülesandeks koguda Victor Graysoni tegevuste kohta infot. Grayson polnud oma äärmuslikke vaateid jätnud ning teda kahtlustati uue Vene kommunistliku valitsuse jaoks luuramises. Kardeti ka, et ta töötab Iiri Vabariikliku Armee heaks.
Mehdi Ben Barka

Mehdi Ben Barka (araabia keeles: المهدي بن بركة‎‎; sündis 1920, jäi kadunuks 29. oktoobril 1965) oli Maroko poliitik, vasakäärmusliku partei Populistlike Jõudude Rahvuslik Liit juht ning Kolme Kontinendi Konverentsi sekretär. Ta oli kuningas Hassan II peamine poliitiline oponent. 1965. aastal jäi ta Pariisis kadunuks. On küll lõputult teooriaid selle kohta, mis temaga täpselt juhtus, kuid päris tõde pole suudetud siiani välja selgitada; uurimised jätkusid aastani 2009.
Pfalz-Birkenfeld-Zweibrücken

Pfalz-Birkenfeld-Zweibrücken oli Saksa-Rooma riigi osastisriik Zweibrückeni hertsogkonna ümbruses tänapäeva Rheinland-Pfalzis Saksamaal. Pfalz-Birkenfeld-Zweibrücken loodi 1731. aastal, kui Pfalz-Zweibrücken-Birkenfeldi Christian III päris Zweibrückeni hertsogkonna. Christian suri varsti aastal 1735 ja tema järglaseks oli tema poeg Christian IV. Christian IV alustas oma valitsemist poliitiliselt soodsate tingimuste saamisega oma riigile ja lõpupoole kujundas ta lähedased suhted Prantsusmaa õukonnaga. Kuigi ta pankrotistas oma riigi alkeemia tähtsustamise, kunstikogumise, ehitustööde ja nurjunud katsega rajada Zweibrückenis portselanitööstus, peeti teda heaks hertsogiks, eriti võrreldes tema vennapoja Karl III-ga, kes järgnes talle aastal 1775. Karl III alustas oma valitsemist absolutistliku valitsejana ning esimesel kahel aastal püüdis ta loobuda kohtust ja taastada riigi rahanduslikku seisundit. Ta laiendas suuresti hertsogkonna õukonda, mis arenes kiiresti rahaliseks koormuseks, suurendades veelgi tema ebapopulaarsust. 1778.-1779. aastal võitlesid Kartulisõjas Karli nimel Preisimaa ja Saksimaa, et takistada Baieri hertsogil Karl Theodoril Baieri hertsogkonda Austria Madalmaade vastu vahetada, kui Karl oli Baieri pärija. Kui puhkes Prantsuse revolutsioon, suutis ta hoida oma riigi neutraalsena, kuid 1795. aastal tungisid prantslased sisse ja annekteerisid Zweibrückeni ning Karl põgenes Mannheimi ja hiljem Heidelberg-Rohrbachi. Tema tiitli päris 1795. aastal tema vend Maximilian Joseph. 1797. aastal loovutati Pfalz-Birkenfeld-Zweibrücken ametlikult Prantsusmaale, kuigi kaks aastat hiljem päris Maximilian Baieri.
Ott Järvesaar

Ott Järvesaar (sündinud 10. juulil 1957 Pärnumaal) on Eesti jurist, endine riigikohtunik. Ott Järvesaar lõpetas Kilingi-Nõmme Keskkooli 1976. aastal. Aastatel 1978–1983 õppis Tartu Riiklikus Ülikoolis õigusteaduskonnas. Pärast ülikooli lõpetamist asus ta tööle Jõgeva KEK-i juriskonsuldina, hiljem töötas esimehe abi ja asetäitjana. 1985. aastal valiti ta Jõgeva rajooni rahvakohtu rahvakohtunikuks (24.05.1990 ümber nimetatud Jõgeva Maakohtuks). Ta on märkinud, et sel ajal langetas ta süüdimõistva otsuse kahe Jehoova tunnistaja suhtes, kes ei "olnud nõus teenima relvajõududes ega üldse mingit riigikorda tunnistama". Enn Tarto arvates rikkus Ott Järvesaar sellega süümevannet, sest jälitas kodanikke ja represseeris viimaseid poliitiliste veendumuste, ebalojaalsuse, klassikuuluvuse eest. Ka Viktor Niitsoo tõstatas sellise kahtluse. 1993 nimetati Ott Järvesaar Tartu Ringkonnakohtu kohtunikuks. 12. mail 1998 nimetas Riigikogu Ott Järvesaare Riigikohtu liikmeks. Selle otsuse poolt hääletas 45 Riigikogu liiget, vastu olid 15 ning 2 jäid erapooletuks. 15. jaanuaril 2015 otsustas Riigikogu Ott Järvesaare ta enda soovil 1. maist 2015 riigikohtuniku ametist vabastada. 4. veebruaril 2016 andis president Toomas Hendrik Ilves talle Valgetähe III klassi teenetemärgi. VIII Riigikogu stenogramm, VII istungjärk, 12. mai 1998, 3. päevakorrapunkt: "Otsuse "Ott Järvesaare Riigikohtu liikme ametisse nimetamine" eelnõu (829 OE) arutelu". Elektrooniline Riigi Teataja. "Ott Järvesaare Riigikohtu liikme ametisse nimetamine". Riigikogu otsus 12.05.1998. Avaldamismärge: RT I 1998, 43, 664. Elektrooniline Riigi Teataja. "Riigikohtu liikme Ott Järvesaare kohtunikuametist vabastamine". Riigikogu otsus 15.01.2015. Avaldamismärge: RT III, 20.01.2015, 1. Vabariigi Presidendi Kantselei. Teenetemärkide infosüsteem: Järvesaar, Ott.
Härgesoo tiik

Härgesoo tiik (keskkonnaregistri kood vee202924) on järv Harju maakonnas Saue vallas Allika külas. Järve pindala on 1 ha. Ruta Tamre, 2006. Eesti järvede nimestik. Tallinn: Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskus.
Imukvere tiik

Imukvere tiik (keskkonnaregistri kood vee2050620) on järv Lääne-Viru maakonnas Väike-Maarja vallas Imukvere külas. Järve pindala on 1,8 ha. Järves on üks saar. Ruta Tamre, 2006. Eesti järvede nimestik. Tallinn: Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskus.
Jaagu järv

Jaagu järv (järvekood 204011) on tehisjärv Harju maakonnas Saue vallas Lepaste külas. Järve pindala on 0,9 ha. Kaldajoone pikkus on 1728 meetrit. Veekogu ei ole avalik ega avalikult kasutatav. Ruta Tamre, 2006. Eesti järvede nimestik. Tallinn: Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskus. Jaagu järv keskkonnaportaalis
Juba järv

Juba järv (keskkonnaregistri kood vee2137600) on järv Võru maakonnas Võru vallas Juba külas. Järve pindala on 1,5 ha. Ruta Tamre, 2006. Eesti järvede nimestik. Tallinn: Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskus.
Katri luht

Katri luht (ka Katre laht; keskkonnaregistri kood vee2086600) on järv Saare maakonnas Saaremaa vallas Jõgela külas. Järve pindala on 15,1 ha. Ruta Tamre, 2006. Eesti järvede nimestik. Tallinn: Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskus.
Kaurijärv

Kaurijärv (keskkonnaregistri kood vee2052420) on järv Jõgeva maakonnas Jõgeva vallas Tooma külas Linnusaare rabas. Järve pindala on 2,5 ha. Järv kuulub Endla järvestikku. Järvest lõunasse jääb Langendlaugas. Ruta Tamre, 2006. Eesti järvede nimestik. Tallinn: Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskus.
Lampedusa

Lampedusa on saar Vahemeres, Pelagie saarte suurim saar. Ta asub 205 km kaugusel lõunas Sitsiiliast ja 113 km kaugusel idas Tuneesiast. Lampedusa kuulub poliitiliselt Euroopasse, täpsemalt Itaalia Agrigento provintsi, ent loodusgeograafiliselt Aafrikasse, sest meri saare ja mandri vahel ei lähe sügavamaks kui 120 m. Saare pindala on 20 km². Lampedusa vald hõlmab ka 45 km kirdes asuva Linosa ja 17 km loodes asuva Lampione saare. Esimene neist on asustatud (450 elanikku), teisel asub vaid automaatne tuletorn. Valla ametlik nimi on Lampedusa ja Linosa. Vallas on 5300 elanikku. Lampedusal ei ole muid veeallikaid peale vihma, mida ei saja just palju (300 mm aastas). Elanike peamised elatusallikad on kalandus, põllumajandus ja turism. Saarel on ka USA rannavalvejaam. Lampedusat Sitsiiliaga ühendavad parvlaevad käivad Agrigento provintsist Porto Empedocle sadamast. Lampedusal on ka väike lennujaam, mis töötab peamiselt suvel. Veel 1834. aastal oli saar asustamata. 15. aprillil 1986 tulistas Liibüa paar Scud-raketti USA rannavalvejaama pihta kättemaksuks selle eest, et ameeriklased Tripolit ja Benghazit pommitasid. Viimastel aastatel on saar Euroopa Liitu pääseda soovivate illegaalsete immigrantide peamisi sihtpunkte. Itaalia on sõlminud Liibüaga kokkuleppe, et kõik põgenikud Lampedusalt toimetatakse kiiresti Liibüasse. Koduleht (itaalia keeles) BBC uudised: Itaalia deporteerib immigrante (inglise keeles)
Kiltsi veskijärv

Kiltsi veskijärv (keskkonnaregistri kood vee2043610) on järv Lääne-Viru maakonnas Väike-Maarja vallas Liivakülas. Järve pindala on 1,2 ha. Ruta Tamre, 2006. Eesti järvede nimestik. Tallinn: Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskus.
Pfalz-Kleeburg

Pfalz-Kleeburg oli Saksa-Rooma riigi osariik, mis paiknes Alsace'i Kleeburgi isandkonna ümber. Pfalz-Kleeberg oli aastal 1604 Pfalz-Zweibrückeni noorem jagu Johann I noorimale pojale Johann Kasimirile. Tema abielu Rootsi Katarinaga, Rootsi kuninga Karl IX vanima tütrega tegi tema vanemast pojast ja järglasest Karl Gustavist aastal 1654 Rootsi troonijärglase, andes Pfalz-Kleeburgi oma nooremale vennale Adolf Johann I. Liini pfaltskrahv Gustav Samuel Leopold päris aastal 1718 Zweibrückeni hertsogkonna ja koha Riigipäeval. Pärast tema surma aastal 1731 läks Pfalz-Kleeburg Pfalz-Zweibrücken-Birkenfeldile.
Kolviku järv

Kolviku järv (keskkonnaregistri kood vee2019910) on järv Harju maakonnas Lääne-Harju vallas Alliklepa külas. Järve pindala on 22,4 ha. Järves on kuus saart. Järve kõrval on Alliklepa rannavallistik-põiksäär. Ruta Tamre, 2006. Eesti järvede nimestik. Tallinn: Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskus.
Kriimani järv

Kriimani järv (keskkonnaregistri kood vee 2094800) on järv Tartu maakonnas Kastre valla Kriimani ja Mäletjärve külas. Järve pindala on 6,5 ha. Keskmine sügavus 3,4 m, suurim sügavus 7,9 m, pikkus 780 m, laius 100 m. Peaaegu umbjärv, kuhu vett siseneb vaid mõne kraavi kaudu. Väljavooluks on väike kraav, mis voolab Mäletjärve oja kaudu Luutsina jõkke. Ruta Tamre, 2006. Eesti järvede nimestik. Tallinn: Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskus. Järvest Kalapeedias.
Kangrujärv

Kangrujärv (ka Krüüdneri Kangrujärv, Krüüdneri järv) on järv Põlva maakonnas Kanepi vallas Krüüdneri külas. Järve pindala on 4 ha. Ruta Tamre, 2006. Eesti järvede nimestik. Tallinn: Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskus. Kangrujärv keskkonnaportaalis
Pfalz-Landsberg

Pfalz-Landsberg oli Saksa-Rooma riigi osariik ümber Landsbergi Kirde-Prantsusmaal. Pfalz-Landsberg oli Pfalz-Zweibrückeni vahejaotus aastal 1604 Johann I noorimale pojale Friedrich Kasimirile. Landsbergi tungiti ja see laastati Kolmekümneaastase sõja ajal. Aastal 1645 sai Friedrich Kasimiri järglaseks tema poeg Friedrich Ludwig. Friedrich Ludwig päris aastal 1661 Zweibrückeni hertsogkonna koos selle kohaga Riigipäeval. Pärast tema surma aastal 1681 ilma seaduslike pärijateta läks Pfalz-Landsberg Rootsi kuningatele.
Marquette'i maakond

Marquette'i maakond (inglise Marquette County) on kahe Ameerika Ühendriikide maakonna nimi. Marquette'i maakond (Michigan) Marquette'i maakond (Wisconsin)
Pfalz-Lautern

Pfalz-Lautern oli Saksa-Rooma riigi osariik ümber Kaiserslauterni ja Neustadt an der Weinstrasse tänapäeva Rheinland-Pfalzi lõunaosas, Saksamaal. Pfalz-Lautern eraldati aastal 1576 pärast Friedrich III surma Pfalzi kuurvürstkonnast tema nooremale pojale Johann Kasimirile. Johann Kasimir võttis vastu hugenottidest põgenikud Prantsusmaalt ja kalvinistlikud pagulased Pfalzist, tehes sellest kalvinistliku tugiposti. Johann Kasimiri veendi Inglismaa kuninganna Elizabeth I poolt looma Saksamaal Protestantlikku Uniooni katoliiklike riikide ja Saksa-Rooma keisri vastu, tehes sellest ühe kõige mõjukama riigi sel ajal. Johann Kasimir suri aastal 1592 pärijateta, nii läks Pfalz-Lautern Pfalzile tagasi.
Pfalz-Mosbach

Pfalz-Mosbach oli Saksa-Rooma riigi osariik Mosbachi ja Eberbachi ümbruses tänapäeva Baden-Württembergi põhjaosas, Saksamaal. Pfalz-Mosbach loodi aastal 1410 Pfalzi jagamisel pärast kuningas Ruprecht III surma tema pojale Ottole. Aastal 1448 päris Otto poole Pfalz-Neumarktist ja ostis teise poole ning nimetas oma riigi Pfalz-Mosbach-Neumarktiks.
Pfalz-Mosbach-Neumarkt

Pfalz-Mosbach-Neumarkt oli Saksa-Rooma riigi osariik Mosbachi ja Eberbachi ümbruses tänapäeva Baden-Württembergi põhjaosas, ning Neumarktis Baieri Oberpfalzis, Saksamaal. Pfalz-Mosbach-Neumarkt loodi aastal 1448, kui Pfalz-Mosbachi Otto I omandas terve Pfalz-Neumarkti. Otto I järglane Otto II lõpetas kauakestnud vaidluse Wittelsbachide ja Wolfsteinide vahel, kui omandas Neushönenbergilt Wolfsteini lossi. Aastal 1490 läksid kõik territoriaalsed õigused üle kuurvürst Philippile ning Otto II suri aastal 1499 pärijateta.
Batu-khaan

Batu-khaan (umbes 1205–1255) oli mongoli valitseja ja Kuldhordi rajaja. Ta oli Tšingis-khaani pojapoeg. 1235. aastal asus arvatavasti 20 000–40 000-meheline mongolite sõjavägi Karakorumist teele, liikudes tärkava rohu järel läbi praeguse Kasahstani, edasi üle Volga jõe ja hävitas järgmisel aastal Volga bulgaaride riigi. Eelneva mongolite sõjakäigu ajal, 1223. aastal peale võidukat Kalka lahingut, olid bulgaarid mongolite väge peale Volga ületamist rünnanud ning neid võitnud. 1237. aastal alustasid mongolid rüüsteretke Venemaale ja vallutasid esmalt Rjazani linna. Samal aastal põletati maha ka Moskva ja Kolomna. Veebruaris 1238 piirati sisse Vladimiri linn, mis kolme päeva pärast vallutati ja maha põletati. Seejärel jagas Batu-khaan oma väe osadeks, mis hävitasid veel 14 vene linna, sealhulgas Tveri ja Rostovi. 1238. aastal käis ta Krimmis ja Mordvas rüüsteretkel, et kindlustada enne polovetside ründamist tagalat. Viimased leidsid varjupaiga Ungaris. 1240. aastal vallutasid mongoli väed Kiievi. Mongolite rüüsteretkest jäid puutumata need vene vürstiriigid, kes ei osalenud Kalka lahingus polovetside ja merkiidide liitlastena, välja arvatud need vürstiriigid, millest tuli sõjaväel läbi minna. Paljud vene linnad maksid mongolitele ja pääsesid vallutamisest. Edasi tungisid Batu-khaani väed kolmes osas Euroopasse. Üks osa vallutas Poola, purustades Sileesia hertsogi ja Saksa ordu ühendväed. Teine osa ületas Karpaadid ja kolmas osa liikus Doonau kallast mööda Ungarisse, kus purustas 1241. aasta aprillis Muhi lahingus Ungari kuninga Béla IV väed. 1242. aasta alguses tungisid Batu-khaani väed Austriasse ja Dalmaatsiasse. Mongolite väkke kuulusid ka värvatud liitlasväed Venest ning alistatud stepirahvad. 1242. aasta alguseks olid Batu-khaan ja tema väepealik Subutai saavutanud oma retke eesmärgi – polovetsid (kes olid liitunud mongolite verivaenlaste merkiididega) olid purustatud ning kadusid edaspidi ajaloo areenilt. Batu-khaanini jõudis teade suurkhaan Ugedei surmast ning mongoli väed otsustasid tagasi kodumaale pöörduda. Batu-khaanile jäi asutatud Kuldhordi vaid 1000–4000 mongoli sõjameest. Batu-khaani konflikt järgmise suurkhaani Güyük-khaaniga sundis teda otsima liitlast Venemaalt. Selleks sai Aleksander Nevski, kes lootis mongolite abiga ellu viia oma poliitilisi ambitsioone. Pärast rüüsteretke aastatel 1237–1238 tungisid mongolid järgmisel korral Põhja-Venemaale alles Aleksander Nevski kutsel, tema poliitilisi vastaseid kõrvaldama. Nevski sõlmis Kuldhordiga lepingu, mille kohaselt maksis ta mongolitele nende abi eest. Hiljem muutus see maks juba Kuldhordi-poolseks nõudeks. 1242. aastal rajas Batu-khaan Volga alamjooksule oma pealinna Sarai. Pärast tema surma sai Kuldhordi valitsejaks Batu-khaani poeg Sartak, kes jätkas Aleksander Nevski liitlasena Batu-khaani poliitikat. Vassili Jan, "Batu-khaan". Vene keelest tõlkinud Leo Metsar. Sari "Seiklusjutte maalt ja merelt", Eesti Riiklik Kirjastus, Tallinn 1959, 436 lk "Viimase mere poole: Batu-khaani rada". Vene keelest tõlkinud Leo Metsar. Sari "Seiklusjutte maalt ja merelt", Eesti Riiklik Kirjastus, Tallinn 1961, 324 lk  Batu-khaan – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Pfalz-Neumarkt

Pfalz-Neumarkt oli Wittelsbachide Pfalzi alljaotus. Selle pealinn oli Neumarkt in der Oberpfalz. Pfalz jagati pärast kuningas Ruprechti surma aastal 1410 neljaks: Pfalz-Neumarkt, Pfalz-Simmern, Pfalz-Mosbach ja kuurvürstkond pealinnaga Heidelbergis. Pfalz-Neumarkt õitses Ruprechti poja Johanni (1383–1443) ajal. Tema abielust Katharina von Pommern-Stolpiga sündis Christoph III (1416–1448), kes valitses Kalmari uniooni (Taani, Rootsi ja Norra). Christophi surmaga Pfalz-Neumarkti liin hääbus ja selle valdused läksid Pfalz-Mosbachile, millest sai Pfalz-Mosbach-Neumarkt. Aastal 1524 loodi uus apanaaž nimega Pfalz-Neumarkt Wolfgangile. Kui ta aastal 1558 suri, läks see tagasi Pfalzi kuurvürstkonnale.
Soome Meteoroloogiainstituut

Soome Meteoroloogiainstituut (FMI) on asutus, mis tegeleb ilmaandmete kogumise ja teadustamisega Soomes. Asutuse peakontor asub Helsingis Kumpula ülikoolilinnakus. FMI-s on täiskohaga töötajaid umbes 540. Instituut teostab mõõtmisi atmosfääris, merel ja kosmoses. Selleks kasutab FMI üle 400 jaama. FMI ilmaradarite võrgustik koosneb kümnest Doppleri radarist. FMI on üks väheseid asutusi Soomes, mis tegeleb kosmoseuuringutega. Instituut on osalenud mitmes NASA ja ESA missioonis, näiteks Phoenix, Mars Science Laboratory ja Rosetta. FMI tegeleb ka õhukvaliteedi uuringutega. Merenduse valdkonnas pakub institutsioon infot jääkatte, meretaseme muutuste ja lainete kohta. Aastal 2009 tegi VTT uuringu, mille eesmärgiks oli hinnata FMI tegevuse kasumlikkust. Uuringu järelduste põhjal oli kasude suurus rahaliselt 260–290 miljonit eurot, samas on instituudi aastaeelarve vahemikus 50–60 miljonit eurot. Aastal 2013 tegi FMI avalikult kättesaadavaks mitmed andmekogud, et võimaldada tarkvaraarendajatel luua uusi teenuseid ja rakendusi. FMI teadlane Pekka Janhunen leiutas 2006. aastal elektrilise päikesepurje. Sellega seoses on meteoroloogiainstituut teinud koostööd Eesti tudengisatelliidi programmiga. "Observations". en.ilmatieteenlaitos.fi. vaadatud 26.12.2016. "FMI Radar Network". en.ilmatieteenlaitos.fi. vaadatud 26.12.2016. "Finnish Space Technology On Board Rosetta And Philae"[alaline kõdulink]. www.innoconnections.com. vaadatud 26.12.2016. "Space research at FMI". space.fmi.fi. vaadatud 26.12.2016. Leviäkangas, Pekka; Hautala, Raine (2009). "Benefits and value of meteorological information services – the case of the Finnish Meteorological Institute". Meteorol. Appl. 16 (2009): 369–379. doi:10.1002/met.135. vaadatud 15.02.2016. "Finnish Meteorological Institute makes its data sets public". www.lvm.fi. vaadatud 26.12.2016. "Electric solar wind sail spacecraft propulsion". www.electric-sailing.fi. vaadatud 26.12.2016.
Jorma Sipilä

Jorma Jaakko Kalevi Sipilä (sündinud 17. märtsil 1945 Helsingis) on soome sotsiaalpoliitika teadlane. 1976. aastal kaitses ta Helsingi Ülikoolis riigiteaduste doktori kraadi. 1982. aastal sai ta Tampere Ülikooli sotsiaalpoliitika ja sotsiaaltöö professoriks. Aastatel 1995–1996 oli ta Tampere Ülikooli ühiskonnateaduste teaduskonna dekaan, 1996–1998 ülikooli prorektor, 1998–2004 ülikooli rektor, 2004–2009 ülikooli kantsler, 2009. aastast Tampere Ülikooli emeriitprofessor. Aastatel 1996–1997 oli ta soome sotsiaalpoliitika ja sotsiaaltöö ajakirja Janus peatoimetaja. Aastatel 2012–2014 oli ta Soome Teaduste Akadeemia nõukogu esimees. Tema uurimused on peamiselt heaoluriigi, sotsiaalpoliitika, eakate ja laste sotsiaalteenuste valdkonnast. Eesti keeles on temalt ilmunud 1994. aastal "Lühike sissejuhatus sotsiaalpoliitikasse". Jorma Sipilä ema oli Helvi Sipilä. Jorma Sipilä (1970). Sosiaalipolitiikka. Helsinki: Tammi Jorma Sipilä (1979). Sosiaalisten ongelmien synty ja lievittäminen. Helsinki: Tammi Jorma Sipilä (1985). Sosiaalipolitiikan tulevaisuus. Helsinki: Tammi Jorma Sipilä (1989/1996). Sosiaalityön jäljillä. Helsinki: Tammi Jorma Sipilä (1994). Lühike sissejuhatus sotsiaalpoliitikasse. Tallinn: Sotsiaalministeerium Jorma Sipilä (toim.) (1996). Sosiaalipalvelujen Suomi. Porvoo: WSOY Jorma Sipilä (toim.) (1997). Social Care Services: The Key to the Scandinavian Welfare Model. Aldershot: Avebury Anneli Anttonen, Jorma Sipilä (2000). Suomalaista sosiaalipolitiikkaa. Tampere: Vastapaino Anneli Anttonen, John Baldock, Jorma Sipilä (toim.) (2003). The young, the old and the state. Social care systems in five industrial countries. Cheltenham: Edward Elgar Teppo Kröger, Jorma Sipilä (toim.) (2005). Overstreched. European families up against the demands of work and care. Malden: Blackwell Jorma Sipilä (2007). Valta yliopistossa. Tampere: Vastapaino Jorma Sipilä, Katja Repo, Tapio Rissanen (toim.) (2010). Cash-for-Childcare: Consequences for Caring Mothers. Edward Elgar Jorma Sipilä, Minna Rantalaiho, Katja Repo, Tapio Rissanen (2012). Rakastettu ja vihattu lasten kotihoidon tuki. Tampere: Vastapaino Jorma Sipilä, Eva Österbacka (2013). Enemmän ongelmien ehkäisyä, vähemmän korjailua? Valtiovarainministeriö Ellonen, Leena (toim.): Suomen professorit 1640–2007, lk. 680. Helsinki: Professoriliitto, 2008. ISBN 978-952-99281-1-8 Jorma Sipilä. University of Tampere, Institute for Advanced Social Studies Kansleri Jorma Sipilä jää eläkkeelle. Kansan uutiset 28.5.2009. Teppo Kröger, Marjo Kuronen ja Tarja Pösö. Jorma Sipilä ja sosiaalitieteen pitkä kesto. Janus, vol. 13 (3), 229–231 E-kataloog ESTER Researchgate.net Jorma Sipilä publications
Kurvitsa järv

Kurvitsa järv (keskkonnaregistri kood vee2123210) on järv Põlva maakonnas Kanepi vallas Jõgehara külas. Järve pindala on 1,8 ha. Ruta Tamre, 2006. Eesti järvede nimestik. Tallinn: Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskus.
Kärdu lõugas

Kärdu lõugas (keskkonnaregistri kood vee2070450) on järv (lõugas) Saare maakonnas Saaremaa vallas Rootsikülas. Järve pindala on 4,1 ha. Ruta Tamre, 2006. Eesti järvede nimestik. Tallinn: Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskus.