laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Maleva (ansambel)

Maleva on viieliikmeline metal-bänd, mis asutati 2006. aastal Eestis Muhu saarel. Maleva muusikaline identiteet on omanäoline ja mitmekihiline, hõlmates laia spektrit erinevatest žanritest. Bändi põhiline helipilt on määratletud thrash metal '​i jõulise ja otsekohese olemuse ja põhjamaise melodic death metal '​i sügavate ja melanhoolsete meloodiate sünteesiga, millele lisandub elemente heavy ja black metal '​ist meloodilise rock '​ini välja.[viide?] Marti Mereäär – vokaal (2006-..) Kurmet Kahju – kitarr (2024-..) Priit Saaremäel – kitarr (2015-..) Margus Naaber – basskitarr (2006-..) Priidu Peegel – trummid (2006-..) Triinu Peegel – vokaal (2006) Ats Rebane - kitarr (2006-2024) Bänd sai ametliku alguse 2006.a 13.jaanuaril. Sisuliselt loodi Maleva varasema, peamiselt kavereid ja üksikuid ingliskeelseid originaallugusid mänginud koolibändi Imp jälgedesse, kui otsustati võtta suund eestikeelse metal'i tegemise poole. Maleva algusperioodil tegi koolibändi aegadest vokalistina kaasa Triinu Peegel, kellega koos lindistati esimene Maleva nime all välja antud kolmelooline demo/EP "Laulud, mis raiutud kivisse" (2006). Varsti pärast demo/EP ilmumist lahkus Triinu bändist ja vokalisti kohale asus senine kitarrist Marti, misjärel võttis Maleva konkreetsema suuna thrash metal'i poole. Maleva esimene album "Hingemaa" ilmus 2011.a ning sisaldas seitset lugu. Kolmelooline EP "Kord läksid kolm sõtta" nägi ilmavalgust 2015.a EP ilmumise järel kutsuti Malevasse Marti asemel kitarri mängima Priit Saaremäel, kes oli varem olnud teise Muhu metal-bändi, Minttaara vokalist ja bassimängija ning kelle käe läbi imbus Maleva loomingusse põhjamaise meloodilise death metal'i mõjutusi. 2022. aasta 25. aprillil ilmus Maleva teine stuudioalbum "Saab maailm otsa". 2024. aasta mais võttis Atsi käest ametliku kitarristi-teatepulga üle seni asendusmehena laval abiks käinud Kurmet Kahju (Punkentsefaliit, Monstercöuq). 2006 "Laulud, mis raiutud kivisse" (EP) 2011 "Hingemaa" (album) 2015 "Kord läksid kolm sõtta" (EP) 2022 "Saab maailm otsa" (album) Maleva Facebookis https://www.instagram.com/malevaofficial/ https://www.youtube.com/channel/UC0_ics49BqqKbBCssRn8X1A Maleva Spotify's
Metalliline side

Metalliline side ehk metalliside on keemilise sideme tüüp, mis moodustub negatiivse laenguga vabade elektronide ja positiivsete metallioonide vastastikuse tõmbumise tulemusena metallis. Vabad elektronid põhjustavad metallide elektri- ja soojusjuhtivust ning plastilisust. Metalliline side avaldub kõige selgemalt aktiivsete metallide – leelis- ja leelismuldmetallide korral. Vähem aktiivsetes metallides esinevad lisaks metallilisele sidemele mingil määral ka aatomitevahelised kovalentsed sidemed. Eriti märgatav on kovalentse sideme osatähtsus siirdemetallide (d-metallide) korral. Elektrongaasi mudeli järgi koosneb metalli kristallivõre metalli katioonidest. Katioone hoiavad kristallis koos nende vahel kiiresti liikuvad (väliskihi) elektronid, takistades katioonide omavahelist tõukumist. Vabalt ja korrapäratult liikuv elektronide kogum moodustab ühise elektronpilve, mis ulatub üle kogu metallikristalli. Elektronide vaba liikumine metallis meenutab osakeste vaba liikumist gaasides, seetõttu nimetatakse niisugust elektronpilve "elektrongaasiks".
Tõnis Jõgiaas

Tõnis Jõgiaas (kuni 1937 Hantson; 19. veebruar 1931 – 20. detsember 1992) oli Eesti ehitusinsener ja vabadusvõitleja. Jõgiaas õppis Tartu 6. Keskkoolis ning oli kooli komsomolisekretär.. Ööl vastu 6. novembrit 1949 lasid viis Tartu noort – Tõnis Jõgiaas, Heiki Vaibla, Miia Saviauk (hiljem Jõgiaas), Ellen Rander ja Riita Vint - trotüülilaengu abil õhku Tartus Raadi pargis seisnud Punaarmee monumendi. Plahvatusele järgneval hommikul alustasid miilits ja julgeolekuorganid juurdlust. Alles aasta pärast selgus, et juba 1947. aastast oli Tartus tegutsenud põhikirja, kindla struktuuri ja liikmeskonnaga põrandaalune nõukogudevaenulik noorteorganisatsioon Sini-Must-Valge, mida juhtis Karl Piir. Juhul, kui tuleb uus küüditamine, kavatsesid noored ka õhkida Tartu sillad, et rongid küüditatutega Eestist minema ei pääseks. 1950. aasta lõpul arreteeriti organisatsiooni liikmed, kokku 38 noort (teistel andmetel 37 liiget). Kindlaks tehti ka Raadil toime pandud plahvatuse korraldajad. Kõik organisatsiooni liikmed said 10-15 aasta pikkused vanglakaristused. Hiljem, pärast vanglat ja Siberit, abiellus Tõnis Jõgiaas Miia Saviauguga. Tõnis Jõgiaas portaalis geni.com "Sinine ja must ja valge", dokumentaalfilm Villu Päärt. "Vabadusvõitluse veteran soovitab igale noorele aastakese Siberit" Postimees, 14.02.2004 Miia Jõgiaas. "Minu nooruse vanglad". Tartu: Hotpress Kirjastus, 2007 Villu Päärt. "Koolinoored tähistasid oktoobripühi sambaõhkimisega". Postimees, 5. november 2004 Valdek Kiiver. "Raadi pargi "diversandid""[alaline kõdulink]. Elukiri 8/2007 Pearu Kuusk. "Punaarmee monumendi plahvatusest ja lendlehtedest Tartus 1949. aastal". Tuna 4/2002, lk 67-73 Villu Päärt. "Vabadusvõitluse veteran soovitab igale noorele aastakese Siberit". Postimees, 14. veebruar 2004 Villu Päärt. "Koolinoored tähistasid oktoobripühi sambaõhkimisega". Postimees, 5. november 2004 Valdek Kiiver. "Raadi pargi "diversandid"". Elukiri 8/2007 Jarmo Siim. "Tartu koolinoorest sambaõhkija avaldab meenutused". Postimees, 9. november 2007 Miia Jõgiaas. "Minu nooruse vanglad". Tartu: Hotpress Kirjastus, 2007 Martin Pau. "Sambaõhkijad uskusid valgesse laeva". Postimees, 5. november 2009 "Sinine ja must ja valge". Mart Taevere dokumentaalfilm Eesti Rahvusringhäälingu arhiivis (2009) Haud Tartu Pauluse kalmistul
Oksüdatsiooniaste

Oksüdatsiooniaste on keemias arv, mis näitab aatomi oksüdeerituse astet keemilises ühendis. Formaalne oksüdatsiooniaste on hüpoteetiline elektrilaeng, mis aatomil oleks keemilises ühendis, kui kõik selle aatomi keemilised sidemed teiste keemiliste elementide aatomitega oleksid ioonilised. Oksüdatsiooniastet märgitakse araabia või Rooma numbriga, mis on positiivne, negatiivne või nullis. Oksüdatsiooniastme suurenemine keemilise reaktsiooni käigus on oksüdeerumine, oksüdatsiooniastme vähenemine aga redutseerumine. Selliste reaktsioonide puhul toimub formaalne elektronide ülekanne: elektronide summaarne formaalne juurdesaamine on redutseerumine ja elektronide summaarne formaalne loovutamine on oksüdeerumine. IUPAC-i "Keemiaterminoloogia käsiraamat" annab oksüdatsiooniastmele järgmise definitsiooni: "Oksüdatsiooniaste on aatomi oksüdeerituse astme mõõt aines. Seda defineeritakse laenguna, mis aatomil võiks olla, kui loendada elektrone kokkulepitud reeglistiku järgi: l) vaba elemendi (ühinemata neutraalse aatomi) oksüdatsiooniaste on 0; 2) lihtsa (monoaatomilise) iooni puhul on oksüdatsiooniaste võrdne iooni summaarse elektrilise laenguga; 3) enamikus ühendites on vesinikul oksüdatsiooniaste 1 ja hapnikul oksüdatsiooniaste -2. (Siin on eranditeks, et vesinikul on aktiivsete metallide hüdriidides, näiteks LiH, oksüdatsiooniaste -1 ning hapnikul näiteks ülihapendites, näiteks H2O2 oksüdatsiooniaste -1, samuti ühendites fluoriga); 4) neutraalse molekuli aatomite oksüdatsioonisastmete algebraline summa peab olema 0 ning ioonide puhul peab nende koosseisus olevate aatomite laengute algebraline summa olema võrdne iooni laenguga. Näiteks on väävli oksüdatsiooniastmed ainetes H2S, S8 (väävel lihtainena), SO2, SO3 ja H2SO4 vastavalt -2, 0, +4, +6 ja +6. Mida kõrgem on antud aatomi oksüdatsiooniaste, seda suurem on tema oksüdeerituse aste; mida madalam on tema oksüdatsiooniaste, seda suurem on tema redutseerituse aste." Lihtaines on iga aatomi oksüdatsiooniaste 0. Liitainetes on kõigi aatomite oksüdatsiooniastmete summa 0. A-rühmade metallide oksüdatsiooniaste ühendites on tavaliselt rühma number, B-rühmade metallide oksüdatsiooniastmed on varieeruvad, enamasti 2. Mittemetallidel on muutuv oksüdatsiooniaste: maksimaalne oksüdatsiooniaste on rühma number ja minimaalne oksüdatsiooniaste on rühma number miinus 8. "IUPAC Gold Book". Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 30. märts 2016. Vaadatud 25. juulil 2008.
Georg Eberhard Seefels

Georg Eberhard Seefels (september 1720 Esslingen – 23. märts 1794 Kanepi) oli Eesti vaimulik. Ta oli aastast 1742 von Kurselli juures koduõpetajaks. Ta ordineeriti 21. juunil/2. juulil 1755 õpetajaks. Ta oli aastatel 1755–1786 Kursi Maarja-Eliisabeti koguduse õpetaja; oli lisaks aastatel 1772–1784 Tartu kreisi praost. Jäi 14. märtsil/25. märtsil 1786 emerituuri. Tema väimees Johann Philipp von Roth oli Kanepi Jaani koguduse õpetaja, tema tütretütre mees Heinrich Wilhelm Bornwasser oli Võru Katariina koguduse õpetaja. EAA, f. 1267, n. 1, s. 42, L 335p. Die evangelischen Prediger Livlands bis 1918. Böhlau Verlag Köln, Wien 1977
Emand Karlsson

Emand Karlsson on episoodiline tegelane Astrid Lindgreni raamatus "Meisterdetektiiv Blomkvisti ohtlik elu". Esimest korda mainitakse teda triloogia teise osa kuuendas peatükis, kus Punaste rooside eest põgenev Kalle Blomkvist tema hoovis peidupaika otsib. Emand Karlsson elab Timukamäel, see on osa Lillköpingu linnakesest, "kus ei ela just piirkonna koorekiht". Emand Karlsson on samuti Timukamäel elava poisi Jonte sõnul "tige nagu herilane", muuhulgas on daam näiteks oma hooviplangule okastraadi peale tõmmanud. Autor ütleb, et emand Karlsson ei kuulunud nende inimeste hulka, "kes oleks sallinud arusaamatut müra oma tagahoovis"; mööda oma aeda ja koda ringijooksvatele marakrattidele ähvardab ta politsei kutsuda. Oma väikekodanlikkuses on emand Karlsson siiski tõeline daam, alati uudistest pakatamas ja sensatsioonihimuline. Kui linnakeses levib uudis vana Greni tapmisest, on just tema see, kes purjetab poeuksest sisse, et "kirjeldada kõike, mida ta teadis ja veelgi rohkemgi, nii et suu vahutas". Tänu sellele kuulis juhtunust ka isa poes leti taga soolaheeringaid pakkinud Kalle. Emand Karlsson on üks humoorikamalt kirjeldatud hetkelisi tegelaskujusid kogu raamatus: üksikute lausetega joonistub lugejale suurepärane portree väikelinna mamslist, kelletaoliseid leidub kõikjal.
Suurmõmmik

Suurmõmmik (rootsi keeles Stormumriken) on laste Rooside sõja mängus aardena kasutatav kivi Astrid Lindgreni raamatus "Meisterdetektiiv Blomkvisti ohtlik elu". See on eriskummalise kujuga kivi, mida õigesti vaadates võis ette kujutada, et ta on väike mõtlik vanamees, kes põrnitseb Buddha kombel oma naba. Benka oli ta leidnud ning Punased roosid ehk Sixten, Benka, Jonte tegid temast oma erilise talismani, millele omistasid hulga väärtuslikke omadusi. Rohkemat polnudki tarvis selleks, et Suurmõmmiku enda valdusse saamisest saaks Valgete rooside ehk Kalle Blomkvisti, Eva-Lotta Lisanderi ja Anders Bengtssoni püha ülesanne. See pool, kes Suurmõmmikut parajasti enda valduses hoidis, oli ka kohustatud andma vaenastele mingi näpunäite, kuskohast seda otsida tuleks – olgu selleks siis kaart, piltmõistatus või lihtsalt lausekatke. Valgete rooside poolt mõisa lähedusse peidetud Suurmõmmik satub politsei valve alla, kui tema peidukoha juures tapetakse vana Gren. Kui lapsed ta sealt tagasi saavad, otsustavad Valged roosid peita ta salakavalalt vaenase juurde, peidukohaks valitakse Sixteni lahtikruvitav gloobus. Ka sealt tuuakse ta ära politsei poolt, sest Suurmõmmiku küljes on arseeniga mürgitatud šokolaadi, mida nad proovide jaoks vajavad. Nimelt oli Anders hoidnud Suurmõmmikut samas taskus Eva-Lotta käest saadud šokolaadipoolikuga. Raamatu lõpus juhatab konstaabel Björk nii Valgeid kui Punaseid roose uuringutelt tagasi toodud Suurmõmmiku uut peidupaika otsima: "Otsige kõrgel maa kohal," lausus ta pidulikult, "las taevased linnud näitavad teile teed! Küsige hakkidelt, kas nad on ehk näinud auväärt Suurmõmmikut!"
Amfoteerne oksiid

Amfoteerne oksiid on poolmetallioksiid, millel on nii happelise kui ka aluselise oksiidi omadused, kuid need avalduvad väga nõrgalt. Nad on omaduste poolest aluseliste ja happeliste oksiidide vahepealsed. Amfoteersete oksiidide hulka kuuluvad vähemaktiivsete (o-a III, harvem II või IV) metallide oksiidid. Nagu teisedki metallioksiidid, on ka amfoteersed oksiidid mittemolekulaarsed. Amfoteersed oksiidid veega ei reageeri. Suure keemilise püsivuse ja ka mitmete muude heade omaduste tõttu on paljud amfoteersed oksiidid leidnud mitmekülgset kasutamist praktikas. Tüüpiline amfoteerne oksiid on alumiiniumoksiid (Al2O3). Kristalne korund on keemiliselt erakordselt vastupidav. Hapetega ta peaaegu ei reageerigi ning leelistega reageerib ainult "karmides tingimustes" - kokkusulatamisel või kontsentreeritud lahuse keetmisel. Veel näiteid: kroom(III)oksiid (Cr2O3), raud(III)oksiid (Fe2O3), tsinkoksiid (ZnO). Amfoteersetele oksiididele vastavad hüdroksiidid on ka amfoteersete omadustega, näiteks Al(OH)3, Zn(OH)2. Kõik amfoteersed hüdroksiidid on vees praktiliselt lahustumatud. Amfoteersed oksiidid reageerivad nii hapete kui leelistega üsna raskesti, sest nende omadused avalduvad väga nõrgalt. Erinevaid reageerimisi amfoteerse oksiidiga: Amfoteerne oksiid+hape=sool+vesi Amfoteerne oksiid+alus(leelis)+vesi=kompleksühend Reaktsioonivõrrandeid: Al2O3+6HCl = 2AlCl3 + 3H2O Al2O3+2NaOH+3H2O=2Na[Al(OH)4] ZnO+KOH+H2O=K[Zn(OH)3] Tamm, L. (2005). Üldine ja anorgaaniline keemia. Tallinn: Avita [1] (vaadatud 19.11.2016) [2] www.teaduskool.ut.ee (vaadatud 19.11.2016)
Audru kihelkond

Audru kihelkond (saksa keeles Kirchspiel Audern) oli ajalooline kihelkond Pärnumaal ja Liivimaa kubermangus Pärnu kreisis. Muinasajal kuulus Audru ja selle ümbruskond Soontagana muinaskihelkonda ja Läänemaa koosseisu. Vana-Pärnu rajamise järel (1251) aga Vana-Pärnu kihelkonda. Audru kirikukihelkond eraldati 1636. aastal Pärnu-Eliisabeti kihelkonna maadest. Audru kihelkonna suuremad külad Audru ja Lavassaare kõrval olid 20. sajandi alguseks Jõõpre, Oara, Malda, Kõima, Kihlepa, Lindi, Kabriste, Saulepa, Põldeotsa. Kihelkonnas paiknes viis mõisat: üks kirikumõis, üks rüütlimõisast peamõis koos ühe kõrvalmõisaga ja kaks riigimõisat, lisaks kaks karjamõisat. Audru kirikumõis (Pastorat Audern) Audru (Audern) rüütlimõis Jõõpre (Jaepern) riigimõis Lindi (Woldenhof), Audru kõrvalmõis Võlla (Wölla) riigimõis Audru vald Jõõpre vald Võlla vald Vene õigeusu Jõõpre kihelkonnakool Audru kalmistu Audru kirikuaed Audru mõisa kalmistu Audru II maailmasõja matmispaik Jõõpre uus õigeusu kalmistu Jõõpre vana õigeusu kalmistu Uruste kalmistu Esimene Eesti Rahva Muuseumi vanavarakorjaja käis korjamismatkal Audru kihelkonnas 1920. aastal. Sellelt korjamismatkalt pärineb suur osa muuseumi kogudes olevaid esemeid, eelkõige rahvariideid. Kihelkonna maad jäävad tänapäeval tervikuna Pärnu maakonna aladele. Kihelkonna ala kattub kahe kolmandiku ulatuses Pärnu linna maadega. Põhja pool kuulub väike ala Põhja-Pärnumaa vallale. "Audru kihelkond lõigati Pärnu küljest lahti" Pärnu Postimees, 20. detsember 2009 Audru kihelkond Eesti mõisaportaal (vaadatud 21. märts 2012) Audru kihelkond Eesti Rahva Muuseum (vaadatud 21. märts 2012) Büsching, Anton Friedrich (1773). Magazin für die neue Historie und Geographie: IX. Land-rolle des Herzogthums Liefland vom Jahr 1765. Halle: Johann Jacob Curt. Lk 391. Audru kihelkond Kirchspiel Audern in Kreis Pernau Eesti mõisaportaalis
Halliste kihelkond

Halliste kihelkond (lühend Hls; saksa keeles Kirchspiel Hallist, mulgi keeles Aliste) on ajalooline kihelkond Mulgimaal ja Liivimaa kubermangus Pärnu kreisis. Halliste kirikumõis (saksa keeles Pastorat Hallist) Abja mõis (Abia) rüütlimõis Kaarli mõis (Karlsberg) Õisu kõrvalmõis Kaubi mõis ehk Uue-Pornuse mõis (Neu-Bornhusen) rüütlimõis Pekre mõis (Pekker) Vana-Kariste kõrvalmõis Penuja mõis (Penneküll) rüütlimõis Pornuse mõis (Alt-Bornhusen) rüütlimõis Uue-Kariste mõis (Neu-Karrishof) rüütlimõis Vana-Kariste mõis (Alt-Karrishof) riigimõis Vanamõisa mõis (Friedrichsheim) rüütlimõis Veelikse mõis (Felix) rüütlimõis. Abja vald (1866–1950) Kaarli vald (1887–1917) Kaubi (Uue-Pornuse) vald (1866–1917) Penuja vald (1866–1917) Uue-Kariste vald (1866–1917) Vana-Kariste vald (1866–1917) Vanamõisa vald (1866–1900) Vana-Pornuse vald (1866–1917) Alistegunde Büsching, Anton Friedrich (1773). Magazin für die neue Historie und Geographie: IX. Land-rolle des Herzogthums Liefland vom Jahr 1765. Halle: Johann Jacob Curt. Lk 390. Bienenstamm, H. von (1826). Geographischer Abriss der drei deutschen Ostsee-Provinzen Russlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: Deubner. Lk 322. Helene Peterson. Ajalooline traditsioon Karksi/Halliste kihelkonnast 1925. aasta suvel Eesti Kirjandusmuuseum. Folkloristika osakonna e-raamat. 2017. Alma Piiskop. Ajalooline traditsioon Halliste kihelkonnast 1925. aasta suvel Eesti Kirjandusmuuseum. Folkloristika osakonna e-raamat. 2017. Halliste kihelkond Kirchspiel Hallist in Kreis Pernau, Eesti Mõisaportaalis
Röövlikeel

Röövlikeel on Valgete rooside salakeel Astrid Lindgreni meisterdetektiiv Blomkvisti raamatute sarjas. Esimest korda tehakse sellest juttu sarja teises raamatus "Meisterdetektiiv Blomkvisti ohtlik elu". Eva-Lotta Lisander oli saanud selle röövlikeele päranduseks oma isalt. Nii oli tema isa omal ajal sõpradega rääkinud, kui nad ei tahtnud, et teised sellest aru saaks. Õhtu otsa õpetas isa Eva-Lottat ning järgmisel päeval andis tüdruk oma teadmised Kallele ja Andersile edasi. Röövlikeele võtme väljaselgitamisest oli saanud Punaste rooside Sixten, Benka, Jonte üks peamisi sõjaeesmärke. Ise Punased roosid keele olemust välja uurida ei suutnudki, aga raamatu "Meisterdetektiiv Blomkvisti ohtlik elu" lõpus õpetavad Valged roosid selle keele neile ise selgeks. Võti: iga kaashäälik muudetakse kahekordseks ja vahele pannakse "o". Seega näiteks Kalle = kok-a-lol-lol-e ja kesklinn = kok-e-sos-kok-lol-i-non-non. Kirjalikult röövlikeelt ei kasutata, sest nii oleks sellest liiga lihtne aru saada, aga kogenud ja järelikult kiire rääkija esitatud röövlikeelset juttu on asjasse pühendamata inimestel väga raske mõista. Rootsis ja Norras on meisterdetektiiv Blomkvisti raamatute kaudu enamikule inimestele röövlikeel tuttav ja üsna paljud saavad selle rääkimisega hakkama. Piikeel
Tarvastu kihelkond

Tarvastu kihelkond (lühend Trv; saksa keeles Kirchspiel Tarwast) oli ajalooline kihelkond Viljandimaal, Rootsi aegses Pärnumaal ja Pärnu kreisis ja Liivimaa kubermangus Viljandi kreisis. Kirikukihelkond asutati 13. sajandi alguses. Tarvastu nime on ürikutes esmamainitud 1234. aastal. Tarvastu kihelkond oli sel ajal 200 adramaad suur. Kihelkonnas paiknes üheksa mõisat: üks kirikumõis, kaks rüütlimõisast peamõisat ning neli riigimõisat koos kaks kõrvalmõisaga. Lisaks viis karjamõisat. Tarvastu kirikumõis (Pastorat Tarwast) Kuressaare (Kurresaar) riigimõis Orava (Orrawa), Kuressaare kõrvalmõis Saare (Saaremois) riigimõis Savi (Sawi), Kuressaare kõrvalmõis Tarvastu (Schloß Tarwast) rüütlimõis Uue-Suislepa ehk Suislepa (Neu-Suislep) rüütlimõis Vana-Suislepa (Alt-Suislep) riigimõis Vooru (Worroküll) riigimõis Kuressaare vald (1866–1902) Saare vald (1866–1893) Tarvastu vald (1866–1939) Uue-Suislepa vald (1866–) Vana-Suislepa vald (1866–) Vooru vald (1866–1902) Tarvastu kihelkonnakool Tarvastu kalmistu, Viljandi vallas Tinnikuru külas, Mustla aleviku juures Tänapäeval jäävad kihelkonna alad tervikuna Viljandi maakonna koosseisu, moodustades endise Tarvastu valla tuumiku. Büsching, Anton Friedrich (1773). Magazin für die neue Historie und Geographie: IX. Land-rolle des Herzogthums Liefland vom Jahr 1765. Halle: Johann Jacob Curt. Lk 389. Tarvastu kihelkond Eesti mõisaportaal (vaadatud 25. juuni 2012) Ajalugu Tarvastu vald (vaadatud 25. juuni 2012) Büsching, Anton Friedrich (1773). Magazin für die neue Historie und Geographie: IX. Land-rolle des Herzogthums Liefland vom Jahr 1765. Halle: Johann Jacob Curt. Lk 389. Aino Pedai "Tarvastu kihelkond" (sarjast "Meie kodu lugu") Tarvastu Vallavalitsus 2001 Elmar Anton. Ajalooline traditsioon Tarvastu kihelkonna lõunapoolsest osast. Kogutud 1926. a. suvel Eesti Kirjandusmuuseum. 2008. Linda Uudeküll. Ajalooline traditsioon Tarvastu kihelkonna põhjapoolsest osast. Kogutud 1926. a. suvel Eesti Kirjandusmuuseum. 2008.
Paistu kihelkond

Paistu kihelkond (saksa keeles Kirchspiel Paistel, lühend Pst) oli kihelkond Mulgimaal, Viljandimaal, Pärnu kreisis ja Liivimaa kubermangus Viljandi kreisis. Kihelkonnakirik oli Paistu kirik. Kihelkonnas tegutses Paistu kihelkonnakool. Paistu kirikumõis (Pastorat Paistel) Aidu mõis (Aidenhof) riigimõis Anikatsi mõis (Anikatz) Tuhalaane kõrvalmõis Heimtali mõis (Heimthal) rüütlimõis Holstre mõis (Holtstfershof) riigimõis, Jõksi mõis (Jöxi) Tuhalaane kõrvalmõis Loodi mõis (Kersel) rüütlimõis Morna mõis (Morne) rüütlimõis Pahuvere mõis (Willust) rüütlimõis Pirmastu mõis (Pirmast) Holstre kõrvalmõis Tuhalaane mõis (Tuhhalane) riigimõis Vardi mõis (Schwarzhof) rüütlimõis Vasila mõis (Wasila) Holstre kõrvalmõis Õisu mõis (Euseküll) rüütlimõis Aidu vald (1866–1917) Heimtali vald (1866–1917) Holstre vald (1866–1917) Loodi vald (1866–1917) Morna vald (1866–1902) Pahuvere vald (1866–1902) Tuhalaane vald (1866–1917) Vardi vald (1866–1917) Õisu vald (1866–1917) Paistu kihelkonnakool Büsching, Anton Friedrich (1773). Magazin für die neue Historie und Geographie: IX. Land-rolle des Herzogthums Liefland vom Jahr 1765. Halle: Johann Jacob Curt. Lk 389. Paistu kihelkond, Eesti mõisaportaalis Büsching, Anton Friedrich (1773). Magazin für die neue Historie und Geographie: IX. Land-rolle des Herzogthums Liefland vom Jahr 1765. Halle: Johann Jacob Curt. Lk 389. Linda Uudeküll. Ajalooline traditsioon Paistu kihelkonnast 1926. aastal Eesti Kirjandusmuuseum. Folkloristika osakonna e-raamat. 2017. Oskar Vares. Ajalooline traditsioon Paistu kihelkonnast 1926. aasta suvel Eesti Kirjandusmuuseum. Folkloristika osakonna e-raamat. 2017. Jaak-Adam Looveer. Paistu kroonika 1834 - 1944, ärkamisaja häll, 2021
Helme kihelkond

Helme kihelkond (saksa keeles Kirchspiel Helmet im Kreis Fellin) oli kihelkond Mulgimaal ja Viljandimaal, Rootsi aegses Pärnumaal ja Pärnu kreisis ja Liivimaa kubermangus Viljandi kreisis. Helme kirikumõis (Pastorat Helmet) Aitsra mõis (Adscher), Ala mõisa kõrvalmõis Ala mõis (Assikas) rüütlimõis Asu mõis (Assuma) Koorküla kõrvalmõis Helme mõis (Schloß Helmet) rüütlimõis Holdre mõis (Hollershof, Morsel Ilmus) rüütlimõis Hummuli mõis (Hummelshof) rüütlimõis Jõgeveste mõis (Beckhof) rüütlimõis Kärstna mõis (Kerstenhof) rüütlimõis Koorküla mõis (Korküll) rüütlimõis Leebiku mõis (Abenkat) rüütlimõis Lõve mõis (Lauenhof) rüütlimõis Murikatsi mõis (Murrikatz) Kärstna kõrvalmõis Patküla mõis (Owerlack) rüütlimõis Riidaja mõis (Morsel Podrigel) rüütlimõis Roobe mõis (Ropenhof) rüütlimõis Taagepera mõis (Wagenküll) rüütlimõis Vanamõisa mõis (Alt-Wagenküll) Taagepera kõrvalmõis/karjamõis[küsitav] Vanamõisa mõis (Althof) Leebiku kõrvalmõis Ala-Aitsra vald (1866–1899) Helme vald (1866–1917) Holdre vald (1866–1900) Hummuli vald (1866–1917) Jõgeveste vald (1866–1917) Koorküla vald (1866–1917) Kärstna vald (1866–1917) Leebiku vald (1866–1917) Lõve vald (1866–1917) Patküla vald (1866–1917) Riidaja vald (1866–1917) Roobe vald (1866–1899) Taagepera vald (1866–1917) 1810. aasta Pärnu-Viljandi ülemkirikueestseisja von Liphardti korralduse alusel asutas Helme mõisnik Gustav von Rennenkampff Helme vallas asuvasse Vanakoollitare tallu kooli, mis oli esimene haridusasutis Helme kihelkonnas. Vallakoolis õpetati lugemist, katekismust ja kirikulugu. Esimesed kirjalikud andmed kooli kohta on säilinud 1853. aastast. 1920. aasta "Avalikkude algkoolide seadusega" muudeti vallakoolid algkoolideks, 1920. aastal sügisel muudeti Helme algkool 4-klassiliseks ja 1924. aastal 6-klassiiiseks algkooliks ning samal ajal asus kool 1907. aastal Helme endise kihelkonnakooli ruumidesse. Alamõisa mõisa kalmistu Helme kalmistu Jõgeveste mõisa kalmistu Jõgeveste II maailmasõja matmispaik Kärstna mõisa kalmistu Kärstna II maailmasõja matmispaik Lõve mõisa kalmistu Riidaja mõisa kalmistu Taagepera kalmistu Taagepera mõisa kalmistu Tõrva õigeusu kalmistu Büsching, Anton Friedrich (1773). Magazin für die neue Historie und Geographie: IX. Land-rolle des Herzogthums Liefland vom Jahr 1765. Halle: Johann Jacob Curt. Lk 389. Helme algkool 120 aastane., Kaja, nr. 289, 11 detsember 1931 Büsching, Anton Friedrich (1773). Magazin für die neue Historie und Geographie: IX. Land-rolle des Herzogthums Liefland vom Jahr 1765. Halle: Johann Jacob Curt. Lk 389. Linda Vilmre. Ajalooline traditsioon Helme kihelkonnast 1927. aastal Eesti Kirjandusmuuseum. Folkloristika osakonna e-raamat. 2017.