laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
2024. aasta ujumise Euroopa meistrivõistlused

2024. aasta ujumise Euroopa meistrivõistlused on 37. Euroopa meistrivõistlused ujumises, mis toimuvad 10.–23. juunini Serbias Belgradis. See on esimene kord, kui Euroopa meistrivõistlused toimuvad Serbias. Võistlused toimusid ujumises (pikk rada), avaveeujumises, vettehüpetes ja kujundujumises. Ujumisvõistlused toimusid Milan Gale Muškatirovići spordikeskuses, vettehüpped Serbia spordi- ja spordimeditsiini instituudis ja avaveeujumine Ada Ciganlija saarel.   *   Korraldajariik
Harilik täpplehik

Hypoestes phyllostachya ehk harilik täpplehik on õistaim Acanthaceae sugukonnast, mis on looduslikult levinud Lõuna-Aafrikas, Madagaskaril. Taimele iseloomulikud laigud ühinevad sageli suuremateks värvialadeks. Perekonnanimi Hypoestes pärineb kreeka sõnast hypo, mis tähendab "all", ja estia, mis tähendab "maja", viidates taime tupplehtedele, mis on kaetud kandelehtedega. Taksonoomia: Angiospermae>Eudicolydoneae>Superasteridae>Asteridae>Lamiidae>Lamiales>Acanthaceae>Hypoestes>Hypoestes phyllostachya Harilik täpplehik kasvab kuni 30 cm pikkuseks ja laiuseks. Tegemist on igihalja puhmaga, mille lehed on tavaliselt roosad või valged, värvus jaotunud visuaalselt nii, nagu oleks värviga pihustatud. Iseloomulik värvus tuleneb tsüstoliitide (või tsüstoliidimahutite) esinemisest. See roosakaslillade täppidega määrdunud rohelise lehestikuga väike puhmas moodustab kompaktseid puhmastikke. Lehed on vastaku leheseisuga, ovaalsed ja teravatipulised. Neid kannavad 2–4 cm pikkused leherootsud. Kõige tavalisemal hariliku täpplehiku vormil on rohelised lehed roosade laikudega, kuigi laikude värvus võib varieeruda valgest punaseni. Laigud lehtede alumisel küljel on palju heledamat värvi, sageli valged. Taim võib kasvatada lehesõlmedes väikseid üksikuid roosasid/lillasid õisi, mis meenutavad kuslapuu omi. Väikesed õied moodustuvad tõlvikule varte otsas ja on roosad/lillad. Vili on kupar. Hypoestes phyllostachyat kasvatatakse dekoratiivtaimena ja ta on levinud toataim, kuid harilikku täpplehikut saab kasvatada ka õues. Jahedas kliimas saab taime pidada üheaastase taimena, kuid subtroopikas ja troopikas saab taime kasvatada mitmeaastasena. Harilik täpplehik kasvab kõige paremini osalise päikesevalguse käes. Taimel on madal põuataluvus. Taim levib pistikute ja seemikute kaudu. Hypoestes phylostachyal on palju sorte, mille lehed võivad olla rohelised, valged või punased (varieerudest roosast karmiinini), täpilised, plekilised või rohelise-, valge- või punasetriibulised. Nende hulgast võib välja tuua: H. phyllostachya 'Camina' tumeroheliste lehtede ja karmiinpunase värvusega H. phyllostachya 'Confetti Blush', oliivroheline valgete soontega H. phylostachya 'Pink Splash', roheline ja kahvaturoosa H. phylostachya 'Red Splash', roheline ja punane H. phyllostachya 'White Splash', roheline ja valge Harilik täpplehik Madagaskaril Läikivad roosad ja tumerohelised plekid Valgete täppidega Suured valged täpid Lehed roosade täppidega Lilla õis Lähivõte õiest "Acanthaceae Juss. | Plants of the World Online | Kew Science". Plants of the World Online (inglise). Vaadatud 19. juunil 2024. "Hypoestes phyllostachya". Missouri Botanical Garden. Vaadatud 10. märtsil 2018. Viitamistõrge: Vigane <ref>-silt; nime "MBG" on määratud mitu korda erineva sisuga. "Hypoestes phyllostachya Baker | Plants of the World Online | Kew Science". Plants of the World Online (inglise). Vaadatud 19. juunil 2024.
2022. aasta ujumise Euroopa meistrivõistlused

2022. aasta ujumise Euroopa meistrivõistlused olid 36. Euroopa meistrivõistlused ujumises, mis toimusid 11.–21. augustini Itaalias Roomas. See oli neljas kord, kui Euroopa meistrivõistlused toimusid Itaalias, ja teine kord, kui need toimusid Roomas. Võistlused toimusid ujumises (pikk rada), avaveeujumises, vettehüpetes ja kujundujumises. Ujumine, kujundujumine ja vettehüpped toimusid Foro Italicos ning avaveeujumine Ostias.   *   Korraldajariik
Geretsberg

Geretsberg on vald (Gemeinde) Austrias Ülem-Austria liidumaal Braunau am Inni ringkonnas. Geretsberg asub Innvierteli piirkonnas. U. 69 % valla territooriumist on kaetud metsaga ja 27 % on põllumaa. Dauersiedlungsraum der Gemeinden Politischen Bezirke und Bundesländer - Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 10.03.2019. Einwohnerzahl 1.1.2018 nach Gemeinden mit Status, Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 9.03.2019.
Gilgenberg am Weilhart

Gilgenberg am Weilhart on vald (Gemeinde) Austrias Ülem-Austria liidumaal Braunau am Inni ringkonnas. Gilgenberg asub Innvierteli piirkonnas. U. 18 % valla territooriumist on kaetud metsaga ja 77 % on põllumaa. Dauersiedlungsraum der Gemeinden Politischen Bezirke und Bundesländer - Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 10.03.2019. Einwohnerzahl 1.1.2018 nach Gemeinden mit Status, Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 9.03.2019.
Haigermoos

Haigermoos on vald (Gemeinde) Austrias Ülem-Austria liidumaal Braunau am Inni ringkonnas. Kurikuulsast Weyeri koonduslaagrist romadele, mis rajati sinna enne 1945. aastat, pole tänapäeval midagi alles. Haigermoos asub Innvierteli piirkonnas, poolel teel Salzburgi ja Braunau am Inni vahel. Dauersiedlungsraum der Gemeinden Politischen Bezirke und Bundesländer - Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 10.03.2019. Einwohnerzahl 1.1.2018 nach Gemeinden mit Status, Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 9.03.2019.
Handenberg

Handenberg on vald (Gemeinde) Austrias Ülem-Austria liidumaal Braunau am Inni ringkonnas. Fillmannsbach voolab läbi valla lõunast põhja suunas. Dauersiedlungsraum der Gemeinden Politischen Bezirke und Bundesländer - Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 10.03.2019. Einwohnerzahl 1.1.2018 nach Gemeinden mit Status, Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 9.03.2019.
Ariège'i linnukoer

Ariège linnukoer on prantsuse linnukoera tüüpi jahikoera tõug . See pärineb Edela-Prantsusmaalt Occitanie Ariège'i departemangust . Tõu nime võib inglise keeles esitada ka kui Ariège Pointing Dog või prantsuse keeles Braque de l'Ariège . Väidetavalt pärines antud koeratüüp Perdiguero de Burgose ja Bracco Italiano ristamisel saadud koertest. Koeratõu populatsioon vähenes I ja II maailmasõja ajal ning 1990. aastal otsustas aretajate meeskond eesotsas Alain Deteix'ga pühenduda Braque de l'Ariège'i ellujäämisele. Ta juhtis aretajate meeskonda ja pühendus tõu taaselustamisele. Ariège'i linnukoer sobib hästi metsjäneste ja nurmkanade küttimiseks. Braque de l'Ariège on keskmist kasvu koer, kelle kõrvad on lontis. Saba on traditsiooniliselt kupeeritud. Karvkate on lühike, läikiv, sile ja liibuv, värvuselt hele, täpiline, suuremate värvilaikudega, mis on oranžikad vői kastanpruunid. Turjakõrgus on umbes 60–67 sentimeetrit. Tõukoerad peaksid olema võimsad, kuid ilma liigse raskuseta, robustsed ja tugevad. Ariége´i linnukoer on iseseisev, sotsiaalne, sőbralik ja intelligentne. Ta on töökas ja kergesti koolitatav, oma perekonda kiindunud. Ka laste ja teiste koerte suhtes on ta sőbralik. Koer.ee Koeratõugude nimekiri Clark, Anne Rogers; Andrew H. Brace (1995). The International Encyclopedia of Dogs. Howell Book House. Lk 144. ISBN 0-87605-624-9. "ARIEGE POINTING DOG, Breed standard". Fédération Cynologique Internationale. 7. august 1998. Originaali (DOC) arhiivikoopia seisuga 22. juuni 2007. Vaadatud 24. juunil 2007. Arthus-Bertrand, Yann (1993). Dogs. Cassel & Co. Lk 270. ISBN 0-304-35630-1. "Ariege`i linnukoer". www.koer.ee. Vaadatud 20. juunil 2024.
Hollandi Smoushond

Hollandi Smoushond ( Hollandse Smoushond, Hollandi Ratter ) on väike koeratõug, mis on suguluses pinšerite ja šnautseri tõuga, kes on Saksamaal ja Hollandis rottide ja hiirte hävitamiseks lautadesse pandud. Koerad on väga haruldased ja väljaspool Hollandit, päritoluriiki, neid eriti ei teata. Hollandi Smoushond on väikese kehaehitusega, kaalub keskelt läbi 10 kg ja turjakõrgus on 35-42 cm. Neil on veekindel, pikk ja kare karvkate, mis on kollase tooniga. Iseloomulik peakuju on lai ja lühike, kõrgel asetsevate kõrvadega. Hollandse Smoushond Club (Smoushondenclub) asutati 1905. aastal, et dokumenteerida ja registreerida need väiksed laudakoerad tõupuhta tõuna, kuna nad olid väljasuremisohus. Tõug võib olla tulenenud mõnest šnautseri esivanemast, selle kollaka värvuse tõttu. Nimi viitab koerte karvasele karvkattele ja näole, kuna juudi meestel (1800. aastatel kutsuti Smouzeniks, Moosese nimest tulenev rämps) oli pikk habe ja juuksed. Neid nimetati "hollandlasteks", et vältida segadust sarnaste Brüsseli grifoonidega . Teise maailmasõja ajal tõug peaaegu kadus. 1973. aastal hakkasid mitmed kasvatajad tõugu taasaretama väheste allesjäänud koertega, kellest enamik oli ristatud teiste tõugudega. Suur osa taastamisest viidi lõpule piiriterjerite ristamise abil. 1996. aastal Hollandi kunstniku Rien Poortvlieti poolt ilmunud raamatus "Koerad" on illustreeritud viide tõule. Kuigi tõug on Hollandis populaarne, pole see mujal maailmas kuigi tuntud. 2001. aastal tunnustas Fédération Cynologique Internationale antud tõugu ja see paigutati 2. grupi 1. jaotisesse: Pinšerid ja šnautserid, jaotis 1.3 Smoushond. Suurematest ingliskeelse maailma kennelklubidest tunnustab seda ainult Ameerika Ühendriikide United Kennel Club (klassifitseeritud oma terjerite rühma ). Samuti võib Smoushonde leida paljudest interneti-põhistest väiksematest registritest ja koerte registriettevõtetest haruldase tõuna. Koer.ee Koeratõugude nimekiri šnautser "Dutch Smoushound" (PDF). fci.be. 16. märts 2012. Originaali arhiivikoopia seisuga 15. aprill 2023. Vaadatud 20. juuni 2024.{{netiviide}}: CS1 hooldus: robot: algse URL-i olek teadmata (link) "smous", Wiktionary, the free dictionary (inglise), 2. juuni 2024, vaadatud 20. juunil 2024 "United Kennel Club: Dutch Smoushond". United Kennel Club. Originaali arhiivikoopia seisuga 14. veebruar 2012. Vaadatud 3. novembril 2015. "Group 2 : Pinscher and Schnauzer - Molossoid and Swiss Mountain and Cattledogs". FCI. Vaadatud 28. mail 2018.
Annette Vadim

Annette Vadim (sündinud Annette Strøyberg; 7. detsember 1936 Fyn – 12. detsember 2005 Kopenhaagen) oli taani näitleja. Ta oli prantsuse filmirežissööri Roger Vadimi teine abikaasa. Nad olid abielus aastatel 1958–1960. Paaril sündis tütar Nathalie. Annette mängis Vadimi filmis "Ohtlikud armusuhted" (1959). Annette Vadim andmekogus IMDb (inglise)
Kibitka

Kibitka (vene кибитка) on kinnise katusega vanker või saan.
Irina Hussainova

Irina Hussainova (sündinud 19. aprillil 1961 Ivanovos Venemaal) on Eesti tehnikateadlane. Lõpetas Leningradi Polütehnilise Instituudi 1985 füüsikainsenerina ning omandas Tallinna Tehnikaülikoolis 1992 loodusteaduste magistri ja 1999 tehnikateaduste doktori kraadi. Oli Eesti Teaduste Akadeemia Termofüüsika ja Elektrofüüsika Instituudis insener 1985–1992 ning teadur 1992–1994. Aastast 1994 töötab Tallinna Tehnikaülikoolis: mehhatroonikainstituudi teadur 1994–2000; materjalitehnika instituudi vanemteadur 2000–2010, juhtivteadur 2010–2015, professor ja materjaliteaduse õppetooli juhataja 2015–2016; mehaanika ja tööstustehnika instituudi professor alates 2017 (aastast 2019 täisprofessor tenuuris). Oli külalisprofessor Gdański Tehnikaülikoolis 2007, Peterburis ITMO Ülikoolis 2014–2015 ja Illinoisi Ülikoolis 2016–2017. Põhilised uurimisvaldkonnad: protsessitehnoloogia ja materjaliteadus (komposiitmaterjalid, kermetid, triboloogia, tööstuslike materjalide väljatöötamise mikro- ja nanotehnoloogilised uurimismeetodid). 2005 Eesti Vabariigi teaduspreemia (töörühma liikmena) 2015 TTÜ aasta teadusartikkel tehnika ja tehnoloogia valdkonnas 2018 TTÜ aasta teadlane 2017 2019 Eesti Vabariigi teaduspreemia Eesti Teaduse biograafiline leksikon, 4. köide Eesti Teaduse Infosüsteem Irina Hussainova Eesti Teaduse Infosüsteemis Irina Hussainova publikatsioonid
Shikoku koer

Shikoku Inu või Kōchi-ken (高知犬) on Shikoku saarelt pärit Jaapani koeratõug. Alates 1937. aastast on Shikoku Jaapanis kultuuriliselt tähtis rahvuslik aare. Shikoku on üks kuuest Jaapanist pärit tõust, nad on keskmise suurusega ning paiknevad akita inu ja väikese shiba inu vahel; kõik kuuluvad spitside perekonda. 1930. aastatel Jaapani künoloogi Haruo Isogai poolt läbi viidud uuringus jagati Jaapanist pärit koeratõud kolme kategooriasse: suured, keskmised ja väikesed. Shikoku kuulub Shika-inude ehk keskmise suurusega koerte hulka. Sinna kuuluvad ka Kai, Hokkaido ja Kishū . Nad on väga sarnased, neil on kattuvad värvid, erinevused on minimaalsed (suuruses ja morfoloogias). See tõug on ka Tosa üks esivanematest, teda ristati erinevate Euroopa tõugudega, nagu näiteks dogi, vanainglise buldog, inglise mastif, bernhardiin (koer) ja teised. Shikoku turjakõrgus on 46–55cm ja neid iseloomustab seesamvärvusega (punane musta otsaga), must ja punakaspruun või punane karvkate. Lisaks võib leiduda ka kreemika karvkattega koeri, mida näeb siiski harva, kuna see ei ole tõul aktsepteeritud värv. Kõikide värvikombinatsioonide puhul leidub tavaliselt keha alumisel küljel, silmade, koonu ja jalgade ümbruses valge segust karvkatet, mida nimetatakse urajiroks. Shikoku kipub karva ajama üks kuni kaks korda aastas. Koeral on üsna paks karvkate, teravad kõrvad ja rõngas või sirbikujuline saba. Shikoku kehakaal on vahemikus 14–23 kg (isased umbes 51 cm ja emased umbes 47 cm pikk). Koera peetakse keskmise suurusega koeraks. Tõu taasaretamise käigus saadi kolm erinevat Shikoku sorti: Awa, Hongawa ja Hata, mis kõik said nime Kochist pärit piirkonna järgi. Erinevused kolme sordi vahel on hägustunud, kuna kaugemad piirkonnad, kust koerad on pärit, muutusid lihtsamini ligipääsetavaks ning Viimasel ajal on erinevus nende sortide vahel hägustunud, kuna kaugemad piirkonnad, kust koerad olid pärit, muutusid hõlpsamini ligipääsetavaks ja sordid ristatusid. Arvatakse, et tänapäevane Shikoku põlvneb peamiselt Hongawa ja Hata sortidest, kuna Awa sort kadus sisuliselt Teise maailmasõja käigus põhjustatud raskuste ja kvaliteetsete isendite puudumise tõttu, mis oli tingitud ristaretusest teiste koertega. Koer.ee Koeratõugude nimekiri "Shikoku" (PDF). fci.be. 10. veebruar 2017. Vaadatud 20.06.2024. "四国 ｜ 一般社団法人 ジャパンケネルクラブ" (jaapani). Vaadatud 20. juunil 2024. Haruo Isogai was a dog breeder who worked up a classification system for Japanese dogs based on appearance, as a nationalist response to the adoption by dog enthusiasts in Japan of European breeds in the 1930s. ( Arhiiviversioon in Dutch) ("Zaras-Traumwelten - Russischer Traber". Originaali arhiivikoopia seisuga 6. aprill 2009. Vaadatud 20. juunil 2024. in German) There is no evidence that he had any relevant scientific training or even that he ever called himself a "cynologist". "North American Shikoku Club » the North American Shikoku Ken Club (NASC) | Breed History".
Kalingur

Kalingur on labase sidusega, pleegitatud või värvitud, reeglina ka tugevasti apreteeritud puuvillane, harvem linane kangas. Kalinguri kasutatakse vaheriidena ja raamatute köitmiseks (19. sajandil oli see sage kirjastusköidete materjal). Kanga nimetus on tuletatud Calicuti linna nimest Lõuna-Indias. Eesti keelde on kalinguri nimetus jõudnud ida poolt, slaavi keeltes on vastavad sõnad коленкор, каленкор. Saksa keeles on sama etümoloogiaga nimetus Kaliko, mis aga on tähistanud hoopis teist tekstiili, 18. sajandil moodi läinud, kalingurist märksa peenemat trükimustrilist puuvillkangast (sits, chintz), samuti tähistab seda ingliskeelne calico. Inglise keeles kasutatakse köitekalinguri ja vaheriidekanga kohta sõna buckram, mis tähistab väga jäika labases siduses kootud materjali, mis ei pea tingimata olema puuvillane ja mis on mõnikord kootud isegi hobusejõhvilisandiga. Kolmevärvilise kassi värvust tähistav väljend "kalingurmustriline" on tuletatud mitte köitmisel kasutava kalinguri, vaid trükitud sitsriide (calico) nimetusest. A. Tervonen. Kangad. Argo, 2016 Kalingur. Eesti Entsüklopeedia Sõnaveeb[alaline kõdulink]
Stefano Malinverni

Stefano Malinverni (14. mai 1959 Cinisello Balsamo – 19. juuni 2024 Milano) oli itaalia jooksja, sprinter. 1980. aasta suveolümpiamängudel Moskvas võitis ta 4 × 400 m teatejooksus pronksmedali. 1979. aasta Euroopa sisemeistrivõistlustel Viinis võitis ta 400 m jooksus hõbemedali ja 1981. aasta Euroopa sisemeistrivõistlustel Grenoble'is 400 m jooksus pronksmedali. Stefano Malinverni isiklik rekord 400 m jooksus oli 46,09 (1981) Stefano Malinverni veebisaidil Olympedia (inglise)
Marli

Marli on labases siduses lõdvalt kootud õhuke hõre puuvillane riie, tavaliselt valge. Kasutatakse kasutatakse erinevatel eesmärkidel, peamiselt laste mähkmeteks, abimaterjalideks käsitöös, söökide-jookide kurnamiseks ja nõrutamiseks. Marlist tehakse ka steriilseid haavasidemeid. Eestikeelne sõna on tulnud prantsuse keelest, kus see 18. sajandil tähistas eelkõige siidist kootud gaaskangataolist õhukest tekstiili. Juustu nõrutamine marlis Tubaka kasvatamine marlikanga varjus; Suffield, Connecticut. Jack Delano foto, 1940. Marlist ruumijagaja akvaariumile. Raamatust "Goldfish varieties and tropical aquarium fishes [...]" (1917) Liigse värvi eemaldamine trükiplaadilt marlilapiga Sõnaveeb[alaline kõdulink] Marlí. Silk Heritage Thesaurus
Apreteerimine

Apreteerimine on kanga järeltöötluse protsess, milles kangast immutatakse liimaineid, pehmendajaid ja antiseptikuid sisaldava lahusega (apretuuriga). Selle protsessi tagajärjel paranevad kanga kandmisomadused: riie muutub täidlasemaks, vetruvamaks ja karedamaks, samuti omandab kerge läike. Apretuur võib olla, kuid pole alati ja igal juhul pesukindel. Apreteeritud kangad on näiteks läikiv mööblisits (chintz), toile de Jouy, aida ja kalingur. Ka tärgeldamine on apreteerimine. A. Tervonen. Kangad. Argo, 2016
Tonya Finosu

Tonya Finosu on valge spits, kes on pärit Türgist Trabzonist, täpsemalt Tonya linnast. Tonya Finosu on hinnatud nii võõraste mitte usaldamise, kui ka oma peresse kiindumise pärast. Antud tõu kohta on ajaloost vähe teada. Populaarseima teooria kohaselt saadi Tonya Finosu karusnahaga kauplevatelt meremeestelt, kes liikusid varakeskajal Euroopas Lääne- ja Musta mere sadamates ning jõudsid ka erinevatesse Aasia osadesse. Tonya Finosu ei ole ühegi suurema kennelklubi poolt tunnustatud. Siiski nähakse vaeva, et Türgi patendi- ja kaubamärgiamet registreeriks tõu Trabzoni piirkonna geograafilise kaubamärgina. Tonya Finosul on väikesed püstised kõrvad ning kumer poolkuukujuline saba. Puhast tõugu koerad võivad olla ainult valge karvkattega. Neil on paks kahekordne karvkate, mis talub Musta mere äärseid külmasid ja vihmaseid tingimusi. Tonya Finosut võib kirjeldada kui mänguhimulist ja elavat koera, kes on sõbralik oma pere ja teiste peres olevate loomadega. Neil on palju energiat ja nad on sportlikud koerad. Kodu kaitsevad nad häälekalt võõraste peale haukudes. "Tonya Finosu". Wad Dünya Anadolu Köpekleri Kinoloji Derneği (türgi). Vaadatud 20. juunil 2024. Yilmaz, Orhan; Ertuğrul, Mehmet; Wilson, Richard (27. august 2012). "The domestic livestock resources of Turkey: breed descriptions and status of guard and hunting dogs". 63rd Annual Meeting of the European Federation of Animal Sciences. Haberleri-Yasam, Hayat. "'Tonya finosu' coğrafi işaret yolunda" ['Tonya finosu' is on its way to a geographical indication]. www.sozcu.com.tr (türgi). Vaadatud 20. juunil 2024. Yilmaz, Orhan; Ertuğrul, Mehmet (1. oktoober 2012). "Some Phenotypic Traits of Fino of Tonya (Kobi) Dogs of Turkey and a Conservation Policy". Journal of Veterinary Advances. 2 (10). ISSN 2251-7685. "Türkiye'nin köpekleri" [Dogs of Turkey]. www.timeturk.com (türgi). Vaadatud 20. juunil 2024.
Volpino Italiano

Volpino Italiano ehk Volpino on itaalias aretatud spits. Nad on lähisuguluses kääbusspitsi ja saksa spitsiga. Väikesed ja tänapäevast Volpinot meenutavad koerad on tuvastatud mitmel maalil, millest varaseim võib olla Vittore Carpaccio Püha Augustinus oma tööruumis, mis on maalitud 1502. aastal Scuola di San Giorgio degli Schiavonis Veneetsias. Väidetavalt oli Firenze skulptoril Michelangelol selline koer. 18. ja 19. sajandil olid seda tüüpi koerad levinud Toscanas, kus neid tunti Cane di Firenze nime all ning kaarikujuhid ja karjased kasutasid neid valvekoertena. Lazios kutsuti tõugu Cane del Quirinale. 1888. aastal külastas Ühendkuningriigi kuninganna Victoria Firenzet ja ostis seal olles neli kääbusspitsi või spitsi tüüpi koera.  1913. aastal koostas Kennelklubi Italiano esimese Volpino Italiano tõustandardi ja korraldati mõningase eduga koertenäitused. 1956. aastal aksepteeris Fédération Cynologique Internationale tõugu täielikult. 1960. aastateks oli tõug praktiliselt kadunud ja väljasuremise äärel. 1968. aastal leiti mõned isendid ja koerte registreerimist alustati uuesti 1972. aastal. Vahemikus 2011–2019 registreeriti Itaalias umbes 160 uut koera iga aasta. Volpinod on tuntud oma väikse kehaehituse poolest, nende turjakõrgus ei ületa 30 cm. Neil on ruutjas kehaehitus, keha pikkus on enam-vähem võrdne turjakõrgusega. Karvkate on pikk ja hoiab kehast eemale. Nad võivad olla nii valge, sügavpunase kui ka musta värvusega; uuendatud tõustandardis on aga aktsepteeritud ka mis tahes teine värv. See tõug on üks paljudest, keda mõjutab pärilik haigus Ectopia lentis – silmaläätse dislokatsioon või paigast nihkumine, mis võib põhjustada valu või pimedaksjäämist. "VOLPINO ITALIANO". www.enci.it/volpino. Vaadatud 20. juunil 2024. Neri, Margherita; Tonelli, Serena; Tonelli, Eraldo (2005). Cani (itaalia). Taylor & Francis. ISBN 978-88-09-03913-1. "VOLPINO ITALIANO". www.fci.be. Vaadatud 20. juunil 2024. "Volpino Italiano" (PDF). enci.it. 21. september 2023. Vaadatud 20. juuni 2024. "Volpino Italiano" (PDF). fci.be. 21. september 2023. Vaadatud 20. juuni 2024. Secord, William (2009). Dog Painting: A History of the Dog in Art (inglise). Antique Collectors' Club. ISBN 978-1-85149-576-4. Coren, Stanley (11. detsember 2012). Why We Love The Dogs We Do: How To Find The Dog That Matches Your Personality (inglise). Simon and Schuster. ISBN 978-1-4711-0940-9. David Gould, Louise Pettitt, Bryan McLaughlin, Nigel Holmes, Oliver Forman, Anne Thomas, Saija Ahonen, Hannes Lohi, Caroline O'Leary, David Sargan, Cathryn Mellersh (2011). ADAMTS17 Mutation Associated with Primary Lens Luxation Is Widespread among Breeds. Veterinary Ophthalmology 14 (6): 378–384. DOI:10.1111/j.1463-5224.2011.00892.x.
Ribihelvell

Ribihelvell (Helvella costifera) on kottseente hulka kuuluv seeneliik. Ribihelvell andmebaasis eElurikkus
Bumasee

Bumasee on toimses siduses (harva labases), ühelt küljelt, enamasti pahemalt poolt karustatud kangas, enamasti segakangas (lõim ja kude eri kiududest). Riie on flanellist karmima tekstuuriga. Traditsioonilise bumasee lõim on siidist ja koelõng kammlõngast. Odavama hinnaklassi bumasee lõim kootakse viskoosist ja kude kammlõngast või puuvillast. Väga tavaline on musta värvi bumasee. Ingliskeelne bombazine ja prantsuskeelne bombasin on mõlemad tuletatud siidi tähistavast sõnast: vanakreeka βόμβυξ (bómbyx), ladina bombyx ('siidiuss'). Hiljem tähendus hakkas hõlmama ka puuvilla (itaalia bambagia). Eestikeelne sõna bumasee on tulnud vene sõnast бумазе́я. Bumaseed kooti Vana-Hiinas ja Jaapanis, samuti 16.–17. sajandi Inglismaal; 18. ja 19. sajandil toodeti seda ka Itaalias, Prantsusmaal ja Hispaanias. Algselt kooti seda laias värvivalikus, kuid 19. ja 20. sajandiks sai selle standardvärviks must, kuna see sai leinarüüde ja religioossete ordude rõivaste eelistatud materjaliks. Hispaanias ja Ladina-Ameerikas õmmeldi talvemantillad enamasti mustast bumaseest. A. Tervonen. Kangad. Argo, 2016 Going in silks. Some textile contexts for portraits of Charles I and Henrietta Maria. – Fitzwilliam Museum The Mourning Dress. – Reframing the Victorians Bombazine Fabric. – FabricLore Bombazine. – Encyclopedia Britannica
Nõmme (perekonnanimi)

Nõmme on eesti perekonnanimi. 2024. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Nõmme 392 inimesel: 191 mehel ja 202 naisel. Perekonnanimede levikult oli Nõmme meeste puhul 318. kohal ja naiste puhul 336. kohal. Kõige levinum oli perekonnanimi Nõmme vanuserühmas 0–4, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 5,13. Perekonnanimi Nõmme on levinuim Lääne-Viru maakonnas, kus neid oli maakonna 10 000 elaniku kohta 10,45. Aare Nõmme, eesti poksija (1949–) Martti Nõmme, eesti suusahüppaja (1993–) ... https://www.stat.ee/nimed/pere/N%C3%B5mme (vaadatud 20.06.2024) Nõmme statistikaameti andmebaasis