laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Nuuskmõmmik

Nuuskmõmmik (originaalis rootsi keeles Snusmumriken, soome Nuuskamuikkunen) on soomerootsi lastekirjaniku Tove Janssoni lastelugude sarja "Muumitroll" üks paljudest tegelastest. Nuuskmõmmik on Muumitrolli parim sõber, kes rändab igal talvel lõunasse ning tuleb kevadel tagasi. Ta on Sekeldaja ja Mymla poeg ning Väikese My poolvend. Enamasti kannab ta vanu rohelisi rõivaid ning peas suurt laiaäärelist kaabut, mida ta on kandnud juba sündimisest saadik. Muumiorus elab ta telgis, suitsetab piipu ning mängib suupilli. Nuuskmõmmiku ja kõigi maailma pisikeste arglike olendite vahel on teatud sümpaatia. Ta jälestab võimukaid ja kitsarinnalisi tegelasi nagu Pargivaht, kes kehtestab liiga palju reegleid ja keelde. Kord õnnestub Nuuskmõmmikul külvata äikese eel parki Hatifnattide seemneid, mis seal kiiresti vohama hakkavad ning ka Pargivahi sealt minema peletavad. Seeläbi näitab Nuuskmõmmik end isesuguse keskkonnakaitsjana, kes pooldab vaba ja puutumatut loodust ning kisub oma protesti märgiks pargist maha kõik keelavad ja suunavad sildid. Samuti on Nuuskmõmmik raamatus omalaadne filosoof, ta meenutab oma harvade ja tarkade sõnadega mõnd buda munka, kes väärtustab enam mälestust mingist asjast kui asja enese alleshoidmist. Selles mõttes vastandub ta Snifile.
Sniff

Sniff (rootsi keeles Sniff, soome keeles Nipsu) on üks paljudest Tove Janssoni muumilugude kõrvaltegelastest. Ta on Muumitrolli ebaküps sõber ning hilisem adopteeritud vend. Raamatus on Sniff üks vähestest tegelastest, kes on otseselt huvitatud rahast ning kes otsib järjepidevalt võimalusi saada kiirelt ja lihtsalt rikkaks. Joonissarjas "Muumioru lood" kannab Sniff samas teoses esineva väikese koerakese nime Niru.
Muumitroll (raamat)

"Muumitroll" on esimene eestikeelseid Tove Janssoni muumilugusid sisaldav kogumik. 1975. aastal kirjastuses Eesti Raamat ilmunud muumilood tõlkis eesti keelde Vladimir Beekman. "Trollitalv" "Muumipapa memuaarid" "Nähtamatu laps" ja teisi jutte "Muumipapa ja meri" "Muumitroll". Tiritamm, 1994. ISBN 9985-55-014-5 Sisaldab lisaks kogumiku esmatrükis ilmunud lugudele ka jutustust "Võlukübar" . "Muumitroll (1.osa)". Tiritamm, 2004. ISBN 9985-55-191-5 Sisaldab jutustusi "Võlukübar", "Trollitalv" ja "Muumipapa memuaarid". "Muumitroll (2.osa)". Tiritamm, 2009. ISBN 9789985552643 Sisaldab jutustusi "Sabatäht tuleb", "Pöörane jaaniaeg" ja "«Nähtamatu laps» ja teisi jutte". "Muumitroll". Sinisukk, 2014. ISBN 9789949342341 Sisaldab kogumiku esmatrükis ilmunud jutustusi. "Sabatäht". Tõlkinud Elo Raukas. Tiritamm 1995 "Ohtlik jaanipäev". Tõlkinud Elo Raukas. Tiritamm 1995 "Hilja novembris". Tõlkinud Elo Raukas. Tiritamm 1995
Hindustani poolsaar

Hindustani poolsaar ehk Hindustan ehk India poolsaar on poolsaar Euraasia lõunaosas Lõuna-Aasias. Poolsaare tinglikuks piiriks loetakse Induse suudme ja Gangese suudme vahelist joont, tema kaldaid uhuvad Araabia meri läänes ja Bengali laht idas. Hindustani poolsaarest lõunas asub Sri Lanka saar. Hindustani poolsaare pinnamood on lõunaosas mägine ja põhjaosas tasane. Läänerannikul paiknevad Lääne-Ghatid, idarannikul Ida-Ghatid. Nende vahele jääb tasane Dekkani platoo. Hindustani poolsaare keskosas asuvad Vindhya mäed, Satpura mäed ja Chota-Nagpuri platoo. Hindustani poolsaare põhjaosa ulatub Induse-Gangese madalikule. Kogu Hindustani poolsaare territooriumil valitseb mussoonkliima. Talv on kuum ja kuiv, suve on kuum ja niiske. Aasta jooksul sajab ebaühtaselt, kõige suurem sademete hulk on suvel ja kõige vähem sajab talvel. Hindustani poolsaar on tekkinud India laama, millel asub Hindustani poolsaar, kokkupõrkel Euraasia laamaga. Nende kahe laama piirialal kulgevad Induse-Gangese madalikku põhjakaarest piiravad mäestikud. Riikidest jäävad Hindustani poolsaarele India ning osa Bangladeshist ja Pakistanist. indoloogia
Muumitroll

Muumitroll (rootsi Mumintrollet, soome Muumipeikko) on Tove Janssoni muumilugude keskne tegelane, Muumipapa ja Muumimamma poeg, seiklejahingega noormees, kes kuulub muumitrollide - väikeste, valgete, ümarate ja pehmete väiketrollide hulka ning elab helesinises muumimajas.
Sabatäht

"Sabatäht" on teine muumiraamat. Mõnikord loetakse seda teost ka esimeseks muumiraamatuks, kuna selles sisalduvad juba paljud tähtsamad tegelased ning tegevustik toimub Muumiorus, kuhu muumitrollid jõuavad alles eelnenud teose "Väikesed trollid ja suur veeuputus" lõpus. Muumitroll ja Sniff leiavad metsast salapärase raja, kohtavad Piisamrotti ja ebatavalist kassipoega. Viimaks jõuavad nad välja mere äärde, kus Muumitroll asub pärlikarpe püüdma, Sniff aga avastab samal ajal koopa. Seal olles aga silmavad nad Muumioru kohal ähvardavalt helendavat sabatähte, neil hakkab hirm ning nad kiirustavad tagasi koju. Seal otsustatakse koos, et tuleb ära käia observatooriumis ja uurida, kas see täht ka tõepoolest ohtlik on. Nad seavad valmis paadi, millega sõita Üksildastesse Mägedesse, et küsida observatooriumi professorilt, kas sabatäht hävitab elu Maal. Üsna reisi alguses ründavad neid krokodillid, kes söövad ära nende pesu. Seejärel kohtavad sõbrad Nuuskmõmmikut, kes nende retkega ühineb ning Sniff peab põgenema hiidsisaliku eest, kellelt ta kalliskive püüdis varastada. Paat jääb kose äärele kinni ning on juba peaaegu musta auku langemas kui Koduvana nad ootamatult päästab. Nad leiavad observatooriumi ja saavad sealsetelt teadlastest teada täpse komeedi saabumise kuupäeva ning kellaaja. Tagasiteel päästavad nad Tusklikupreili (Piripiiga) mürgipõõsa käest ning rändu jätkatakse koos tema ja ta venna Tusklikuga (Piripoisiga). Teel põigatakse läbi ka külapoest, kus igaüks omale mingi kingituse kaasa ostab ning satuvad ka metsapeole. Edasi minnes avastavad nad, et sabatäht on hakanud merd ära kuivatama, kohtavad taas Koduvana, kellega koos jõutakse tagasi Muumiorgu. Seal avastavad nad, et Muumimamma on küpsetanud nende tagasisaabumise puhul koogi. Üheskoos kogu muumipere, Piisamroti, ebatavalise kassipoja, Sniffi ja teistega minnakse koopasse katastroofi eest varju, kuid sabatäht lendab Maast mööda ning kõik saavad tagasi endiste toimetuste juurde pöörduda.
Christian Hülsmeyer

Christian Hülsmeyer (25. detsember 1881 Eydelstedt – 31. jaanuar 1957 Ahnweiler) oli saksa leidur, radari leiutaja.
Thorkild Hansen

Thorkild Hansen (9. jaanuar 1927 – 4. veebruar 1989) oli taani kirjanik. Tema tuntumad teosed on romaan "Õnnelik Araabia" (Det lykkelige Arabien; 1962, eesti keeles 2004), mis räägib 18. sajandil Araabiasse viinud Carsten Niebuhri ekspeditsioonist; ja romaanitriloogia Taani orjakaubandusest: "Orjarannik" (Slavernes kyst; 1967), "Orjalaevad" (Slavernes skibe; 1968) ja "Orjasaared" (Slavernes øer; 1970). Romaanitriloogia eest anti talle 1971. aastal Põhjamaade Nõukogu kirjandusauhind. Thorkild Hanseni 1978. aastal ilmunud Knut Hamsuni biograafia "Protsess Hamsuni vastu" (Prosessen mod Hamsun I–III) tõi kaasa elava avaliku arutelu ja autorit süüdistati lausa natsisõbralikkuses. Pigem oli siiski tegemist kirjaniku katsega mõista, miks läks Hamsun koostööle natsidega. Triloogia põhjal kirjutas Rootsi kirjanik Per Olov Enquist stsenaariumi filmile "Hamsun" (1996, filmijutustus ilmus eesti keeles Loomingu Raamatukogu sarjas 1998). 2009 ilmus eesti keeles poolelijäänud dokumentaaljutustus "Camus' surm" (tõlkinud Ene Mäe, järelsõna: Gitte Jæger ja Lars Peter Rømhild, kirjastus Eesti Raamat).
Rudi Völler

Rudolf Völler (tuntud kui Rudi Völler; sündinud 13. aprillil 1960 Hanaus) on Saksamaa jalgpallikoondise endine peatreener ja endine mängija (ründaja). Ta mängis koondises 90 mängus ja lõi 47 väravat. Alates 2. juulist 2000 oli Völler Saksamaa koondise peatreener. 24. juunil 2004 teatas ta koondise peatreeneri kohalt tagasiastumisest, mille põhjuseks oli koondise ebaõnnestunud esinemine 2004. aasta Euroopa jalgpallimeistrivõistlustel. TSV 1860 Hanau (1966–1975) Kickers Offenbach (1975–1980) TSV 1860 München (1980–1982) Werder Bremen (1982–1987) AS Roma (1987–1992) Olympique Marseille (1992–1994) Bayer Leverkusen (1994–1996) 1983 Saksamaa parim jalgpallur 1986 MM hõbe 1990 Maailmameister 1991 Itaalia karika võitja (AS Roma) 1992 EM hõbe 1993 Euroopa karikas (Olympique Marseille) Saksakeelne tutvustav lehekülg
Bretagne'i poolsaar

Bretagne'i poolsaar on poolsaar Euroopa lääneosas Prantsusmaa loodeosas. Põhiliselt Bretagne'i poolsaarel asub Prantsusmaa haldusüksus Bretagne'i piirkond. Päikeseloojang Pleumeur-Bodou lähedal Vaade Roc Trévezelilt Päike ja vihm Loscolo neemel Pénestinis
Bode

Bode on jõgi Saksamaal. Algab Harzi põhjanõlvult. Voolab valdavalt kirdesse ja itta. Suubub vasakult Saalesse.
Anna Klas

Anna Klas (sündinud Anna Gurevitš; 23. jaanuar 1912 Riia – 20. aprill 1999 Tallinn) oli juudi päritolu Eesti pianist ja pedagoog. Ta oli Eri Klasi ema. Anna Klas lõpetas 1931. aastal Tallinna Konservatooriumi Sophie Heinrichsi klaveriklassi. Aastatel 1931–1933 täiendas end Berliini Kõrgemas Muusikakoolis. Teise maailmasõja ajal kuulus ta Eesti NSV Riiklikesse Kunstiansamblitesse. Aastatel 1944–1959 oli Tallinna Muusikakooli õpetaja (aastast 1946 dotsent), aastatel 1966–1979 Riia Konservatooriumi õppejõud. Aastast 1985 oli Anna Klas Heino Elleri nimelise Tartu Muusikakooli õppejõud. Ta on esinenud solistina ja mitmes kammeransamblis, eriti tuntuks sai tema ja Bruno Luki klaveriduo. 1946 Eesti NSV teeneline kunstnik 1947 Nõukogude Eesti preemia Anna juudist isa Jossel Gurevitš õppis Viinis laulu ja koorijuhtimist. Lõpetades sai ta töökoha Riiga, poistekooli lauluõpetajaks. Riias abiellus Jossel Gurevitš Estriga, kellega neil oli kaks tütart – Anna ja Jemima. 1938. aastal abiellus Eduard Klasiga. Nende poeg oli dirigent Eri Klas. 1941. aastal, pärast Eesti okupeerimist Saksa vägede poolt arreteeriti tema abikaasa Eduard Klas ja hukati (juudi päritolu tõttu). Anna Klas viibis aastatel 1941–1943 tagalas Uuralis, ja aastatel 1943–1944 Jaroslavlis. Haud Tallinna uuel juudi kalmistul
Lale Andersen

Lale Andersen (sündinud Liese-Lotta Helene Berta Bunnenberg; 23. märts 1905 Bremerhaven, Saksamaa – 29. august 1972) oli saksa šansoonilaulja ja laulukirjutaja. 1922. aastal ehk 17-aastaselt abiellus ta kohaliku kunstniku Paul Ernst Wilkega (1894–1971) ning sai kolm last: Björn, Carmen-Litta ja Michael. Peatselt pärast kolmanda lapse sündi abielu lagunes. Lale jättis lapsed oma õe Thekla ja venna Helmuti hoolde ning läks 1929. aasta oktoobris Berliini, kus hakkas õppima Saksa Teatri näitekunstikoolis. Ametlikult lahutati tema abielu 1931. Samal aastal hakkas ta esinema Berliini kabareedes. Esialgu kasutas ta esinejanime Liselotte Wilke. Hiljem hakkas ta oma lauludele ise tekste kirjutama, tehes seda tavaliselt varjunime Nicola Wilke all. 1933–1937 esines ta Zürichi Teatris. Zürichis tutvus ta Rolf Liebermanniga, kes jäi tema lähedaseks sõbraks kuni Lale surmani. 1938 läks ta tööle Müncheni kabareesse Simpl ja varsti pärast seda prestiižsesse Kabarett der Komikerisse Berliinis. Kabarett der Komikeris tutvus Andersen Norbert Schulzega, kes oli just kirjutanud viisi laulule "Lili Marleen". Andersen salvestas selle 1939, aga tuntuks sai see alles 1941, kui seda hakkas mängima okupeeritud Jugoslaavias asuvate Saksa vägede raadiojaam Soldatensender Belgrad. Selle raadiojaama saatja oli nii võimas, et seda oli kuulda üle kogu Euroopa ja Vahemere maades. Laul sai populaarseks nii Saksa kui ka liitlasvägede seas. Sellegipoolest ei meeldinud Saksamaa võimudele laul lahusolevatest armastajatest. Andersen sai üheksakuulise esinemiskeelu mitte üksnes laulu pärast, vaid ka sõpruse tõttu Liebermanniga, kes oli juut, ja teiste juutidega, kellega ta Zürichis tutvunud oli. Joseph Goebbels keelas "Lili Marleeni" mängimise raadios sootuks. Pärast karistuse kandmist lubati Andersenil esitada muid laule, kuid mitte "Lili Marleeni". 1942. aasta juunis muutis Goebbels meelt ja käskis "Lili Marleenist" teha nii-öelda sõjaväeversiooni, mille muusikas domineerisid trummid. Ülejäänud sõja-aastatel ei kasutatud Anderseni propaganda eesmärkidel siiski nii palju kui teisi Saksamaa näitlejaid ja lauljaid: tal oli üks väiksem roll propagandafilmis ja ta salvestas mitu ingliskeelset propagandalaulu. Sõja lõpus põgenes Andersen Saksamaale kuuluvale Langeoogi saarele Põhjameres ja elas seal mitu aastat. 1949. aastal abiellus Andersen šveitsi helilooja Artur Beuliga (1915–2010). 1952 tuli Andersen meelelahutusärisse tagasi lauluga "Die blaue Nacht am Hafen", mille sõnad olid ta enda kirjutatud. See sai Saksamaal kuldplaadiks. Tema teine kuldplaat oli 1959. aasta laul "Ein Schiff wird kommen ...", kreeka helilooja Manos Hadjidakise laulu "Τα Παιδιά του Πειραιά" ('Pireuse lapsed') kaver. Originaal pärines samanimelisest filmist ja pälvis 1960 parima originaallaulu Oscari, olles läbi aegade esimene mitteingliskeelsest filmist pärit laul, mis on saanud parima originaallaulu Oscari. Andersen esindas Saksamaad 1961. aasta Eurovisioonil lauluga "Einmal sehen wir uns wieder", aga jäi 3 punktiga 13. kohale. Sel ajal oli ta 56-aastane ja kõigi aegade vanim esineja Eurovisioonil. See rekord püsis kuni 2008. aastani, mil Horvaatiat esindas 75 aasta vanune 75 Cents.
Vittorio Amedeo I

Vittorio Amedeo I (8. mai 1587 Torino – 7. oktoober 1637 Vercelli) oli Savoia hertsog alates 1630 kuni surmani. Ta kandis ka tiitleid Küprose kuningas ja Jeruusalemma kuningas. Ta oli Savoia hertsogi Carlo Emanuele I ja tema naise, Hispaania printsessi Catalina Micaela teine poeg. Suure osa oma lapsepõlvest veetis ta Hispaania õukonnas Madridis. Ta sai troonipärijaks siis, kui tema vanem vend Felipe Emanuele 13. veebruaril 1605 18-aastaselt suri. Vittorio Amedeo I oli tark ja populaarne valitseja. Teda hüüti Susa lõviks (Susa on Savoiale kuuluv asula Alpides). Kui tema isa 1630 suri, okupeerisid prantslased Savoiat. Carlo Emanuele poliitika oli tekitanud nii suhetes Hispaania kui Prantsusmaaga ebastabiilsuse ja hertsogkonna kaitsmiseks oli vaja sõjaväge, kuid riigikassa oli tühi ning nii ei saanud hästi palgata palgasõdureid ega välja õpetada omamaiseid sõdureid. Seetõttu sõlmis Vittorio Emanuele rahu Hispaaniaga, astus Prantsusmaaga liitu ja tal õnnestus 1631 sõlmitud Cherasco lepinguga säilitada kolmandik Monferratost: Pinerolo, Alba ja Trino linna ning saada ülejäänu eest rahalist kompensatsiooni. Vastavalt salakokkuleppele tuli Pinerolo seejärel Prantsusmaale tagasi anda. Vastavalt kardinal Richelieu juhistele pidi Savoia lõpetama rahu Hispaaniaga ja organiseerima Itaalias Hispaania-vastase liidu. Savoia saavutas Hispaania vägede üle kaks võitu: 1636 Tornavento lahingus ja 8. septembril 1637 Mombaldone lahingus. Samal aastal 25. septembril haigestus Vittorio Emanuele pärast Créqui hertsogi Charles de Créquy de Lesdiguières antud pidusööki. Ta viidi tagasi Savoiasse, kus suri 7. oktoobril. Pärast Vittorio Emanuele surma sai hertsogiks tema 5-aastane poeg Francesco Giacinto, kes aga aasta hiljem suri. Seejärel sai hertsogiks tema noorim poeg, 4-aastane Carlo Emanuele II. Mõlema eest valitses regendina laste ema Christine kuni oma surmani 1663. Vittorio Amedeo I abiellus 10. veebruaril 1619 Henri IV ja Marie de' Medici tütre Christinega (1606–1663). Neil oli seitse last, kolm poega ja neli tütart: Luigi Amadeo di Savoia (1622–1628), Savoia prints Luisa Cristina di Savoia (27. juuli 1629 – 14. mai 1692), Savoia printsess Francesco Giacinto di Savoia (14. september 1632 – 4. oktoober 1638), Savoia hertsog Carlo Emanuele II di Savoia (20. juuni 1634 – 12. juuni 1675), Savoia hertsog Margherita Iolanda di Savoia (15. november 1635 – 29. aprill 1663), Parma hertsoginna Caterina Beatrice di Savoia (6. november 1636 – 26. august 1637), Savoia printsess Adelaide Henrietta di Savoia (6. november 1636 – 18. märts 1676), Baieri hertsoginna. Vittorio Emanuele noorem vend, Savoia kardinal Maurizio di Savoia pani 1637 vaimulikuameti maha ja abiellus Luisa Cristinaga, kes oli 15-aastane. Sellest abielust lapsi ei sündinud.
Bella Ahmadulina

Bella Ahhatovna Ahmadulina (vene Белла Ахатовна Ахмадулина; 10. aprill 1937 Moskva – 29. november 2010 Peredelkino, Moskva oblast) oli vene luuletaja, kes Jossif Brodski arvates oli tuntuim kaasaegne vene keeles kirjutav luuletaja. Ahmadulina sündis tatari-itaalia päritolu peres. Tema kirjandustegevus algas koolipõlves, kui ta tegi ajakirjanikuna kaastööd Moskva ajalehele Metropol. Luuleoskusi õpetas talle Jevgeni Vinokurov. Ahmadulina esimesed luuletused ilmusid 1955. aastal ajakirjas Oktjabr, ning need leidsid sooja vastuvõtu ortodokssete Nõukogude luuletajate poolt. 1960. aastal lõpetas ta Gorki Kirjandusinstituudi. 1962. aastal ilmus tema esimene luulekogu "Струна". Mitmed tema hiljem avaldatud luuletustest on viisistatud ja saanud lauludena populaarseks. Ahmadulina luuletustes on kesksel kohal sõprus, armastus, inimsuhted. Ta on kirjutanud paljudest vene luuletajatest esseid ja teinud tõlkeid. Oma kirjutistes kajastab ta väga harva poliitikat, kuigi nooruses toetas ta dissidente. 1954. aastal abiellus ta Jevgeni Jevtušenkoga, 1960. aastal Juri Nagibiniga. 1974. aastast oli ta abielus vene teatrikunstniku Boriss Messereriga. Neil oli elamu Peredelkinos ja ateljee Moskvas. "Muusikatunnid" (luulevalimik). Tõlkinud Leelo Tungal. Sari "Nõukogude luule". Eesti Raamat, Tallinn 1979, 44 lk Jelena Skulskaja, "Õhtusöök trellide taga Bella Ahmadulinaga" – KesKus 2001, nr 9, lk 26; ilmunud ka Jelena Skulskaja kogumikus "Siilid udus", Tallinn 2006, lk 12–15 Vaapo Vaher, "Lõpmata ülev Bella" – Sirp 19. aprill 2002, lk 3 (ilmunud ka Vaapo Vaheri raamatus "Kokaiin Balti jaama turult: miniatuure vene kultuurist", Tallinn 2003, lk 124–126)
Niilus

Niilus (araabia النيل An-Nīl ehk البحر Al-Baḩr) on jõgi Kirde-Aafrikas. Niilus on 6650 (teistel andmetel 6671) km pikk ja Amazonase järel pikkuselt teine jõgi maailmas (varem peeti Niilust pikimaks jõeks). Niiluse jõgikond on 2,87 miljonit km² ja keskmine vooluhulk Aswānis 2600 m³/s. Niilus algab Ida-Aafrikast Virunga mägedest Kagera jõena, mis suubub Victoria järve. Väljub sealt Victoria Niilusena, läbib Kyoga järve ja suubub Alberti järve (endine nimi Mobutu Sese Seko järv). Viimasest allavoolu kuni parempoolse lisajõe Aswa suudmeni nimetatakse teda Alberti Niiluseks, edasi vasakpoolse lisajõe Baḩr al-Ghazāli suudmeni Baḩr al-Jabaliks, sellest allavoolu Valgeks Niiluseks ehk Al-Baḩr al-Abyaḑiks ja pärast parempoolse lisajõe Sinine Niiluse suuet Hartumis Niiluseks. Suured lisajõed on ka ‘Aţbarah' jõgi Põhja-Sudaanis ja Sobat Lõuna-Sudaanis. 'Aţbarah'st suudmeni voolab Niilus 2700 km ühegi lisajõeta läbi kõrbe, tema org (laius kuni 20 km) moodustab maailma suurima oaasi. Üldiselt voolab ta põhja poole ja moodustab Põhja-Egiptuses lõpuks laia delta. Niilus läbib Burundit, Tansaaniat, Ugandat, Sudaani ja Egiptust, lisaks Rwandat piirijõena. Niiluse ülemjooksul on palju jugasid ja kärestikke, osa neist on paisutamisega (15 suurt paisu) üle ujutatud. Sudaanis voolab Niilus suures tugevasti soostunud nõos (Sudd). Sinise Niiluse suudme ja Aswāni vahel on 6 kärestikku ehk katarakti (neist 2 on Nasseri veehoidlast üle ujutatud), edasi kuni suudmeni on jõe vool aeglane. Niilus on Egiptuse ainus pidevalt voolav jõgi. Vahemerre suubudes moodustub suur delta (24 000 km²). Peamised suudmeharud on Rosetta ja Damietta (Dumyāţ). Etioopia mägismaa suvised mussoonvihmad põhjustasid varem üleujutusi (juunist oktoobrini, veetaseme tõus 6-7 meetrit), tuues põldudele viljakat muda, nüüdisajal reguleerib Niiluse veetaset Aswāni lähedale rajatud hüdrosõlm. Deltast lähtub mitu mageveekanalit (Suessi kanalisse, Al-Fayyūmi oaasi ja Aleksandriasse). Peamised püügikalad on niiluse ahven, niiluse hulkuim ehk bišin, vesihunt ja hammaskarp. Kõrgpaisude ja veehoidlate rajamine Niilusele on põhjustanud soovimatuid muutusi: viljakas muda settib eeskätt veehoidla põhja, seepärast vajavad põllud väetamist, suurenevad vee sooldumine, aurumine ja kõrbeliiva imendumine, väheneb toitaine- ja hapnikusisaldus. Niiluse nimi tuleb kreeka keelest (Neilos). Pole teada, mida see tähendab. Muinasegiptlased ise nimetasid seda lihtsalt jõeks või suureks jõeks (egiptuse keeles iteru, kopti keeles joor ja jeró). Ka juudid nimetasid seda Jôr (Piiblis valesti Je'ôr). Niiluse alamjooksu org on vanimaid inimasustus- ja kultuuripiirkondi (niisutusmaaviljelus). Suurem osa Vana-Egiptuse elanikest elas ja kõik selle linnad asetsesid Niiluse orus, mis on ka nüüdisajal tihedasti asustatud (97% Egiptuse elanikest). 1. kärestik, mis on jõe suudmele kõige lähemal, on Aswāni paisust põhja pool. Aswānini on Niilus turismimarsruut, mida läbitakse kruiisilaevadega ja traditsiooniliste puust purjepaatide felukkidega.  Niilus – kasutusnäited, päritolu, sünonüümid ja tõlked Vikisõnastikus  Niilus – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Eugène-François Vidocq

Eugène-François Vidocq (24. juuli 1775 Arras – 11. mai 1857 Pariis) oli prantsuse kurjategija, seikleja ja detektiiv. Ta rajas Prantsuse kriminaalpolitsei Sûreté Nationale ning oli selle esimene direktor. Hiljem avas ta eradetektiivibüroo, mis oli tõenäoliselt maailma esimene. Teda peetakse tänapäevase kriminalistika ja Prantsusmaa politsei isaks ning maailma esimeseks detektiiviks. Vidocqi elulugu inspireeris mitmeid kirjanikke, sealhulgas Victor Hugod ja Honoré de Balzaci.
Reginald Wingate

Sir Francis Reginald Wingate, esimene baronet Wingate (25. juuni 1861 Renfrewshire, Šotimaa – 28. jaanuar 1953 Dunbar, Šotimaa) oli Suurbritannia sõjaväelane, kindralkuberner Inglise-Egiptuse Sudaanis 1899–1916. Ta sündis pere seitsmenda pojana. Pärast kuningliku sõjaakadeemia lõpetamist 1880. aastal saadeti ta Briti laevastikuga algul Indiasse ja siis Adenisse. 1883 ühines ta kindral Evelyn Woodiga ja aitas reorganiseerida Egiptuse armeed. Aastal 1885 sai ta majoriks. Suurepärase araabia keele oskajana, hea vangide ja põgenike küsitlejana ning käsikirjade uurijana avaldas ta 1891 väga autoriteetseks osutunud raamatu "Mahdism ja Egiptuse Sudaan". Osaliselt seetõttu nimetati ta 1892. aastal Egiptuse luureülemaks. Sellel ametipostil täitis ta ka sõjalisi ülesandeid Sudaanis mahdistide vastu, mille eest sai 1897 kindraliks ning Püha Miikaeli ja püha Jüri ordu rüütliks. 1895. aastal aitas ta Slatin-pašal põgeneda. Ta tõlkis tolle emakeelest, saksa keelest inglise keelde ning avaldas ta raamatud "Kümme aastat mahdistide vangis" (1892) ja "Tuli ja mõõk Sudaanis" (1896). 24. novembril 1899 tappis ta Egiptuse sissi ja iseseisvuse eest võitleja Khalifa `Abd Allāh ibn Muhammadi. 1899 nimetati ta Sudaani kindralkuberneriks ja sirdariks (armee ülemjuhataja) pärast seda, kui eelmine kindralkuberner lord Horatio Herbert Kitchener kutsuti Buuri sõtta. Tema valitsemisperioodil sai Sudaanist brittide liitlane, eeskätt tänu Wingate'i rangusele ja vastuhakkude julmale mahasurumisele, kuid ka tema sidemete tõttu. 1903 sai Wingate kindralmajoriks ja 1908 kindralleitnandiks. 1905 nimetas Oxfordi ülikool ta tsiviilõiguse audoktoriks. Sudaanlased nimetasid ta pašaks. 1917. aastal määrati ta Suurbritannia ülemkomissariks Egiptuses. Kuigi vastuolu tõttu Egiptuse Rahvusliku Parteiga ta vallandati, täitsid britid Egiptuse asjus endiselt tema soovitusi.
Samy Naceri

Samy Naceri (sünninimi Saïd Naceri, sündinud 2. juulil 1961 Pariisis) on prantsuse näitleja, kes on tuntud taksojuht Daniel Moralesina neljas "Takso"-filmis: "Takso" (Taxi, 1998), "Takso 2" (Taxi 2, 2000), "Takso 3" (Taxi 3, 2003) ja "Takso 4" (Taxi 4/T4xi, 2007).
Jason Statham

Jason Statham (sündinud 26. juuli 1967) on briti näitleja, kes on tuntud eelkõige peategelase Frank Martinina filmides "Riskikuller" (2002), "Riskikuller 2" (2005) ja "Riskikuller 3" (2008). Statham hakkas juba noorpõlves harrastama Hiina võitluskunste, kikkpoksi ja karatet, töötades kohalikul turul letimüüjana. Innukas jalgpallur ja sukelduja kuulus Suurbritannia sukeldumiskoondisse ja võistles Inglismaad esindades 1990. aasta Rahvaste Ühenduse mängudel. Pärast seda paluti tal modellina esineda ettevõtete French Connection, Tommy Hilfiger ja Levi Strauss & Co. reklaamikampaaniates. Tema varasem turul müügileti taga töötamise kogemus andis talle inspiratsiooni rollide ülesehitamiseks Guy Ritchie kriminaalfilmides "Lock, Stock and Two Smoking Barrels" (1998) ja "Snatch" (2000). Kirjanduses on levinud ekslik sünniaasta 1972. Jason Statham andmekogus IMDb (inglise)