laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Lemsalu kihelkond

Lemsalu kihelkond ehk Limbaži kihelkond (ka Lemsi kihelkond, saksa keeles Kirchspiel Lemsal, läti keeles Limbažu draudzes novads) oli haldusüksus Liivimaal Riia kubermangus Volmari kreisis. Kihelkond on kujunenud Riia peapiiskoppidele kuulunud Lemsalu piiskopilinnuse juurde. Aastal 1669 eraldus sellest Katriņa kihelkond, ent see liideti aastal 1709 tsaarivõimude poolt taas Lemsaluga. Patronaadiõigus kuulus alates aastast 1621 Riia linna raele. Alates aastast 1889 kuulus õigus Riia linnamõisate valitsusele. Buddenbrockshof endine rüütlimõis Gerķis (Garkisch, ka Gerkes) rüütlimõis, hiljem Riia linnamõis Krüdenershof endine rüütlimõis Lāde (Ladenhof, varem Namküll) rüütlimõis, hiljem Riia linnamõis Lemsalu ehk Limbaži (Pastorat Lemsal) kirikumõis Lemsalu ehk Limbaži (Schloß Lemsal) Riia linnamõis Nabe (Nabben) rüütlimõis Rēza (Resenhof, ka Rösenhof) rüütlimõis, hiljem Riia linnamõis Vecķipēni (Alt-Eck, varem Eckenhof) rüütlimõis, hiljem Lemsalu karjamõis Viffhusen rüütlimõis, hiljem Lemsalu karjamõis Liiwimaa kubermangu walitsus teatab, et 27. augustil uue Liiwimaa politsei kohaline sisseseadmine, Eesti Postimees ehk Näddalaleht: ma- ja linnarahvale, nr. 37, 14 september 1888, lk 2. http://www.vilkene.lv/par/religija/ Bienenstamm, Herbord Carl Friedrich von. Geographischer Abriß der drei deutschen Ostsee-Provinzen Rußlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: bei Deubner, 1826. Lk 248-249 [1]. Büsching, Anton Friedrich. Magazin für die neue Historie und Geographie: IX. Land-rolle des Herzogthums Liefland vom Jahr 1765. Halle: Johann Jacob Curt, 1773. Lk 369 [2]. Hagemeister, Heinrich von. Materialien zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen, 1836. Lk 157-162 [3]. Hupel, August Wilhelm. Topographische Nachrichten von Lief- und Ehstland. Dritter und letzter Band. Riga: zu finden bey Johann Friedrich Hartknoch, 1782. Lk 100-104 [4]. Richter, Adolf. Baltische Verkehrs- und Adressbücher. Bd I. Livland. Riga, 1909.
PTO-4

PTO-4 oli Eestis 1938. aastal konstruktorite Voldemar Posti, Rein Tooma ja Otto Orgi (lennuki nimetus moodustati konstruktorite perekonnanimede esitähtedest) loodud kahe lahtise kabiiniga alltiivaline puitkonstruktsiooniga monoplaan õppelennuk. Esimene PTO-4 võeti kasutusele õhukaitses 12. oktoobril 1938 nr 161 all. Teine lennuk, kinnise kabiiniga PTO-4a (valmistati vaid üks lennuk), saadi 13. märtsil 1939 nr 162 all. Eesti Aeroklubile ehitatud PTO-4-d kandsid pardatähiseid registritunnustega: ES-EAK, ES-EAL, ES-EAM, ES-EAN, ES-EAO ja ES-EAP. Neist ES-EAP jäi lõpuni ehitamata. Kokku valmistati seitse PTO-4 lennukit, millest kaks oli Eesti Õhukaitse ja viis Eesti Aeroklubi kasutuses. 1940. aastal kui NSV Liit oli Eesti okupeerinud, läksid kolm PTO-4 lennukit Eesti lennuväe baasil moodustatud Punaarmee 22. territoriaalse laskurkorpuse üksiku lennueskadrilli kasutusse ning OSOAVIAHIM -i Aeroklubi sai neli lennukit. 1941. aastal hävitasid taganevad Nõukogude väed lennueskadrilli lennukid Jägala lennuväljal. Eesti lendurid peitsid enne Punaarmee taganemist Aeroklubi valduses olnud lennukid ära ning seetõttu jäid need lennukid pärast Nõukogude vägede minemakihutamist terveks. Neli Aeroklubi käes olnud PTO-4 lennukit võeti 1942. aastal kasutusele Saksa lennuüksuses Sonderstaffel Buschmann. Hiljem olid samad lennukid kasutusel Liepajas loodud lennukoolis; need viidi 1944. aastal üle Pärnus avatud lennukooli. Pärnu lennukooli evakueerimisel viidi need lennukid Saksamaale, kus ilmselt hävisid. Eesti sõjalennukite loend (1918–1940) Frederik Gerdessen, Toivo Kitvel, Johannes Tilk. "Aeg. Mehed. Lennukid. Eesti lennunduse arengulugu kuni 1940. aastani". Tallinn, 2001. Toivo Kitvel Johannes Tilk, "Eesti lennukroonika". Tallinn: Aviopol, 2003. Arvo Lennart Vercamer ja Toivo Kitvel. "Põhjakotkad 2. Eesti lennukid 1918. aastast kuni 1940. aastani". Külim, Tallinn 2015 Kristel R. Sitz, "Tiivad". Tallinn: Koolibri, 2003. Algab kuue lennuki ehitamine. Uus Eesti, 12. november 1938, nr. 310, lk. 7. Läti tellib Eestist lennukeid.Uus Eesti, 9. juuni 1939, nr. 154, lk. 2. Eesti aeroklubi uue mootorlennuki ristsed.
Värska uus kalmistu

Värska kalmistu on kalmistu Võrumaal Setomaa vallas Värska alevikus. Asub ajaloolisel Setumaal. Värskas moodustati õigeusu kogudus 1759. aastal ning siis ehitati ka puukirik (praegu on uuel kalmistul selle kohal väike kabel). Vana kirik lammutati 1904. aastal ning kõrvale ehitati uus kirik, mis pühitseti 1907. aastal. Siis asutati uue kiriku ümber ka uus kalmistu. Vana kalmistu jäeti seejärel maha. 2014. aasta seisuga on kalmistu kasutuses ja hooldatud. Anne Vabarna haud (Kultuurimälestis nr 4219 "Anne Vabarna (1877-1964) haud") Värska II maailmasõja matmispaik (Kultuurimälestis nr 4221 "II maailmasõjas hukkunute ühishaud") Taavi Pae. Eesti kalmistute kujunemine ja paiknemise seaduspärasused. Magistritöö. Tartu 2002 Värska kalmistu kultuurimälestiste riiklikus registris Värska vallavolikogu määrus nr 5, 23.02.2012. "Kalmistute kasutamise eeskiri" Värska kirik ja kalmistu
Jüri Sepp

Jüri Sepp (sündinud 9. septembril 1952) on eesti majandusteadlane, Tartu Ülikooli majanduspoliitika professor ning TÜ nõukogu liige. Jüri Sepp lõpetas 1970. aastal Tallinna 42. Keskkooli ning 1975. aastal Tartu Ülikooli majandusteaduskonna majandusküberneetika erialal. Aastatel 1977–1981 oli ta Tartu Ülikoolis aspirantuuris. Majandusteaduste kandidaadi kraadi kaitses ta 1982. aastal Eesti Teaduste Akadeemia Majandusinstituudis. Tema juhendaja oli professor Uno Mereste, töö teemaks oli "Jaekäibe aastasisesed kõikumised kaubandusorganisatsioonides". 1975–1980 Tartu Ülikool, Majandusteaduskond; Teadur 1980–1984 Tartu Ülikool, Majandusteaduskond; Vanemõpetaja 1984–1994 Tartu Ülikool, Majandusteaduskond; Dotsent 1990–1992 EV kaubandusministeerium, aseminister 1994–2020 Tartu Ülikool, majandusteaduskond, majanduspoliitika professor 2020 - emeriitprofessor Jüri Sepp oli Eesti Panga Nõukogu liige aastatel 1998–2008, TÜ majandusteaduskonna dekaan 1996–2005, TÜ nõukogu liige 1994-2021 2005 Tartu Ülikooli suur medal 2008 Valgetähe IV klassi teenetemärk 2012 Tartu Ülikooli medal 2015 Tartu Ülikooli aumärk 2020 teenetemärk "100 semestrit Tartu Ülikoolis" "Tartu Ülikooli suure medali kavalerid". Tartu Ülikool. Vaadatud 4.12.2022. http://www.president.ee/et/vabariik/teenetemargid/kavalerid.php?id=5521 "Tartu Ülikooli medali kavalerid". Tartu Ülikool. Vaadatud 5.12.2022. "Tartu Ülikooli aumärgi kavalerid". Tartu Ülikool. Vaadatud 9.12.2022. "Teenetemärgi "100 semestrit Tartu Ülikoolis" kavalerid". Tartu Ülikool. Vaadatud 9.12.2022. Jüri Sepp Eesti Teadusinfosüsteemis Jüri Sepp Konkurentsiameti lehel Jüri Sepp Tartu Ülikooli majandusteaduskonna lehel Jüri Sepa ingliskeelne CV Europa-Kolleg Hamburgi lehel Intervjuu Jüri Sepaga Tartu Ülikooli majandusteaduskonna lehel
Johanna Jõekalda

Johanna Jõekalda (sündinud 8. mail 1990) on eesti kunstnik ja arhitekt. Õppinud Eesti Kunstiakadeemia[viide?] arhitektuuri ja linnaplaneerimise erialal ning Viini Rakenduskunsti Ülikoolis[viide?] Greg Lynni juhendamisel. Jõekalda on kirjutanud arvamusartikleid Eesti kultuuriväljaannetele Maja, Ehituskunst ja Sirp. 1998 Tallinna 11. Graafikatriennaal (2. preemia, noorem kategooria) 2005 Évora 6. Rahvusvaheline Noorte Kunsti Festival Portugalis (kuldmedal) 2006 Évora 7. Rahvusvaheline Noorte Kunsti Festival Portugalis (äramärkimine) 2008 Arhitektuurifotokonkursi Majapilt rändnäitus (ülesvõte “Unised vaated, unistuste vaated“ – 2. koht, vanem kategooria) 2010 "Lõppmäng" Draakoni galeriis (arhitektuuriteaduskonna ülevaatenäitus) 2011 "Lõppmäng" Draakoni galeriis (arhitektuuriteaduskonna ülevaatenäitus) 2012 "Lõppmäng" Draakoni galeriis (arhitektuuriteaduskonna ülevaatenäitus) 2012 “100 Year City” XIII Veneetsia Arhitektuuribiennaalil Sloveenia paviljonis (kuraatorinäitus) 2012 “Formations” XIII Veneetsia Arhitektuuribiennaalil Austraalia paviljonis (kuraatorinäitus) 2012 “Elu märgid” Tallinna Ülikooli Akadeemilise Raamatukogu fuajees 2013 Experimental Architecture Biennial Prahas 2013 "Lõppmäng" Draakoni galeriis (arhitektuuriteaduskonna ülevaatenäitus) 2014 "Vaba ruum" (XIV Veneetsia biennaali Eesti ekspositsiooni üks kuraatoreid)
Johan Tali

Johan Tali (sündinud 24. september 1986) on eesti arhitekt. Johan Tali lõpetas 2006. aastal Tallinna Reaalkooli. Õppis Eesti Kunstiakadeemia arhitektuuri ja linnaplaneerimise erialal ning lõpetas magistrikraadiga Viini Rakenduskunsti Ülikooli Wolf D. Prixi ja Hani Rashidi juhendamisel. Tema magistritöö "Times Cube – a Media Cathedral, New York City" uuris meediast üleküllastumise tingimustes avaliku kogunemisruumi teket. Tali on töötanud eesti arhitektuuribüroodes AB Urban Mark, ZiZi & YoYo ja QP Arhitektid, Austria büroodes soma architecture ja Wolfgang Tschapeller Zt Gmbh ning Berliinis paiknevates büroodes Studio Tomas Saraceno ja Graft. Paralleelselt arhitektina praktiseerimisega on Tali alates 2016. aastast Eesti Kunstiakadeemia arhitektuuri ja linnaplaneerimise osakonna doktorant. 2008 Füüsilise tagasitulek, Arhitektuuri- ja disainigaleriis 2008 85°, varjualuse näitus EKA Galeriis 2010 “The Essence 2010”, ülevaatenäitus Viini Rakenduskunsti Ülikooli parematest töödest. Viin, Künstlerhaus 2011 “The Essence 2011”, ülevaatenäitus Viini Rakenduskunsti Ülikooli parematest töödest. Viin, MAK 2011 Viini Eksiilid, maketinäitus Tallinna Arhitektuuribiennaalil 2012 “The Essence 2012”, ülevaatenäitus Viini Rakenduskunsti Ülikooli parematest töödest. Viin, Künstlerhaus 2013 Experimental Archtecture Biennial, Praha 2014 "Vaba ruum" (XIV Veneetsia biennaali Eesti ekspositsiooni üks kuraatoreid) 2015 "The Baltic Pavilion Beta", Balti Triennaal, Vilniuse Kaasaegse Kunsti Keskus 2016 "Balti Paviljon" (XV Veneetsia arhitektuuribiennaali Eesti, Läti ja Leedu ühisekspositsiooni eestipoolne kuraator) Tema vanemad on tekstiilikunstnik Kaire Tali ja kunstnik Andres Tali. AB Urban Mark ZiZi & YoYo QP Arhitektid soma architecture Wolfgang Tschapeller Zt Gmbh Studio Tomas Saraceno Graft
Siim Tuksam

Siim Tuksam (sündinud 29. oktoobril 1986) on praktiseeriv arhitekt, PART - Architecture, Research and Theory Practice kaasasutaja, Eesti Kunstiakadeemia arhitektuuriteaduskonna teadur ja algoritmilise puitarhitektuuri uurimisrühma kaasasutaja. Siimul on magistrikraad Viini rakenduskunsti ülikoolist 2013. aastast, olles veetnud vahetussemestri Lõuna-California arhitektuuriinstituudis. Õpingute ajal praktiseeris ta erinevates arhitektuuribüroodes nagu näiteks Gehry Technologies Pariisis ja Coop Himmelb(l)au Viinis. Alates lõpetamisest on ta arendanud oma praksist näituste, installatsioonide, kirjutiste ja arhitektuuriprojektide kaudu. Koos Johanna Jõekalda ja Johan Taliga oli ta 2014. aastal Veneetsia arhitektuuribiennaalil Eesti paviljoni Vaba Ruum kuraator. 2015. aastal asutas ta koos Sille Pihlakuga PARTi Tallinna Arhitektuuribiennaali 2015. aasta põhinäituse “Keha ehitus” kureerimiseks. Teaduri ja PARTi partnerina on ta pühendunud tehastoodetud arhitektuuri kavandamise ja tootmise algoritmiliste tööriistade väljatöötamisele ning digitaalse arhitektuuri diskursuse edendamisele. Siim Tuksam Eesti Arhitektide Liidu kodulehel Siim Tuksam Eesti Teadusinfosüsteemis Siim Tuksami doktoritöö „Moduleeritud modulaarsus – masskohandamisest kohandatud masstootmiseni“
Aleksandra (eesnimi)

Aleksandra on naisenimi. Lätis oli 2021. aasta 30. juuni seisuga eesnimi Aleksandra 6512 inimesel. Aleksandra Dzik, poola alpinist Aleksandra Fjodorovna (1798–1860), Preisimaa printsess ja Venemaa keisrinna Aleksandra Fjodorovna (1872–1918), Hesseni printsess ja viimane Venemaa keisrinna Aleksandra Gorjatšova, Eesti filosoof Aleksandra Juozapėnaitė-Eesmaa, leedu pianist Aleksandra Kollontai, Vene kommunistlik revolutsionäär Aleksandra Link, eesti füüsik Aleksandra Marinina, vene kirjanik Aleksandra Pahmutova, vene helilooja Aleksandra Raatma, eesti arst Aleksandra Ševoldajeva, Eesti jalgpallitreener Aleksandra Zabelina, vene vehkleja Aleksandra A. Tšoba, eesti luuletaja Aleksandra Tšudina, Nõukogude Liidu kergejõustiklane Aleksandra teater Aleksandra & Konstantin Personvārdu datu bāze
Rubižne

Rubižne on linn Ukrainas Luhanski oblastis, 120 kilomeetri kaugusel Luhanskist. Rubižne asutati 1895. aastal, linna õigused sai 1934. aastal. Linn asub 55 meetri kõrgusel merepinnast. 2013. aasta 1. jaanuaril elas linnas 60 374 inimest, asustustihedus 1788,33 inimest ruutkilomeetri kohta. 2014. aasta Ukraina kriisi ajal, aprilli keskpaigas, võtsid linna oma kontrolli alla venemeelsed separatistid. 10. juulil pantvangistasid "separatistid" kohaliku miilitsaülema. 2014. aasta 20. juulil piirasid valitsusväed linna ümber ja alustasid linna vabastamist separatistidest. Venemaa relvajõud vallutasid linna invasiooni käigus Ukrainasse 2022. aasta 12. mail. Rubižne lahing "Ukraina riiklik statistikakomitee". Originaali arhiivikoopia seisuga 24. september 2014. Vaadatud 10. juulil 2014. http://www.newrepublic.com/article/117387/putin-accidentally-helping-unite-eastern-and-western-ukraine "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 21. oktoober 2014. Vaadatud 10. juulil 2014.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 14. juuli 2014. Vaadatud 10. juulil 2014.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) У Рубіжному бойовики викрали начальника міліції, в Антрациті - захопили прокуратуру "Порошенко: Силовики освобождают Рубежное от боевиков". www.pravda.com.ua (vene). Ukrajinska Pravda. 20. juuli 2014 21:57. Vaadatud 20. juuli 2014.  Rubižne – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis 25. oktoober 2014. Infovastupanu. "Пойдешь на выборы - оставим без пенсии", - террористы запугивают пенсионеров Рубежного (vene keeles)
Ilmar Arens

Ilmar Arens (29. november 1912 Kuninga küla, Pärnu-Jaagupi kihelkond – 9. jaanuar 1994 Stockholm) oli eesti õigusajaloolane. Ta õppis 1921. aastal Roodi algkoolis ja aastatel 1922–1927 Pärnu-Jaagupi algkoolis. Aastatel 1927–1932 õppis ta Vändra Põllumajanduslikus Ühisgümnaasiumis. Aastatel 1935–1941 õppis ta Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas, mille lõpetas cum laude. Ta kuulus korporatsiooni Sakala. Peale täitevkomiteede moodustamist Eesti NSVs jaanuaris 1941 määrati ta Tartu TK Rahandusosakonna juhatajaks. Aastatel 1942–1943 oli ta ülikooli juures diplomeeritud edasiõppija ja 1943–1944 teaduslik stipendiaat. Ta tegi tollal uurimistööd Ingerimaal ja Peipsi taga, kaardistades sealseid eesti asundusi. 1944. aastal põgenes ta Saksamaale. Detsembris 1946 kaitses ta Heidelbergi Ülikoolis väitekirja "Das Wackenrecht und die rechtliche Schichtung der bäuerlichen Bevölkerung im estnischen Kreis Wiek am Anfang des 16. Jahrhunderts" ("Vakuõigus ja talurahva õiguslik kihistumine Eesti Lääne maakonnas 16. sajandi alguses") ja sai õigusteaduse doktori kraadi (pälvides selle kraadi esimese välismaalasena). Lisaks oli ta aastatel 1946–1948 külalislektor Balti Ülikoolis ja kuulus rahvusvahelise akadeemilise ajakirja Scholar toimetusse. Novembris 1948 siirdus ta Rootsi, seejärel töötas ta aastatel 1948–1956 kindlustusseltsis. Aastatel 1956–1977 töötas ta teadurina Rootsi Riigiarhiivis. Samal ajal tegeles ta Uppsala Ülikoolis genealoogiliste uurimustega. Ta oli ka Eesti Teadusliku Instituudi direktor; ta uuris õigusajalugu, pidas loenguid Eesti õigusest kuni 1963. Tema eriala olid keskaja nõiaprotsessid ja merendusajalugu. Ta avaldas saksa, rootsi ja inglise keeles uurimusi koguteostes ja perioodikas, koostas bibliograafiaid ja pidas teaduslikke ettekandeid. 1956 "Põhijooni Eesti õiguse ajaloost" 1994 "Peipsitagused eestlased: fakte, dokumente ja mälestuspilte Ida-Peipsimaa uurimusilt 1943-1944" (toimetaja Ott Kurs). Tartu 1994 "Samolva eestlased. Üks vanemaid eesti asustuskomplekse Peipsi taga". Järva Teataja nr 24, 24. veebruar 1944. Lk 3 Tema vend Ernst Arens (1902–1980) oli kodu-uurija. Tema poeg Olavi Arens on ajaloolane. TLÜAR väliseesti isikud
Siversk

Siversk on linn Ukrainas Donetski oblastis Bahmuti rajoonis. Siversk asutati 1913. aastal, linna õigused sai 1961. aastal, kuni 1974. aastani oli linna nimi Jama (Яма). Linn asub 72 meetri kõrgusel merepinnast. 2013. aasta 1. jaanuaril elas Siverskis 12 145 inimest, asustustihedus 1104 inimest ruutkilomeetri kohta. Siverski alad on olnud asustatud juba ammustest aegadest saadik. Sealt on leitud jälgi ränikivi töötlemisest VII–III aastatuhandel enne meie ajaarvamist. Väljakaevamistel on leitud 8 kurgaani, vase- ja pronksiaja asulapaiku (III–I aastatuhat eKr). Piirkonnas on elanud goodid, hunnid, avaarid, alaanid, bulgarid, kasaarid. 8.–10. sajandil ilmusid slaavlased. 2014. aasta Ukraina kriisi ajal, aprilli keskpaigas, võtsid linna oma kontrolli alla venemeelsed separatistid. Juunikuus toimusid linna piirkonnas lahingud venemeelsete separatistide ja valitsusvägede vahel. 10. juulil lahkusid relvastatud terroristid linnast, hirmust sattuda pealetungivate Ukraina relvajõudude piiramisrõngasse. 10. juuli õhtupoolikul heisati haldushoonele Ukraina lipp.  Pikemalt artiklis Siverski lahing Sjevjerodonetski ja Lõssõtšanski vallutamise(en) järel alustasid vene väed 2022. aasta 3. juulil pealetungi Siverskile. Siverski lahing "Ukraina riiklik statistikakomitee". Originaali arhiivikoopia seisuga 24. september 2014. Vaadatud 10. juulil 2014. АТО: Бойовики утікають з Сіверська "Стрєлок" пояснив, чому терористи залишили Сіверськ "Terrorists fleeing from Siversk". UkrInform. 10. juuli 2014. Пункт "Червонопартизанск" и город Сиверск - под контролем Украины Ukrajinkska Pravda, 10. juuli 2014, vaadatud 2014-07-10. Kateryna Stepanenko; Layne Philipson; George Barros; Frederick W. Kagan (14. juuli 2022). "Russian Offensive Campaign Assessment, July 14". understandingwar.org (inglise). ISW. Vaadatud 18. juulil 2022. Russian forces continued efforts to advance on Siversk but their progress is unclear
Friedrich Wilhelm (Braunschweig-Wolfenbüttel-Oels)

Friedrich Wilhelm von Braunschweig-Oels (9. oktoober 1771 – 16. juuni 1815) oli Oelsi ja Braunschweig-Lüneburgi hertsog ning aastatel 1806–1807 Wolfenbütteli vürst. Ta oli ohvitser, kes juhtis Musta korpust Napoleoni-vastases võitluses Saksamaal ja sai seetõttu hüüdnimeks Must Hertsog. Tema õde Auguste Karoline on maetud Kullamaa kirikusse. Friedrich Wilhelm abiellus 1. novembril 1802 Karlsruhes Badeni kroonprintsi Karl Ludwigi tütre Mariega. Paar sai järgmised lapsed, kellest kaks jõudsid täisikka: Karl Wilhelm surnult sündinud tütar
Žyrovičy

Žyrovičy (transkribeerituna Žõrovitšõ, valgevene keeles Жыровічы, poola keeles Żyrowice või Żyrowicze) on küla (endine alev) Valgevenes Hrodna oblastis Słonimi rajoonis, Žyrovičy külanõukogu halduskeskus. Asulas oli aastal 2005 2570 elanikku, aastal 2009 aga 2295 elanikku. Žyrovičy suurimaks vaatamisväärsuseks on õigeusu kiriku valduses olev klooster, mille hooned pärinevad XVII–XVIII sajandist. Ka paljud selle küla majad on sel ajal ehitatud. Külas on kolm kirikut, küla lähistel asub ka neljas, XVIII sajandi lõpus rajatud puidust õigeusu kirik. Kloostris asub Jumalaema kujutav imettegev ikoon mõõtmetega 5,6 x 4,4 cm. Tegemist on ilmselt väikseima neitsi Maarjat kujutava ikooniga maailmas. Külas on keskkool ja kunstikool; seal asub ka põllumajandustehnikum. Asulas on palju käsitööga tegelevaid ettevõtteid. Žyrovičy alguseks loetakse aastat 1493, mil selle piirkonna valitsejaks sai Soltan, kes ehitas paika, kus kuulduste kohaselt olevat aastal 1470 leitud Jumalaema kujutav imettegev ikoon, kiriku. Kiriku ümber hakkas kasvama Žyrovičy küla. Asula kuulus toona Navahradaki vojevoodkonda Słonimi maakonda. Žyrovičy kloostris pandi XV sajandil kirja valgevenekeelsed Žyrovičy evangeeliumid, mis on heaks näiteks tolleaegsest kirjakunstist ja miniatuuridest. Käsikirjad olid kloostris XIX sajandi keskpaigani, tänapäeval säilitatakse neid Leedus. Aastal 1624 sai Žyrovičyst alev. Asula oli Leedu alade kreekakatoliku kiriku keskuseks, olles ühtlasi ka kaubanduskeskus. Aastal 1655 põletasid aga kasakad asula ja sealse kloostri maha. Poola jagamisel läks Žyrovičy Venemaa koosseisu aastal 1795. Alev oli aastail 1810–1828 kreekakatoliku kiriku Bresti piiskoppide residents, aastail 1828–1838 Leedu uniaatide keskus, aastail 1840–1845 õigeusu kiriku Leedu piiskopkonna keskus. Asulas peeti kolm korda aastas laata. Kuni 1917. aastani oli Žyrovičy Venemaa Keisririigi koosseisus, 1919–1939 kuulus Poolale. 1939–1991 kuulus Nőukogude Liidu koosseisu. Alevi staatuse kaotas asula aastal 1940. Žyrovičy Žyrovičy klooster Žyrovičy ikoon Žyrovičy "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 2. juuni 2015. Vaadatud 24. juunil 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Žyrovičy saidil Radzima.org Žyrovičy klooster Žyrovičy YouTube'is Žyrovičy Valgevene fotoentsüklopeedias
Dikļi

Dikļi on küla (vidējciems) Lätis Valmiera piirkonnas, Dikļi valla halduskeskus. Asulat on esmamainitud 1436. aastal. Piirkonna varaseimad asulad olid liivlased. Kahe seal asunud liivlaste linnamäe järgi on asula ka nime saanud – 'kaks mäge' ehk läti keeles divi kalni (Grebi ja Bļodas) - divkalne - Dikāle - Dikļi. Aastail 2009–2021 kuulus küla Kocēni piirkonda. Dikļis asub Dikļi mõisa härrastemaja ja Dikļi kirik, mis oli ka Dikļi kihelkonna kirikuks. Kiriku kantsel, altar, orel ja hauaplaadi fragmendid on kunstimälestistena riikliku kaitse all. Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all veel Dikļi mõisa hoonetekompleks ja esimese Läti laulupeo toimumispaik. Dikļis on raamatukogu. Külas on bussipeatused Dikļu skola (Dikļi kool), Dikļu pils ja Dikļi. Dikļis elas 2007. aasta seisuga 454 inimest. 2015. aastal oli elanikke 423, 2021. aastal 375. Dikļi kirik Dikļi mõisa häärber Esimese Läti laulupeo toimumispaik http://vietvardi.lgia.gov.lv/vv/to_www_obj.objekts?p_id=2980 "Dikļu pagasts". Originaali arhiivikoopia seisuga 7. märts 2017. Vaadatud 7. märtsil 2017. Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija. Valsts aizsargājamo nekustamo kultūras pieminekļu saraksts[alaline kõdulink] https://kulturasdati.lv/lv/bibliotekas/publiska-biblioteka/pasvaldibu Autotransporta direcija Autotransporta direcija Autotransporta direcija
Słonimi rajoon

Słonimi rajoon on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Hrodna oblastis Valgevenes. Rajooni pindala on 1470 km². 2009. aasta seisuga elas seal 67 288 inimest. Rajoon moodustati 1940. aastal. Rajoon koosneb järgmistest külanõukogudest: Azhinavičy, Aziarnica, Dzieraviančycy, Dzieraŭnaja, Miževičy, Novadzieviatkavičy, Paŭłava, Sialavičy, Siańkoŭščyna, Žyrovičy, Vasilevičy ja Vialikija Šyłavičy külanõukogu. Rajooni halduskeskus on Słonimi linn. Teine tähtsam asula on Žyrovičy küla. Słonim Słonim Žyrovičy Novadzieviatkavičy Rajooni suurimaks jõeks on Nemunase lisajõgi Ščara, teine suurem jõgi on rajooni piiril voolav Zelvianka. Rajoon on vahelduva reljeefiga, asudes osalt Navahrudaki kõrgustikul, osalt aga Słonimi kõrgustikul. Põhjaosa asub Neemeni madalikul, edelas asub aga Baranavičy tasandik. Valdavad kõrgused 180-200 meetrit üle merepinna. Kõrgeim koht ulatub 223 meetrit üle merepinna. 2009. aasta seisuga olid elanikest 85,94% valgevenelased, 8,32% venelased, 2,69% poolakad, 1,74% ukrainlased ja 1,31% oli teistest rahvustest. 62,95% elanike emakeeleks oli valgevene keel, 33,54% elanike emakeeleks oli vene keel. Koduse keelena kõneles valgevene keelt 33,54% elanikke, vene keelt aga 58.4%. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 2. juuni 2015. Vaadatud 24. juunil 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)  Słonimi rajoon – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Rajooni täitevkomitee koduleht (vene keeles) Rajooni kaart