Caesari kodusõda

Caesari kodusõda (49–45 eKr) oli kodusõda hilise Rooma Vabariigi ajal kahe fraktsiooni vahel, mida juhtis vastavalt Gaius Julius Caesar ja Gnaeus Pompeius Magnus (Pompeius). Sõja peamiseks põhjuseks olid poliitilised pinged, mis olid seotud Caesari poliitilise positsiooniga vabariigis tema eeldataval naasmisel Rooma pärast tema Gallia kuberneri ametiaja lõppemist. Caesar juhtis enne sõda peaaegu kümme aastat Gallia vallutamist. Pingete kuhjumine, mis algas 50. aasta lõpus eKr, kuna nii Caesar kui ka Pompeius keeldusid poliitilist võimu loovutamast, viis kodusõja puhkemiseni. Pompeius ja tema liitlased kutsusid senatit nõudma, et Caesar loobuks oma provintsidest ja armeedest 49. aasta eKr alguseks. Caesar keeldus ja marssis hoopis Rooma. Sõda peeti Itaalias, Illüürias, Kreekas, Egiptuses, Aafrikas ja Hispaanias. Otsustavad sündmused leidsid aset Kreekas 48. aastal eKr: Pompeius alistas Caesari Dyrrhachiumi lahingus, kuid sellele järgnenud suurema Pharsalose lahingu võitis Caesar ja Pompeiuse armee lagunes. Paljud Pompeiuse silmapaistvad toetajad (nimetatud Pompeilased) alistusid pärast lahingut, seal hulgas Marcus Junius Brutus ja Cicero. Teised võitlesid edasi, sealhulgas Cato noorem ja Metellus Scipio. Pompeius põgenes Egiptusesse, kus ta saabudes mõrvati. Caesar juhtis sõjaretke Väike-Aasiasse enne Põhja-Aafrika ründamist, kus ta alistas 46. aastal eKr Metellus Scipio Thapsuse lahingus. Cato ja Metellus Scipio tapsid end varsti pärast seda. Järgmisel aastal alistas Caesar Hispaanias Munda lahingus viimased pompeilased, keda juhtis tema endine parem käsi Titus Labienus. Seejärel määras Rooma senat 44. aastal eKr Caesari dictator perpetuo'ks ("eluaegseks diktaatoriks"). Varsti pärast seda Caesar mõrvati. Kodusõda on Rooma Vabariigi üks üldtunnustatud lõpp-punkte. Mõned teadlased peavad sõda vabariigi langemise peamiseks põhjuseks, kuna see katkestas normaalse vabariikliku valitsemise. Caesari kõikehõlmav võit, millele järgnes tema vahetu surm, jättis võimuvaakumi; järgnevatel aastatel suutis tema pärija Octavianus lõpuks täieliku kontrolli enda kätte haarata, moodustades Augustusena Rooma keisririigi. Sõjaeelsel ajal oli põhiküsimuseks see, kuidas Caesar, kes oli olnud Gallias peaaegu kümme aastat enne 49. eKr, pidi pärast tohutu võimu ja rikkuse kogumist Galliat taasintegreeruma Rooma poliitilisse struktuuri. Alates 58 eKr, aasta pärast oma konsuli ametit 59 eKr, oli Caesar senati ülesandel olnud Cisalpina Gallia, Illyricumi, Transalpi Gallia prokonsul lex Vatinia tingimuste alusel. Caesar konsul olles liitunud Crassuse ja Pompeiusega niinimetatud esimeses triumviraadis. Kolme mehe liit "kutsus esile liitude järsu ümberkorraldamise", millest nad said ajutiselt kasu, kuid pikemas perspektiivis kahjustasid aristokraatlikke rühmitusi opositsioonis. Lühiajaline kasu neile kolmele tulenes nende endi eesmärkidest: Pompeiuse idapoolse asunduse ratifitseerimine, Pompeiuse ja Crassuse maareformid. Nende kolme poliitiline liit hakkas murenema 50. aastate keskel eKr, kuid pandi ootele uuesti läbirääkimistega ning Pompeius ja Crassuse ühine konsuli ametiajaga 55. aastal. eKr. Nende ühine konsuliks olemise ajal määrati konsulitele uued provintside käsud, kusjuures Pompeius sai Hispaania, Crassus aga läks Süüriasse partialaste vastu võitlema; Caesar omalt poolt lasi uuendada prokonsuli ametit Gallias. Pärast Crassuse lahkumist Roomast 55. aasta lõpus eKr ja pärast tema surma Carrhae lahingus aastal 53 eKr hakkas liit purunema. Crassuse ja Julia (Caesari tütre ja Pompeiuse naise) surmaga aastal 54 eKr, varises Pompeiuse ja Caesari jõudude tasakaal kokku. Alates 61 eKr, oli peamine poliitiline murekoht Roomas vastasseis Pompeiuse mõjule, kuid anarhilise poliitilise vägivalla tõus 55–52 eKr sundis lõpuks Senati Pompeiusega liituma, et kord taastada. 53. ja 52. aasta poliitilise korralagedus oli eriti muret tekitav: sellised mehed nagu Publius Clodius Pulcher ja Titus Annius Milo olid "põhimõtteliselt sõltumatud agendid", kes juhtisid suuri vägivaldseid tänavajõuke väga muutlikus poliitilises keskkonnas. See viis olukorrani, kus Pompeius sai ainsaks konsuliks 52. aastal eKr, mille jooksul ta võttis linna üle ainukontrolli ilma valimiskogu kokku kutsumata. Poliitiline agitatsioon Caesarilt tema leegionide juhtimine ära võtta oli alanud juba 51. aasta kevadel eKr. Marcus Claudius Marcellus väitis sel aastal, et Alesia vallutamine ja võit Vercingetorixi üle tähendas Caesari ülesanne lõppemist Gallias ja seetõttu oli tema käsk aegunud. Ta väitis ka, et Caesari eeldatav soov kandideerida konsuliks ei ole pärast võitu enam õigustatud. Sellele vaatamata lükkas senat tagasi Marcelluse ettepaneku, samuti tema hilisema ettepaneku kuulutada Caesari ametiaeg Gallias lõppenuks 1. märtsil 50. eKr. Sel ajal mängis Pompeius olulist rolli kavandatud ettepanekute tagasilükkamisel. Pärast 50. aasta suve olid "positsioonid tugevnenud ja sündmused edenesid pöördumatult kataklüsmi poole", kusjuures Pompeius lükkas nüüd tagasi Caesari kandideerimise konsuli kohale, kuni ta loobub oma armeest ja provintsidest. Senat tervikuna oli suhteliselt vaikne, toetades tugevalt Caesari liitlase Gaius Scribonius Curio ettepanekut, kes oli tollal rahvatribüün, et nii Pompeius kui ka Caesar loobuksid oma armeedest ja provintsidest. Ettepanek võeti senatis vastu 1. detsembril 50. eKr häältega 370 poolt ja 22 vastu, Pompeius ja teine konsul lükkasid selle tagasi. Seejärel võttis konsul Gaius Claudius Marcellus kinni kuulujuttudest, et Caesar valmistub Itaaliasse tungima, ning esitas Pompeiusele ülesandeks kaitsta linna ja vabariiki. Üks põhjusi, miks Caesar otsustas sõtta minna, oli see, et ta oleks esitatud kohtu alla 59. aastal eKr konsuliks olemise ajal toimunud õigusrikkumiste eest, mille tagajärjeks oleks häbiväärne pagulus. Siiski puuduvad tõendid ajavahemikust 50–49 eKr, et keegi kavatses tõsiselt Caesari kohtu alla anda. Caesari otsus kodusõda alustada oli ajendatud konsuli ametikoha kandidatuuri kaotamisest ja triumfi saavutamise püüdlustes, mille tegemata jätmine oleks seadnud ohtu tema poliitilise tuleviku. Pealegi sõda 49 eKr oli kasulik Caesarile, kes jätkas sõjalisi ettevalmistusi, samal ajal kui Pompeius ja vabariiklased olid vaevu valmistuma hakanud. Isegi iidsetel aegadel olid sõja põhjused mõistatuslikud ja segadust tekitavad. Eksisteerisid mitmesugused ettekäänded, näiteks Caesari väide, et ta kaitses tribüünide õigusi pärast nende linnast põgenemist, mis oli "liiga ilmne teesklus". Caesari enda selgitus oli, et ta kaitseb oma isiklikke väärikusi; nii Caesarit kui ka Pompeiust ajendas uhkus, kuna Caesar keeldus Grueni sõnade kohaselt "alistumast konservatiivide räuskamisele, veel vähem Pompeiuse kiusamisele" ning Pompeius keeldus samamoodi vastu võtmast Caesari ettepanekuid, mis esitati justkui käskkirjadena. Teadlikku sõjasoovi oli kuni 50. aasta viimaste nädalateni vähe. 49. eKr jaanuarile eelnevatel kuudel näisid nii Caesar kui ka tema vastased, keda juhtisid Pompeius, Cato ja teistest, uskuvat, et teine taganeb või, kui see ei õnnestu, pakub vastuvõetavaid tingimusi. Usaldus on nende kahe vahel viimastel aastatel kahanenud ja korduvad reetmised kahjustasid kompromissivõimalusi. 1. jaanuaril 49 eKr teatas Caesar, et on nõus tagasi astuma, kui ka teised komandörid seda teeksid, kuid Grueni sõnade kohaselt "ei taluks oma [Caesari ja Pompeiuse] vägedes mingit erinevust", näis ähvardavat sõjaga, kui tema tingimusi ei täideta. Caesari esindajad linnas kohtusid senaatorite juhtidega leplikuma sõnumiga: Caesar on valmis loobuma Transalpi-Galliast, kui tal lubataks hoida kaks leegioni ja antakse õigus kandideerida konsuliks ilma oma imperiumist loobumata (ja seega ka õigusest triumfeerida), kuid Cato lükkas need tingimused tagasi, teatades, et ta ei nõustu millegagi, kui seda Senatis avalikult ei esitata. Senat veendi sõja eelõhtul (7. jaanuar 49 eKr) – samal ajal kui Pompeius ja Caesar jätkasid vägede kogumist – nõudma, et Caesar loobuks oma ametikohast või et teda mõistetaks riigi vaenlaseks. Mõni päev hiljem võttis senat Caesarilt ka loa kandideerida valimistel ja määras Caesari prokonsuli ametikohale Gallias järglase; Kuigi Caesari-meelsed tribüünid panid nendele ettepanekutele veto, siis senat ignoreeris seda ja otsustas senatus consultum ultimum, andes kohtunikele volitused võtta kõik vajalikud meetmed riigi turvalisuse tagamiseks. Vastuseks põgenesid mitmed Caesari-meelsed tribüünid oma rasket olukorda dramatiseerides linnast Caesari laagrisse. 10. või 11. jaanuaril ületas Caesar Rubiconi , väikese jõe, mis tähistas piiri põhjas asuva Cisalpina Gallia provintsi ja lõunas asuva Itaalia vahel. Rubiconit ületades väitis Suetonius, et Caesar hüüdis alea iacta est ("liisk on langenud"), kuigi Plutarchos väidab, et Caesar rääkis kreeka keeles, tsiteerides poeet Menandrost. Caesari enda kommentaarides ei mainita Rubiconit üldse. See tähistas vaenutegevuse ametlikku algust, kusjuures Caesar oli "kahtlemata mässuline". Mõlemal poolel järgisid rivisõdurid oma juhte: "Gallia leegionid kuuletusid oma patroonile ja heategijale, [kes] vääris res publicat ... teised järgisid Pompeiust ja konsuleid, [kes] esindasid res publicat". Caesar pöördus oma meeste poole: tema enda jutu järgi rääkis ta poliitiliste vaenlaste poolt talle tehtud ülekohtust, sellest, kuidas Pompeius oli ta reetnud, ning keskendus peamiselt sellele, kuidas tribüünide õigused olid tallatud senati poolt jalge alla, demonstreerides vägede eest linnast põgenenud tribüüne. Senatus consultum ultimum väitis Caesar, ei ole vajalik ja seda peaks kasutama ainult siis kui Rooma on otseses ohus. Enamiku roomlaste jaoks oli raske pooli valida. Vaenutegevuse alguses oli ühele või teisele poole pühendunud vaid väike arv inimesi. Näiteks Gaius Claudius Marcellus, kes konsulina 50. aastal eKr esitas Pompeiusele linna kaitsmise ülesande, valis neutraalsuse. Tollal noor Marcus Junius Brutus, kelle isa oli Brutuse lapsepõlves Pompeiuse poolt reetlikult tapetud, kelle ema oli Caesari armuke ja kes kasvas üles Cato noorema majas, otsustas linnast lahkuda, Kiliikiasse ja sealt Pompeiuse laagrisse. Caesari kõige usaldatuim leitnant Gallias, Titus Labienus, läks samuti Caesari poolelt üle Pompeiuse poolele, jättes lahkudes siiski maha enda juhitud leegionid Gallias. Caesari ajastus oli ettenägelik: Itaalia polnud sissetungiks absoluutselt valmis. Caesar vallutas Ariminumi (tänapäeva Rimini) ilma vastupanuta, tema mehed olid juba linna imbunud; ta vallutas kiiresti järjest veel kolm linna. Uudis Caesari sissetungi kohta Itaaliasse jõudis Rooma 17. jaanuari paiku. Vastuseks väljastas Pompeius edikti, milles tunnistas kodusõja seisukorda, käskis kõigil senaatoritel end toetada ja teatas, et peab Caesari toetajaks kõiki, kes erapooletuks jäävad. Pompeius ja tema liitlased lahkusid linnast koos paljude senaatoritega, kartes eelmiste kodusõdade verist kättemaksu; teised senaatorid lahkusid lihtsalt Roomast oma maavilladesse, lootes hoida madalat profiili. Jaanuari lõpus pidasid Caesar ja Pompeius läbirääkimisi ning Caesar tegi ettepaneku, et nad naaseksid oma provintsidesse (mis oleks nõudnud Pompey reisimist Hispaaniasse) ja seejärel oma väed laiali saata. Pompey nõustus nende tingimustega tingimusel, et nad taganevad viivitamatult Itaaliast ja alluvad vaidluse vahekohtule senati poolt. Vastupakkumine, mille Caesar tagasi lükkas, oleks pannud ta vaenulike senaatorite meelevalda, loobudes samas enda eelistest. Caesar jätkas edasiliikumist. Pärast Iguviumis Quintus Minucius Thermuse alluvuses olnud viie kohortiga kohtumist läksid tema väed Caesari poolele üle. Caesar ületas kiiresti Picenumi, piirkonna, kust Pompey perekond pärines. Kui Caesari väed põrkasid korra kohalike vägedega, siis tema õnneks ei olnud elanikkond vaenulik: tema väed hoidusid rüüstamast ja vastastel oli "vähe rahva toetust". Veebruaris 49 eKr sai Caesar täiendust ja vallutas Asculumi, kui kohalik garnison deserteerus. Alles Corfiniumi jõudes kohtas ta tõsist vastuseisu, mida juhtis Lucius Domitius Ahenobarbus, kelle senat nimetas hiljuti Caesari asemel Gallia kuberneriks. Pompeius oli õhutanud Ahenobarbust lõuna poole taanduma ja temaga ühinema, kuid Ahenobarbus oli vastanud abipalvetega; sellest hoolimata valmistus Caesar piiramiseks. Pärast seda, kui Ahenobarbus sai Pompeiuselt toetusest keeldumise kirja, väitis ta, et abi on teel, kuid tabati isikliku põgenemise plaanimisel; vastuseks võtsid ta mehed ta kinni ja saatsid saadikud pärast lühikest nädala pikkust piiramist Caesarile alistuma. Alistunute seas oli umbes viiskümmend senaatorit ja ratsanikku, kellel Caesar lubas kõigil vabaks minna. Kui Corfiniumi kohalikud magistraadid andsid üle umbes kuus miljonit sestertii, mille Ahenobarbus oli toonud oma meestele tasumiseks, tagastas Caesar selle meestele ja palus neil anda ustavusvanne, mida nad ka tegid. Caesari edasitung mööda Aadria mere rannikut oli üllatavalt distsiplineeritud: tema sõdurid ei rüüstanud maapiirkondi nagu sõdurid Liitlassõja ajal mõnikümmend aastat varem. Samuti ei maksnud Caesar oma poliitilistele vaenlastele kätte nagu Sulla ja Marius. Armupoliitika oli samuti väga praktiline: Caesari rahulikkus takistas Itaalia elanikel tema vastu pöördumast. Samal ajal plaanis Pompeius põgeneda itta Kreekasse, kus ta saaks koguda idaprovintsidest tohutu armee. Seetõttu põgenes ta Brundisiumi (tänapäeva Brindisi), rekvireerides kaubalaevu Aadria mere ületamiseks. Caesar jälitas Pompeiust kuni Brundisiumini, saabudes kuue leegioniga 9. märtsil. Selleks ajaks oli suurem osa Pompeiuse vägedest lahkunud, transporti ootas kahest leegionist koosnev tagalavägi. Kui Caesar üritas sadamat mullatöödega blokeerida ja läbirääkimisi uuesti avada, siis mullatööd ebaõnnestusid ja Pompeius keeldus läbirääkimistest, põgenedes itta peaaegu kõigi oma meeste ja kõigi piirkonna laevadega. Pärast seda tagasilööki ja kasutades ära Pompey põgenemist itta, marssis Caesar läände Hispaaniasse. Itaalias viibides kutsus ta 1. aprillil kokku senati koosoleku; osavõtt oli kehv. Seal kordas Caesar oma kaebusi ja palus saata senatisaadikud Pompeiusega läbirääkimisi pidama; kuigi ettepanek võeti vastu, ei pakunud keegi end vabatahtlikuks. Kutsuti kokku ka concilium plebis'e koosolek; kuigi Caesar lubas igale kodanikule 300 sesterti suurust kingitust ja viljavaru garantiid, oli vastuvõtt väike. Kui üks tribüünidest, Lucius Caecilius Metellus, sekkus vetoga Caesari katsele tungida riigikassasse, siis tema vetoõigust kas eirati või ähvardati tema elu, kuni ta taganes. See näitas ka Caesari oletatava casus belli võltsi olemust tribüünide õiguste kaitsmisel: "mees, kes oli jaanuaris kuulutanud, et võitleb tribüünide õiguste eest, oli nüüd sama valmis kui tema vastased ähvardama üht nendest tribüünidest". Caesari haarang konfiskeeris umbes 15 tuhat kullakangi, 30 tuhat hõbekangi ja 30 miljonit sesterti, konfiskeerides isegi spetsiaalse fondi, mida oli sajandite jooksul hoitud gallia rünnaku eest kaitsmiseks. Jättes Marcus Antonius Itaalia eest vastutama, suundus Caesar läände Hispaaniasse. Teel alustas ta Massilia piiramist, kui linn keelas tal sissepääsu ja sattus ülalmainitud Domitius Ahenobarbuse juhtimise alla. Lahkudes piiravast väest, jätkas Caesar koos väikese ihukaitse ja 900 saksa abiratsaväelasega Hispaaniasse. Ta saabus juunis 49 eKr ja Ilerdas alistas ta Pompeiuse armee legaatide Lucius Afraniuse ja Marcus Petreiuse juhtimisel. Pompeiuse järelejäänud legaat Hispaanias Marcus Terentius Varro alistus varsti pärast seda, pannes kogu Hispaania Caesari kontrolli alla. Samal ajal Caesari sissetungiga Hispaaniasse saatis ta oma leitnant Curio Gaius Caninius Rebiluse abiga tungima Sitsiiliasse ja Aafrikasse, kus tema väed said 49. eKr augustis Bagradase jõe lahingus otsustavalt lüüa. Curio hukkus lahingus. 49. eKr detsembris tagasi Roomas jättis Caesar Quintus Cassius Longinuse Hispaaniat valitsema ja lasi preetor Marcus Aemilius Lepidusel nimetada enddiktaatoriks. Diktaatorina viis ta läbi 48. eKr konsulite valimised enne diktatuurivõimude kasutamist seaduste vastuvõtmiseks, mis kutsusid pagendusest tagasi Pompeiuse kohtute poolt 52. aastal hukka mõistetud isikud, välja arvatud Titus Annius Milo, ja taastas Sulla ohvrite laste poliitilised õigused. Diktatuuri hoidmine oleks olnud ainus viis vältida oma leegionide, provintside ja võiduõiguse loovutamist pomeeriumis olles. Kandideerides samadel valimistel, mille ta läbi viis, võitis ta teiseks ametiajaks konsuli ametikoha, kolleegiks Publius Servilius Vatia Isauricus. Ta lõpetas diktatuuri üheteistkümne päeva järel. Seejärel jätkas Caesar Pompeiuse jälitamist üle Aadria mere. Brundisiumi saabudes ei olnud Caesaril kogu oma väe liigutamiseks piisavalt transpordivahendeid, mis tähendas, et vaja oli teha mitu reisi üle Aadria mere; selle tegi keeruliseks Pompeiuse laevastik, mis asus Aadria mere idaküljel Marcus Calpurnius Bibuluse juhtimisel. Mereületusega 4. jaanuaril 48 eKr – tegelikkuses Rooma kalendrist kõrvalekaldumise tõttu hilissügis – tabas Caesar pompeilased üllatusena, Pompeiuse väed hajusid talvekorteritesse ja Bibuluse laevastik polnud valmis. Bibuluse laevastik aga hakkas kiiresti tegutsema ja hõivas mõned Caesari transpordivahendid, kui need Brundisiumi naasid, jättes Caesari umbes seitsme leegioni ja vähese toiduga. Seejärel tungis Caesar vähese kohaliku vastupanuga Apolloniasse, võimaldades tal hõivata baas ja mõned toidulaod; Nähes, et Pompeiuse peamine varustusbaas asub Dyrrachiumis, tungis Caesar sellele suunas, kuid taandus, kui Pompeius saabus esimesena suuremate jõududega. Pärast ülejäänud armee saabumist Itaaliast Marcus Antoniuse juhtimisel 10. aprillil tungis Caesar uuesti Dyrrachiumi peale, mis viis Dyrrachiumi lahinguni. Pärast Pompeiuse kaitsjate ümberpiiramiskatset püüdis Caesar hõivata Pompeiuse elutähtsat logistikakeskust Dyrrachiumit, kuid see ei õnnestunud pärast seda, kui Pompeius selle ja ümbritsevad kõrgused hõivas. Vastuseks piiras Caesar Pompeiuse laagrit ja ehitas selle ümber valli, kuni Pompey suutis pärast kuid kestnud kokkupõrkeid läbi murda Caesari kindlustatud liinidest ja sundida Caesari Tessaaliast taganema. Pärast võitu, püüdes säästa Itaaliat sissetungi eest, takistada Caesaril Süüriast saabuvaid Scipio Nasica vägesid ükshaaval alistamast, ning tema liiga enesekindlate liitlaste survel, kes süüdistasid teda sõja pikendamises, et oma juhtimist laiendada, püüdis Pompeius survestada Caesarit otsustavasse lahingusse. Pärast kohtumist Scipio Nasica Süüria abijõududega juhtis Pompeius oma väed augusti alguses Caesari järel, otsides lahinguks soodsat pinnast. Pärast mitu päeva kestnud ratsaväe kokkupõrkeid suutis Caesar Pompeiuse mäest alla meelitada ja Pharsalose tasandikul lahingusse sundida. Lahingu ajal ebaõnnestus Labienuse juhitud külgmanööver Caesari vägede tagavaraliini vastu, mis viis Pompeiuse jalaväe kokkuvarisemiseni Caesari veteranide vastu. Vahetult pärast lahingut millalgi oktoobris nimetati Caesar teist korda, terveks aastaks, diktaatoriks. Kaotusest meeleheitel Pompeius põgenes koos oma nõuandjatega üle mere Mytilene'i ja sealt Kiliikiasse, kus ta pidas sõjanõukogu; samal ajal kogunesid Cato poolehoidjad Corcyrasse ja läksid sealt Liibüasse. Teised, sealhulgas Marcus Junius Brutus, taotlesid Caesarilt armu, reisides üle soode Larissasse, kus Caesar ta laagris lahkelt vastu võttis. Pompeiuse sõjanõukogu otsustas põgeneda Egiptusesse, mis oli eelmisel aastal talle sõjalist abi andnud. Kui Pompeius Egiptusesse jõudis, tervitas teda külalislahke delegatsioon, mis koosnes mitmest egiptlasest ja kahest Rooma ohvitserist, kes olid tema juures aastaid varem teeninud. Varsti pärast nende paadile minekut mõrvati ta oma naise ja tekil olnud sõprade silme all. Caesar jälitas teda intensiivselt, kuna Pompeiuse oskused ja tutvused tegid temast suurima ohu; reisides esmalt Aasiasse ning seejärel Küprosele ja Egiptusesse, jõudis ta kohale kolm päeva pärast Pompeiuse mõrva. Seal kingiti talle Pompeiuse pea koos tema sõrmusega; Caesar nuttis sõrmust ja pead nähes. Egiptus oli selleks ajaks olnud segatud korduvatesse kodusõdadesse, mida sageli otsustas ka Rooma, osaliselt Egiptuse monarhide tohutute altkäemaksude tõttu Rooma juhtidele. Egiptuses viibides hakkas Caesar osalema dünastilises vaidluses Ptolemaios XIII ja Kleopatra vahel, kes viimase Egiptuse kuninga (Ptolemaios XII Auletes) testamendis olid kaasvalitsejateks määratud. 48 eKr olid suhted kahe kaasvalitseja vahel katkenud ning nad jälitasid teineteist Niiluse vastaskülgedel asuvate armeedega. Caesar nõudis kümne miljoni denaari suuruse võla tasumist, mille oli talle lubanud eelmine kuningas; nõudmine, mis on peaaegu kindlasti ajendatud "suurtest rahalistest kohustustest", mis on vajalikud tema vägede tasumiseks; samuti teatas ta, et hakkab vahekohtunikuks Ptolemaios XIII ja Kleopatra vahelises pärimisvaidluses. Vastuseks kutsus Pothinus (Ptolemaios XIII regent) ilmselt linna sõjaväe ja piiras Caesari kuninglikus kvartalis ümber; Caesar kutsus Rooma Aasiast abiväed. Aleksandrias piiramisrõngas olles kohtus Caesar salaja Kleopatraga, temast sai Caesari armuke. Umbes sel ajal tegi Caesar ka oma otsuse dünastiavaidluse kohta: testamendi tingimused olid selged ja mõlemad pidid olema kaasvalitsejad. Ptolemaios XIII oli ilmselt juba teadlik Caesari ja Kleopatra suhetest. Pärast mõnekuulist piiramist vabastasid Caesari väed Süüriast pärit Pergamoni Mithridatese väed, viies egiptlased Caesari vägedega lahingusse, kus egiptlased täielikult purustati. Ptolemaios XIII põgenes, kuid uppus Niilusel, kui tema paat ümber läks. Pärast võitu andis Caesar Rooma Küprose provintsi Egiptusele, tagas tõenäoliselt oma rahalise nõude tasumise ja andis Kleopatrale (koos uue kaasvalitseja Ptolemaios XIV Philopatoriga, Kleopatra noorema vennaga) üle Egiptuse valitsemise. Kuigi Caesari "Aleksandri sõda" väidab, et ta lahkus Egiptusest otsekohe, jäi ta tegelikult umbes kolmeks kuuks koos Kleopatraga Niilusele, peamiselt puhkama ja võib-olla osaliselt ka selleks, et teha selgeks Rooma toetus Kleopatra uuele režiimile. Uudised kriisist Aasias veenis Caesari Egiptusest lahkuma 47. aasta keskel, mil allikad viitavad sellele, et Cleopatra oli juba rase. Ta jättis maha kolm leegioni, et kindlustada Cleopatra valitsus. Kleopatra sünnitas tõenäoliselt juuni lõpus lapse, keda ta nimetas "Ptolemaios Caesariks" ja aleksandrialased "Caesarioniks". Caesar uskus, et laps oli tema, kuna ta lubas seda nime kasutada. Olles teadlik kodusõjast, soovis Pharnaces II oma isa Kolmanda Mithrida sõja ajal kaotatud maad tagasi nõuda ning tungis kiiresti suurtesse osadesse Kapadookiast, Armeeniast, Pontose idaosast ja Väike-Kolchisest. Rooma allikad maalivad teda julmalt, käskides kõik kinnivõetud roomlased kastreerida; need rünnakud olid ilma vastupanuta pärast seda, kui Pompeiuse väed Aasiast lahkusid, kuni Caesari legaat Gnaeus Domitius Calvinus võitles temaga 48. eKr detsembris Nicopolise lähedal edutult. Caesar liikus Egiptusest mööda Vahemere idarannikut põhja, liikudes otse Pharnacese sissetungi poole, püüdes kaitsta oma prestiiži, mis kannataks oluliselt, kui välismaine sissetung karistamata jääks. Pharnaces üritas Caesariga läbirääkida, kes lükkas kõik ettepanekud tagasi, meenutades talle Rooma vangide kohtlemist. Caesar nõudis talt viivitamatult kõigilt okupeeritud aladelt taganemist, nende saagi tagastamist ja kõigi vangide vabastamist. Kui roomlased jõudsid mäe otsas asuva Zela linna lähedale, ründas Pharnaces neid ootamatult. Rünnak tekitas Caesari vägedes segadust, kuid nad toibusid kiiresti ja ajasid Pharnacese väed mäest alla. Pärast läbimurret paremal tiival murdus Pharnacese armee. Ta põgenes tagasi oma kuningriiki, kuid ta mõrvati kohe. Kogu kampaania kestis vaid paar nädalat. Caesari võit oli nii kiire, et oma kirjas sõbrale Rooma irvitas ta "Veni, vidi, vici" ("Tulin, nägin, võitsin"), mis on tema Ponticu triumfi plakatitel korduv silt; ta pilkas ka Pompeiust, et ta sai tuntuks selliste nõrkade vaenlastega võideldes. Roomas aga nende Egiptuse ja Ponti kampaaniate ajal poliitika jätkus. Publius Cornelius Dolabella teenis 47 eKr ühe tribüünina. Oma ametiajal tegi ta ettepaneku kaotada kõik võlad ja anda üüripuhkus. See viis selleni, et Antonius, kes töötas diktatuuris Caesari magister equitum'ina, sekkus ettepanekute vastu. Kui Antonius lahkus Campaniasse, et lahendada mässu Caesari üheksandas ja kümnendas leegionis, lahvatas Roomas taas vägivald, mille tulemuseks oli senatus consultum ultimum, kuid imperiumiga magistraatide puudumine tähendas, et keegi ei suutnud seda jõustada; alles mõne aja pärast naasis Antonius, taastades korra tõsiste inimkaotustega, andes oma populaarsusele tõsise löögi. Samal ajal juhtis Cato oma väed Kürenaikast üle kõrbe Aafrikasse (tänapäeva Tuneesia), ühendades end Metellus Scipioga; nemad koos Labienusega värbasid ühe Caesari kuberneri Hispania Ulterioris. Caesar naasis Itaaliasse ja Rooma 47. aasta lõpus eKr, kohtus ja andis armu Cicerole, kes oli pärast Pompeiuse surma kaotanud lootuse Pompeiuse toetajate võiduks. Naastes andis ta mõista, et tema usaldus Antoniuse vastu, kuid üllatuslikult mitte Dolabella vastu, oli kadunud. Caesar valis kohtunikud 47 aastaks ja magistraadid uueks aastaks (46 eKr); ta määras oma mehed preestrite kolledžitesse ja kohtunike ametitesse, suurendades preetorite arvu kaheksalt kümnele, et premeerida neid nende lojaalsuse eest. Enda jaoks keeldus ta diktatuuri jätkamisest, võttes selle asemel Lepidusega konsuli ametikoha. Campania mässulisi Caesari tagasitulek ei rahustanud. Caesar saatis ühe oma leitnantidest, tulevase ajaloolase Gaius Sallustius Crispuse (määratud ka pretoriks 46. eKr), et meestega vestelda, kuid Sallustiuse oleks rahvahulk peaaegu tapnud. Seejärel läks Caesar isiklikult vägede juurde, ta vabastas nad kohe armeest ja andis lubadusi, et nad saavad oma maa- ja pensionipreemiad. Tema mehed, kes olid šokeeritud nende ootamatust vallandamisest, anusid Caesari, et nad võtaks nad tagasi teenistusse; vastumeelsust teeseldes lasi ta end veenda ja jättis meelde, et panna mässu juhid eelseisvas kampaanias ohtlikele positsioonidele. Itaalias viibides konfiskeeris ja müüs ta turuhinnaga ka Pompeiuse ja oponentide varad, enne kui ta laenas veel raha. Ta käsitles Dolabella pakutud võlgade kustutamise ettepanekuid, keeldudes neid vastu võtmast, väites, et tema suured võlad oleksid teinud temast sellise plaani peamise kasusaaja. Otsus müüa konfiskeeritud vara turuhinnaga valmistas mõnedele Caesari liitlastele pettumust, kuid viitas ka tema rahalistele probleemidele. Caesar käskis oma meestel detsembri lõpus koguneda Sitsiilias Lilybaeumi. Ta värbas Scipio perekonna alaealise liikme, Scipio Salvito või Salutio, – müüdi tõttu, et Scipio ei kaota kunagi Aafrikas lahingut. Ta kogus kuus leegioni ja asus 25. detsembril 47 eKr teele Aafrikasse. Mereületust segasid torm ja tugev tuul; ainult umbes 3500 leegionäri ja 150 ratsaväelast maabus koos temaga vaenlase sadama Hadrumentumi lähedal. Legendi järgi kukkus Caesar maabumisel näoli liiva sisse, kuid suutis selle halva ende edukalt maha naerda, kui haaras kaks peotäit liiva, kuulutades: "Ma olen su enda kätte saanud, Aafrika!". Kampaania alguses olid Caesari väed suures vähemuses: Metellus Scipio juhtis kümnest leegionist koosnevat väge ja suurt liitlasratsaväe kontingenti Numidia kuninga Juba I juhtimisel, kellel oli ka umbes 120 sõjaelevanti. Üllatusmomendi tõttu jäi Caesaril aega oma hajutatud vägede leidmiseks ja ümberkorraldamiseks, saates Sitsiiliasse ka käsu naasta koos abivägedega. Kuna pompeilased olid suurema osa olemasolevatest toiduvarudest juba koondanud, oli Caesar sunnitud kiiresti liikuma. Ta läks Hadrumentumist mööda pärast seda, kui see keeldus alistumast ja rajas baasid Ruspinasse, kus juhtis suurt toiduotsimise rühma, mis sattus lahingusse Labienuse juhitud vägedega. Caesari kogenematud väed olid suurema osa päevast Numiidia sõdurite ratsaväe rünnaku all, enne kui nad pärast vasturünnakut taganesid. Tulemuseks oli strateegiline lüüasaamine, kuna Caesar ei saanud toitu otsida. Madalate varudega, kindlustas Caesar oma laagrit Ruspinas, kui Metellus Scipio ühines Labienuse vägedega vaid kolme miili kaugusel Caesari positsioonist. Nende liitlane, kuningas Juba, asus samuti nendega ühinema, kuid oli sunnitud ümber paigutama läände, kui tema kuningriiki ründas tema rivaal Bocchus II Mauretaniast koos vägedega, mida juhtis Rooma palgasõdur Publius Sittius, kes oli põgenenud Roomast pärast Catilina vandenõu kokkuvarisemine. Scipio väed kannatasid endeemilise deserteerumise all; Caesar asus siiski kaitsepositsioonile, kuni ta sai täiendust kaks leegioni, 800 Gallia ratsaväelase ja märkimisväärsete toiduvarudega, misjärel asus ta uuesti rünnakule. Pärast mõningast võitlust Caesari ja Metellus Scipio vahel linna äärealal asuvate küngaste ja Pompeiuse veeallika juures Uzittas tugevdasid Metellus Scipiot Juba ratsavägi ja raskejalavägi. Pärast suuremat võitlust Uzitta ümbruse maastiku eeliste nimel tugevdasid Caesari vägesid veteranleegionid, kes olid Campanias mässanud. Kuna varud olid otsas ja võimalus Uzittat endale võtta oli väike, otsustas Caesar lahkuda, hõivates mõned toidulaod enne edasiliikumist ja Thapsuse piiramist. Seda tehes sundis Caesar pompeilasi lahinguks rivistuma. Kuna hea maastik ahendas rinnet ja piiras Metellus Scipio arvulist eelist, läks Caesar pöörduma oma meeste poole, kes ründasid spontaanselt vastasliine, üllatades neid ja suunates nad kiiresti taganema. Plutarchos teatab aga, et Caesar tundis lähenevat epilepsiahoogu ja ta viidi puhkama, mis viis segaduseni. Mõlemal juhul purustati Metellus Scipio väed, kaotused olid valdavalt ebavõrdsed: umbes 10 000 hukkunud pompeilast Caesari umbes 50 ohvri kohta. Metellus Scipio ja ülejäänud Pompeiuse juhtkond suutsid siiski põgeneda, kuigi enamik suri nädalatega kas enesetapu või vangistamise järel hukkamise tõttu: Metellus Scipio üritas meritsi põgeneda, kuid tappis end, kui Caesari laevad nad kinni pidasid; Juba ja Pompeiuse ohvitser nimega Marcus Petreius sõlmisid enesetapulepingu. Labienusel õnnestus põgeneda, asudes Hispaaniasse, kus ta ühines Gnaeus ja Sextus Pompeiusega. Enne Thapsust hoidis Cato noorem Utica linna ja ta ei osalenud lahingus; kui talle kaotusest teatati, pidas ta nõu oma sõduritega, keda oli vaid kolmsada. Pärast õhtusööki võttis Cato mõõga ja lõi selle endale kõhtu; müra peale kutsuti kohale arst, kuid Cato rebis õmblused lahti ja "hakkas enda sisikonda välja kiskuma", surres enne, kui keegi jõudis teda peatada. Caesar oli pettunud, et ta ei saanud andeks anda Catole, kes oli end tapnud peamiselt "soovist vältida vaenlase halastust". Seejärel jäi ta Aafrikasse piirkonna asju lahendama, määrates Pompeiust toetanud kogukondadele karistustrahvid. Samuti oli tal lühike suhe Mauretania kuninga Bogudi naise Eunoëga. Juunis 46, lahkus ta Aafrikast Rooma, peatudes esmalt Sardiinias ja naastes linna juuli lõpus. Pärast Caesari naasmist Rooma tähistas ta nelja triumfi: Gallia, Egiptuse, Aasia ja Aafrika üle. Võitu roomlaste üle Aafrikas peeti "taktiliselt" võiduks kuningas Juba üle. Pidustused algasid 21. septembril ja kestsid 2. oktoobrini uhkete paraadide ja rüüstatud aaretega. Peeti ka suuri mänge ja avalikke bankette; Caesar andis oma meestele ka tohutuid annetusi, mis võrdusid enam kui kuueteistkümne aasta palgaga, ohvitseridele veelgi rohkem. Hispaania kampaania peamine allikas on tuntud kui Hispaania sõda (või Bellum Hispaniense) ja selle kirjutas tõenäoliselt üks Caesari ohvitseridest, "kuid see on tema kommentaaridele lisatud raamatutest kaugelt kõige vähem rahuldav". Caesar lahkus 46. eKr novembris Hispaaniasse. Tema määramine Quintus Cassius Longinuse ametisse pärast esimest kampaaniat Hispaanias oli viinud mässuni: Cassiuse "ahnus ja... ebameeldiv temperament" viis selleni, et paljud provintsid ja väed läksid Pompeiuse poolele üle. Sealsete pompeilastega ühinesid teised Thapsuse põgenikud, sealhulgas Labienus. Pärast poolsaarelt halbade uudiste saamist lahkus ta ühe kogenud leegioniga, kuna paljud tema veteranid olid erru saadetud, ja andis Itaalia oma uue magister equitum Lepiduse kätte. Ta juhtis kokku kaheksat leegioni, mis tekitas kartusi, et Gnaeus Pompeiuse rohkem kui kolmeteistkümnest leegionist koosneva hirmuäratav vägi võib teda võita. Hispaania kampaania oli täis julmusi, Caesar kohtles oma vaenlasi mässulistena; Caesari mehed kaunistasid oma kindlustusi maharaiutud peade ja tapetud vaenlase sõduritega. Caesar saabus esmalt Hispaaniasse ja vabastas Ulia piiramisest. Seejärel marssis ta Corduba vastu, mille garnisonis oli Sextus Pompeius, kes palus abiväge oma vennalt Gnaeuselt. Alguses keeldus Gnaeus Labienuse nõuande kohaselt lahingust, sundides Caesari talvist linna piirama, mis pärast väheseid edusamme lõpuks katkestati; Seejärel asus Caesar piirama Ateguat, sellal kui Gnaeuse armee teda jälitas. Deserteerumine hakkas aga Pompeiuse vägedele kätte maksma: Ategua alistus 19. veebruaril 45 eKr, isegi pärast seda, kui selle Pompeiuse komandör mõrvas kahtlustatavad ülejooksikud ja nende perekonnad. Gnaeus Pompeiuse väed taganesid pärast seda Ateguast ja Caesar järgnes. Deserteerumine sundisid Gnaeus Pompeiuse lahingusse Munda lähedal asuval mäeharjal. Otsustavat tulemust otsiv Caesar nõustus lahinguga, lastes oma meestel marssida ülesmäge, järgnes karm võitlus. Caesari jõud kõikusid ja Caesar tormas eesliinile, et oma mehi isiklikult koguda. Kui Caesari kümnes leegion (paremal) murdis läbi Pompeiuse väeliini, võttis Labienus leegioni, et see tühimik täita. Kuid Caesari ratsavägi oli tiiva juba purustanud, mis ajas kogu Pompeiuse väed põgenema. Võitlus oli piisavalt äge, et Plutarchos jutustab, et Caesar ütles oma sõpradele: "Ma olen sageli võidelnud võidu nimel, kuid nüüd võitlesin ma esimest korda elu nimel". Suetonius väidab, et Caesar kaalus meeleheitel enesetappu. Caesar kaotas umbes tuhat meest, "suur osa armeest, mis tõenäoliselt ei ületanud 25 000–30 000 meest". Labienus tapeti lahinguväljal; Gnaeus Pompeius põgenes, kuid tabati ja peagi pärast seda hukati. Kuigi Sextus Pompeius suutis põgeneda ja teisel pool Vahemerd Süürias Quintus Caecilius Bassuse juhtimisel toimus väike mäss, oli kodusõda lõppenud. Võit ajendas Rooma senatit kuulutama välja viiekümnepäevase tänupüha, andma Caesarile tiitli "Vabastaja" ja pühendama templi vabadusele. Järgmistel kuudel jagas sümpaatne senat täiendavaid auhindu, sealhulgas õiguse istuda senati konsulite vahel eritoolil, Caesari elevandiluust kuju paigutamist Quirinuse templisse. Tema sünnipäevakuu nimetati tema auks ümber Quinctiliseks (lõpuks sai tänapäevaseks juuliks); rajati tema armutempel, talle anti alaline nimi Imperator ja tiitel parens patriae (riigi isa). Caesar naasis Lõuna-Gallia ja Narbonne kaudu Rooma. Tagasipöördumise ajal rajas ta oma veteranidele hulga kolooniaid, autasustas oma sõdureid ja toetajaid ning andis erinevatele gallia linnadele ladina õigused. Ta kohtus ka Marcus Antoniusega ja leppis temaga. Cisalpine Gallias viibides lubas ta ka Marcus Junius Brutusele 44 eKr preetoriameti ja võib-olla konsuli ametit 41. Ta sisenes Rooma umbes aasta pärast lahkumist 45. oktoobris eKr, et tähistada triumfi kaaskodanike üle, jättes endast halva mulje. Ta lubas ka kahel oma legaadil, Quintus Pediusel ja Quintus Fabius Maximusel, triumfe pidada. Ükski neist pidustustest ei olnud kriitikute seas populaarne. Samuti ei populaarne Caesar konsuli ja teiste ametite devalveerimine poliitiliste soodustuste nimel: näiteks suri aasta viimasel päeval konsul, mistõttu Caesar kutsus kokku valimised, et määrata paariks tunniks konsuliks üks tema liitlastest, Gaius Caninius Rebilus, pannes Cicero sõbrale kirjutama "kui sa seda näeksid, siis sa nutaksid". Caesar hakkas omalt poolt naasmisel kavandama ambitsioonikat sõjakäiku Daakiasse ja Partiasse. Caesari määramine kodusõja ajal diktaatoriks, algul ajutiselt – seejärel alaliselt 44. aasta alguses eKr – koos tema de facto ja tõenäoliselt tähtajatu pooljumaliku monarhilise valitsemisega, viis vandenõuni, mille käigus ta 44. aasta märtsi keskel mõrvati, kolm päeva enne seda, kui Caesar oleks sõjakäigule asunud. Vandenõulaste hulgas oli palju Caesari ohvitsere, kes olid kodusõdade ajal suurepäraselt teeninud, aga ka mehi, kellele Caesar andestas. Mõned teadlased, nagu Erich Gruen, peavad Caesari kodusõda vabariigi kokkuvarisemise peapõhjuseks. Sellest vaatenurgast vaadatuna põhjustas kodusõda – pigem valearvestuse kui kavandamise tõttu – vabariigi kokkuvarisemise, katkestades pikaajalise vabariikliku poliitilise kultuuri. Teised peavad kodusõda vabariigi kokkuvarisemise sümptomiks, kas vabariigi erinevate huvirühmade võõrandumise (Peter Brunti järgi) või pikaajalise poliitilise "alternatiivita kriisina", kus vabariiklikud institutsioonid ei suutnud vajalikke reforme ellu viia, olles samas ka sellise võimuga, et ühtegi alternatiivi tõsiselt ei kaalutud (Christian Meieri järgi). Gallia sõjad (1. saj eKr) – Julius Caesar Commentarii de Bello Civili (1. saj eKr) – Julius Caesar Caesari elu (2. saj eKr) – Plutarchos Pompeiuse elu (2. saj eKr) – Plutarchos Beard 2015, lk 285. Morstein-Marx & Rosenstein 2006, lk 628 Flower 2010, lk 152. "After the year 52, politics was dominated by the question of when and under what circumstances Caesar should return from Gaul". Drogula 2015, lk 316. Millar 1998, lk 124. "It should... be stressed that... the political coalition sometimes misleading labelled the First Triumvirate was being put together by Caesar after his election and very shortly before he entered office" (emphasis in original). Gruen 1995, lk 91. Gruen 1995, lk 100–101. Gruen 1995. Flower 2010. Rafferty 2015. Evans, Richard J. (2016). "Pompey's three consulships: the end of electoral competition in the late roman republic?". Acta Classica. 59: 91–93. DOI:10.15731/AClass.059.04. ISSN 0065-1141. JSTOR 26347101. Gruen 1995, lk 461. Drogula 2015, lk 289. Gruen 1995, lk 462. Gruen 1995, lk 463. Gruen 1995, lk 467. Gruen 1995, lk 485. Tempest 2017, lk 59. Gruen 1995, lk 487. Stanton, G. R. (2003). "Why Did Caesar Cross the Rubicon?". Historia: Zeitschrift für Alte Geschichte. 52 (1): 67–94. ISSN 0018-2311. JSTOR 4436678. Ehrhardt 1995. Morstein-Marx 2007. Gruen 1995, lk 495. Ehrhardt 1995, lk 36. Gruen 1995, lk 496. Gruen 1995, lk 497. Goldsworthy 2006, lk 372–373. Goldsworthy 2006. Goldsworthy 2006, lk 375–376. Gruen 1995, lk 490. Goldsworthy 2006, lk 378. Goldsworthy 2006, lk 377. Goldsworthy 2006, lk 379. Goldsworthy 2006, lk 382. Tempest 2017. Orlandini, Silvia; Caldelli, Maria Letizia; Gregori, Gian Luca (2015). "Forgeries and Fakes". The Oxford handbook of Roman epigraphy. Oxford: Oxford University Press. Lk 57–58. ISBN 9780195336467. Goldsworthy 2006, lk 385. Plut. Pomp.. Goldsworthy 2006, lk 387. Goldsworthy 2006, lk 388. Goldsworthy 2006, lk 389. Goldsworthy 2006, lk 390. Goldsworthy 2006, lk 391. Goldsworthy 2006. "Caesar took a special fund kept over the centuries in case [of] Gallic attack... [announcing] there was no longer any need of this since he had permanently dealt with the threat". Goldsworthy 2006, lk 398–399. Goldsworthy 2006, lk 404. Goldsworthy 2006, lk 409. Drogula 2015, lk 339. Drogula 2015. Goldsworthy 2006, lk 410. Goldsworthy 2006, lk 411. Goldsworthy 2006, lk 422. Rawson 1992. Broughton 1952. Tempest 2017, lk 62. Tempest 2017, lk 63. Goldsworthy 2006, lk 431. Goldsworthy 2006, lk 434. Goldsworthy 2006, lk 437. Goldsworthy 2006, lk 441. Goldsworthy 2006, lk 446. Rawson 1992, lk 434. Chilver, Guy Edward Farquhar; Seager, Robin (22. detsember 2015). "Domitius Calvinus, Gnaeus". Oxford Research Encyclopedia of Classics (inglise). DOI:10.1093/acrefore/9780199381135.013.2278. ISBN 978-0-19-938113-5. Vaadatud 22. novembril 2021. Goldsworthy 2006, lk 447. McGing, B. C. (22. detsember 2015). "Pharnaces II". Oxford Research Encyclopedia of Classics (inglise). DOI:10.1093/acrefore/9780199381135.013.4938. ISBN 978-0-19-938113-5. Vaadatud 22. novembril 2021. Broughton 1952, lk 287. Rawson 1992, lk 435. Goldsworthy 2006, lk 451. Broughton 1952, lk 289. Goldsworthy 2006, lk 450. Goldsworthy 2006, lk 452. Goldsworthy 2006, lk 453. Goldsworthy 2006, lk 454. Goldsworthy 2006, lk 460. Goldsworthy 2006, lk 455. Goldsworthy 2006, lk 456. Goldsworthy 2006, lk 457. Goldsworthy 2006, lk 464. Goldsworthy 2006, lk 466. Goldsworthy 2006, lk 467. Rawson 1992, lk 436. Goldsworthy 2006, lk 482. Goldsworthy 2006, lk 472. Goldsworthy 2006, lk 481. Rawson 1992, lk 437. Goldsworthy 2006, lk 483. Goldsworthy 2006, lk 484. Goldsworthy 2006, lk 484; Rawson 1992, lk 437. See Plut. Caes.. Goldsworthy 2006, lk 485. Badian, Ernst (22. detsember 2015). "Caecilius Bassus, Quintus". Oxford Research Encyclopedia of Classics (inglise). DOI:10.1093/acrefore/9780199381135.013.1216. ISBN 978-0-19-938113-5. Vaadatud 2. märtsil 2022. Goldsworthy 2006, lk 486. Tempest 2017, lk 79. Goldsworthy 2006, lk 487. Cicero is also recorded as making jokes on Caninius' consulship. Kelsey, FW (1909). "Cicero's jokes on the consulship of Caninius Rebilus". The Classical Journal. 4 (3): 129–131. ISSN 0009-8353. JSTOR 3286857. Two jokes stand out: the consul was so vigilant he did not sleep; nobody ate breakfast during Caninius' consulship (by the next morning Caninius' tenure had ended). Morstein-Marx & Rosenstein 2006, lk 627. Raamatud Batstone, William Wendell; Damon, Cynthia (2006). Caesar's Civil War. Oxford: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-803697-5. OCLC 78210756. Beard, Mary (2015). SPQR: a history of ancient Rome (1st ed.). New York. ISBN 978-0-87140-423-7. OCLC 902661394. Breed, Brian W; Damon, Cynthia; Rossi, Andreola, toim-d (2010). Citizens of discord: Rome and its civil wars. Oxford: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-538957-9. OCLC 456729699. Broughton, Thomas Robert Shannon (1952). The magistrates of the Roman republic. Kd 2. New York: American Philological Association. Brunt, P.A. (1971). Italian Manpower 225 B.C.–A.D. 14. Oxford: Clarendon Press. ISBN 0-19-814283-8. Drogula, Fred K (2015). Commanders and Command in the Roman Republic and Early Empire. UNC Press Books. ISBN 978-1-4696-2127-2. Millar, Fergus (1998). The Crowd in Rome in the Late Republic. Ann Arbor: University of Michigan Press. DOI:10.3998/mpub.15678. ISBN 978-0-472-10892-3. Flower, Harriet I (2010). Roman republics. Princeton: Princeton University Press. ISBN 978-0-691-14043-8. OCLC 301798480. Gruen, Erich S (1995). Last Generation of the Roman Republic. Berkeley. ISBN 0-520-02238-6. OCLC 943848. Gelzer, Matthias (1968). Caesar: Politician and Statesman (inglise). Harvard University Press. ISBN 978-0-674-09001-9. Goldsworthy, Adrian (2002). Caesar's Civil War: 49–44 BC. Oxford: Osprey Publishing. ISBN 1-84176-392-6. Goldsworthy, Adrian Keith (2006). Caesar: Life of a Colossus. Yale University Press. ISBN 978-0-300-12048-6. Rawson, Elizabeth (1992). "Caesar: civil war and dictatorship". Crook, John; Lintott, Andrew; Rawson, Elizabeth (toim-d). The last age of the Roman republic. The Cambridge ancient history. Kd 9 (2nd ed.). Cambridge University Press. ISBN 0-521-85073-8. OCLC 121060. Morstein-Marx, R; Rosenstein, NS (2006). "Transformation of the Roman republic". Rosenstein, NS; Morstein-Marx, R (toim-d). A companion to the Roman Republic. Blackwell. Lk 625 et seq. ISBN 978-1-4051-7203-5. OCLC 86070041. Tempest, Kathryn (2017). Brutus: the noble conspirator. New Haven. ISBN 978-0-300-18009-1. OCLC 982651923. Artiklid Ehrhardt, C T H R (1995). "Crossing the Rubicon". Antichthon. 29: 30–41. DOI:10.1017/S0066477400000927. ISSN 0066-4774. S2CID 142429003. Morstein-Marx, Robert (2007). "Caesar's Alleged Fear of Prosecution and His "Ratio Absentis" in the Approach to the Civil War". Historia: Zeitschrift für Alte Geschichte. 56 (2): 159–178. DOI:10.25162/historia-2007-0013. ISSN 0018-2311. JSTOR 25598386. S2CID 159090397. Rafferty, David (2015). [classicsvic.files.wordpress.com/2016/04/rafferty.pdf "The Fall of the Roman Republic"] (PDF). Iris. 28: 58–69. {{cite journal}}: kontrolli parameetri |url= väärtust (juhend) Caesar (1917) [1st century BC]. Gallic War. Loeb Classical Library. Tõlkinud Edwards, Henry John. Harvard University Press. ISBN 978-0-67499-080-7 – cit. via LacusCurtius. Caesar (1859) [1st century BC]. Commentarii de Bello Civili. Harper's New Classical Library. Tõlkinud McDevitte, WA; Bohn, WS. New York: Harper & Brothers. Plutarch (1919) [2nd century AD]. Life of Caesar. Parallel Lives. Loeb Classical Library. Kd 7. Tõlkinud Perrin, Bernadotte. Harvard University Press. Plutarch (1917) [2nd century AD]. Life of Pompey. Parallel Lives. Loeb Classical Library. Kd 5. Tõlkinud Perrin, Bernadotte. Harvard University Press. Pseudo-Caesar (1955). "The Alexandrian War". Caesar: Alexandrian war, African war, Spanish war. Loeb Classical Library. Tõlkinud Way, AG. Harvard University Press. ISBN 978-0-67499-443-0 – cit. via LacusCurtius.