laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Yanqing

Yanqing on mitme koha nimi Hiinas: Yanqingi suurvald Beijing Shis, Yanqingi maakonna keskus Yanqingi maakond Beijing Shis Yanqing, asula Fujiani provintsis Yanqingi tempel Shanxi provintsis
Karl Friedrich Burdach

Karl Friedrich Burdach (12. juuni 1776 Leipzig – 16. juuli 1847 Königsberg) oli saksa anatoom ja füsioloog. Ta õppis 1793–97 Leipzigi ülikoolis loodusteadusi ja arstiteadust. Ta kaitses 1798 samas ülikoolis doktoriväitekirja. Oli 1800–06 Leipzigi ülikooli dotsent ja 1806–11 erakorraline professor, 1811–14 Tartu Ülikooli anatoomia-, füsioloogia- ja kohtuarstiteaduse professor. 1814 võttis ta vastu sarnase ametikoha Königsbergi ülikoolis. 1817 ehitati Königsbergi ülikoolis Burdachi algatusel uus anatoomikum. 1818 valiti ta Peterburi Teaduste Akadeemia väliskorrespondentliikmeks. Königsbergis asutas ta esimese teadusliku anatoomiainstituudi ja osales anatoomiamuuseumi loomises. Alates 1835 oli ta sealse meditsiinikolleegiumi direktor ja 1837–44 juhtis füüsika-meditsiiniühingut. 1845 läks ta erru. Ta töötas peamiselt kesknärvisüsteemi anatoomia alal, kirjeldas seljaaju talbvääti, hiljem nimetati see Burdachi väädiks. Erilist tähelepanu pööras ta peaaju morfoloogiale, ontogeneesile ja fülogeneesile. Ta kasutas närvikoe värvimiseks esimest korda alkoholi ja kaaliumi lahust. Ta oli Karl Ernst von Baeri õpetaja. Burdach oli esimesi termini "bioloogia" kasutuselevõtjaid (1800) paralleelselt Lamarcki ja Treviranusega (1802). Samuti võttis ta kasutusele termini "morfoloogia". Maie Toomsalu, "Tartu Ülikooli Vana Anatoomikumi professorid". – Tartu, 2002, lk. 23–31 (sisaldab ka bibliograafiat) Teoseid Kiri Karl Morgensternile Väljavõte andmebaasist "TLÜAR rahvusbibliograafia isikud"
Browni Ülikool

Browni Ülikool (Brown University) on Ameerika Ühendriikides Providence'is (Rhode Island) asuv eraülikool. Asutatud 1764 kui College of Rhode Island. Pembroke College ja Browni ülikooli kõik naiste kolledžid ühinesid 1971. aastal. Browni loetakse esimeseks kolledžiks, mis ei arvestanud vastuvõtmisel üliõpilaste religiooniga. 1960. ja 1970. aastail oli Browni ülikooli slaavi keelte osakond koht, mille kaudu Juri Lotmani tööd said Ameerikas tuntuks. Seal töötasid sel ajal näiteks Thomas Winner, Victor Terras ja Robert Scholes. Browni ülikoolis on õppinud mitmeid USA tuntud poliitikuid, ajakirjanikke, ärimehi, näitlejaid. Nende seas on olnud näiteks USA justiitsminister Charles Evans Hughes (1881), IBM-i president Thomas J. Watson, meediamogul Ted Turner, Nobeli laureaat Craig C. Mello (1982), John F. Kennedy, Jr. (1983) näitleja John Krasinski (2002). Brown endowment earned 12.6% in FY 2013 USCMS 2010, May 6-8 at Brown University Koduleht
Magnus Wilhelm von Nieroth (1663–1740)

Magnus Wilhelm von Nieroth (vene: Магнус-Вильгельм фон Нирот) (u 1663 – 1740 Tallinn) oli baltisaksa päritolu Rootsi sõjaväelane, vabahärra (1687) ja Venemaa Keisririigi poliitik. Vabahärra. Magnus Wilhelm von Nieroth sündis Kiltsi, Väätsa ja Tarakvere mõisniku maanõunik Magnus von Nierothi (surnud 1670) ja Albu mõisniku Adam Johann Schrapferi lese Anna Elisabethi (sündinud Taube) (1633–1680) pojana. Magnus Wilhelm von Nieroth asus noorukina Rootsi sõjaväeteenistusse, tõustes 1688. aastal 26-aastaselt ooberstiks ning juhtides seejärel komandörina Rootsi liitlasvägedest Saksa rügementi Hollandis ning alates 1700. aastast teenis Liivimaal ja osales Rootsi vägedes Põhjasõjas. 1705. aasta juunis osales Rootsi vägede ebaõnnestunud dessantoperatsioonis Kotlini saarele, pärast seda teenis 1710. aastani Nieroth Tallinnas linna garnisonis, kus kindralkuberneriks oli krahv Carl Gustaf Nieroth. Magnus Wilhelm von Nieroth osales Tallinna kaitsmisel Vene vägede linna piiramise ajal. Pärast Eestimaa vallutamist Venemaa keisririigi poolt ja liitmist keisririigi koosseisu oli Magnus Wilhelm von Nieroth aastatel 1711–1716 Eestimaa maanõunik, 1718. aastal valiti ta Heinrich von Ficki projekti kohaselt teostatud Venemaa keisririigi riigihaldusreformi tulemusel Peeter I poolt loodud Venemaa Keiserliku Kammerkolleegiumi (riigikassa) asepresidendiks, Kammerkollegiumi president oli Dmitri Mihhailovitš Golitsõn. 1719. aastal rajas Magnus Wilhelm von Nieroth Harju-Jaani pastori Heinrich Christopher Wrede algatusel Albu mõisas aadliorbudele mõeldud kool-varjupaiga, nn Rüütliakadeemia, mille eeskujuks oli sarnane kool Halles. Selle lõpetajad said ohvitseriks. Koolis olevat õppinud ka mõned eestlased. Talle kuulusid Albu, Seidla, Kaalepi, Vaida, Kukevere ja Vaimastvere mõis. Aastatel 1744–1747 oli tema sugulasest nimekaim, Kaarli mõisnik Magnus Wilhelm von Nieroth Eestimaa rüütelkonna peamees. Magnus Wilhelm von Nieroth oli abielus kolm korda. 1711. aastal abiellus Tallinnas Sophie Hedwig von Bergiga, 1723. aastal Viru-Nigulas Rebekka Meiseriga ja 1739. aastal Tallinnas Raasiku mõisnik Bernhard Georg Pilar von Pilchau (surn. 1753) tütre Anna Helena Pilar von Pilchauga (1715–1774). Nieroth "(1754) Matrikel öfwer Swea rikes ridderskap och adel ..." Väljavõte Eestimaa rüütelkonna genealoogilisest käsiraamatust Albu mõisa ajaloost 1660–1738
Oude Rijn

Oude Rijn ('Vana Rein') on Reini jõe haru jõe delta osas Hollandis Utrechti ja Lõuna-Hollandi provintsides. Tänapäeval on jõe pikkus 52 kilomeetrit. Vana-Rooma ajal oli see osa Reini jõe peaharust ja tähistas Rooma impeeriumi põhjapiiri. Keskajal kasutati Oude Rijni jõetranspordil ja selle kallastel olid mitmel lõigul pukseerimisrajad, mida kasutati selleks, et neid mööda saaks jõge mööda laevu ja pargaseid vedada. Tänapäeval on paljud nendest radadest ehitatud maanteedeks. Keskaja jooksul täitus jõgi setetega ja kaotas oma väärtuse jõetranspordil 17. sajandiks.
Batümeetria

Batümeetria ehk sügavusmõõtmine on hüdromeetria haru, mis tegeleb veekogude sügavuste mõõtmisega ja kaardistamisega. Vastavaid kaarte nimetatakse batümeetrilisteks kaartideks ja tavaliselt on need kolmemõõtmelised ning sisaldavad infot veekogu sügavuste ja põhjareljeefi iseloomu kohta. Mõnikord räägitakse ka paleobatümeetriast, mis kirjeldab ja uurib minevikus olnud veekogude sügavusi. Tänapäeval teostatakse enamik batümeetrilise uuringuid kajaloodimisega. Batümeetriline kõver Hüpsomeetria
Merike Jürjo

Merike Jürjo (sündinud Nurme 23. veebruaril 1959) on eesti ajakirjanik ja ajaloolane. Ta lõpetas 1983. aastal Tartu Riiklikus Ülikoolis ajaloo eriala. Ta töötas Eesti Televisioonis säilitusfondi juhatajana. Ajaloolasena osales ta Eesti Televisiooni saatesarja "Eesti aja lood" esimeses saates. Ajaloolise kriminaalromaaniga "Mälestusteta maja" pälvis ta kirjastuse Tänapäev 2008. aasta romaanivõistlusel kolmanda koha ja 20 000 krooni. "Olla väärikas juht, kui isamaa vajab" (kahasse Mati Õunaga), Eesti Entsüklopeediakirjastus 2007 "Eesti kasarmud", Tänapäev 2008 "Mälestusteta maja", 2008 "Saksa keele tunnid Käsmu rannas", Eesti Päevaleht 4. september 1996 "Korvimeistri pere elab käsitöö keskel", Eesti Päevaleht 31. jaanuar 1997 "Perearst ravib ja lohutab", Eesti Päevaleht 11. veebruar 1997 "Milleks Kaitseliit?", Eesti Päevaleht 16. veebruar 1998 "Saksa kinokroonika Eesti Filmiarhiivis", Teater. Muusika. Kino, juuli 2001 Naiskodukaitse Tallinna ringkonna ja Reservohvitseride Kogu (2000 – lipnik, 2006. aasta juunist nooremleitnant) Eesti Arhivaaride Ühingu ja kultuuripärandi digitaalse säilitamise nõukogu liige "ETV-s pühapäeviti uued osad Mati Talviku saatesarjast "Eesti aja lood"". Eesti Rahvusringhääling. 6. veebruar 2008.[alaline kõdulink] Riigi Teataja Riigi Teataja Rebekka Lotman, "Romaanivõistlusel haarasid magusaimad kohad eesti naised". Postimees, 5. märts 2008
Aivar Jarne

Aivar Jarne (sündinud 27. mail 1965 Antslas) on eesti ajakirjanik ja suhtekorraldaja. Ta lõpetas 1991 Tartu Ülikooli ajaloo erialal. Ta on töötanud Postimehe ajakirjanikuna ja Riigikohtu pressiesindajana. Ta on olnud ka Riigikogu Toimetiste peatoimetaja. Ta on Riigikogu Kantselei pressitalituse juhataja ning pressinõunik. "Liidust" liitu, Postimees, 27. november 1995 Elamislubade virvarr, Postimees, 30. november 1995 "Päring inforegister.ee andmebaasis". Originaali arhiivikoopia seisuga 30. oktoober 2020. Vaadatud 4. märtsil 2016.
Vahur Kalmre

Vahur Kalmre (sündinud 4. veebruaril 1956) on eesti ajakirjanik. Kalmre on lõpetanud 1974. aastal Tartu 1. Keskkooli, õppinud 1974/75. õppeaastal Tartu Riiklikus Ülikoolis matemaatikat ja lõpetanud 1983. aastal Tartu Riikliku Ülikooli ajakirjanduse erialal. Ta on töötanud 1980–1985 ajalehe Edasi spordikorrespondendina ja 1985–1986 kooliosakonna juhatajana. 1986–1992 Edasi/Postimehe vastutav sekretär ja tegevtoimetaja 1992–1998 Postimehe peatoimetaja 1998–2001 Eesti Meedia (Postimehe Grupi) meediadirektor 2001. aastast kuni 2015. aasta aprillini Tartu Postimehe vanemtoimetaja 2015. aastast Vahka Meedia juhatuse liige ja ajakirja Ma Olen Jalgrattur väljaandja ja toimetaja. 1986. aastal valiti Kalmre Tartu linna rahvasaadikute nõukokku. 1980. aastate lõpul kuulus ta Rahvarinde Tartu gruppi. 1989. aasta kohalikel valimistel kandideeris ta kandidaadina Rahvarinde ja roheliste rühmituses, kogus Raadi-Jaamamõisa valimisringkonnas 1230 häält ja pääses linnavolikokku, kus oli kolm aastat. 1975. aastal tuli Kalmre Tartu Ülikooli korvpallimeeskonna koosseisus Eesti meistriks. 1981. aastal sõitis ta esmakordselt läbi Tartu maratoni. Ta on olnud Tartu maratoni korraldusnõukogus. Vahur Kalmre on kirjutanud mitu raamatut, neist "Kolm Kirsipuud" (2012) ja "Tartu Rock! Tartu Rock! Ühe korvpallimeeskonna lugu" (2016) on pälvinud parima spordiraamatu eest antava Georg Hackenschmidti raamatuauhinna. 2019. aasta algul ilmus Kalmrel raamat "Martin Kutman – kergejõustikus kogu elu". Koos Eda Kalmrega on ta raamatu “Kriimani kriimud lood. Mõis ja saja-aastane küla” (2022) kaasautor. 2018. aastal pälvis ta Valgetähe IV klassi teenetemärgi. Raamatute kaitseks, Postimees, 27. november 1995 http://www.htg.tartu.ee/d7/lennud_d.php?aasta=1974 http://www.aki.ut.ee/et/instituut/vilistlastele/vilistlaste-nimekirjad[alaline kõdulink] Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). Vahur Kalmre blogi Postimehes Priit Pullerits "Vahur Kalmre – meie juht, keda sütitab kirg" Postimees, 10. aprill 2015 "Vahur Kalmre lahkub Postimehest" Postimees, 7. aprill 2015 Vahur Kalmre saates "Kukul külas", 26. oktoober 2008 [1] Biograafia ESBL-is
Batüsfäär

Batüsfäär on kerakujuline mootorita teraskamber, mis laeval oleva trossi otsas lastakse süvamerre. Batüsfääri tuumiku moodustab kamber, kus mõnes batüsfääris saavad viibida inimesed, mõnes batüsfääris asub aparatuur jne. Esimese batüsfääri mõtles välja 1928. aastal Otis Barton Selle konstrueeris kapten John Butler, kes töötas ettevõttes Cox & Stevens Inc. insenerina. Selle ettevõtte palkas Barton aastal 1929, et ehitada "allveepaaki". Teraskera valutööd teostas Watson Stillmani hüdraulikaseadmete ettevõte New Jerseyst. Esimene batüsfäär osutus liiga raskeks, et olla praktikas kasutatav. Lõplik, kergem versioon valmistati tollipaksusest (2,54 cm) valuterasest ja oli 4,75 jalga (1,5 meetrit) läbimõõdus.. Keral olid 3 tolli (7,6 cm) paksusest kvartsklaasist aknad. See oli kõige tugevam tollal kättesaadav läbipaistev materjal. Keral oli 400 naela (180 kg) kaaluv sissepääsuluuk, mis enne batüsfääri merepõhja laskmist poltidega kinni keerati. Hapnikku anti kaasa suruõhuballoonis. Elektri mõjul töötavad ventilaatorid juhtisid õhku üle anumate, milles olev kustutatud lubi imas õhust süsihappegaasi ja kaltsiumkloriid imas õhust niiskust. Batüsfäär lasti merepõhja tollipaksuse kaabli otsas. Samuti ühendas batüsfääri merepinnaga paks kummivoolik, milles asusid elektrijuhe ja telefoniliinid. Need olid seesolijate ainsad ühendusvahendid välisilmaga. Kogu vee alla lastav aparatuur, kaasa arvatud kaabel ja voolik, kaalus kokku umbes 4,5 tonni. Batüskaaf Hüdrostaat Tuukrikell Beebe, W (1934). Half Mile Down. Harcourt Brace and Company. ASIN B00178ICYA.
Jaan Kelder

Jaan Kelder (sündinud 10. novembril 1971) on eesti ajakirjanik. Ta on lõpetanud Tartu Ülikooli ajakirjanduse erialal 1994. aastal. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 23. detsember 2013. Vaadatud 14. oktoobril 2012.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) http://www.aki.ut.ee/et/instituut/vilistlastele/vilistlaste-nimekirjad[alaline kõdulink] Keskmised rabelevad, Postimees, 28. november 1995
Ivar Kostabi

Ivar Kostabi (14. aprill 1936 – 2. november 2021) oli eesti ajakirjanik. Kostabi oli aastaid Edasi tegevtoimetaja ja Postimehe poliitikatoimetaja. Hiljem oli ta Riigikogu Toimetiste toimetaja. Poliitika poliitikute taga, 29. november 1995 Raimu Hanson:IN MEMORIAM ⟩ Ajakirjanik Ivar Kostabi tegi elu malelaual viimase käigu Tartu Postimees, 4. november 2021
Magnus Wilhelm von Nieroth

Magnus Wilhelm von Nieroth (vene: Магнус-Вильгельм фон Нирот; maetud 12. veebruar 1770) oli baltisaksa päritolu Eestimaa maanõunik ja Eestimaa rüütelkonna peamees aastatel 1744–1747. Magnus Wilhelm von Nieroth sündis Kaarli, Nurme ja Kodila mõisniku Adam Reinhold von Nierothi ja Maastrichtis sündinud Katharina Fonki pojana. Talle kuulus Kaarli mõis Virumaal, mis oli päritud vanavanaisalt Karl von Hastferilt (surnud 1665), kes oli aastatel 1653–1659 samuti Eestimaa rüütelkonna peamees. Karl von Hastfer oli vanema venna Heinrichiga (surnud umbes 1663) jaganud Sommerhusen-i mõisa 1642. aastal Kaarli (Alt-Sommerhusen) ja Sõmeru (Neu-Sommerhusen) mõisaks. Viimane jäi 18. sajandi lõpuni Hastferite suguvõsa kätte. Nieroth Väljavõte Eestimaa rüütelkonna genealoogilisest käsiraamatust
Hülgeraud

Hülgeraud (ka hülgerõngas) on endisaegne talvine hülgepüügirelv, harpuun. Saaremaal, Kihnus ja Ruhnus olid hülgerauad ühel tasapinnal asuvate kahe ühesuguse või erineva pikkusega kisuga. Kiskude servad olid nii teravad, et neid kasutati ka lõikeriistadena. Hiiumaal ja põhjarannikul olid hülgerauad ühe lühikese ja ühe pika, nurkselt paikneva kisuga. Hülgeraua külge oli seotud hobusejõhvidest punutud nöör ning raua otsas oli putk, mille sisse lükati lahtiselt puuvars. Varreks võis olla ka lühike pootshaak (käks). Jääauku hingama tulnud hülge pihta visati hülgeraud. Looma tabamisel hülgeraud eraldus umbes 2 meetri pikkusest, kinnitamata varrest. Küti kätte jäänud nööri abil tõmmati haavatud hüljes jääaugust välja. Veest väljatõmbamisel kasutati väsitamistaktikat, mis sundis hüljest jääauku hingama tulema. 19. sajandi teises pooles hakkas hülgeraua kasutamine taanduma püssi ees. Hülgeoda Hülgepüss Hülgevõrk Hülgeõng Käks Tang Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. lk 43 Eesti etnograafia sõnaraamat. Koostanud Arvi Ränk, toimetanud Õie Ränk. Tallinn 1995. lk 28 Ilmari Manninen. Die Sachkultur Estlands, I Band. Õpetatud Eesti Selts, Tartu, 1931, 71–75. Hülgeraud. Eesti Rahva Muuseum Filmiaparaadiga hülgepüügil. DIGAR. Päevaleht, nr. 85, 27. märts 1938. Hülged rahvapärimuses. Eesti Loodus, nr 12, 2014, 8–13. Prangli saare hülgeküttimise traditsioonid. Maaleht, 16. veebruar 2011.
IIZI Kindlustusmaakler AS

IIZI Kindlustusmaakler AS on Eesti juhtiv kindlustusvahenduse ettevõte (2020. aasta seisuga turuosa 29%), mis tegutseb aastast 2000. Alates 2018. aastast on IIZI Kindlustusmaakler AS GrECo Grupi ettevõte. 2020. aasta seisuga oli ettevõttel üle 100 000 erakliendi ja üle 25 000 ärikliendi ning ettevõttes töötas ligi 100 inimest. Ettevõte kuulub Eesti Kindlustusmaaklerite Liitu (EKML). Majandusaasta aruanne 2020. IIZI, vaadatud 7.02.2022. "Eesti Kindlustusmaaklerite Liidu veebileht". Ettevõtte koduleht
Arto Tolsa Areena

Arto Tolsa Areena on Soomes Kotkas asuv jalgpallistaadion, mis asub Kotkansaarel Katariina linnaosas. Staadion on esiliigas mängiva jalgpalliklubi FC KooTeePee koduväljak. Kotkan urheilukeskus (spordikeskus) valmis Helsingis toimunud 1952. aasta olümpiamängude tarbeks. Staadionit tunti selle nime all pikka aega, kuid nimetati ümber tuntud Kotka jalgpalluri Arto Tolsa surma järel. Kotka spordikeskuses mängiti neli 1952. aasta olümpiamängude jalgpallimatši ja staadioni pealtvaatajate rekordtähised pärinevad tollest ajast. 16. juulil mängiti seal kaks esimese ringi mängu: Nõukogude Liigu ja Bulgaaria (2-1) mängu käis vaatamas 10 637 pealtvaatajat ning Egiptuse ja Tšiili (5-4) mängu 5354 pealtvaatajat. 1/8 finaalis toimus Kotkas üks mäng 20. juulil, kus kohtusid Luxembourg ja Brasiilia, millest võitjana väljus viimane 1-2. Seda mängu jälgis 6791 vaatajat. Olümpiamängude suurim pealtvaatajate magnet Kotkas oli 24. juulil mängitud veerandfinaalmäng, kus hilisem olümpiavõitja Ungari kohtus Türgiga ja võitis 7-1. Seda mängu külastas 20 000 pealtvaatajat. Pilte Arto Tolsa Areenast FC KooTeePee kodulehel
Gerhard Rägo

Gerhard Johannes Rägo (5. detsember 1892 Pindi mõis, Võrumaa – 27. juuni 1968 Tartu) oli eesti matemaatik. Gerhard Johannes Rägo oli viinapruuli poeg. Lõpetas 1909. aastal Tartu Reaalkooli ja 1913 Tartu Ülikooli matemaatikuna, täiendas end 1913–1914 ja 1922 Göttingeni Ülikoolis; cand. math. (1913, TÜ, ümber atesteeritud füüsika-matemaatikakandidaat 1945). Oli 1914–1915 Tartu Kommertskoolis ja A. Zilova Era-Tütarlastegümnaasiumis matemaatika õpetaja, 1915–1920 Novotšerkasski Polütehnilise Instituudi matemaatika õppejõud ja 1917–1920 Doni Veterinaariainstituudis füüsika õppejõud (professor 1920). 1920–1931 TÜ mehaanika ja rakendusmatemaatika erakorraline professor, 1931–1941 professor, 1920–1940 ka matemaatika ja mehaanika instituudi juhataja, 1936–1940 didaktilis-metoodilise seminari juhataja, 1938–1940 matemaatika-loodusteaduskonna dekaan, 1941 Tartu ülikooli rektori asetäitja, 1942–1944 Tallinna Tehnikumi õpetaja, 1944–1946 TÜ haldusprorektor, 1944–1963 teoreetilise mehaanika kateedri professor, ühtlasi 1944–1958 kateedri juhataja, 1963–1968 konsultantprofessor. 1947–1950 ka Eesti NSV TA Füüsika ja Astronoomia Instituudi sektorijuhataja ja teadusdirektor ning 1952–1956 Eesti Põllumajanduse Akadeemia kõrgema matemaatika kateedri juhataja. Akadeemilise Matemaatika Seltsi asutajaid ja esimene esimees 1926–1927 ja 1924–1940 Eesti Matemaatika Õpetamise komisjoni esimees. Koolimatemaatika reformijaid ning uue alg- ja keskkoolide matemaatika õppekava väljatöötajaid. Koostanud õpikuid. Akadeemilise Tennisklubi esimees. Oli tegev matemaatika õpetamise arendamisel. Töötas välja gümnaasiumiõpetajate ettevalmistuskava ning koostas vastavad õppekavad matemaatika-loodusteaduskonnale. Ta oli Tartu Ülikooli Didaktilis-Metoodilise Seminari asejuhataja (1926–1936) ning aastatel 1936–1940 selle juhataja. Tema abikaasa oli keemik Natalie Rägo. Gerhard Rägo oli Kaljo Rägo isa, Lembit Rägo vanaisa. Uurimisvaldkond: matemaatika õpetamise metoodika ja matemaatika ajalugu. Matemaatika tööraamat keskkoolile. I–V. Tartu, 1928–30 Matemaatika õpetajaile. Tartu, 1935 Kõrgem matemaatika. I, II. 1948, 4 1963. Gerhard Rägo nimeline mälestusmedal Eesti teaduse biograafiline leksikon. 3. köide: N–Sap TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013 EE 8, 263 EE 14, 443 Tartu Riikliku Ülikooli õppe-teaduskoosseisu biobibliograafia nimestik 1944–1980. Trt, 1987, 27 Olaf Prinits. Prof. Gerhard Rägo mälestades. // Matemaatika ja kaasaeg 16 (1969) 2, 164–168. Gerhard Rägo. Matemaatikast ja matemaatika õpetajast. Käsikirjaliste materjalide alusel koostanud Olaf Prinits. Tallinn, Kirjastus Valgus 1984. Raamatus on ka G. Rägo trükitud tööde nimestik (34 kirjutist lk 187-188). https://www.ester.ee/record=b1257767*est~S95 Eesti teaduse biograafiline leksikon. 3. köide: N–Sap TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013 Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.
Seminar

Seminar on nii haridusasutuse nimetus kui ka õppetöö vorm. Haridusasutuse nimetusena on "seminar" sagedamini tarvitustes järgmistes ühendustes: vaimulik seminar õpetajate seminar Seminar on ka õppetöö vorm, kus (üli)õpilased lahendavad (eelnevalt) iseseisvalt teaduslikke ülesandeid ning esinevad õppejõu juhatusel töörühmades ettekannetega.
Hans Heinrich von Fersen

Hans Heinrich von Fersen oli mitme isiku nimi: Hans Heinrich von Fersen, Kirna, Laupa, Pahkla ja Reopalu mõisnik, Eestimaa rüütelkonna peamees (maetud 1724) Krahv Hans Heinrich von Fersen, eelmise pojapoeg, Olustvere ja Uue-Kariste mõisnik, Venemaa jalaväekindral (1743–1800) Hans Heinrich von Fersen, eelmise onupoeg, Laupa mõisnik, Sachsen-Weimari kammerhärra (1754–1814) Hans Heinrich von Fersen (sündinud 1860)
Hans Heinrich von Fersen (surnud 1724)

Hans Heinrich von Fersen (maetud 4. jaanuaril 1725 (vkj 24. detsembril 1724) oli baltisaksa poliitik ja Rootsi sõjaväelane. Hans Heinrich von Fersen sündis Kirna mõisniku Heinrich von Ferseni ja Luise Beate von Bergi pojana. Teenis Rootsi armees kus sai kapteni auastme. Ta oli Eestimaa maanõunik ja 1720–1723 Eestimaa rüütelkonna peamees. Talle kuulusid Kirna, Laupa, Pahkla ja Reopalu mõis. Hans Heinrich von Fersen abiellus kaks korda: 1698. aastal Christina Hedwig von Esseniga, kes oli Esna ja Prandi mõisniku Otto Magnus von Esseni tütar. Abielust sündisid: Otto Magnus von Fersen (sünd. 1706) Luise Margaretha von Fersen, abiellus esmalt Karl Johann von Delwigiga (surnud 1726) ja seejärel Erich Helmich von Kaulbarsiga 1711. aastal Anna Barbara von Vietinghoffiga, kes oli Audla mõisniku Reinhold Johann von Vietinghoffi tütar. Abielust sündisid: Reinhold Johann von Fersen (1713–1772), Laupa ja Maidla mõisnik, Venemaa leitnant, meeskohtunik Vabahärra Karl Gustav von Fersen (1717–1790), Pahkla mõisnik, Liivimaa maanõunik Fersen Saaga TLA.31.1.15:16 Väljavõte Eestimaa rüütelkonna genealoogilisest käsiraamatust Väljavõte Liivimaa genealoogilisest käsiraamatust
Abruka tuletorn

Abruka tuletorn on tuletorn Saaremaal Saaremaa vallas Abruka saare idarannikul. Musta-valgetriibulise raudbetoontorni kõrgus jalamist on 36 meetrit ja tule kõrgus merepinnast on 38 meetrit. Tuletorn moodustab sihi Abruka alumise tulepaagiga. Abruka tuletorn on sihi ülemine märk. Märkide vahekaugus on 670 meetrit ja sihi asimuut on 259,3°. 1897. aastal ehitati Abrukale kaks puidust tuletorni. Esialgu oli ülemine tuletorn laudvooderdisega, kaheksatahuline ja umbes 28 meetri kõrgune. Valgusti kütusena kasutati petrooleumi. Esimese maailmasõja ajal tehti tuletornile pealeehitis, millega torni kõrgus tõusis 36 meetrini. Kokku oli tornil kaheksa korrust ja kolm lahtist rõdu. Valgusti kütusena hakati kasutama atsetüleeni. Tuletorn oli arhitektuuriliselt muljetavaldav vaatamisväärsus. 1930. aastal toimunud arhitektuurivõistluse tulemusena ehitati 1931. aastal puittorni asemele raudbetoonist torn, projekti autor oli arhitekt Ferdinand Adoff. 1970. aastatel paigaldati tuletorni elektriaparatuur. 1999. aastal seati sisse päikesepaneelid. Jaan Vali. "Eesti tuletornide ajalugu. History of Estonian Lighthouses". Tallinn 2011. Lk 391–392 Abruka tuletorn navigatsioonimärkide andmekogus
Tertius Zongo

Tertius Zongo (sündinud 18. mail 1957) on Burkina Faso poliitik. Ta oli Burkina Faso peaminister 11. juunist 2007 kuni 18. aprillini 2011. Tertius Zongo on õppinud majandusteadust ja rahandust. Ta on töötanud rahanduse ja panganduse alal; esindanud muu hulgas Burkina Fasot Maailmapangas, IMF-is ja Aafrika Arengupangas ning töötanud õppejõuna Ouagadougou ülikoolis. Aastatel 1997–2000 oli Tertius Zongo Burkina Faso majandus- ja rahandusminister; aastatel 2002–2007 Burkina Faso suursaadik Ameerika Ühendriikides.