laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Skulte

Skulte on küla (vidējciems) Lätis Limbaži piirkonnas Skulte vallas ja Skulte kihelkonnas. Küla saksakeelsed nimekujud on olnud Adiamünde või Adjamünde. Nõukogude ajal kandis küla nime Vecskulte, Skulte nime kandis toona sovhoosi ja külanõukogu keskuseks olev Mandegas. Skulte asub merepinnast 20 meetri kõrgusel paigas, kus Aģe jõgi Liivi lahte suubub. Küla asub maantee A1 ääres, valla keskusest Mandegasest 3, piirkonna keskusest Limbažist 37 ja Riiast 53 kilomeetri kaugusel. Skultes asub sadam ja Riia–Skulte raudteeliini lõppjaam, mis varem oli osa 2006. aastal likvideeritud Tallinna–Pärnu–Mõisaküla–Riia raudteeliinist. Sinna jääb ka Zvejniekciemsi raudteepeatus. Külas asuvad Skulte bussipeatused. Skultes on postkontor, luteri kirik, kalmistu. Skulte kirik, selle portaal, uksed, altar ja kantsel ning selle maalingud on riikliku kaitse all olevad muinsusmälestised. Looduskaitse all on tamm ümbermõõduga 4,17 ja kõrgusega 27 meetrit, saar ümbermõõduga 4,45 meetrit, tamm ümbermõõduga 5,33 meetrit, tamm ümbermõõduga 4,3 ja kõrgusega 22 meetrit, vaher ümbermõõduga 3,81 ning kõrgusega 26,5 meetrit, tamm ümbermõõduga 5,85 meetrit, Lääne elupuu, Skulte kahe tüvega mänd, Rootsi mänd ning Kirikumänd. Küla põhjaosa asub Põhja-Vidzeme biosfääri kaitsealal. Skulte oli Liivimaal Skulte kihelkonna keskus, sealne aastail 1754-1757 valminud luteri kirik on arhitektuurimälestisena muinsuskaitse all. Suurem asula tekkis sinna siiski alles 1930. aastatel, pärast seda, kui Skulte mõisa maad olid taludeks jagatud. 1934. aastal valmis küla läbiv raudtee, millel avati Skulte raudteepeatus. Nõukogude perioodil rajati Aģe jõe äärde ja selle teisele kaldale arvukalt aianduskooperatiive – VEF-Skulte, Universitāte, Kaija, Diāna, Mežvīns, Alfa, Nākotne, Saule, Koklītes –, millest suur osa on nüüd administratiivselt Skultega liidetud. Wessel Freytag von Loringhoven – Baltisaksa sõjaväelane Imants Skrastiņš – Läti näitleja Autotransporta direcija Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija. Valsts aizsargājamo nekustamo kultūras pieminekļu saraksts Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija, vaadatud 21.07 2017. Vietvārdu datubāze Skulte sadama koduleht
Batur

Batur on tegevvulkaan Balil, Bali kõrguselt teine tipp Agungi (3142 m) järel. Vulkaani kõrgus on 1717 meetrit. Baturi esimene kirjeldatud purse toimus 1804. Sellest ajast saadik on ta aktiivne olnud ja viimati purskas ta 2000. Pursked on olnud kerged kuni mõõdukad ja vahel kaasneb nendega laavavool, mis on kaldeera põhjagi ulatunud. Sellegipoolest ei tähista Suur maailma atlas teda vulkaani, vaid tavalise mäetipu tingmärgiga . Baturil on kaks kontsentrilist kaldeerat. Välimise, suurema mõõtmed on 10×13 km. Sisemine, 7,5 km läbimõõduga kaldeera moodustus umbes 23 670 kuni 28 500 aastat tagasi. Sisemises kaldeeras asub 700 m kõrgune kihtvulkaan. See on sisemise kaldeera seina tekitanud hulgaliselt lõõre, mille kaudu gaasid välja pääsevad. Välimise kaldeera kaguküljel on Baturi järv, mis on Bali suurim kaldeerajärv. Hoolimata sellest, et viimastel sajanditel on laavavoolud järvegi jõudnud, on see tänapäeval kalarikas. Välimine kaldeera on ka asustatud: selles on kaks küla, Kedisan ja Toya Bungkah, kokku 16 tuhande elanikuga. Baturi otsa on võrreldes teiste Indoneesia vulkaanidega kerge ronida ja Batur on seetõttu Bali matkajate seas populaarne sihtkoht. Sellepärast on vulkaani juures asuvates külades, mis traditsiooniliselt on elatunud põllumajandusest, hakanud viimasel ajal[millal?] arenema turism. 2010. aasta märtsis kukkus 25-aastane Rootsi meesturist 150 m kõrguselt Baturi kraatrisse ja sai silmapilkselt surma. Turist kõndis mööda ametlikult kinnitatud turismirada. Suur maailma atlas, lk. 94 Rootsi turist kukkus Indoneesias vulkaanikraatrisse. Postimees, 31. märts 2010 Rootsi turist kukkus vulkaanikraatrisse. Õhtuleht, 31. märts 2010 Rootsi turist kukkus vulkaani kraatrisse ja suri. Delfi, 31. märts 2010 Turist kukkus vulkaanikraatrisse. Eesti Ekspress, 9. aprill 2010
Kwame Gyekye

Kwame Gyekye (10. november 1939 – 13. aprill 2019) oli Ghana filosoof, kes on mänginud tähtsat rolli tänapäevase Aafrika filosoofia arengus. Gyekye õppis algul Ghana Ülikoolis ja seejärel Harvardi Ülikoolis, kus sai doktorikraadi filosoofias väitekirjaga Kreeka-Araabia filosoofiast. Ta töötas Smithsoni Instituudi Woodrow Wilsoni rahvusvahelises teaduskeskuses (Woodrow Wilson International Center for Scholars) ning oli Ghana Kunstide ja Teaduste Akadeemia liige. Gyekye oli Ghana Ülikooli filosoofiaprofessor ning Temple'i Ülikooli külalisprofessor filosoofias ja afroameerika uuringutes.
Franz Frauenlob

Franz Frauenlob (sündinud 11. augustil 1939) on Austria endine poksija. Frauenlob oli kokku kahekordne Austria meister II keskkaalus (kuni 75 kg) aastatel 1961 ja 1963. Frauenlob osales II keskkaalus (kuni 75 kg) 1964. aasta Tōkyō olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas 1. ringis oma kohtumise ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. Frauenlob sai II keskkaalus (kuni 75 kg) 14. Euroopa meistrivõistlustel (Belgrad, 1961) pronksmedali, kaotades poolfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Jevgeni Feofanovile (NSV Liit) ja jäädes edasisest medaliheitlusest välja. Ta osales II keskkaalus (kuni 75 kg) 15. Euroopa meistrivõistlustel (Moskva, 1963), kuid kaotas veerandfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Ion Moneale (Rumeenia) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. Ta osales poolraskekaalus (kuni 81 kg) 16. Euroopa meistrivõistlustel (Ida-Berliin, 1965), kuid kaotas 1. ringis oma kohtumise hilisemale pronksmedalivõtjale Béla Horváthile (Šveits) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. 18. suveolümpiamängude poksivõistlus. Tōkyō 1964. Tulemused inglise keeles 14. Euroopa meistrivõistlused poksis. Belgrad 1961. Tulemused inglise keeles 15. Euroopa meistrivõistlused poksis. Moskva 1963. Tulemused inglise keeles 16. Euroopa meistrivõistlused poksis. Ida-Berliin 1965. Tulemused inglise keeles Franz Frauenlob veebisaidil Olympedia (inglise)
Tsentripetaaljõud

Tsentripetaaljõud ehk kesktõmbejõud on kõ­verjoonelisel trajektooril liikuvale kehale mõjuv jõud, mis on suunatud trajektoori kõveruskeskmesse (ringliikumise korral ringjoone keskpunkti). Tsentripetaaljõud hoiab keha kõverliikumises. Taevamehaanikas, planeedi Maa ja teiste päikesesüsteemi planeetide kesktõmbejõud on gravitatsioonijõud, mis tõmbab neid Päikese poole. Tsentrifugaaljõud Ringliikumine
Berchem-Sainte-Agathe

Berchem-Sainte-Agathe (prantsuse [bɛʁkɛm sɛ̃t aˈɡat], hollandi keeles Sint-Agatha-Berchem [sɪnt ɑˈʝaːtaː ˈbɛrçɛm] on üks üheksateistkümnest vallast Belgias Brüsseli piirkonnas. Vald on Brüsseli ringkonna halduspiirides alates 1954. aastast. Berchem-Sainte-Agathe'is on sündinud ja kasvanud Jean-Claude Van Damme. Bevolking per gemeente op 1 januari 2020  Berchem-Sainte-Agathe – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Koduleht (prantsuse ja hollandi keeles)
Beerenberg

Beerenberg on tegevvulkaan Jan Mayenil. See on kõige põhjapoolsem üle merepinna ulatuv vulkaan. Vulkaani kõrgus 2277 meetrit.
David Oistrahhi festival

David Oistrahhi festival (ka Pärnu David Oistrahhi festival, Oistrahhi festival) on 1970. aastal (Beethoveni 200. sünniaastapäeval) alguse saanud üks Eesti suuremaid ja vanemaid muusikafestivale. Festival kannab aastast 1978 viiuldaja David Oistrahhi nime, kes minevikus oli Pärnus loonud erilise vaimsuse, tuues sinna tippmuusikuid ja põnevat muusikat, sh uudisloomingut. http://www.oistfest.ee/ (vaadatud 4.01.2012) Festivali koduleht (vaadatud 4.01.2012)
ON-grupp

ON-grupp (ka: ON-Grupp, ON Grupp) on aastal 1990 asutatud tarbekunstnike ja disainerite rühmitis, mis aastast 1994 kuulub alaliiduna Eesti Kunstnike Liitu ja alates 13.04.1999 ettevõtete registrisse mittetulundusühinguna. ON-grupp asub Tallinnas aadressil Vabaduse väljak 6. ON-grupi juhatuse liikmed on Katrin Amos, Ülle Kõuts, Ülle Rajasalu ja Leanika Korn. Likvideerija 15.12.2016.a.avalduse alusel on ühing 04.01.2017 ettevõtete registrist kustutatud. https://web.archive.org/web/20160511011212/http://ongrupp.ee/index.php?page=118 (vaadatud 04.01.2013) Kunstirühmitise koduleht (vaadatud 4.01.2013)
Odamees

Odamees (kirjastus, 1992) on Eestis tegutsev kirjastus. Odamees (õieti Odamees/Carl Sarap) oli Carl Sarapi asutatud kirjastus ja raamatukauplus, mis andis aastatel 1918–1927 Eestis välja kolme väljaannet, mis kõik kandsid nime Odamees. Need olid: Odamees, Tartus 1919. aastal ilmunud Friedebert Tuglase toimetatud ajakiri; ilmus viis numbrit; Odamees, Tartus August Alle toimetamisel välja antud nädalaleht; Odamees (ajakiri, 1922), Tartus aperioodiliselt ilmunud ajakiri. EE 12. köide, 2003: 376 Eesti entsüklopeedia veebis [1] (vaadatud 16.07.2013)
Moorea

Moorea (prantsuse; Euroopas tuntud ka nimega Eimeo) on saar Polüneesias, üks Tuulepealsetest saartest. Pindala 132 km². Saar on mägine, kõrgus kuni 1207 meetrit. Kuulub Prantsuse Polüneesiasse.
Pandorin

Pandorin oli Tallinnas aastatel 1902–1940 tegutsenud kultuuriselts. Seltsil oli enda laulukoor, näitering ja viiuliansambel, korraldati kontserte, peoõhtuid. Aastatel 1916–1917 tegutses seltsi juures kutseline teatritrupp Pandorini Rahvateater, mille asutasid Vanemuise teatrist protesti tõttu lahkunud näitlejad, sh Aleksander ja Olly Teetsov, Eduard ja Maria Türk, Anna Markus ja August Sunne. Nende eesmärk oli edasi viia Karl Menningu kunstiteatri ideed. Trupiga liitusid Mizzi Möller (Mari Möldre), Ruts Bauman, Karl Vasko jt. Nende käsutuses oli Estonia seltsi endine maja Väike-Tartu maanteel. Kui selts teiseks hooajaks enam ruume ei andnud, liitus osa trupi liikmeid bolševike asutatud Tallinna Tööliste Teatriga, osa aga hakkas mängima Tallinna Draamateatris. Mõlemad rentisid ruume Tallinna saksa teatrilt (praegune Eesti Draamateater). Pandorin Eesti entsüklopeedia veebiversioonis (vaadatud 27. oktoobril 2019) Tallinna Tööliste Teater Eesti nõukogude entsüklopeedia veebiversioonis. (vaadatud 27. oktoobril 2019)
Sydney Eesti Teater

Sydney Eesti Teater on aastal 1952 Jaan Mürgi juhtimisel loodud Austraalia eestlaste teater. See tegutses aastani 1978. Aastatel 1980–1995 tegutseti edasi nime all Sydney Eesti Seltsi Näitering. 1950. aastatel tegutsesid seal teiste seas Priit Prillup ja Juta Viire, 1960. aastatest alates ka vanemuislane Elli Varts-Prillup. Sydney Eesti Segakoor Rahvusteatrid ülemeremaades (vaadatud 04.01.2013) EE 12. köide. Tallinn 2003. Lk 533 Rahvusteatrid ülemeremaades (vaadatud 04.01.2013)
Johann Friedrich Struensee

Krahv Johann Friedrich Struensee (5. august 1737, Halle an der Saale, Preisi kuningriik – 28. aprill 1772, Kopenhaagen, Taani) oli saksa arst ja Taani poliitik. Altonas arstina tegutsenud Struenseest sai uuendusmeelsete Taani aadlike toel vaimselt ebastabiilse Taani kuninga Christian VII ihuarst, hiljem ka Taani valitsuse minister. Lõpuks tõusis ta de facto regendi staatusse (20. märtsist 1771 kuni 16. jaanuarini 1772), kellena ta püüdis viia läbi ulatuslikke ühiskondlikke reforme valgustusideoloogia laadis (tsensuuri kaotamine, vaktsineerimise kohustuslikuks muutmine, piinamise kaotamine, aadli privileegide ja tasude piiramine, õukonna etiketireeglite tühistamine, hasartmängumaks, ülikoolide ja meditsiiniasutuste reform jpm). Struensee armuafäär kuninganna Caroline Matildaga põhjustas skandaali, eriti pärast kuninganna tütre, printsess Louise Augusta sündi. See tugevdas konservatiivse opositsiooni positsioone ning andis neile võimaluse korraldada paleepööre, mille järel Struensee hukati.
Uhe (Simuna)

Uhe oli endise Kärsa mõisa (saksa keeles Kersel) alla kuulunud küla praeguse Kamariku karjääri territooriumil olevast Jaola külast kirde suunas. Tänapäeval jääb endine küla Väike-Maarja valla ja Väike-Maarja valla piirimaile. Geograafilised koordinaadid on 59° 1′ 55″ N, 26° 17′ 17″ E. Uhe külast oli pärit eesti laulja ja näitleja Kalju Karask, kelle vanemad elasid hiljem Rakke alevis. Jaola Uhe järv Nõmme kaanjärv Kamariku Kamariku karjäär Kamariku karjääri järv Jaola peakraav Kärsa mõis Rakke vald Valdo Einmann: Jumalaga, Kalju Karask, Virumaa Teataja, 16.08.2011
Ida-Frangi kuningas

Ida-Frangi kuningas oli Karl Suure impeeriumi idaosa valitsejate nimetus alates 843. aastast. Alternatiiv on ka "idafrankide kuningas", mis vastab ehk paremini varakeskaegsetele hõimuarusaamadele (tähtis pole mitte territoorium, vaid rahvas, hõim, klann). 11. sajandi jooksul kadus tiitel käibelt, kuna Rooma paavstid hakkasid idafrankide kuningaid nimetama Saksa kuningateks, kuningad ise aga "roomlaste kuningaiks". Historiograafiliselt kandus Saksa kuninga nimi üldiselt üle ka varasematele Ida-Frangi kuningatele, hiljemalt keiser Otto I-st. Saksa kuningas Saksa-Rooma keiser
Sydney Eesti Segakoor

Sydney Eesti Segakoor (ka: Sydney Eesti Seltsi Segakoor Vanemuine) on 1953. aastal Sydneys asutatud Austraalia eestlaste laulukoor. Segakoor on esinenud Austraalia Eesti päevadel Sydney Eesti Maja suures saalis. Sydney Eesti Maja Sydney Eesti Teater EE 12. köide, 2003: 533. Pilt Rahvusarhiivis (vaadatud 4.01.2013)
Tartu muusikapäevad

Tartu muusikapäevad olid aastatel 1979–1991 Tartus toimunud levimuusikafestivalid. Aastatel 1979–1989 toimusid iga-aastased kontserdid Vanemuise kontserdisaalis ja alates 1986. aastast ka vabaõhulavadel. Tartu muusikapäevade korralduskomitee eestvedajad olid 1979–1989 Riho Illak, Rein Lang, Erki Berends ja Jaan Habicht, 1990–1991 Erik Sakkov. 2009. aastal, kui esimestest Tartu muusikapäevadest möödus 30 aastat, korraldati selle auks Tartu muusikapäevad 30. Rokkmuusika tegevus enne Tartu Muusikapäevi oli Eestis üsna hajutatud ja süsteemitu. Tehti midagi omaette, aga puudus laiapinnaline Eesti rokkmaastik. 1970. aastatel toimus küll Viljandi rokkfestival, aga see keelati skandaalide tõttu ära. Ajendatuna sellest, soovisid Tartu Ülikooli üliõpilased luua samalaadse festivali Tartus. Ülikoolis korraldati iga maikuu üleliidulisi rahvaste sõpruse päevi, mida korraldasid Interklubi ja rahvusvaheliste suhete ring. Ürituse maksis kinni ülikool ja nende päevade raames oli loodud ka kultuuriprogramm. Programmi eestvedajaks oli Interklubi, kuid laiemas plaanis ülikooli komsomolikomitee. Nende päevade raames loodigi Tartu Muusikapäevad. Tegemist oli loomeinkubaatoriga, kus muusikud said katsetada ideid, mis muudes kontekstides ei oleks tõenäoliselt nõnda kõnetanud (ega võib-olla ka üldse mitte teostatavad). Kõige markantsema näitena Sepapoisid. Tartu Muusikapäevade jaoks loodi spetsiaalseid koosseise ning sõideti ekstra kohale isegi siis, kui oldi bändiga turneel kuskil liiduvabariikides. Festivalil esinemine oli muusikute jaoks (üritusel osalemise eest neid ekstra ei tasustatud) ka staatuse märgiks. Tegev oli žürii, kes jagas lisaks peaauhinnale palju muidki auhindu. Vanemuise kontserdisaal (peamine esinemispaik) EPA klubi Raudteeklubi Tähtvere laululava 1987. aastal esitati fosforiidisõja hümniks kujunenud Jüri Leesmenti sõnadele kirjutatud Alo Mattiiseni lugu "Ei ole üksi ükski maa". 1988. aastal esitati Tähtvere laululaval Alo Mattiiseni viis isamaalist laulu ning toodi kohale ka sinimustvalged lipud. Sündmust loetakse laulva revolutsiooni üheks olulisemaks. EE 12. köide, 2003, lk 586 Artemi Troitski (1987). Back in the USSR: The True Story of Rock. London/New York/Sydney/Cologne: Omnibus press. Lk 75. Juhani Püttsepp; Jaan Habicht; Ilme Tiik (2009). Tartu Muusikapäevad. Tallinn: Aasta Raamat OÜ. Lk 4-5.{{raamatuviide}}: CS1 hooldus: mitu nime: autorite loend (link) "Tartu Muusikapäevad". Originaali arhiivikoopia seisuga 7. märts 2018. Tartu muusikapäevad (vaadatud 04.01.2013) http://arhiiv.err.ee/vaata/kumme-aastat-muusikapaevi https://etv2.err.ee/v/922a8c28-c2cc-4f21-bccb-e37634dfacc4
Tartu Bibliofiilide Klubi

Tartu Bibliofiilide Klubi on 14. detsembril 1982 Eesti Raamatuühingu Tartu osakonna juurde loodud klubi, mis ühendab raamatu- ja kirjandusloo uurijaid ning huvilisi. Klubi asutasid Heino Puhvel, Abel Nagelmaa ja Ülo Matjus. Klubi esimehed on olnud Abel Nagelmaa ja Tõnu Wilu, praegu on esimees Ülo Matjus noorem. Klubi on korraldanud raamatuteemalisi näitusi: 2001 "Keelatud raamat Eestis 1525–2000" 2002 "Mida kõike ei koguta" Tallinna Bibliofiilide Klubi Eesti Entsüklopeedia 12. köide, 2003: 580
Saint-Josse-ten-Noode

Saint-Josse-ten-Noode (prantsuse [sɛ̃ ˈʒos ten ˈnɔd]; lühendatud kujul Saint-Josse, hollandi keeles Sint-Joost-ten-Node [sɪnˈcoːstɛˈnoːdə]) on üks üheksateistkümnest vallast Brüsseli piirkonnas Belgias.  Itaalia – Verona  Prantsusmaa – Nîmes Bevolking per gemeente op 1 januari 2020  Saint-Josse-ten-Noode – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Koduleht (prantsuse ja hollandi keeles)
Tartu Eesti Seitung

Tartu Eesti Seitung oli aastatel 1879–1882 Tartus ilmunud ajaleht. Ajaleht hakkas ilmuma 1879. aasta augustist kuni 1882. aasta maini (vaheaegadega) harilikult nädalalehena ehk sel ajal, kui Sakala oli suletud. Lehte andis välja Adam Aint. Ajalehe sisus kajastus toetus Carl Robert Jakobsoni rahvusliku liikumise radikaalsele suunale. Kuna ajalehes rünnati ka mõisnikke, siis mõisteti Adam Aint Liivimaa õuekohtu otsusel pooleks aastaks vangi ning lehe uueks omanikuks sai Jaak Järv, kes viis ajalehe Tallinna, kus see ilmus 1882. aasta juunist nimega Virulane. http://kreutzwald.kirmus.ee/et/kreutzwaldi_sajand/?event_id=438 Eesti kultuurilooline veeb (vaadatud 04.01.2013) EE, 12. kd, lk 580 "ENE - Tartu Eesti Seitung". Eesti Nõukogude Entsüklopeedia. Juhan Peegel (1958). Loomingu Raamatukogu nr 12 - Maamees naerab. Tallinn: Ajalehtede Ajakirjade Kirjastus. Lk 66.
Carl Darling Buck

Carl Darling Buck (2. oktoober 1866 – 8. veebruar 1955) oli Ameerika Ühendriikide keeleteadlane. Buck lõpetas 1886. aastal Yale'i Ülikooli ning jätkas sealsamas kraadiõppes. Ta õppis ka Ateenas (American School of Classical Studies, 1887–1889) ja Leipzigis (1889–1892). 1892. aastal sai ta Chicago Ülikooli sanskriti ja indeoeuroopa võrdleva keeleteaduse professoriks. Bucki varased teadushuvid keskendusid itali keeltele. Selles vallas ilmusid tal käsitlused "Der Vocalismus der oskischen Sprache" (1892), "The Oscan-Umbrian verb-system" (1895) ja "A grammar of Oscan and Umbrian, with a collection of inscriptions and a glossary" (1904), samuti kokkuvõte itali keelte kohta väljaandes "Universal Cyclopaedia". Ta tegi koostööd William Gardner Hale'iga ladina keele grammatika ettevalmistamisel ("A Latin grammar", 1903). Hiljem keskendus Buck vanakreeka keelele, avaldades muu hulgas mõjuka käsitluse vanakreeka keele dialektidest ("Introduction to the study of Greek dialects", 1910; uuendatud väljaanne "The Greek dialects", 1955) ning kreeka ja ladina keele võrdleva grammatika ("Comparative grammar of Greek and Latin", 1933). Ta tegeles ka üldisemate indoeuropeistika teemadega, avaldades näiteks tuntumate indoeuroopa keelte sünonüümisõnastiku ("Dictionary of selected synonyms in the principal Indo-European languages", 1949, uuestitrükk 1988). Carl Darling Buck valiti 1923. aastal Ameerika Filosoofiaseltsi liikmeks. Carl Darling Buck, A Grammar of Oscan and Umbrian (Internet Archive)
Notre-Dame'i koolkond

Notre-Dame'i koolkond on Pariisi heliloojate koolkond, mis tegutses Notre-Dame'i kiriku juures. Notre-Dame'i koolkonna esindajad on heliloojad Leoninus ja Perotinus. Mitmehäälne muusika lakkas olemast eelkõige kloostrikunst ja kirikumuusika stiil hakkas järsult erinema gregooriuse laulu stiilist. Notre-Dame'i koolkonnast sai alguse vaimuliku ja ilmaliku muusika julge süntees, mis oli iseloomulik kogu hilisemale Euroopa muusikale. Kunsti ilmalikustamisest räägib ka Notre-Dame'i muusika kontsertlik iseloom: kui seni oli mitmehäälsus seotud põhiliselt sekventsde ja tropeeritud antifooniliste missalauludega, siis nüüd hakati põhiliselt kaunistama missa niigi kõige kontsertlikumat osa – alleluia ja granduale soololõike. Varasemaga võrreldes kasvasid teosed hiigelpikkadeks, sageli 10–15 minutit. Organumihäält kaunistati järjest rikkalikumalt ja cantus firmus'e meloodiastruktuur lagunes täiesti – organumifaktuuris jäid cantus'e noodid pikkadeks pedaalnootideks. Leoninuse ja Perotinuse muusikas olid hääled iseseisvad ja vabalt kulgevad. Iga hääl oli ise virtuoosne ja täiuslik. Muusika põhines tavaliselt melismidel, kusjuures pikaks venitatud silbid kaotasid tihti tähenduse. Kui lihtne laul ei kasutanud muud meetrumit kui liturgilise sõna rütm, siis varajane polüfoonia oli organiseeritud üsna selge kolmeosalise meetrumiga. Seda stiili nimetatakse tihti ars antiqua'ks ('vana kunst'). See domineeris umbes ühe sajandi, kuni Lääne esimesed muusikateoreetikud arendasid välja keerukama ars nova ('uus kunst').
Tartu Emajõe Kool

Tartu Emajõe Kool (kuni 1994. aastani Tartu 2. Eriinternaatkool) on Tartus asuv Haridus- ja Teadusministeeriumi hallatav riigikool, kus õpetatakse nägemispuudega (sh pimedaid) lapsi ja noori. See on ainuke pimedate erikool Eestis. Kooli direktor on Kristel Mets.  Pikemalt artiklis Tüflopedagoogika Eestis avati esimene pimedate kool 1883. aasta detsembris Tallinnas. Koolis õppis neli õpilast, õppetöö toimus saksa keeles. Õpiaeg koosnes kahest osast: üldharidus ja kutseharidus. Väikese nägemisjäägiga lapsed õppisid suure kirjaga, pimedad aga Braille kirjas raamatutest. Kirjutamiseks kasutasid pimedad tihvti ja metalltahvlit. Lisaks sellele õpetati igapäevase elu toiminguid, orienteerumist ja liikumist ning kombekat käitumist. Õpetati ka käsitööd, sh kudumist, õmblemist, pilliroost toolipõhjade ja mattide punumist, sibulavõrkude ja tennisevõrkude, harjade ja pintslite valmistamist. Kooli abil korraldati ka kooli lõpetanute edasine elu. 1886. aastal ehitati koolile Tõnismäele uus koolimaja. Esimese maailmasõja puhkemisel 1914. aastal jäi koolitöö seisma. Tallinna pimedate koolis sai kokku hariduse üle 50 pimeda lapse. Järgmine pimedate kool asutati 1922. aastal Tartus – Tartu Pimedate Töökool (kutsekool, kus õppis kümme 14–58aastast õpilast). Aastatel 1922–1925 täitis töökool nii kutse- kui ka algkooli ülesandeid. Kutseõppe kõrval õpiti ka lugemist, kirjutamist ja arvutamist ning orienteerumist ja liikumist. Õppetöö Tartu Pimedate Töökoolis lõpetati 1953. aastal, mil kutseharidust hakati andma igapäevatöö kõrvalt. 1925. aastal alustas Tartus aadressil Era tänav 2 tööd pimedate algkool. Töötati kuueklassilise üldharidusliku algkooli õppekava järgi. Õpiti samu aineid mis tavakoolis, puudus vaid kirjatehnika. Eriainetest õpetati pimedate kirja, kaemusõpetust (sel ajal nimetati seda kompimisõpetuseks või kujutamiseks), voolimist (asendas joonistamist) ning punumis- ja orienteerumisõpetust. Punktkirja kirjutamiseks kasutati punktkirjamasinaid ja punktkirjatahvleid. Õpetati ka nägijate kirja üht erikuju – hebold- ehk joonkirja. Kasutusel oli ka erisugune kirjutusmasin, millega sai punktkirja tundev inimene vajutada tähthaaval paberile nägijate kirjas teksti. Teise maailmasõja ajal katkes tegevus mitmeks aastaks. 1947. aastal jätkati tööd haridusministeeriumi otsealluvuses aadressil Era tänav 2. Samal aastal lisandus üks lisa-aasta seoses nägemispuude eripäraga. 1964. aastal sai kool enda käsutusse hoone aadressil Munga tänav 16 ja aastatel 1969–1971 hoone aadressil Vabaduse puiestee 9. Need hooned on kooli kasutuses tänapäevani. Alates 1968. aastast kandis kool nime Tartu 2. Eriinternaatkool. Alates 1. septembrist 1994 kannab kool nime Tartu Emajõe Kool. ... 2005–2016 Arvo Pattak 2016–... Kristel Mets 1925–1947 Tartu pimedate kool 1947–1958 Tartu pimedate kool-lastekodu 1958–1968 Tartu Pimedate Laste Internaatkool 1968–1994 Tartu 2. Eriinternaatkool 1994–... Tartu Emajõe Kool EE 3. köide, 1988. Kooli ajalugu. Tartu Emajõe Kooli veebisait. Kivi, Susann. Ministeeriumi hinnangul ületas pimedate kooli direktor nägemispuudeta lapsi vastu võttes oma volitusi. ERR, 27. juuli 2016. Kooli koduleht