laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Kuustle oja

Kuustle oja on oja Sakala kõrgustiku lõunaosas, Viljandi maakonnas Mulgi vallas. Oja pikkus on 6,3 km, valgla pindala 10,5 km², langus 42 m ja lang 6,66 m/km. Oja saab alguse 81 m kõrgusel Abjaku külas ja suubub 39 m kõrgusel Põlde ja Kulla küla piiril vasakult poolt Halliste jõkke 68,6 km kaugusel selle suudmest. Ojale on Põlde külas paisutatud Konnaveski järv. Oja kuulub Lääne-Eesti vesikonda ja Pärnu alamvesikonda. Kuustle oja keskkonnaportaalis (vaadatud 28.12.2016) Kuustle oja Eesti looduse infosüsteemis (vaadatud 27.03.2017) Kuustle oja Eesti looduse infosüsteemis Kuustle oja keskkonnaportaalis
Laiaselja oja

Laiaselja oja on oja Saare maakonnas Saaremaa vallas. Oja pikkus on 2,2 km ja valgla pindala 1,8 m². Oja suubub merre. Laiaselja oja keskkonnaportaalis (vaadatud 28.12.2016) Laiaselja oja keskkonnaportaalis
Kõnnu oja (Harjumaa)

Kõnnu oja on oja Harju maakonnas Kuusalu vallas. Oja on 2,3 km pikk, valgla pindala on 7,5 km². Oja suubub paremalt poolt Pärlijõkke. Kõnnu oja keskkonnaportaalis (vaadatud 28.12.2016) Kõnnu oja keskkonnaportaalis
Kõnnu oja (Lääne-Virumaa)

Kõnnu oja on oja Lääne-Viru maakonnas Kadrina vallas. Oja on 5,6 km pikk, valgla pindala on 6,5 km². Oja suubub vasakult poolt Läsna jõkke. Kõnnu oja keskkonnaportaalis (vaadatud 28.12.2016) Kõnnu oja keskkonnaportaalis
Aiguille du Tour

Aiguille du Tour on mägi Mont Blanci mäemassiivis Alpides. Halduslikult asub mägi Šveitsi ja Prantsusmaa piiril, jäädes Valais' kantoni (Šveits) ja Haute-Savoie departemangu (Prantsusmaa) aladele. Aiguille du Touril on kaks peatippu: 3544 m kõrgune põhjatipp ja 3542 m kõrgune lõunatipp. Aiguille du Touri kõrvaltipud on Aiguille du Pissoir (3440 m) peatippudest põhja suunas ja Aiguille Purtscheller (3475 m) lõuna suunas. Aiguille du Tour on alpinistidele populaarne kergete raskuskategooriatega ronimise koht. Lõunatipule tõustakse sagedamini. Marsruudid lõunatipule algavad 2702 m kõrgusel asuvast Alberti hütist (jääb Prantsusmaa territooriumile). Esmatõus lõunatipule toimus 1864. aastal ja põhjatipule 1875. aastal. 2008. aastal korraldas Alpiklubi Firn klubireisi Touri liustiku piirkonda ja seal roniti Aiguille du Touri tippu kahel erineval marsruudil (Alpi süsteemis raskuskategooriaga PD+ ja AD) Hartmut Eberlein: Gebietsführer Mont-Blanc-Gruppe. Bergverlag Rudolf Rother, München 1991. ISBN 3-7633-2412-7 Andres Hiiemaa. firn.ee Aiguille du Tour. summitpost.org
Erle Kont

Erle Kont (sündinud 8. veebruaril 1995) on eesti dirigent ja klarnetist. Kont on õppinud Tartu I Muusikakoolis Tiit Veigeli juhendamisel ning Tartu Heino Elleri nimelises Muusikakoolis, kus tema erialaõpetaja oli Tõnu Kalm. 2014. aastal pälvis ta noore õpetlase stipendiumi, et õppida Sibeliuse Akadeemias klassikalise muusika interpretatsiooni, kus ta oli algul professor Harri Mäki ja hiljem nüüdismuusika klarnetisti Kari Kriikku klarnetiklassis. Aastatel 2020-2021 õppis Kont Sibeliuse Akadeemias puhkpilliorkestri dirigeerimist Petri Komulaineni juhendamisel. Õpingute raames dirigeeris ta peaaegu kõiki Soome kutselisi puhkpilliorkestreid.[viide?] 2021. aastast õpib Kont Sibeliuse Akadeemia sümfooniaorkestri dirigeerimise erialal Sakari Oramo juures.[viide?] Kont on dirigeerinud selliseid orkestreid nagu BBC Šoti Sümfooniaorkester, Helsingi Filharmoonia, Helsingi Raadio Orkester, Tapiola Sinfonietta, Oulu Sinfonia, Jyväskylä Sinfonia, Joensuu Linnaorkester, Vaasa Linnaorkester, Pori Sinfonietta, Ploiesti Filharmoonia jt.[viide?] 2017. aastal asutas Erle Kont nüüdismuusika organisatsiooni TaHe (Tartu Heli)[viide?], mille eesmärgiks on eesti heliloojate muusika tutvustamine kodu- ja välismaal ning kaasaegse muusika kuulajaskonna laiendamine Tartus. TaHe ühendab Tartu piirkonnas tegutsevaid heliloojaid, interpreete ja kaasaegse muusika sõpru. Kont on mitmete noorte eesti heliloojate teoste esmaesitaja. Ta on esmaettekandnud Marta-Liisa Talveti, Kaisa Kuslapuu, Anni Avi, Gerta Raidma, Saimi-Ester Kortelaineni, Algis Pauljukaitise, Marili Tomingase, Liisa Hõbepappeli, Adena Antoni ning Heidi Hassineni teoseid.[viide?] "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 30. august 2017. Vaadatud 29. augustil 2017.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) https://kultuur.err.ee/650376/tartu-uut-aastat-alustavad-klassikakontserdid https://tartu.postimees.ee/4311463/nooruse-puutetundlik-kunst
Mikko Mäntysaari

Mikko Mäntysaari (sündinud 26. augustil 1954 Tamperes) on soome sotsiaalteadlane. 1981. aastal kaitses ta Tampere Ülikoolis magistrikraadi. 1991. aastal kaitses ta Tampere Ülikoolis doktorikraadi sotsiaaltöö alal väitekirjaga "Sosiaalibyrokratia asiakkaiden valvojana: byrokratiatyö, sosiaalinen kontrolli ja tarpeitten sääntely sosiaalitoimistoissa". 2001. aastast on ta Jyväskylä Ülikooli sotsiaaltöö professor. Aastatel 2002–2005 oli ta Jyväskylä Ülikooli ühiskonnateaduste teaduskonna dekaan. Tema uurimused on peamiselt sotsiaalhoolekande rakendamisest, sotsiaaltöö meetodite hindamisest, rehabilitatsioonist ja pika-ajalisest töötusest. Eesti keeles on talt ilmunud 1992. aastal "Sotsiaaltöö: sissejuhatus". Mikko Mäntysaari (1991). Sosiaalibyrokratia asiakkaiden valvojana: byrokratiatyö, sosiaalinen kontrolli ja tarpeitten sääntely sosiaalitoimistoissa. Tampere: Vastapaino Mikko Mäntysaari (1992). Sotsiaaltöö: sissejuhatus. Tampere: Tampereen yliopisto Ilmari Rostila, Mikko Mäntysaari (1997). Tapauskohtainen evaluointi sosiaalityön välineenä. Helsinki: STAKES Erkki Kemppainen, Mikko Mäntysaari (toim.) (1998). Aristoteles, Rawls ja sosiaalipolitiikka: keskustelua hyvinvointivaltion peruskysymyksistä eurooppalaisten ajatteluperinteiden valossa. Saarijärvi: STAKES Mikko Mäntysaari (2005). Realism as a Foundation for Social Work Knowledge. Qualitative Social Work 4(1): 87–98 Mikko Mäntysaari, Anneli Pohjola, Tarja Pösö (toim.) (2009). Sosiaalityö ja teoria. PS-Kustannus University of Tampere. Doctoral dissertations in social work Jyväskylän yliopisto. Yhteiskuntatieteiden ja filosofian laitos: Sosiaalityö. Henkilökunta Jyväskylän yliopisto. Mäntysaari Mikko, Professori E-kataloog ESTER Researchgate.net Mikko Mäntysaari publications
Lilli oja

Lilli oja on oja Sakala kõrgustiku lõunaosas, Valga maakonnas Tõrva vallas ja Viljandi maakonnas Mulgi vallas. Oja pikkus on 12,1 km (koos lisaharudega 12,4 km), valgla pindala on 31,1 km², langus 24,5 m ja lang 2,02 m/km. Oja saab alguse 102,5 m kõrgusel Pilpa külas ja suubub 78 m kõrgusel Äriküla ja Lilli küla piiril Ruhijärve. Ojale on Lilli külas paisutatud Lilli järv. Oja kuulub Lääne-Eesti vesikonda ja Pärnu alamvesikonda. Lilli oja keskkonnaportaalis (vaadatud 28.12.2016) Lilli oja keskkonnaportaalis Lilli oja Eesti looduse infosüsteemis
Lubjaoja

Lubjaoja on oja Saare maakonnas Saaremaa vallas. Oja pikkus on 4,1 km ja valgla pindala 7,2 km². Oja suubub vasakult poolt Võlupe jõkke. Lubjaoja keskkonnaportaalis (vaadatud 28.12.2016) Lubjaoja keskkonnaportaalis
Meriküla oja

Meriküla oja on oja Lääne-Viru maakonnas Viru-Nigula vallas. Oja pikkus on 6,9 km ja valgla pindala 31,3 km². Oja suubub merre. Meriküla oja keskkonnaportaalis (vaadatud 28.12.2016) Meriküla oja keskkonnaportaalis
Peri oja

Peri oja on oja Põlva ja Võru maakonnas. Oja on pikkus on 17 km ja valgla pindala 24,1 km². Oja suubub paremalt poolt Orajõkke. Peri oja. Keskkonnaregister, vaadatud 23.05.2022. Peri oja keskkonnaportaalis
Raagsilla oja

Raagsilla oja (ka Raagsilla peakraav) on peakraav Võru maakonnas Võru vallas. Kraav on 2,6 km pikk, valgla pindala on 7,14 km². Kraav suubub Noodasjärve. Raagsilla oja keskkonnaportaalis (vaadatud 28.12.2016) Raagsilla oja keskkonnaportaalis
Rauakõrve oja

Rauakõrve oja on oja Harju ja Lääne-Viru maakonnas. Oja on 3,8 km pikk, valgla pindala on 30,9 km². Oja suubub vasakult poolt Valgejõkke. Rauakõrve oja keskkonnaportaalis (vaadatud 28.12.2016) Rauakõrve oja keskkonnaportaalis
Remniku oja

Remniku oja on oja Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas. Oja on 7,2 km pikk, valgla pindala on 27,6 km². Oja suubub Peipsi järve. Remniku oja keskkonnaportaalis (vaadatud 28.12.2016) Remniku oja keskkonnaportaalis
Sauniku oja

Sauniku oja on oja Valga maakonnas. Oja on 21,9 km pikk, valgla pindala on 44,4 km². Oja suubub paremalt poolt Väiksesse Emajõkke. Sauniku oja keskkonnaportaalis (vaadatud 28.12.2016) Sauniku oja keskkonnaportaalis
Sepise oja

Sepise oja on oja Saare maakonnas Saaremaa vallas. Oja on 2,4 km pikk, valgla pindala on alla 10 km². Oja suubub merre. Sepise oja keskkonnaportaalis (vaadatud 28.12.2016) Sepise oja keskkonnaportaalis
Vanakubja oja

Vanakubja oja (ka Kaanda jõgi) on oja Saare maakonnas Saaremaa vallas. Oja pikkus on 8,9 km ja valgla pindala 39,3 km². Oja suubub merre. Vanakubja oja keskkonnaportaalis (vaadatud 28.12.2016) Vanakubja oja keskkonnaportaalis
Varsaallika oja

Varsaallika oja on oja Tallinnas Pirita linnaosas. Oja on 3 km pikk, valgla pindala on 1,6 km². Oja saab alguse Varsaallikatest ja suubub merre. Varsaallika oja keskkonnaportaalis (vaadatud 28.12.2016) Varsaallika oja keskkonnaportaalis
Reinhold von Arnold

Wittgenstein Reinhold Sergei Gregor von Arnold (7/19. august 1812 Järve mõis – 3/15. märts 1880 Järve mõis) Järve ja Kurtna mõisnik, meeskohtunik, kreisideputaat. Immatrikuleeriti Eestimaa rüütelkonda koos oma vendade Gustavi (1813–1873) ja Karliga (surnud 1846) 28. veebruaril/12. märtsil 1841. Vanemad Johann von Arnold (1765 Moskva – 4/16. oktoober 1838 Järve mõis) ja Juliane von Paykull (2/14. jaanuar 1778 Saarnakõrve mõis) – 25. oktoober/6.november 1824), Järve pärija. Abikaasa alates 4/16. juunist 1853 Rosalie Kalm 19/31. mai 1832 Dzugastro – 16/28. november 1878 Järve mõis). Pojad Friedrich (1854–1902), Järve mõisnik, ja Otto (1865–1926), Kurtna mõisnik, läksid Rootsi ja immatrikuleeriti seal. [1] Adelsvapen-Wiki
Leppoja

Leppoja võib tähendada järgmist: vooluveekogud Leppoja on oja Harju maakonnas Kuusalu vallas Leppoja on oja Ida-Viru maakonnas Lüganuse vallas Leppoja on peakraav Pärnu maakonnas Sauga vallas Leppoja on eesti perekonnanimi Leppoja looduskaitseala
Põdraoja

Põdraoja on mitme Eesti vooluveekogu nimi: Põdraoja on oja Võru maakonnas Sõmerpalu vallas. Põdraoja on oja Järva maakonnas Türi vallas. Põdraoja on oja Viljandi maakonnas Tarvastu vallas. Põdraoja (Tähemaa oja) on oja Tartu maakonnas Vara vallas.
Ristijõgi

Ristijõgi (ka Ristioja) oja Saare maakonnas Saaremaa vallas. Jõgi on 7,6 km pikk, valgla pindala 16,3 km². Ristijõgi keskkonnaportaalis (vaadatud 28.12.2016) Ristijõgi keskkonnaportaalis
Idiom neutral

Idiom neutral on Waldemar Rosenbergeri 1902. aastal loodud tehiskeel. Tänapäeval on sellel vaid üksikuid kasutajaid. Keel muutus kiiresti populaarseks endiste esperantistide seas, kes olid pettunud, et 1894. aastal keele reformimise ettepanekud maha hääletati. Idiom neutral ei saavutanud siiski esperantoga võrreldavat populaarsust, sest ei olnud sellest oluliselt erinevam, samuti loodi see liiga hilja. Aastatel 1902–1903 ilmusid esimesed idiom neutrali sõnaraamatud saksa, inglise ja hollandi keeltes. 1906–1909 andis Rosenberger Peterburis välja idiom neutralis kirjutatud ajakirja Progres. Ajakirja käimapaneku kõrval hakkas Rosenberger keelt muutma, kui nägi, et see ei suuda võistelda esperanto eduga. Rosenbergeri reformidega ei olnud rahul baltisaksa harrastuskeeleteadlane Edgar von Wahl, kes esitas ajakirjas Progres 1906. aastal mitmed reformiettepanekud. Omapoolsed soovitused esitas ka luksemburglane Johann Baptist Pinth. 1907 kiitis Rosenberger suurema osa nende ettepanekutest heaks. Siiski hakkas samal aastal keele toetajate hulk vähenema ja Rosenberger loobus selle edasisest arendamisest volapüki akadeemias, kus oli seni tegutsenud. Uuesti püüdis Rosenberger läbi lüüa 1912. aastal idiom neutrali arendatud versiooniga, mida tutvustas reform neutralina. 2000. aastatel on tehtud katseid idiom neutral taaselustada. Roberto Garvía. Esperanto and Its Rivals: The Struggle for an International Language. Philadelphia: University of Pennsylvania Press 2015, lk 81. Andreas Künzli. Eine neue Sprache für Russland und die ganze Welt Unabhängige Schweizer Interlinguistische Studien, nr 3, 2015, lk 9. Lingu Neutral: Blog in Idiom Neutral Blog in Idiom Neutral: blog ko teksti varios in Idiom Neutral e ko informasion di diurnal modern tituled "Vok Neutral" Idiom neutrali grammatika
Matti Mikkola

Matti Mikkola (sündinud 24. veebruaril 1945 Helsingis) on soome õigusteadlane. 1970. aastal sai ta Helsingi Ülikoolis õigusteaduse magistriks, 1976. aastal samas litsentsiaadiks. 1979. aastal sai Helsingi Ülikoolis õigusteaduse doktoriks väitekirjaga "Työttömyysturvan ehdoista: oikeustieteellinen tutkimus työttömyyskorvauksen hakijan asemasta ja oikeussuojasta". 1986. aastal sai ta Helsingi Ülikooli tööõiguse professoriks. 1986–1991 oli ta ka Umeå Ülikooli õigusfilosoofia professor ja 1999–2001 Tartu Ülikooli külalisprofessor sotsiaalpoliitika alal. 2013. aastast on ta Helsingi Ülikooli emeriitprofessor. Aastatel 1995–2006 oli ta Euroopa sotsiaalõiguste komitee liige, 1997–1998 sama komitee asepresident, 1999–2000 president, 2001–2002 pearaportöör. Ta oli 1995. aastal jõustunud Eesti sotsiaalhoolekande seaduse eelnõu üks autoreid. Eesti keeles on talt ilmunud 1998. aastal raamat "Sotsiaalhoolekanne" (kaasautor Merle Malvet), 2004. aastal artikkel "Eesti sotsiaalse õiguse areng ja koostöö Soomega" ajakirjas Riigikogu Toimetised ja mitu artiklit ajakirjas Sotsiaaltöö. Matti Mikkola (1972). Avioton lapsi. Helsinki: Tammi Matti Mikkola (1979). Työttömyysturvan ehdoista: oikeustieteellinen tutkimus työttömyyskorvauksen hakijan asemasta ja oikeussuojasta. Helsinki: Suomalainen Lakimiesyhdistys Matti Mikkola (1988). Työaika ja sosiaaliturva. Rovaniemi: Lapin korkeakoulun oikeustieteiden osasto Matti Mikkola, Jarkko Helminen (1994). Lastensuojelu. Jyväskylä Merle Malvet, Matti Mikkola (1998). Sotsiaalhoolekanne. Helsinki: Karelactio Matti Mikkola, Seppo Pietiläinen, Olli Valpola (2002). Suomalainen toimeentuloturva. Helsinki: Karelactio Matti Mikkola (2004). Eesti sotsiaalse õiguse areng ja koostöö Soomega. Riigikogu Toimetised, No 10 Matti Mikkola (2010). Social Human Rights of Europe. Porvoo: Karelactio University of Helsinki. Mikkola, Matti Professori Matti Mikkolan jäähyväisluento, 16.5.2013 Pille Liimal. Sotsiaaltöö õpik. Eesti Päevaleht, 10. september 1998 E-kataloog ESTER Matti Mikkola. Eesti sotsiaalse õiguse areng ja koostöö Soomega. Riigikogu Toimetised, No 10, 2004
Hertsog

Hertsog on vürstist kõrgem ja suurhertsogist madalam valitseja- või aadlitiitel. Naissoost vaste hertsogile on hertsoginna.
Pantšõšõne

Pantšõšõne (ukraina keeles Панчишине) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Teplõki rajoonis. Elanike arv on 15. Pindala on 0,017 km².
Sammallahdenmäki

Sammallahdenmäki on Soomes Raumas asuv pronksiaegne matmispaik. Matmispaik koosneb 36 kivikalmest, mis on üle 3000 aasta vanad. Kalmed asuvad Tampere–Rauma tee lähedal. Algselt asusid need Põhjalahe ääres, kuid maa on vahepeal tunduvalt tõusnud ning nüüd asub meri Sammallahdenmäkist 15 km kaugusel. Sammallahdenmäki on üks tähtsamaid pronksiajast pärinevaid paiku Fennoskandias. Neli kalmu kaevas 1891. aastal välja arheoloog Volter Högman. Högmani leitud kalmude hulgas oli ka Kirkonlaattia ('kiriku põrand'), mis on ebatavaline ristkülikukujuline kalm mõõtmetega 16x19 meetrit, ja Huilun pitkä raunio ('Huilu pikk vare'), mida ümbritseb kivist müür. Alates 1999. aastast on Sammallahdenmäki UNESCO maailmapärandi nimekirjas. Sammallahdenmäki Sammallahdenmäki, Lappi Bronze Age Burial Site of Sammallahdenmäki
Charles Macintosh

Charles Macintosh (29. detsember 1766 – 25. juuli 1843) oli šoti keemik ja vetthülgavate materjalide leiutaja. Tema järgi on nime saanud Mackintoshi vihmamantel (inglise keeles ka lihtsalt vihmamantel). Macintosh sündis Glasgow's Georg Macintoshi ja Mary Moore'i pojana. Ta oli esimene peres, kes palgati sekretäriks.
Aianduse tee

Aianduse tee on tänav Tallinnas Pirita linnaosas Mähe asumis. Tänav sai nime 14. veebruaril 1958. Aianduse tee on saanud nime aianduskruntideks planeeritud maa-ala järgi. Aianduse tee ääres asub kaks kaitsealust rändrahnu – Aianduse kivi ja Astla kivi. Tallinna tänavanimed. KNAB, vaadatud 29.12.2016. Robert Nerman, Leho Lõhmus. Tallinna asumid ja ametlikud kohanimed. Tallinn, 2013, lk. 264.  Aianduse tee – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Eduard Bornhöhe tee

‹ Kaart ajutiselt peidetud (?) › Eduard Bornhöhe tee (varem ka Eduard Bornhöhe tänav) on tänav Tallinnas Pirita linnaosas Pirita asumis. Tänav on nimetatud eesti kirjaniku Eduard Bornhöhe järgi. Tänav sai nime arvatavasti 14. veebruaril 1958. Tallinna tänavanimed. KNAB, vaadatud 29.12.2016.
Kiviaia tee

Kiviaia tee on tänav Tallinnas Pirita linnaosas. Kiviaia tee sai nime 19. septembril 1958. Tänav on saanud nime sealkandis asunud kiviaia järgi. http://www.eki.ee/knab/tallinn1.htm (vaadatud 29.12.2016) Robert Nerman, Leho Lõhmus. Tallinna asumid ja ametlikud kohanimed. Tallinn, 2013, lk. 273
Lindakivi puiestee

Lindakivi puiestee on tänav Tallinnas Lasnamäe linnaosas Laagna asumis. Tänav sai nime 29. juunil 1979. http://www.eki.ee/knab/tallinn1.htm (vaadatud 29.12.2016)
William McKinley

William McKinley (29. jaanuar 1843 – 14. september 1901) oli Ameerika Ühendriikide president aastail 1897–1901. 8. septembril 1901 tulistas Buffalos näitusel viibinud McKinleyt anarhist Leon Czolgosz haavates teda eluohtlikult. McKinley suri saadud haavadesse 6 päeva hiljem.
Otsustus

Otsustus (inglise keeles judgment, saksa keeles Urteil) on loogikas mõtlemisvorm, milles midagi jaatatakse või eitatakse, st tunnistatakse (mõttes) mingi propositsioon tõeseks või vääraks. Kahest kontradiktoorsest otsustusest peab üks olema väär. Apodiktiline otsustus
Henry Sidgwick

Henry Sidgwick (31. mai 1838 Skipton – 28. august 1900 Cambridge) oli inglise filosoof, üks utilitarismi klassikuid. Tema tuntuim teos on "The Methods of Ethics", mille esimene trükk ilmus 1874. Seal kirjeldab ta kolme eetikameetodit, mis tema meelest meie tavalistes moraaliarutlustes peituvad: need on egoism, intuitsioonil põhinev moraal ja utilitarism. Kõige fundamentaalsemaks teooriaks peab ta utilitarismi, sest intuitsioon ei suuda lahendada fundamentaalseid väärtuskonflikte, näiteks tõe ja õigluse vahel. Tervemõistusliku moraali reeglid on ka sageli ebamäärased ja puudulikud, mis jällegi nõuab utilitarismi abi. Utilitarismist on abi ka intuitsioonile vastavate erandite põhjendamisel. Sidgwick analüüsis põhjalikult Jeremy Benthami ja John Stuart Milli vaateid ja võrdles neid alternatiividega ning selgitas üksikasjalikult utilitarismi teese. Ta juhtis tähelepanu ka selle teooria raskustele. Sidgwick väitis, et utilitarismi järgi võib salajasus teo, mis muidu õige ei ole, õigeks muuta, ning seda seisukohta ei tohi laialt levitada; ja ka õpetust, et salajane moraal on vajalik, tuleb saladuses hoida. Või kui õpetust saladuses hoida ei saa, peab terve mõistus selle maha laitma. Utilitaristil võib olla mõistlik soovida, et inimkond üldiselt mõnd tema järeldust või isegi kogu süsteemi ei pooldaks, sest määramatuse ja keerukuse tõttu viib see rahvahulga käes tõenäoliselt halbade tagajärgedeni. Utilitarism võib olla iseennast tühistav: võib-olla on parem, kui inimesed seda ei usu, isegi kui see on tõene. Sidgwick juhtis tähelepanu ka kogukasu ja keskmise kasu erinevusele. Kui loeks ainult kogukasu, saaks kasu suurendada lihtsalt inimeste arvu suurendamisega. Sidgwicki järgi tuleb rahvaarvu suurendada seni, kuni praegu elavate inimeste koguprodukt ja keskmine õnn kasvab. Julia Driver. The History of Utilitarianism, Stanfordi filosoofiaentsüklopeedia, 2014. C. D. Broad. Henry Sidgwick. – C. D. Broad. Ethics and the History of Philosophy, London: Routledge and Kegan Paul 1938. Brand Blanshard. Sidgwick the Man. – Monist, 1974, 58, lk 349–370. J. B. Schneewind. Sidgwick's Ethics and Victorian Moral Philosophy, Oxford: Clarendon Press 1977. Brand Blanshard. Four Reasonable Men: Marcus Aurelius, John Stuart Mill, Ernest Renan, Henry Sidgwick, Middletown, Conn.: Wesleyan University Press 1984. Bart Schultz. Henry Sidgwick, Eye of the Universe, New York: Cambridge University Press 2004. Roger Backhouse. Sidgwick, Marshall, and the Cambridge School of Economics. – History of Political Economy, 2006, 38, lk 15–44. Julia Driver. The History of Utilitarianism, Stanfordi filosoofiaentsüklopeedia, 2014. Barton Schultz. Henry Sidgwick, Stanfordi filosoofiaentsüklopeedia, 2015.
Pirkko-Liisa Rauhala

Pirkko-Liisa Rauhala (sündinud 1951) on soome sotsiaalteadlane. 1996. aastal kaitses ta Tampere Ülikoolis ühiskonnateaduste doktori kraadi väitekirjaga "Miten sosiaalipalvelut ovat tulleet osaksi suomalaista sosiaaliturvaa?". Ta on Helsingi Ülikooli sotsiaalpoliitika dotsent ja sotsiaaltöö lektor. Aastatel 2001–2006 oli ta Tartu Ülikooli külalisprofessor sotsiaalpoliitika alal. Ta oli Riina Kiige doktoritöö "Key Themes and Settings of Social Work in Estonia" juhendaja. Ta on Aino Kallase Seltsi liige. Tal on uurimusi kohalike omavalitsuste sotsiaalpoliitikast, sotsiaalhoolekande teenustest, soorollidest sotsiaalhoolekandes, preventsioonist jm. Pirkko-Liisa Rauhala (1991). Sosiaalialan työn kehittaminen: Tutkimus sosiaalialan työn yhteiskunnallisista ehdoista ja työn sisallösta. Pirkko-Liisa Rauhala (1996). Miten sosiaalipalvelut ovat tulleet osaksi suomalaista sosiaaliturvaa? Acta Universitatis Tamperensis ser A vol. 477. Tampere: Tampereen yliopisto Pirkko-Liisa Rauhala (1998). Mistä ehkäisevässä sosiaalipolitiikassa on kysymys? Käsitteellistä ja historiallista tarkastelua. Helsinki: STAKES Anna Metteri, Teppo Kroger, Anneli Pohjola, Pirkko-Liisa Rauhala (Eds.) (2004). Social Work Approaches in Health and Mental Health from Around the Globe. New York: Haworth Press Anna Metteri, Teppo Kroger, Pirkko-Liisa Rauhala, Anneli Pohjola (Eds.) (2005). Social Work Visions from Around the Globe: Citizens, Methods and Approaches. New York: Haworth Press Timo Harrikari, Pirkko-Liisa Rauhala, Elina Virokannas (Eds.) (2014). Social Change and Social Work: The Changing Societal Conditions of Social Work in Time and Place. Ashgate Publishing "Helsingin yliopisto. Pirkko-Liisa Rauhala". Originaali arhiivikoopia seisuga 29. detsember 2016. Vaadatud 29. detsembril 2016. "Pirkko-Liisa Rauhala". Originaali arhiivikoopia seisuga 29. detsember 2016. Vaadatud 29. detsembril 2016. "Tartu Ülikool. Avaliku halduse osakonnas kaitstud doktoritööd" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 29. detsember 2016. Vaadatud 29. detsembril 2016. Aino Kallas-kävelyt 2010-2013
Pronks

Pronks (itaalia keeles bronzo) on kitsamas mõttes vase ja tina sulam. Laiemas mõttes nimetatakse pronksiks vase sulameid teiste metallidega (eripronks), välja arvatud tsink, mille sulamit vasega nimetatakse messingiks. Muinasaja järku, mil tööriistade ja relvade peamiseks materjaliks oli pronks, nimetatakse pronksiajaks. Vanemas eesti keeles nimetati pronksi vaseks (ja vaske punaseks vaseks). Pronks on levinud skulptuuride, aga ka tarbe- ja iluesemete valmistamise materjal. 1 Ülejäänud osa sulamist (et moodustuks 100%) on vask. Vaselised pronksspiraalkaunistus
Elektromehaanika

Elektromehaanika on elektrotehnika haru, mis tegeleb elektrimasinate ja -aparaatide kasutamisega mehaaniliste protsesside teostamiseks. Elektromehaanika rakendusvaldkond ulatub informaatikast energiatehnikani, hõlmates elektrimasinaehitust, elektripaigaldisi ja peenmehaanikat. Elektromehaanika ja elektroonika kokkupuutealal on välja kujunenud mehhatroonika. Tüüpilised elektromehaanika vahendid on releed, elektromagnetid ja elektrimootorid ning neil põhinevad elektriajamid ja täiturmehhanismid. Füüsikas määratletakse elektromehaanikat elektrodünaamika haruna, mis tegeleb elektriga seotud mehaaniliste jõududega. EKSS