laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Adolph Goldschmidt

Adolph Goldschmidt (15. jaanuar 1863 Hamburg – 5. jaanuar 1944 Basel) oli Saksamaa juudi päritolu kunstiteadlane. Ta sündis Hamburgis pankuri peres ja töötas mõnda aega isa juures pangas. Pere nõusolekul pühendas ta ennast alates 1885. aastast kunstiajaloole, õppides esialgu Jena, seejärel Kieli Ülikoolis ning asus lõpuks õppima Anton Springeri juures Leipzigi Ülikoolis. 1889. aastal sai ta doktorikraadi uurimusega Lübecki keskaegsest maalikunstist ja skulptuurist kuni 1530. aastani (Lübecker Malerei und Plastik bis 1530), mis oli esimene põhjalikum käsitlus Põhja-Saksa keskaegsest kunstist. Tema õpilaste seas olid rootslased Axel Romdahl ja Johnny Roosval. Foto
Anton Springer

Anton Heinrich Springer (13. juuli 1825 Praha – 31. mai 1891 Leipzig) on üks esimesi saksa kunstiajaloolasi 19. sajandil. Anton Springer õppis Prahas filosoofiat ja ajalugu ning sai doktorikraadi sealsamas. Samas täiendas ta ennast alates 1846. aastast reisidel mööda Saksamaad ja Itaaliat ning hiljem Belgias, Prantsusmaal ja Inglismaal kunstiajaloo alal. 1847. aastal kaitses ta Tübingenis väitekirja Georg Wilhelm Friedrich Hegeli ajalookäsitluse kohta ja sai oma teise doktorikraadi. Vahepeal oli ta ka poliitiliselt väga aktiivne. 1848. aastal hakkas ta Praha ülikoolis pidama loenguid revolutsiooniajastuste ajaloost, aga pidi oma radikaalsete vaadete pärast Prahast lahkuma. Seejärel oli Springer 1852–1872 Bonni ülikoolis dotsent ning täitis alates 1860. aastast vastasutatud kunstiajaloo professuuri. Pärast lühikest perioodi õppejõuna Strasbourgis asus ta Leipzigi Ülikooli filosoofiateaduskonna vastavatud kunstiajaloo õppetooli keskaegse ja uuema kunsti ajaloo professoriks. Tema õpilaste seas olid muuhulgas hilisemad tuntud kunstiteadlased Adolph Goldschmidt, Wilhelm Vöge ja Paul Clemen.
Wilhelm Vöge

Wilhelm Vöge (16. veebruar 1868 Bremen – 1952 Ballenstedt im Harz) oli saksa kunstiteadlane.
Jacob Johann Anton Hirschhausen

Jacob Johann Anton Hirschhausen (31. märts 1773 Tallinn – 29. mai 1837 Kuusalu) oli Eesti vaimulik. Õppis Tallinna toomkoolis. Immatrikuleerus Jena Ülikooli 27. septembril 1791, oli kohal ülikoolis veel aastal 1794. Pärast ülikooli lõpetamist töötas koduõpetajana. Ordineeriti õpetajaks 28. juunil 1803. Oli Jõelähtme Püha Neitsi Maarja koguduse õpetaja aastatel 1803–1809. Kuusalu Laurentsiuse koguduse õpetaja oli ta aastatel 1809–1837 (introdutseeriti 18. aprillil 1809). Konsistooriumi assessoriks sai ta 27. juunil 1819. Aadlitiitli sai ta aastal 1835. Oli üks 1822 Peterburis ilmunud Piibli väljaande redigeerijaid. Keeleuurijana publitseeris Gresseli kalendris eesti rahvakommetest ja uskumustest, tegi kaastööd Rosenplänteri "Beiträge"'dele (avaldas seal Stahli eesti-saksa paralleeltekstiga jutluseraamatu "Leyen Spiegel" kohta käsitluse, milles kiitis teose rikkalikku sõnavara). Vaidles Otto Wilhelm Masinguga eesti keele ortograafia üle. Kirjutas artikli Ueber Vorschläge zur Verbesserung der Estnischen Orthographie (1821) ja raamatu Ausführliche Anzeige und Beurteilung der Schrift: Beiträge zur Ehstnischen Orthographie von O.W.Masing (1827). Talt ilmus Jutluse Ramat (1823), ta koostas aastal 1826 Dullo eestikeelse kalendrilisa, mida Masing teravalt kritiseeris. Tema isa oli Jõelähtme Püha Neitsi Maarja koguduse õpetaja Isaac Heinrich Hirschhausen, poeg oli Järva-Madise Püha Matteuse koguduse õpetaja August Heinrich von Hirschhausen, pojapoeg Richard Georg von Hirschhausen. Liivi Aarma Põhja-Eesti vaimulike lühielulood 1525-1885 Tallinn 2007 https://eelk.ee/elulood/hirschhausen_jakob.html Jacob Johann Anton Hirschhausen Eesti vanema kirjanduse digitaalses tekstikogus EEVA ID puudub veebisaidil "BBLD - Baltisches biografisches Lexikon digital"
Isaac Heinrich Hirschhausen

Isaac Heinrich Hirschhausen (4. aprill 1724 Tallinn – 21. detsember 1779 Jõelähtme) oli Eesti vaimulik. Õppis Halle Ülikoolis aastast 1744, oli kohal kuni 1748. Kutsuti Jõelähtme koguduse pastoriks 24. septembril 1766. Ordineeriti õpetajaks 16. novembril 1766. Oli 1766–1779 Jõelähtme koguduse pastoriks. Uuris eesti keele ortograafiat. Kasvas pietistlikus keskkonnas ja oli ka ise pietistlik vaimulik. Tema poeg Jacob Johann Anton Hirschhausen oli Kuusalu Laurentsiuse koguduse õpetaja, pojapoeg August Heinrich von Hirschhausen oli Järva-Madise Püha Matteuse koguduse õpetaja. Liivi Aarma Põhja-Eesti vaimulike lühielulood 1525-1885 Tallinn 2007 https://eelk.ee/elulood/hirschhausen_isaac.html
Scandinavian Shipping Gazette

Scandinavian Shipping Gazette on aastail 2001–2008 Göteborgis ilmunud merendusajakiri, mis kuulus Rootsi Laevaomanike Liidule. Seoses formaadi ja kujunduse muutusega sai alates 2009. aasta 1. numbrist ajakiri uue nime Shipgaz. Scandinavian Shipping Gazette'i tegi Svensk Sjöfarts Tidningi toimetus, mida ingliskeelse ajakirja väljaandmiseks suurendati, nii et toimetus suutis hõlmata kõiki Läänemere maid. Lisaks peatoimetusele Rootsis olid osakonnatoimetajad Soomes, Norras, Taanis ja Poolas ning korrespondent Saksamaal. Eestis asuva osakonnatoimetaja hooleks olid ka Läti, Leedu ja Venemaa. Lisaks 11 numbrit aastas ilmunud ajakirjale said tellijad ka iganädalase uudistemeili. Ajakirjale kujundati Svensk Sjöfarts Tidningi Rootsi lipu värves sinikollase lipuga sarnanev sinipunavalge päismik, sest kõigi Läänemere maade lippudel leidub vähemalt üks neist värvidest. Iga-aastastes teemanumbrites ilmusid ülevaated kõigi Läänemere maade, sh Eesti laevafirmadest, sadamatest ja laevatehastest. Iga aasta lõpul ilmunud teemanumbris "Aasta laevad" ilmusid samal aastal valminud tähelepanuväärsemate laevade põhjalikud tutvustused, mille hulgas ka 8 Eesti laevaomanike tellimusel ehitatud laeva kohta. Ajakirja koduleht (inglise keeles)
Einar Klaamann

Einar Klaamann (26. märts 1933 Rakvere – 11. juuli 1986 Tallinn) oli eesti geoloog ja paleontoloog. Klaamann oli tisleri poeg. Ta õppis Rakvere 3. algkoolis / 7-klassilises koolis[viide?] ja lõpetas 1952. aastal Rakvere 1. Keskkooli. 1957 lõpetas ta Tartu Riikliku Ülikooli; 1959–1962 õppis ta Geoloogia Instituudi juures aspirantuuris, 1963 kaitses Eesti Teaduste Akadeemia juures geoloogia-mineraloogiakandidaadi kraadi väitekirjaga "Eesti NSV ordoviitsiumi ja siluri tabulaadid ja nende stratigraafiline levik". 1957–1969 oli ta Geoloogia Instituudi teadur, 1969–1973 teadussekretär ja 1973–1986 biostratigraafia sektori juhataja. Ta uuris Eesti aluspõhja, Lõuna-Baltikumi, Skandinaavia maade ja Briti saarte Ordoviitsiumi ja Siluri tabulaate, nende tafonoomiat, muutlikkust, biostratigraafilist levikut, paleoökoloogiat ja -biogeograafiat ning faatsieste ja koralļikoosluste vahelisi seoseid, olles selle uurimissuuna rajajaid. Osales Balti Siluri basseini ökoloogilise mudeli väljatöötamises ning oli koguteose "Eesti silur" (1970) Ülem-Siluri lademete stratigraafiat käsitlevate peatükkide autor. Korallide süstemaatikuna ja biostratigraafina kuulus akadeemik Boriss Sokolovi koolkonda. Korraldas ekspeditsioone Ukrainasse, Ojamaale, Lätti ja Leetu, osales 1978 NSV Liidu TA Kaug-Ida Teaduskeskuse ekspeditsioonis Austraaliasse Suurele Vallrahule. Käsitles ka nüüdisaegseid korallriffe, Eesti maavärinaid, Eesti geoloogilist uuritust ja geoloogia ajalugu. Ta avaldas üle 80 teadustrükise, sh 2 monograafiat, samuti üle 300 aimeartikli. 1980. aastail algatas ta paleontoloogiliste monograafiate sarja "Fossilia Baltica".[viide?] "Pozdneordovikskije i rannesiluriiskije Favositida Estonii". Tallin 1964 "Inkommunikatnõje tabuljatõ Estonii". Tallin 1966 "Coral reefs of Baltic Silurian (structure, facies relations)". Kaasautor Rein Einasto. // Ecostratigraphy of the East Baltic Silurian. Tallinn l982 "Fatsialno-ekologitšeskaja harakteristika nekotorõhh rifov jugo-zapadnoi Patsifiki i priavstraliiskihh vod Indiiskogo okeana". Kaasautor Jevgeni Krasnov. // Biologija korallovõhh rifov. Soobštšestva priavstraliiskihh vod. Vladivostok 1982 "Ekosistemõ siluriiskogo basseina Vostotšnoi Pribaltiki (kaasautor)". // Dokladõ 27 Mežd. kongressa. Paleontologija. 2. Moskva 1984 "Soobštšestva i biozonalnost tabuljatomorfnõhh korallov silura Pribaltiki". // Teorija i opõt ekostratigrafii. Tallin 1986 1972 Nõukogude Eesti preemia "Eesti teaduse biograafiline leksikon", 2. köide "Eesti entsüklopeedia" 14. Lk 166 "Eesti geoloogia: Biograafiline teatmik" (EGBT; koostaja Aasa Aaloe). Tallinn: Eesti Geoloogia Selts, 1995. Lk 47-48 "История геологических наук в Эстонии". Tallinn 1986. Lk 320 Elga Kurik, Heldur Nestor. "Geoloog-paleontoloog ja popularisaator Einar Klaamann (26. III 1933 - ll. VII l986) kolleegide mälestustes". // Teaduse ajaloo lehekülgi Eestist IX (1993). Lk l86-196 Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.
Günter Behnisch

Günter Behnisch (12. juuni 1922 – 12. juuli 2010) oli saksa arhitekt. Tema tuntumate teoste hulgas on Müncheni olümpiarajatised. Koduleht
René Just Haüy

René Just Haüy (28. veebruar 1743 Saint-Just-en-Chaussée – 1. juuni 1822 Pariis) oli prantsuse mineraloog. Ta oli üks kristallograafia rajajaid. René Just Haüy oli pärit vaesest perekonnast, kuid sõprade abiga pääses õppima esialgu Navarra kolledžisse, hiljem Kardinal Lemoine'i kolledžisse. Temast sai katoliku preester. Ta asus kolledžis õpetama ning tegeles vabal ajal botaanikaga. Kord aga pillas ta maha kaltsiiditüki ja selle purunemise jälgimine andis tema uurimistööle uue suuna: ta hakkas uurima ainete kristallstruktuuri. 1784. aastal ilmus tema töö "Essai d’une théorie sur la structure des cristaux", kus näitas, et mineraalide kristallstruktuur allub kindlatele reeglitele. Kui puhkes Prantsuse revolutsioon, siis Haüy vangistati ja tekkis oht, et ta hukatakse, kuid ta vabastati pärast seda, kui bioloog Étienne Geoffroy Saint-Hilaire tema eest kostis. 1793. aastal sai temast kaalude ja mõõtude komitee liige ja aasta hiljem füüsikaõpetaja revolutsiooniaegses École normale'is. 1801. aastal ilmus talt viieköiteline "Traité de minéralogie", kus ta esitas mineraalide kristallstruktuuri geomeetriat käsitlevad matemaatilised seadused. See uurimus muutis Haüy otsekohe tunnustatud teadlaseks. René Just Haüy oli üks mineraloogiamuuseumi rajajaid; 1802. aastal sai temast Prantsusmaa loodusloomuuseumi professor, kuid pärast restauratsiooni jäi ta kõigist oma ametikohtadest ilma ning suri vaesuses. Ta uuris ka püroelektrilisi nähtusi. 1821. aastal valiti ta Rootsi Kuningliku Teaduste Akadeemia liikmeks. Pedagoog ja pimedate kooli rajaja Valentin Haüy oli René Just Haüy vend. René Just Haüy järgi on nimetatud mineraal haüiin. See on ränivaene tardkivim. Ta on maetud Père-Lachaise'i kalmistule. Essai d'une théorie sur la structure des crystaux (1784) Exposition raisonné de la théorie de l'électricité et du magnétisme, d'après les principes d'Æpinus (1787) De la structure considérée comme caractère distinctif des minéraux (1793) Exposition abrégé de la théorie de la structure des cristaux (1793) Extrait d'un traité élémentaire de minéralogie (1797) Traité de minéralogie (5 osa, 1801) Traité élémentaire de physique (2 osa; 1803, 1806) Tableau comparatif des résultats de la cristallographie, et de l'analyse chimique relativement à la classification des minéraux (1809) Traité des pierres précieuses (1817) Traité de cristallographie (2 osa, 1822) "Essai d’une théorie sur la structure des cristaux", Google Books "Traité élémentaire de physique", Google Books "Traité de cristallographie", Google Books hauy2022.free.fr (Kakssada aastat René-Just Haüy surmast ; International Year of Mineralogy 2022) Alfred Lacroix, « La vie et l'œuvre de l'abbé Haüy », Bulletin de la Société française de Minéralogie, vol. 67 « La célébration du deuxième centenaire de la naissance de l'abbé Haüy », nos 1-6,‎ 1944, p. 15-226. (DOI 10.3406/bulmi.1944.4560)
Henryk Jankowski

Henryk Jankowski (18. detsember 1936 Gdańsk– 12. juuli 2010 Gdańsk) oli poola rooma katoliku preester. Tema järgi nimetati Isa Henryk Jankowski Instituut.
Bullfrog Brown

Bullfrog Brown on eesti ansambel, mis alustas tegevust 2003. aastal Tartus, esitades peamiselt originaalloomingulist deltabluusi. Ansambel kasvas välja bluusrokki viljelenud üliõpilasbändist Green Bullfrog. Bullfrog Browni algkoosseisu kuulusid Andres Roots kitarril, Alar Kriisa ja Üllar Kärt suupillil. Alates 2008. aastast musitseeriti kahekesi, 2009. aastal liitus ansambliga bassimängija Peeter Piik. Vitaalsete esinemiste poolest tuntud ansambel on andnud kontserte nii kodu- kui ka välismaal. 2009. aasta augustis oli Bullfrog Brown peaesineja Manchesteris toimunud bluusipäevadel "Bob Dylan Acousticfest". Alar Kriisa – vokaal, suupill Andres Roots – slide-kitarr, löökpillid Peeter Piik – kontrabass, basskitarr, mandoliin, löökpillid "In Concert" (promo, 2004, CD) "Mudhole Stories" (KWAQ Records, 2004, CD) "Snakes And Devils" (KWAQ Records, 2005, CD) "Uncooked" (KWAQ Records, 2006, CD, EP) "Tundra" (KWAQ Records, 2007, CD, EP) "Mother River Delta" (KWAQ Records, 2008, CD, EP) "Twelve Live Warthogs" (KWAQ Records, 2008, CD) "Bullfrog Brown with Steve Lury" (KWAQ Records, 2009, CD) "Moon and Central" (KWAQ Records, 2009, CD) "Bullfrog Brown: Pruuni härgkonna fenomen"[alaline kõdulink] Delfi, 31. oktoober 2007 Merili Nael. "Bluusiansamblil Bullfrog Brown ilmus uus album" ERR, 3. november 2009. BULLFROG BROWN - Vana bluusi uus hääl ja kõla. Lääne-Virumaa Keskraamatukogu] Mart Niineste. "Bullfrog Brown: suvi ilma Augustibluusita tunduks tühi" Eesti Päevaleht, 13. august 2009. "Estonian Trio to Headline Blues Night at UK's Only Dylanfest" Estonian Embassy in UK, 11. august 2009. Bullfrog Brown. MySpace Bullfrog Brown 2003 Tartu Bullfrog Brown. Rada7 foorum Riho Laurisaar. "Bullfrog Brown - Fantoombänd Tartust kogub austajaid piiri tagant" Eesti Päevaleht, 10. september 2005 Madis Aesma. "Tartu bluusitrio sai rajataguse lepingu" Postimees, 11.mai 2006 Mart Niineste. "Bullfrog Brown" Melu, 13. august 2009 "Whiskers", video "Snake Girl Blues", video
Leedumaa kuberneride loend

Leedumaa kuberneride loend on tänapäeva Leedu territooriumi valitsenud Leedu kubermangu kindralkuberneride, Leedu-Vilno kubermangu kindralkuberneride, Vilno kubermang juhtide loend, ajavahemikus, kui Leedu territoorium kuulus Venemaa Keisririigi koosseisu. Vilno kindralkuberneri ametikoht likvideeriti 1912. aastal. Vürst Nikolai Repnin, (eluaastad), valitsemisaastad 1794–1797 Jakov Bulgakov, (1743–1809) 1797–1798 Krahv Moritz von Lacy (Ласси, Борис Петрович), (1737–1820) 1798–1799 Krahv Mihhail Kutuzov, 1799–1801 Leonti Bellingsen, (1745–1826) 1801–1806 Aleksandr Rimski-Korsakov, (1753–1840) 1806–1809 Krahv Mihhail Kutuzov, 1809–1812 Aleksandr Rimski-Korsakov, 1812–1830 Aleksandr Hrapopovitski, (1784–1847) 1830–1831 Nikolai Andrejevitš Dolgorukov, (1792–1847) 1831–1840 Fjodor Mirkovitš, (1786–1866) 1840–1850 Ilja Bibikov, (1794–1867) 1850–1855 Vladimir Nazimov, (1802–1874) 1855–1863 Mihhail Muravjov, (1796–1866) 1863–1865 Konstantin Kaufman, (1818–1886) 1865–1866 Krahv Eduard von Baranoff 1866–1868 Aleksandr Potapov, (1818–1886) 1868–1874 Pjotr Albedinski, (1826–1883) 1874–1880 Eduard Totleben, (1818–1884) 1880–1884 Ivan Kahhanov, (1825–1909) 1884–1893 Pjotr Orževski, (1839–1897) 1893–1897 Vitali Trotski, (1835–1901) 1897–1901 Pjotr Svjatopolk-Mirski, (1857–1914) 1902–1904 Alexander Freese (Фрезе, Александр Александрович), (1840 – ) 1904–1906 Konstantin Kršivitski, (1840–1910) 1906–1909
Nanseni pass

Nanseni pass, algselt ja ametlikult kodakondsuseta isiku pass, oli rahvusvaheliselt tunnustatud põgeniku isikut tõendav dokument, mida andsid Rahvasteliidu liikmesriigid välja aastatel 1922–1938. Nanseni nime sai pass selle idee algataja Fridtjof Nanseni järgi, kes oli Norra riigimees ja maadeuurija. Nanseni passi väljastas põgenikule riik, kus ta viibis, ja dokument kehtis korraga ühe aasta. Ükski riik ei lubanud dokumendi omanikul väljuda ja uuesti riiki tagasi tulla ilma vastava loata. 3.–5. juulil 1922 toimus Genfis Rahvasteliidu pagulaste ülemkomissari Fridtjof Nanseni kokku kutsutud konverents, kus avaldati toetust ideele luua pagulastele isikutunnistused, mida riigid tunnustaks. 20. juulil 1922 kiitis Rahvasteliidu Nõukogu ettepaneku heaks. Esimestena avaldasid isikutunnistuse loomisele heakskiitu Suurbritannia, Soome ja Prantsusmaa valitsused. Juulikuu jooksul sõlmis Nansen kokkuleppe 51 riigiga, kes hakkasid dokumenti tunnistama. 1942. aastaks tunnistati Nanseni passi kui kehtivat dokumenti 52 riigis. Kokku anti välja umbes 450 000 Nanseni passi. Algselt anti Nanseni passe välja Venemaalt kodusõja järel pagenud inimestele. 1926. aastal laienes kokkulepe ka Armeenia põgenikele, kes pagesid endise Ottomani impeeriumi aladelt, kuna vastloodud Türgi riik neid ei kaitsenud. Esimese Eestis välja antud Nanseni passi sai 24. novembril 1923 Anatoli Pereslegin. Meessoost Eesti kodanikud olid varmad Nanseni passi taotlema, sest see dokument vabastas nad Eesti kaitseväes teenimise kohustusest. 1. jaanuaril 1937 elas Eestis 4383 Nanseni passi omanikku. Vastavalt Eesti poliitikale oli enamus vene pagulastest selleks ajaks Eesti kodakondsusse võetud, erinevalt teiste riikide tolleaegsest praktikast. James E. Hassel (1991). Russian Refugees In France and the United States Between the World Wars. Philadelphia: The American Philosophical Society. Lk 18. League of Nations (05.07.1922). "Arrangement with respect to the issue of certificates of identity to Russian Refugees". Vaadatud 30.06.2018. Nansen-pass, Store Norske Leksikon League of Nations (12.05.1926). "Arrangement of 12 May 1926 relating to the Issue of Identity Certificates to Russian and Armenian Refugees" (PDF). Vaadatud 30.06.2018. Nanseni kasulapsed Eestis. Rahvaleht, 17. mai 1930, nr. 58, lk. 4. Pekka Erelt (16.11.2008). "Eestlase passid läbi aegade". Eesti Ekspress. Vaadatud 29.06.2018. Võõras mees eesti väravas. Esmaspäev, 16. jaanuar 1937, nr. 3, lk. 5
Beauforti skaala

Beauforti (loe: bofoori) skaala ehk tuulekiiruse skaala on Briti hüdrograafi Francis Beauforti koostatud empiiriline skaala tuule tugevuse (kiiruse) hindamiseks. Mõõtühikuks on Beauforti pall (tähis Bft) ehk sageli lühidalt bofoor. Tuule tugevuse hindamiseks kasutatakse tuule mõju esemetele, tuule tekitatud purustusi või lainetust. Skaala sisaldab 13 astet (0–12 palli). Ametlikult võeti Beauforti tuulekiiruse skaala kasutusele Briti mereväes 1838. aastal. USA ilmateenistuse ettepanekul täiendati seda skaalat 1995. aastal 17 pallini. TORRO skaala Fujita-Pearsoni skaala Tuule tugevus pallides, ilm.ee, 28.01.2007 ENE 9. köide, 1996 Tuulekiiruse skaala, Miksike.ee Viitamistõrge: Rühma "" <references>-siltide vahel oleval <ref>-sildil nimega "ilm" puudub sisu.
Monoamiinid

Monoamiinid on keemilised ühendid, mis sisaldavad ühte amiini ja aromaatset ringi, mis on omavahel ühendatud etüülahela (-CH2-CH2-) kaudu[viide?]. Kõik monoamiinid pärinevad aromaatsetest aminohapetest, nagu näiteks türosiin, trüptofaan. Paljud monoamiinid täidavad organismis virgatsaine ülesannet.
Bangkok

Bangkok on Tai pealinn. Asub Chao Phraya jõe kallastel Tai lahe ääres. Nime "Bangkok" kasutavad üksnes välismaalased. "Krung Thep" 'Inglite linn' on lühend linna täielikust tseremoniaalsest nimest, mis on ühtlasi maailma pikim kohanimi: กรุงเทพมหานคร อมรรัตนโกสินทร์ มหินทรายุธยามหาดิลก ภพนพรัตน์ ราชธานีบุรีรมย์ อุดมราชนิเวศน์ มหาสถาน อมรพิมาน อวตารสถิต สักกะทัตติยะ วิษณุกรรมประสิทธิ์ (Krung Thep Mahanakhon Amon Rattanakosin Mahinthara Ayuthaya Mahadilok Phop Noppharat Ratchathani Burirom Udomratchaniwet Mahasathan Amon Piman Awatan Sathit Sakkathattiya Witsanukam Prasit). Linnas elas 2008. aastal ametlikult 9 100 000 elanikku, kuigi tegelik arv võib ulatuda 12 miljonini. Suurimad rahvusenamused on tailased ja hiinlased. Linnas elab 250 000 mandrihiinlast, 85 000 hindut, 44 114 jaapanlast (suurim jaapanlaste populatsioon Aasias väljaspool Jaapanit), 25 000 ameeriklast, 45 000 eurooplast, 15 000 taiwanlast, 20 000 lõunakorealast, 6000 nigeerlast, 7500 austraallast, 12 000 araabia keelt rääkivatest riikidest, 20 000 malaisialast, 4000 singapurlast, 5000 filipiinlast ja 800 uusmeremaalast. 92% elanikest on budistid. Bangkok on jaotatud 50 linnaosaks (khet), need omakorda 154 või 169[küsitav] väiksemaks üksuseks (khwaeng). Järgneva tabeli rahvastikuandmed pärinevad 1. aprillist 2000. Allikas: National Statistical Office Thailand. Bangkok on suhteliselt noor linn. Kuni 18. sajandini asus samal kohal väike asula Bang Makok. Aastal 1782 rajas kuningas Rama I sinna riigi uue pealinna, sest endine pealinn Ayutthaya oli sõdades Birmaga purustatud. Linn rajati Chao Phraya jõe madalatele kallastele koos ulatusliku kanalite võrgustikuga, mistõttu Bangkokki on nimetatud ka Idamaade Veneetsiaks. http://stat.dopa.go.th/stat/statnew/statTDD/views/showDistrictData.php?statType=1&year=61&rcode=10 Jaapani-Tai suhted välja otsitud 12.08.10
Altun Shan

Altun Shan (uiguuri ئالتۇن تاغ (Altun Tag), hiina 阿尔金山 (Arjin Shan); meil kasutatud ka venekeelset nimekuju Altõntag) on mäestik Aasias Hiina lääneosas. Kulgeb edela-kirde suunas, edelas ühineb Kunluniga, kirdes Nan Shaniga. Loodenõlvad laskuvad järsult Tarimi nõkku, kagunõlvad laugelt Qaidami nõkku. Kõrgus kuni 6161 meetrit.
Eugen Joseph von Blossfeldt

Eugen Joseph von Blossfeldt (15./27. veebruar 1863 Anna mõis – 11. aprill 1947 Ludwigslust) oli baltisaksa päritolu Eesti vaimulik. Ta õppis Tartu Kubermangugümnaasiumis ja aastatel 1883–1887 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Prooviaastal 1887–1888 oli ta Audru Püha Risti koguduses. Blossfeldt ordineeriti õpetajaks 29. mail 1898. Ta oli aastatel 1888–1889 Viljandis abiõpetaja ning andis ka koolis usuõpetuse tunde. 1889. aastal läks ta Saaremaale, kus oli 1901. aastani Valjala Martini koguduse õpetaja ja 1901. aastast tegutses ta Kuressaare Laurentiuse koguduses Aastatel 1901–1905 oli Blossfeldt Kuressaares diakon ja seejärel koguduse ülemõpetaja. 1915. aastal saadeti ta asumisele Siberisse, kust naasis 1918. aastal Kuressaare Laurentiuse koguduse ülemõpetajaks. 1919. aastal põgenes Blossfeldt Saksamaale, kus tegutses 1924. aastani Ludwigslusti diakonisside majas haiglavaimulikuna. Blossfeldt abiellus 1891. aastal Karja kirikus praost Reinhold Winkleri tütrega. Abielust sündis kaks poega ja tütar. Ainuke tütar abiellus Arnold Habichtiga. Eugen Joseph von Blossfeldti elulugu
Boriss Šeremetev

Krahv (a-st 1706) Boriss Petrovitš Šeremetev, ajalookirjanduses ka Boriss Petrovitš Šeremetjev (vene keeles Борис Петрович Шереметев; 5. mai (25. aprill vkj) 1652 Moskva – 28. veebruar (17. veebruar vkj) 1719 Moskva) oli Venemaa diplomaat ja sõjaväelane (kindralfeldmarssal), väejuht Põhjasõjas ning Eestimaa ja Liivimaa vallutanud vägede juhataja. Šeremetev oli üks Venemaa esimesi kindralfeldmarssaleid (1701). 1706. aastal pälvis ta esimesena Venemaal krahvitiitli. Tema poeg oli kindralmajor Mihhail Šeremetev. Püha Andreas Esmakutsutu orden (30. detsember 1701)
Budjonnõi müts

Budjonnõi müts ehk budjonnovka või ka budjónovka (vene keeles будёновка), rahvapäraselt "täitorn", on Nõukogude Liidu marssali Semjon Budjonnõi järgi nimetatud peakate, mis püüdis jäljendada Bütsantsi sõjakiivrit. Müts oli valmistatud kalevist, mütsi eesotsas oli suur punane viisnurk ja pealael tornitaoline moodustis. Peakate võeti kasutusele Venemaa kodusõja ajal 1919. aasta jaanuaris ning kadus lõplikult sõjaväevarustusest pärast Talvesõda. Mütsid koos Kiievi-Vene tulirelvaga varustatud sõjaväelaste (streletsid) riietust imiteerivate mundritega valmisid juba tsaariajal, kuid kasutusse võtsid selle laost kommunistid. Imbi Paju (2007). "Tõrjutud mälestused". Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 38. {{netiviide}}: puuduv või tühi |url= (juhend) https://books.google.ee/books?id=QwquCgAAQBAJ&pg=PA1238&redir_esc=y#v=onepage&q&f=false