laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Christian Benteke

Christian Benteke Liolo (sündinud 3. detsembril 1990 Kinshasas) on Belgia jalgpallur, kes mängib ründajana Major League Socceri klubis D.C. United ja Belgia jalgpallikoondises. Aastatel 2012–2015 mängis ta Aston Villas, aidates meeskonna FA Cup'i finaali. Christian Benteke perekond kolis Sairist Belgiasse Mobutu Sese Seko režiimi ajal. Hooajal 2015–2016 mängis ta Liverpoolis ja aastatel 2016–2022 Crystal Palace'is. Ta kuulus Belgia noortekoondisse 2007. aasta noorte maailmameistrivõistlustel Lõuna-Koreas, kus ta tegi kaasa kolmes mängus ja lõi ühe värava. Debüüdi Belgia rahvuskoondises tegi ta 19. mail 2010 sõprusmängus Bulgaaria vastu. Esimese värava rahvuskoondises lõi ta 15. augustil 2012 mängus Hollandi vastu. Ta jäi 2014. aasta maailmameistrivõistlustest vigastuse tõttu eemale. Ta kuulus Belgia koondisse 2016. ja 2021. aasta Euroopa meistrivõistlustel. "Benteke". Transfermarkt. Vaadatud 6. september 2017.  Christian Benteke – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Runaway

"Runaway" on Carola Häggkvisti album "Runaway" on Jim Carrolli album, selle albumi nimilaulu kohta vaata artiklit Runaway (Del Shannoni laul) "Runaway" on Bon Jovi laul "Runaway" on ansambli The Corrs laul "Runaway" on Del Shannoni laul "Runaway" on Groove Coverage'i laul "Runaway" on Jamiroquai laul "Runaway" on Janet Jacksoni laul "Runaway" on Kanye Westi laul "Runaway" on Linkin Parki laul "Runaway" on Pinki laul "Runaway" on laul, millega Sahlene esindas Eurovisioni lauluvõistlusel Eestit. "Runaway" on Status Quo laul
Ülo Kaadu

Ülo Kaadu (11. oktoober 1957 Tallinn – 3. august 2013 Kotka) oli eesti viiuldaja. Ta lõpetas aastal 1976 Tallinna Muusikakeskkooli (Ivi Tiviku õpilasena), 1981 viiuldajana Tallinna Riikliku Konservatooriumi (Vladimir Alumäe ja Endel Lippuse juhendamisel) ning 1983 assistentuuri Moskva Riiklikus Konservatooriumis (Jevgenia Tšugajeva juhendamisel). Ta oli kahe vabariikliku viiuldajate konkursi (1975 ja 1981) laureaat ning üleliidulise viiuldajate konkursi (1985) diplomand. Ta oli 1980. aastatel ERSO kontsertmeister, esinedes nii siis kui ka hiljem ERSO ees solistina. Aastast 1989 töötas ta Kotka Linnaorkestri kontsertmeistrina. Lisaks osales ta aastal 1999 loodud uue orkestri Kymi Sinfonietta tegevuses, eriti keelpillirühma kõla kujundamises. Alates 1989. aastast elas ta koos abikaasa ja lastega Kotkas. Eestis esines ta solistina mitme orkestri ees ja kammermuusikuna festivalidel. Kammermuusikuna on tema esinemisi ka salvestatud. Ta suri pärast rasket haigust. "Ülo Kaadu" Muistot. Helsingin Sanomat (vaadatud 26. septembril 2015) "In memoriam ÜLO KAADU" ERSO, 19. august 2013 Foto
Jüri Reinson

Jüri Reinson (sündinud 11. septembril 1948 Tõhelas) on eesti poliitik ja majandijuht. Ta on õppinud Tõhela algkoolis ja Tõstamaa Keskkoolis, mille lõpetas aastal 1967. Pärast teenistust Nõukogude sõjalaevastikus asus ta 1970. aastal õppima Eesti Põllumajanduse Akadeemiasse, mille lõpetas 1975. aastal agronoom-ökonomisti kvalifikatsiooniga. Pärast EPA lõpetamist töötas ta lühikest aega zootehnikuna Eesti Loomakasvatuse ja Veterinaaria Instituudis ja osakonnajuhatajana Sootaga sovhoosis. Aastast 1976 on ta pärnakas. Ta töötas Audru sovhoosis vanemagronoomina ja 6 aastat osakonnajuhatajana ning seejärel 4 aastat Pärnu Metsamajandis metsavahina. Seejärel töötas ta 2 aastat Kalevipoja kolhoosis peaökonomistina, seejärel tegid Tõhela inimesed oma kolhoosi ja valisid ta kolhoosi esimeheks, kus ta töötas aastani 1990. Aastatel 1990–1992 oli ta Eesti Vabariigi Ülemnõukogu saadik. 20. augustil 1991 hääletas ta Eesti iseseisvuse taastamise poolt. Ta oli ka Põhiseaduse Assamblee liige. 2002 Riigivapi V klassi teenetemärk 2006 Riigivapi III klassi teenetemärk Pärnu Postimees 13. märts 1990 (lk. 3)
Ahto Levi

Ahto Levi (kodanikunimi Levi Lippu; 18. juuni 1931 Kuressaare – 20. jaanuar 2006 Moskva) oli eesti päritolu vene kirjanik. Ta õppis aastatel 1938–1944 Kaali ja Kuressaare algkoolis. Aastal 1944 jooksis ta kodust ära ja põgenes Saksamaale, kus seikles Flensburgis ja Augsburgis; 1944–1945 oli ta Saksa lennuväe abiteenistuses. Ta istus pisikuritegude eest Brandenburgi vanglas Ta repatrieerus aastal 1947 Eesti NSV-sse. Kuid jõudes tagasi Saaremaale, selgus, et tema pere oli põgenenud 1944. aastal Rootsi (ema Helmi Lippu 1908–1993, vend Eino Lippu 1936–2021, õde Tiiu Lippu sündinud 1942; elasid Boråsis). Ta sattus uuesti kuritegelikule teele. Aastad 1948–1963 möödusid tal vanglates ja vangilaagrites, oli Tomski, Kaluga ja Kirovogradi jm vanglates ja laagrites. Ta põgenes korduvalt, oli 1950. aastate keskel illegaalina Eesti NSV-s, tabamisel lisati talle põgenemiste eest karistusaega juurde. Pärast vabanemist elas ta Moldaavia NSV-s. Aastatel 1965–1967 töötas ta geoloogiaekspeditsioonidel Karpaatides ja 1967–1968 kalurina Sahhalinil. Aastast 1968 oli ta kutseline kirjanik Moskvas; samal aastal ilmus tema autobiograafiline romaan Записки Серого Волка (Moskva 1968, kirjutatud vangilaagris; eesti keeles "Halli hundi päevik", mis ilmus ka eesti (aastal ja 1973), läti, soome, saksa, gruusia, slovaki, ungari, tšehhi, ukraina, bulgaaria, poola, moldova ja muudes keeltes (kokku 16 keeles). Aastal 1971 valmis Mosfilmis selle romaani põhjal film "[[]]" (eesti keeles 'Tagasipöördumine ellu', peaosas Leonhard Merzin). Järgnesid romaanid "Fortuuna naeratus" (1973), "Põgeneda oma varju eest" (1979; läti keeles Riias 1989) ja Tartu-aineline "Poolel teel" (1988); kaks viimast teost valmisid Tartus. Lapsepõlvest jutustab romaan "Niisugune naljakas kuningas" (1988). Kõik need teosed on kirjutatud vene keeles. Aastal 1996 ilmus Tallinnas "Valdemor: lugu varaste elust". Ahto Levi elas elu lõpus vaheldumisi Tartus ja Moskvas. Kes on kes? Kes on kus? Kaugete maade eestlased. Lühielulood. Vello Lään. Olion 2011 Olev Remsu. "Meie absoluutselt kordumatu Ahto Levi". Eesti Päevaleht, 21. september 2023 (digis 19. september 23)
UKNC

UKNC (vene keeles УКНЦ, учебный компьютер научного центра) on Nõukogude Liidus toodetud PDP-11-ühilduv personaalarvuti, mis oli eelkõige mõeldud kasutamiseks koolide arvutiklassides. Seda tuntakse ka nime Elektronika MS-0511 all. DVK
Richard Sutt

Richard Helmar Sutt (3. detsember (vkj)/ 16. detsember 1906 Suure-Kõpu vald, Viljandimaa – 16. mai 1973) oli Eesti sõjaväelane (leitnant). Ta teenis Ratsarügemendis, ülendati 1932. aastal leitnandiks. 12. märtsil 1935 ta vahistati poliitilise politsei poolt. Teda kahtlustati osalemises Vabadussõjalaste liikumises. Kaks nädalat hiljem lasti ta vabaks, kuid oli sunnitud lahkuma teenistusest 1. aprillist 1935. 1937. aastal astus ta Võõrleegioni. Võitles mais 1940 Prantsusmaale tunginud Saksa sõjaväe vastu, oli juunist 1940 kuni juulini 1942 Saksa sõjavangis. Nõukogude–Saksa sõja ajal teenis ta kompaniiülemana 35. Kaitsepataljonis. 21. oktoobril 1944 ta arreteeriti, 5. märtsil 1945 mõisteti talle Vene NFSV KrK §58-1a järgi 10 aastat vabadusekaotust. Tema vend oli ooperilaulja Hugo Sutt. Pekka Erelt. "Eestlasest võõrleegionär taples Prantsusmaal natsidega". Eesti Ekspress, 3. veebruar 2016 "Eesti ratsamees kihutab võõrleegionis". Rahvaleht nr 7, 17. jaanuar 1938. Lk 4 "Kadett Richard Sutt". Foto 1927. Rahvusarhiivi Filmiarhiiv, EFA.73.A.338.67 Eesti ohvitserid 1918-1940 Eesti kommunismiohvrid 1940–1991 Matmine Tallinna Rahumäe kalmistule, hauaplatsi asukoht teadmata
Histooni kood

Histooni kood on hüpotees, mille järgi histoonide modifikatsioonid mõjutavad kromatiini olekut ja seeläbi organismide pärilikkust läbi epigeneetika. Selle hüpoteesi pakkusid 2000. aastal välja Brian Strahl ja David Allis. Histooni kood oleks osa epigeneetilisest koodist. Strahl, B., Allis, C. (2000). "The language of covalent histone modifications". Nature 403 (6765): 41–5. doi:10.1038/47412. PMID 10638745.
Ivo Raudjärv

Ivo Raudjärv (sündinud 1976) on Eesti jurist ja maksunõustaja. Teda märgivad maksunõustajana rahvusvahelised väljaanded Best Lawyers ja Guide to the World's Leading Tax Advisers. Ta lõpetas aastal 2000 Tartu Ülikooli õigusteaduskonna. Raudjärv on olnud esindajaks mitmetes suurt avalikku tähelepanu pälvinud maksuvaidlustes, näiteks AS Sylvester ja AS Tartu Mill maksuvaidlused. Ivo Raudjärv oli Eesti Maksumaksjate Liidu juhatuse liige 2005–2016 (juhatuse esimees 2006–2007). "MTA pressiteade". "Ajaleht "Äripäev" artikkel". 25. veebruar 2019. "EML juhatused". Originaali arhiivikoopia seisuga 15. juuni 2020.
Maia Mathiesen

Maia Mathiesen (kuni 1944 Maia Sinberg; 24. august 1919 Tallinn – 10. juuni 2013 Stockholm) oli eesti kunstiteadlane ja eesti kultuuri edendaja Rootsis. Ta lõpetas 1938. aastal Lenderi tütarlaste gümnaasiumi ja plaanis järgmisel aastal alustada arhitektuuriõpinguid Helsingi Tehnikaülikoolis, kuid see osutus sõja tõttu võimatuks. Selle asemel hakkas ta õppima ehitustehnikat Tallinna Tehnikaülikoolis. Ta oli Eesti Naisüliõpilaste Seltsi liige. Ta põgenes 1944. aastal Soome kaudu Rootsi. Ta elas Höganäsis, Malmös ja jälle Höganäsis, siis kolis ta 1964. aastal Västeråsi. Västeråsi perioodil alustas ta ülikooliõpinguid kunstiajaloo ja esteetika alal ning kaitses filosoofiakandidaadi väitekirja. On uurinud Eduard Wiiralti loomingut. Pärast kolimist Stockholmi 1977. aastal jätkas ta ka õpinguid esteetika doktorandina Uppsala Ülikoolis. Ta kutsuti tööle Eesti Kultuuri Koondisse, kus ta korraldas aastakümnete jooksul kunstinäitusi, kontserte ja kirjandusõhtuid.[viide?] Ta suri 10. juuni 2013 Stockholmis ning maeti 20. aprillil 2014 Brunnby kirikuaeda Höganäsi vallas Skåne läänis. Tema isa Toomas Sinberg pärines Krimmi asunike kolmandast põlvkonnast ja töötas Tallinnas Asundusameti juhatajana. Ema Maria (sündinud Orgo) oli pärit Sillamäelt Orgode talust. Maia Sinberg abiellus Mihkel Mathieseniga 24. juunil 1944. Seejärel põgenes Soome Raumasse ning sealt edasi Põhja-Rootsi. Abikaasa jäi esmalt maha, aga temal õnnestus koos vanematega Kihnu ja Ojamaa kaudu tulla Lõuna-Rootsi järele. Mathiesenid said varakevadel 1945 tööd Höganäsis ning elasid pärast nii Malmös kui jällegi Höganäsis, enne kui elutee neid 1964. aastal Västeråsi ja 1977. aastal Stockholmi viis. Neil sündisid pojad Toomas Indrek (1946), Mait Mihkel (1949–2005) ja Tiit Ilmar (1957). "Maia Mathiesenit mälestades". Eesti Päevaleht, 21. august 2013 "Maia Mathiesen 90-aastane – õnnitleme!". Eesti Päevaleht nr 32, 19. august 2009. Lk 13 "Maia Mathiesen 90-aastane – õnnitleme!". Eesti Päevaleht nr 32, 19. august 2009. Lk 13 Haud Brunnby kirikuaias
Hamlet (Blomi film 1910)

"Hamlet" on August Blomi poolt Taanis 1910. aastal loodud tummfilm. Film tugineb William Shakespeare'i samanimelisele näidendile (tragöödia). Alwin Neuβ – Hamlet Aage Hertel Ella La Cour – Gertrude Emilie Sannom Einar Zangenberg Oscar Langkilde
Tulbi tänav

See artikkel räägib Tallinna tänavast. Teiste tähenduste kohta vaata lehekülge Tulbi tänav (täpsustus). ‹ Kaart ajutiselt peidetud (?) › Tulbi tänav on tänav Tallinnas Kristiine linnaosas Lilleküla asumis Lille allasumis. Tulbi tänav algab Paldiski maanteelt ja lõpeb Madara tänaval. Tulbi tänav on ligikaudu 145 meetri pikkune. Suurim majanumber on 11. Tulbi tänav sai nime 26. oktoobril 1932. Piirkonna jaoks oluline oli aastakümneid tegutsenud Tulbi tänava saun – nii seda nimetati, Eesti NSV ajal Teeninduskombinaadi "Kiir" saun nr. 3 – aadressil Tulbi 6. Aleksander Kivi. Tallinna tänavad. Tallinn, 1972, lk. 127
Aiamaa raudteepeatus

Aiamaa raudteepeatus oli raudteepeatus Tartu–Valga liinil Nõo vallas Aiamaa külas. Peatus asus Ropka raudteejaama ja Nõo raudteejaama vahel (kilometraaž 440,26). Avamisel jäi peatus Meeri valda. Aiamaal peatusid kõik Tartu–Elva rongid ja tavalised Tartu–Valga rongid. Viimane reisirong peatus Aiamaa raudteepeatuses 2008. aastal, enne Tartu–Valga raudtee remondi algust. Pärast rongiliikluse taastamist (2010) reisirongid enam Aiamaa peatuses majandus- ja kommunikatsiooniministeeriumi otsuse järgi ei peatunud. Peatuskoht suleti seda kasutavate reisijate vähesuse tõttu. Aiamaa raudteepeatuses oli madal, 20 cm kõrgune ja 30 meetri pikkune perroon, mis lammutati raudteelõigu remondi käigus 2009. aastal. Reisijate ooteruum oli lammutatud juba mõni aasta varem. AS Eesti Raudtee avaldamata andmed Tartu-Valga rongiliiklus seiskub raudteeremondi tõttu mitmeks kuuks Jätke meile rongipeatus alles! Maa-ameti aerofotode andmetel vahemikus 2002–2006. Infot peatuse kohta; fotod (vene keeles)
Bonifatius VIII (film)

"Bonifatius VIII" on Gerolamo Lo Savio poolt Itaalias 1911. aastal loodud tummfilm. Filmis on vaatluse all olulisemad hetked paavst Bonifatius VIII elust. Attilio Fabbri – paavst Bonifatius VIII Dillo Lombardi – Sciarra Colonna Bianca Lorenzoni – Giovannella Caetani
Wilhelm Tell (täpsustus)

Wilhelm Tell on Šveitsi rahvuskangelane. "Wilhelm Tell" on mitme teose pealkiri: "Wilhelm Tell" on Friedrich Schilleri näidend; "Wilhelm Tell" on Gioacchino Rossini ooper. "Wilhelm Tell" on 1911. aasta Itaalia tummfilm; "Wilhelm Tell" on 1923. aasta Saksamaa tummfilm; "Wilhelm Tell" on 1948. aasta Itaalia film. Šveitsi neljas keeles: saksa keeles Wilhelm Tell, prantsuse keeles Guillaume Tell, itaalia keeles Guglielmo Tell, romanši keeles Guglielm Tell.
Wilhelm Tell (film 1911)

"Wilhelm Tell" on Ugo Falena poolt Itaalias 1911. aastal loodud tummfilm. Giuseppe Kashmann – Wilhelm Tell Bianca Lorenzoni – Matilde
Malelaud

Malelaud on 64-ruuduline (8*8) mängulaud. Väljade eristamiseks on need värvitud vaheldumisi mustadeks (tumedateks) ja valgeteks (heledateks). Malendi asukoha määramiseks on laua vertikaalid tähistatud tähtedega A-H ja horisontaalid numbritega 1-8. rahvusvahelise kabe 10x10 laud
Pinocchio (film 1911)

"Pinocchio" on Giulio Antamoro poolt Itaalias 1911. aastal loodud tummfilm. Tegemist on Carlo Collodi teose "Pinocchio seiklused" esimese ekraniseeringuga. Ferdinand Guillaume – Pinocchio Natalino Guillaume – Lucignolo Augusto Mastripietri – Geppetto Lea Giunchi – sinine haldjas Filmi esimesed 6 minutit YouTube'is
Jevgeni Rein

Jevgeni Borissovitš Rein (sündinud 29. detsembril 1935 Leningradis) on vene luuletaja ja proosakirjanik. Ta on lõpetanud Leningradi Lensoveti nimelise Tehnoloogiainstituudi. Ta on raamatu "Tunnen puudust Dovlatovist" autor. Ta oli Anna Ahmatova õpilane ja sõber; inimene, keda Jossif Brodski nimetas õpetajaks. III Dovlatovi Päevad[alaline kõdulink], Eesti Ekspress, 23. august 2013 Tuntud vene poeet esineb Dovlatovi päevadel[alaline kõdulink], Linnaleht, 23. august 2013
Ülo Niisuke

Ülo Niisuke (sündinud 15. juulil 1935 Jõhvi kihelkonnas) on endine Eesti NSV parteitöötaja. Ta lõpetas 1948. aastal Pagari 7-klassilise kooli, 1949. aastast töötas Kohtla-Järve rajooni «Tuleviku» kolhoosis põllutöölisena, seejärel oli 1952. aastast brigadir. Aastail 1952–1955 õppis Arkna Põllumajanduskoolis ja Mõdriku Põllumajandustehnikumis. 1959. aastal lõpetas agronoomina Olustvere Põllumajandustehnikumi ja 1966. aastal agronoomina Eesti Põllumajanduse Akadeemia. Aastatel 1955–1963 oli ta ELKNÜ Rakvere Rajooni Komitee sekretär, ELKNÜ Kilingi-Nõmme Rajoonikomitee ja seejärel ELKNÜ Abja Rajoonikomitee esimene sekretär ning 1962. aastast ELKNÜ Keskkomitee komsomoliorganisaator Rakvere Kolhoosi- ja Sovhoositootmise Valitsuses. 1963. aastast EKP Rakvere Kolhoosi- ja Sovhoositootmise Valitsuse Komitee sekretäri asetäitja, EKP Rakvere Rajoonikomitee sekretär, 1965–1973 EKP Rakvere Rajoonikomitee teine sekretär, aastatel 1973–1979 oli ta Rakvere Rajooni Rahvasaadikute Nõukogu Täitevkomitee esimees, aastatel 1979–1988 oli ta EKP Rakvere Rajoonikomitee I sekretär. Ülo Niisuke oli Eesti NSV Ülemnõukogu IX ja XI koosseisu saadik, EKP Keskkomitee liikmekandidaat. Aastast 1989 oli ta MTÜ Rakvere Maarahva Liit esimees ning ka Lääne-Virumaa Põllumeeste Liidu juht. 1987 Eesti NSV teeneline põllumajandustöötaja Ülo Andrese p. Niisuke, Eesti NSV Ülemnõukogu IX koosseis = Верховный Совет ЭССР IX созыв: biograafiline lühiteatmik. EESTI RAAMAT TALLINN 1976, lk 109 Ülo Niisuke taandus juhi kohalt, Virumaa Teataja, 24. aprill 2013 Eesti majanduse biograafiline leksikon 1951–2000. AS Kirjastus Ilo. 2003
Jekaterina Novosjolova

Jekaterina Novosjolova (aastast 2020 Linnamäe, sündinud 4. septembril 1985) on Eesti näitleja. Ta lõpetas 2008. aastal Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikooli (XXIII lend). Ta on osalenud teleseriaalides "Tuulepealne maa", "Kelgukoerad", "Riigimehed", "Eestlane ja venelane", "Papad mammad", “Kättemaksukontor”.
Šoti margid

Šoti margid oli mõiste, mida kasutati Inglise-Šoti piiril hiliskeskajal ja varauusajal. Need kavandati esmalt aastal 1249 lepinguga Inglismaa kuninga Henry III ja Šotimaa kuninga Alexander III vahel kui püüe kontrollida Inglise-Šoti piiri puhvertsooni. Mõlemal pool Inglise-Šoti piiri olid Läänemark, Keskmark ja Idamark. Need piirkonnad peaaegu peegeldasid üksteist, kuid Šotimaa ja Inglismaa piirkondade vahel olid mõned kattumised. 13. sajandi lõpul nimetas Inglismaa kuningas Edward I esimese margivalvuri, kelle ülesanne oli jälgida olukorda piirkonnas ja turvata oma monarhi domeeni; kui see oli nende huvides, korraldasid nad piiriüleseid rüüsteretki, või isegi täiemõõdulist sõda. Sajandeid olid margid kummalgi pool piiri segatud truudusega alad, kus perekonnad või klannid vahetasid toetatavat rahvust või poolt vastavalt oma perekonna huvidele sel ajal, ja seadusetus vohas. Enne kahe kuningriigi ühendamist Šotimaa ja Inglismaa personaaluniooni Šotimaa James VI (Inglismaal James I) juhtimisel vahetasid piiriklannid truudust Šoti ja Inglise troonide vahel olenevalt sellest, mis oli klanniliikmetele kõige soodsam. Sel ajal domineerisid võimsad kohalikud klannid piirialal Inglismaa ja Šotimaa vahel, mida tunti kui Debatable Lands (vaieldavad maad), kus kummagi monarhi käske ei kuulatud. Sel ajastul ründasid piiriröövlid kohalikke asukaid. Nendes gruppides olid nii Inglise kui ka Šoti klannid, siiski ründasid nad rahvusest olenemata. Kohalikud talupojad pidid sageli maksma erinevatele klannidele "katuseraha", et neid ei rünnataks. Neid kokkuleppeid kutsuti "Black mal", kus mal oli vanapõhja sõna, mis tähendas lepingut. Sõna blackmail (väljapressimine) tuli selle tulemusena aastal 1530 inglise keelde. Piiri voolav olemus ning sagedased sõjad Šotimaa ja Inglismaa vahel tegid markidest viljaka pinna paljudele bandiitidele ja röövlitele, kes olukorda ära kasutasid. Margivalvuritele kummalgi pool piiri usaldati raske ülesanne hoida rahu ja karistada pahategijaid; Šoti ja Inglise valvurid koordineerisid oma jõupingutusi vabade röövlite vastu. Röövliperiood andis ühe ainulaadse arhitektuurse funktsiooni vanal röövlimaal – peeli, kaitseehitise, mida leidus paljudes suurtes majades (ja tõepoolest Carlisle'i katedraalis). See andis ka suurel hulgal romantilist kirjandust, kõige kuulsamad on Walter Scotti tööd. Berwick-upon-Tweed, strateegiline linn Tweedi jõe põhjakaldal (traditsiooniline piir Idamargis), on Edinburgh'ile veidi lähemal kui Newcastle'ile. Selle üle võideldi palju kordi: aastatel 1147–1482 käis linn käest kätte rohkem kui 13 korda. Alles Inglismaa kuninganna Elizabeth I valitsemise ajal pidasid inglased võimalikuks kulutada raha moodsatele kindlustustele (bastion) linna kaitsmiseks šotlaste rünnaku vastu. Šoti markide ajastu sai läbi 17. sajandi algul Middle Shires loomisega, mis kuulutati välja pärast Šotimaa ja Inglismaa personaaluniooni Šotimaa James VI (Inglismaal James I) juhtimisel.
Triinu Kartus

Triinu Kartus (neiuna Triinu Kalasim; 29. märts 1932 Tallinn – 31. mai 2003 Geelong, Victoria osariik) oli eesti kirjanik, tõlkija, kunstnik ja kunstipedagoog. Ta sündis Tallinnas, kuid kasvas üles Saue vallas. Septembris 1944 pages vanematega Rootsi. Aastal 1950 siirduti Inglismaa kaudu Austraaliasse. Pärast abiellumist Endel Kartusega 1950. aastate lõpus kolisid nad Tasmaania saarele, kus hakkasid pidama Lilydale'is asuvat Kaja talu. Triinu Kartus õpetas tekstiili eriala tehnikumis Launcestonis, tema enda töid eksponeeriti paljudel näitustel. Ta tegi kaastööd ajakirjale Triinu. Ta kirjutas luuletusi, valimik neist ilmus 1993. aastal Adelaide'is raamatuna "Varjude maa" (illustreerinud ja kujundanud Gunnar Neeme). Tema elutööks kujunes "Kalevipoja" tõlkimine inglise keelde, milleks kulus kuus aastat. Tõlge ilmus postuumselt, aastal 2011 Tartus Eesti Kirjandusmuuseumi väljaandena (üks toimetajaist oli Harri Mürk). Triinu Kartus suri 31. mail 2003 Geelongis Victoria osariigis. Ta oli abielus Endel Kartusega, neil on tütred Ebe ja Külli. Tema ema Linda Kalasim (1902–2005) töötas õpetajana põllutöökoolides. Kes on kes? Kes on kus? Kaugete maade eestlased. Lühielulood. Vello Lään. Olion 2011 http://isik.tlulib.ee/index.php?id=1159
Vapramäe raudteepeatus

Vapramäe raudteepeatus oli raudteepeatus Tartu–Valga liinil Nõo vallas Voika külas. Peatus rajati 1926. aastal ja see asus toona Meeri vallas Tõravere raudteepeatuse ja Peedu raudteepeatuse vahel. Raudteepeatus suleti 2008. aastal. Vapramäel peatusid kõik Tartu–Elva rongid ja aeglased Tartu–Valga rongid. Vapramäe peatuskoht Eesti Raudtee Tartu Postimees "Raudteepeatuse kaotamine nörritas Vapramäe elanikke" 31.01.2010
Johannes Storbeke

Johannes Storbeke (ka Johann Storbeke; surnud 1543) oli Vana-Liivimaa vaimulik, Riia toomhärra ning 1524–1539 toomdekaan ja 1539–1543 toompraost. Storbeke tegutses 16. sajandi alguses Liivi ordu maameistri Wolter von Plettenbergi sekretärina ning 1503. aastal, kui ta oli teel Preisimaale, langes ta teel olles röövlite küüsi. Sellest hoolimata jätkas ta oma tegevust sekretärina ka järgnevatel aastatel, vähemalt 1506. aastani. 1515. aasta paiku võis Storbekest saada Riia toomhärra ja Riia Jakobi kiriku jutlustaja, tema esimene kindel mainimine Riia toomhärrana on 1520. aastast. 1522. aastaks oli ta saanud kapiitli keldriülemaks (ladina cellerarius) ning 1524. aasta lõpuks toomdekaaniks. 1528. aastal täitis ta ühtlasi Riia kiriku ökonoomi ülesandeid, kui uus peapiiskop Thomas Schöning maalt eemal viibis. 1529. aasta järel toetas Storbeke peapiiskop Schöningit, kui too tõi enda koadjuutorina Liivimaale Brandenburg-Ansbachi markkrahvi Wilhelm von Hohenzollerni, ent 1530. aastatel olid Storbeke suhted koadjuutoriga pigem jahedad, sest ta jäi toetama katoliiklust, samas kui markkrahv toetas luterlust. Kui Storbeke aatekaaslane Heinemann Rode 1539. aasta suvel toompraostina suri, valis toomkapiitel oma järgmiseks juhiks Storbeke. Selleks ajaks oli ta juba vana mees, nii et 1542. aastal räägiti tema vanadusnõtrusest. Järgmise aasta kevadel, enne 14. maid, Storbeke suri. Leonid Arbusow vanem, Livlands Geistlichkeit vom Ende des 12. bis ins 16. Jahrhundert: osa 4, lk 206. Herzog Albrecht von Preussen und Livland (1540-1551): Regesten aus dem Herzoglichen Briefarchiv und den ostpreussischen Folianten. Bearbeitet von Stefan Hartmann. Köln [etc.]: Böhlau, 2002. Veröffentlichungen aus den Archiven Preussischer Kulturbesitz; Bd. 54, nr 1189/3. Leonid Arbusow vanem, Livlands Geistlichkeit vom Ende des 12. bis ins 16. Jahrhundert: osa 2, lk 117–118; osa 3, lk 70; osa 4, lk 206.
Madara tänav

Madara tänav on tänav Tallinnas Kristiine linnaosas Lilleküla asumis Lille allasumis. Madara tänav algab Tulika tänava ja Paldiski maantee ristmikult, ristub Tulbi tänava, Tulika põigu ja Sinika tänavaga ning lõpeb Endla tänaval. Madara tänav on ligikaudu 720 meetri pikkune. Tulbi tänava ja Sinika tänava vahelisel alal läbib Madara tänav Lilleküla tööstuspiirkonda. Madara tänav sai praeguse nime 18. märtsil 1931. See nimi pandi endisele Falkspargi tänava osale, mis asus raudtee ja Paldiski maantee vahel. Madara tänavaga liideti 25. septembril 1959 endine Muraka tänav (mis oli nime saanud 29. aprillil 1936). Muraka tänav ulatus Tulbi tänavast kuni Endla tänavani. Pärast teist maailmasõda tegutses Madara (tollal Muraka) 6 tootmis- ja tööndusartell Terastald. 8. oktoobril 1946 eraldati metsatöönduse liidule Ülase ja Madara tänava nurgale tööstushoone, autogaraažide ja laohoonete ehitamiseks 3640 m² suurune krunt. 1946. aasta aprillis taotles artelli Standard juhtkond Tallinna linnalt käitisele tootmishoonete ehitamiseks maad Madara tänav 8 (tollal Muraka tänav). Samal aastal alustatud ehitustööd viidi omal jõul lõpule 1950. aasta novembris. 1500 m² üldpinnaga tootmisruumidesse mahtusid peale töökodade laod, garaažid, kontoriruumid, söökla, riietusruumid ja kohustuslik punanurk. http://www.eki.ee/knab/tallinn1.htm Aleksander Kivi. Tallinna tänavad. Tallinn, 1972, lk. 74 Robert Nerman, Lilleküla artellidest sirgusid hilisemad linna suurettevõtted, www.postimees.ee, 29. august 2008