laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Hiinalinn

Hiinalinn on peamiselt hiinlastega asustatud linnaosa väljaspool Hiinat asuvates suurlinnades. Kagu-Aasias on hiina kaupmeeste emigratsioon toimunud juba väga kaua aega. Väljaränne teistesse maailma piirkondadesse hoogustus pärast 1860. aastal sõlmitud lepingut Qingi impeeriumi, Suurbritannia, Prantsusmaa ja Venemaa vahel, mis muu hulgas võimaldas vaba väljarännet. Paljude välismaal rajatud hiinalinnade ülesanne oli pakkuda uutele immigrantidele hüppelauda ja sujuvamat sobitumist uude kultuuri. Hiina enda arenguga seoses on hiinalinnad kaotanud oma algse tähtsuse ja paljudel juhtudel jäänud vaid ajalooliseks nähtuseks ja mitte enam aktiivseks hiinlaste piirkonnaks. Maailma vanimaks hiinalinnaks peetakse Binondo linnajagu Filipiinide pealinnas Manilas. See rajati 1594. aastal. Üks varasemaid hiinalinnu Euroopas hakkas kujunema 1830. aastatel Liverpoolis. Palju hiina immigrante saabus sinna 1850. aastatel. Põhja-Ameerika vanim ja üks suurematest hiinalinnadest asub San Franciscos. See oli aastatel 1850–1900 hiinlaste peamine värav Ameerikasse. "The End of Chinatown" The Atlantic, detsember 2011 "Chinatown Manila: Oldest in the world" Geni Raitisoja, gbtimes.com, 2006/08/07 "History of Chinatown" Liverpool Chinatown (vaadatud 9. juulil 2015)
Lasnamäe Vangla

Lasnamäe Vangla, ka Karistusvangimaja oli kinnipidamiskoht Tallinnas, Sikupilli asumis Suur-Tartu maantee 85 (Katusepapi tänava vahel). Kinnipidamiskoht asutati 19. sajandil Venemaa keisririigi ajal Tallinnas Lasnamäel, mis algselt oli rajatud Kroonuhospidalina, kuid kuna paksud paekiviseinad põhjustasid patsientide seisundi halvenemist, müüdi hoone 1869. aastal Tšernjaginile elamuks. Aastatel 1883–1885 asus hoones Eestimaa karistusvangla 1886. aastal ostis riik tema pärijatelt selle maja ning sinna asutati naistevangla, mida rahvapäraselt nimetati Tšernjagini vanglaks, hiljem ka Sirinaks. Venemaa keisririigi lõpuaastail asus Suur-Jurjevi maantee (vene k Болшая Юревская шоссе) 75 (Ревельская Срочная Тюрьма). Vangla juures asus ka õigeusu kiriku kirik (vene k. Церковь мученицы Евгеніи). 1918. aasta detsembri keskel loodi Kohtuministeeriumi juurde Vangimajade Peavalitsus ning tegevust alustas Tallinna Karistusvangla. 1920. aastate lõpus oli vanglas 12 15-20 m2 kambrit, milles oli kokku 175 voodikohta. 1928. aastal ehitati vangla kõrvale vana haigemaja kohale naistevangla kahekorruseline korpus, kus oli 150 voodikohta. 20. sajandi esimesel poolel asus kinnipidamishoones aadressil Suur-Tartu maantee 97, Tallinna Karistusvangla, 1936–1940 Tallinna Lasnamäe Vangla, 1941–1944 Tallinna Vangimaja, Eesti NSV ajal ENSV SARK/ENSV SM vangla nr 2 (Ülemiste ehk Lasnamäe (etapi)vangla). Vangla peamine ülesanne oli vangide kinnipidamine kuni nende saatmiseni töölaagritesse ja -kolooniatesse. Hiljem asusid hoonetes Eesti NSV Siseministeeriumi ja Eesti Politsei haldusasutused ja 1990. aastast kui moodustati ENSV Siseministeeriumi Parandusliku Töö Valitsuse baasil Kohtuotsuste Täitmise Amet ning seejärel Justiitsministeeriumi Riiklik Kinnipidamiskohtade Amet. – 9. detsember 1918 Albert Kõrge, Tallinna Karistusvangimaja ülem 9. detsember 1918 – Jaak Villmann, Tallinna Karistusvangimaja ülema kohusetäitja –17. detsember 1918 Edgar Kasemets, vanglaülema abi 1918 Jüri Awer, vanglaülema abi 1919 Aleksander Saar, vanglaülema abi 192... Oskar Tallmeister, Tallinna Karistusvangla ülem 1929–1933 Paul Pohla (1894–1942), Tallinna Karistusvangla ülem –1934 Johannes Kõks, Tallinna Karistusvangla ülema k. t. 1934–1940 Elmar Ennomäe, Tallinna Karistusvangla ülem Eestimaa karistusvangla, 1883-1885, The National Archives of Estonia, EAA.176 Robert Nerman, "Lasnamäe paepinnal sündis Eesti jalgpall ja õitses seltsielu". Postimees, 19. september 2008 Ild Ratas, Mis maja see oli?, Kultuur ja Elu 3/2017 Etapeerimisvangla (1941-1955), The National Archives of Estonia Nimetused., Riigi Teataja, nr. 6, 11 detsember 1918 VANGLASUTUSED. Karistusvangimaja, Suur Tartu mnt. 75, Tallinn Address Calendar 1928 Valdur Ohmann, EKP hädas provokaatoritega ja õpib tundma oma vaenlast (lk 86–94), TUNA 1 / 2019 Keskwangla uus ülem, Postimees (1886-1944), nr. 324, 26 november 1934 Robert Nerman. "Lasnamäelt saadeti Siberisse". Eesti Päevaleht, 20. mai 2004 Robert Nerman. "Lasnamäe paepinnal sündis Eesti jalgpall ja õitses seltsielu". Postimees, 19. september 2008
Abruka alumine tulepaak

Abruka sihi alumine tulepaak on tulepaak Saare maakonnas Saaremaa vallas Abruka saare idakaldal Limbi ninal. Tulepaagi geograafilised koordinaadid on 58° 9′ 1″ N, 22° 32′ 8″ E. Ülalt punase ja alt valge täisnurkse märkkilbiga terasest metallposti kõrgus jalamist on 21 meetrit ja tule kõrgus merepinnast on 22 meetrit. Tulepaak moodustab sihi Abruka tuletorniga. Märkide vahekaugus on 670 meetrit ja sihi asimuut on 259,3°. Tulepaak ehitati 1998. aastal. Abruka esialgne tulepaak ehitati 1897. aastal. Siis oli alumine tuletorn puidust ja tuli asus palkkandelaabril. Algul töötas tulepaak atsetüleeniga. 1923. aastal asendati see profiilterasest sõrestiktorniga. Tulepaagi kõrgus oli 21 meetrit jalamist. 1970. aastatel paigaldati elektriline aparatuur. 1998. aastal valmistati uus terasest tulepaak, mis kaalub ligi viisteist tonni. Abruka alumine tulepaak navigatsioonimärkide andmekogus
Mõraste mõis

Mõraste mõis (saksa keeles Morast, hiljem Fersenau) oli rüütlimõis Märjamaa kihelkonnas Läänemaal. Nüüdisajal jääb kunagise mõisa territoorium Märjamaa valda. Mõisa keskus paiknes Mõraste külas. Mõraste mõis rajati ajavahemikus 1549–1563. Mõisa algne saksakeelne nimi oli Morast. Kirjalikud teated mõisa kohta on olemas 1563. aastast, kuid oletatakse, et mõis oli olemas juba 1549. aastal kui Diedrich Uexkull päris Mõraste küla. 1774. aastal sai mõisa omanikuks Gustav von Fersen. Fersenite nimest tuleneb ka Mõraste mõisa hilisem saksakeelne nimi Fersenau. 18. sajandi teises pooles valmis barokses stiilis ühekorruseline kelpkatusega kivist peahoone. Mõisasüda paiknes Kasari jõe idakaldal Sipa külast ligikaudu 3,5 km lõunas. 1824. aastal eraldati Mõraste mõisast Uuesalu mõis. 1829. aastal avas Mõraste mõisas arstipraksise Carl Hermann Hesse, kes oli varem olnud Märjamaa kihelkonnarst ja kellest hiljem sai Paide kreisiarst. 1831. aastast oli mõisa omanikuks Kügelgenide, 1836. aastast Gernetite ja 1870. aastast Stackelbergide suguvõsa. 19. sajandi lõpus oli mõisa omanikuks Helene von Wistinghausen. Mõisa viimane omanik 1904. aastast oli Georg von Rennenkampff. 1905. aasta rahutuste käigus mõis põletati ja jäi varemetesse. Hiljem mõisa ei taastatud ja nüüdseks on kogu kompleksist alles vaid magasiaida müüri varemed. Arvi Paidla. Raplamaa. Siin- ja sealpool maanteed. Tallinn: Olion, 1991, lk 133 Märjamaa vald. Mõraste mõis Kultuurimälestiste riiklik register. Mõraste mõis Kultuurimälestiste riiklik register. Mõraste mõis. Inventariseerimine "Pärandkultuuri andmebaas. Mõraste mõisa magasiait". Originaali arhiivikoopia seisuga 19. november 2015. Vaadatud 18. novembril 2015.
Arthur Girard de Soucanton

Parun Arthur Girard de Soucanton (19 vkj/31. märts 1813 Tallinn – 20. oktoober vkj/1. november 1884 Tallinn) oli Eesti majandustegelane. Aastatel 1841–1862 juhatas de Soucanton Kunda sadamat, oli 1864–1876 Tallinna raehärra ja 1876–1883 bürgermeister ning kaubafirma Thomas Clayhills & Son kaasomanik ja aastast 1872 selle juht. Ta oli 1872–1875 Tallinna Börsiseltsi Börsikomitee esimene esimees. Ta oli ka Tallinna Liikumata Varanduste Omanike Krediitühisuse (immobiilpanga) president (Creditverein die Immobilienbesitzer in Reval). Aastal 1863 rajas de Soucanton Õismäe küla alale Rocca al Mare suvemõisa. Alates 1872 kuulus de Soucantonile praegune Tallinna Malemaja hoone, mis pärast tema surma pärandus ta lesele ja pärast tolle surma vanimale pojale. Parun Arthur Girard de Soucanton oli abielus Marie Luise Bergiga (11. veebruar 1821 – 11. mai 1901). Abielust sündisid Eleonore Karoline Valerie (5. veebruar 1842 Kunda – 11. august 1910 Wertheim), abiellus 11. mail 1865 Eugen Ferdinand Kyberiga Johann Karl Étienne (6. september 1843 Kunda – 8. oktoober 1910 Tallinn), Tallinna kaupmees ja Briti Tallinna auasekonsul, Thomas Clayhills and Son juhataja, abiellus 25. juulil 1870 Olga Alexandra Tobieseniga Claude Antoine (5. juuni 1845 Kunda – 26. aprill 1868 Hamburg), uppus Marie Luise Gabrielle (sündis 12. november 1846 Kunda), abiellus 16. veebruaril 1868 Ernst Friedrich Niebuhriga Julie Henriette Estelle (17. juuli 1850 Kunda – 2. detsember 1929 Berliin-Lichterfelde), abiellus 16. oktoobril 1873 Julius Theodor Wittega Catarina Helene Claudine Girard (25. november 1855 Kunda – 8. jaanuar 1930 Tallinn), abiellus 29. novembril 1872 Johann Eugen Alexander von Nottbeckiga Tallinna raad Girard de Soucanton Jüri Kuuskemaa. «Suka Antonite» majad ja sehvtid Pealinn 10. detsember 2004 Väljavõte Eestimaa rüütelkonna genealoogilisest käsiraamatust, 1930 Parandused Eestimaa rüütelkonna genealoogilises käsiraamatus 1930
Plaki järv

Plaki järv on järv Põlvamaal Orajõe külas. Plaki järv on looduslik järv, mille pindala on 1,6 ha (1963. aasta andmetel 0,9 ha) ja valgala 5,7 ha. Enne Teist maailmasõda on järve nimetatud Himma järveks. Plaki järve nimi on seotud asjaoluga, et järv asus endisel Plakki kinnistul. Nõukogude perioodil juhiti Plaki järve Põlva linna olme- ja tööstuse reovett, mistõttu järv kasvas kinni. Illar Leuhin, Tiia Raig. Kadunud järv. Loodusesõber AS Kobras. Plaki järve keskkonnauuring[alaline kõdulink]
Anton Uesson

Anton Uesson (12. jaanuar 1879 – 13. aprill 1942 Sverdlovski vangla) oli Eesti insener ja poliitik. 1909 Üliõpilasselts Liivika (REÜS) asutajaliige. 1914– Tallinna Linnavalitsuse Tallinna linnanõunik 1919–1934 ja 1938–1940 Tallinna linnapea 1934–1938 Tallinna linnapea abi 1935–1940 Insenerikoja esimees 1930–1940 Noorte Kotkaste Tallinna maleva vanem Majaomanikkude Koja liige Rahvuskogu liige I Riiginõukogu liige 7. mail 1940 valiti Omakaitse Sihtkapitali Komitee esimeheks Tallinna Vabatahtliku Kodanliku Õhukaitse Ühingu esimees 1939. aastal kirjutati Rahvalehes tema 60. sünnipäeva puhul: "A. Uessoni vaikne endassesüvenenud ilme sunnib inimesi kuidagi aukartusele ja kainusele." NKVD arreteeris ta 14. juunil 1941 Tallinnas. Surmaotsus, lasti maha. 1928 Eesti Punase Risti mälestusmärgi II järgu I aste 1929 Tallinna Meestelaulu Seltsi auliige 1930 Kotkaristi III klassi teenetemärk 1934 Eesti Punase Risti mälestusmärgi I järgu II aste 1938 Valgetähe II klassi teenetemärk "KULTUURIKALENDER". Lääne Elu (nr. 1). Digar. 3. jaanuar 2009. Vaadatud 8. jaanuaril 2016. Riigivanema otsus, 1934 Linnapea A. Uesson 60-aastane. Rahvaleht, 12. jaanuar 1939, nr. 10, lk. 5. Linnapea A. Uesson 60-aastane. Uus Eesti, 12. jaanuar 1939, nr. 11, lk. 6.
Matusetoetus

Matusetoetus on ühekordne rahaline toetus matuse korraldamisega seotud kulude hüvitamiseks. Matusetoetus kui sotsiaalkindlustushüvitis sisaldub paljude Euroopa Liidu liikmesriikide (Austria, Bulgaaria, Hispaania, Holland, Kreeka, Küpros, Leedu, Luksemburg, Läti, Poola, Portugal, Prantsusmaa, Rumeenia, Slovakkia, Suurbritannia, Taani, Tšehhi) sotsiaalse kaitse süsteemis. Matusetoetust makstakse enamasti lahkunu abikaasale, lapsele, lapselapsele, vanemale või mõnele muule sugulasele, teatud juhtudel ka isikule, kes ei kuulu lahkunu perekonda. Eestis oli matusetoetus aastatel 1999–2009 universaalne riiklik toetus, mida maksti Eesti elanikule, kes kandis matuse korraldamise kulud: Eesti elaniku surma korral sõltumata sellest, kas isik suri (st surm registreeriti) Eestis või välismaal, kui isik maeti Eestis; välismaalase surma korral, kui surm registreeriti Eestis ja isik maeti Eestis. 1. juulist 2009 lõpetati majandussurutise olukorras Eestis matusetoetuse maksmine universaalse toetusena. Juulist 2009 kuni detsembrini 2014 maksis riik matusetoetust üksnes kohalikele omavalitsustele omasteta või tundmatu inimese matuse korraldamiseks. Samas mitmed kohalikud omavalitsused kehtestasid matusetoetuse kohaliku sotsiaaltoetusena oma valla või linna vähekindlustatud isikutele lähedase inimese matuse korraldamise kulude hüvitamiseks. 1. jaanuarist 2015 taastati riikliku matusetoetuse maksmine neile majanduslikult vähekindlustatud isikutele, kes eelmise aasta jooksul vähemalt ühe korra on saanud toimetulekutoetust. Riiklikku matusetoetust maksab Sotsiaalkindlustusamet. Matusetoetust maksavad oma töötajale tema lähedase surma korral ka paljud Eesti ettevõtted. Statistikaamet (2012). Sotsiaalkaitse kogukulutuste (ESSPROS) käsiraamat Riikliku matusetoetuse seaduse muutmise seadus 726 SE MISSOC Comparative Tables Database Riikliku matusetoetuse seadus Eesti.ee Matusetoetuse avaldus (erinevad vallad)
Psalm

Psalm (kreeka keeles psalmos, 'laul', 'näppepilli keelte näppimine ja selle käigus tekkiv heli') on vaimuliku luule žanr, mida iseloomustavad järgmised tunnused: vaimulik temaatika, lühikestest kaheosalistest üksustest koosnev poeetiline struktuur, parallelism ehk mõtteriim (parallelismus membrorum) ja sellele vastav muusikažanr. Psalm võib olla mittemeetriline või meetriline. Psalme lauldakse nii liturgia osana kui ka kristlikes kodudes. Kristlike psalmide üks olulisemaid kogumikke on Taaveti laulud. 16. sajandil tekkis reformatsiooni käigus meetriline psalm, mis kujutas enesest psalmide värsstõlkeid, mida hakkas esitama kogudus. Olulisemateks meetriliste psalmide kogumikeks on Hollandi psalter (1540), Genfi psalter (1562) ja Inglise psalter (1562, 1564, 1621, 1671 ja 1696). 1612. aastal ilmus n-ö Inglise separatistide psalter, mis viidi palverändurite poolt 1620. aastal Ameerikasse, kus see 1640. aastal ilmus esimese Uues Maailmas trükitud raamatuna. Psalmide laulmise ja mängimise muusikastiili nimetatakse psalmoodiaks.
Hüdroakustika

Hüdroakustika on akustika allharu, mis uurib heli levi ja selle rakendusi veekeskkonnas. Teise definitsiooni järgi võib hüdroakustiliseks nimetada akustilise energia teket rõhu all voolava vedelikus . Hüdroakustika üheks peamiseks valdkonnaks on sonari kasutamine veekogude uurimiseks. Selle abil saab mõõta veekogude sügavusi (batümeetria) ja veealuseid objekte (sealhulgas elusaid), pinnavorme ja põhja iseloomu. Allveeakustika Aeroakustika Hüdroakustiline logi Hüdroakustilised seadmed Hüdrolokatsioon ""Hydroacoustic." Merriam-Webster.com Dictionary". Merriam-Webster. 10. aprill 2020. Vaadatud 10. aprill 2020.
Tulepaak

Tulepaak on tuletorn, mille nähtavuskaugus on alla 10 meremiili. Eesti tuletornide loend Eesti tulepaakide loend Eesti päevamärkide loend
Tarmo Roosimölder

Tarmo Roosimölder (sündinud 25. mail 1970 Tallinnas) on eesti maalikunstnik. Ta lõpetas 1988. aastal Tallinna 2. Keskkooli ja õppis aastatel 1988–1991 Tartu Ülikoolis geoloogiat, on kunstis iseõppija. Roosimölder maalib õlivärvidega ja teeb väikeseformaadilisi kuivnõelatehnikas sügavtrükke paberile. Ta on osalenud näitustel alates 1990. aastast, algul rühmituse Lüliti liikmena, hiljem isiku- ja rühmanäitustega mitmes Eesti ja Euroopa galeriis. Tema töid on paljudes erakogudes ja Tartu Kunstimuuseumi Matti Miliuse kogus. Tema isa oli insener Lembit Roosimölder. http://www.eaa.ee/?section=196&class=register_data&action=view&id=9112 Koduleht https://www.haus.ee/?c=kunst&l=et&t=Roosimolder-Tarmo&aid=90 https://www.e-kunstisalong.ee/Tarmo_Roosimolder_1310
Eesti tulepaakide loend

Eesti tulepaakide loend loetleb Eesti tulepaake. # A B C D E F G H I J K L M N O P Q R S Š Z Ž T U V W Õ Ä Ö Ü X Y Abruka alumine tulepaak Aegna tulepaak Aksi tulepaak Allirahu (Sandla) tulepaak Dirhami alumine tulepaak Dirhami ülemine tulepaak Emmaste alumine tulepaak Emmaste ülemine tulepaak Harilaiu alumine tulepaak Heltermaa alumine tulepaak Heltermaa ülemine tulepaak Hobulaiu lõuna-tulepaak Hobulaiu põhja-tulepaak Holmi alumine tulepaak Holmi ülemine tulepaak Häädemeeste tulepaak Hülkari tulepaak Kajakarahu alumine tulepaak Kajakarahu ülemine tulepaak Kallavere alumine tulepaak Kallavere ülemine tulepaak Karala tulepaak Karbimadala tulepaak Kessu alumine tulepaak Kessu ülemine tulepaak Kihnu alumine tulepaak Kihnu ülemine tulepaak Kirjurahu tulepaak Kopli lahe alumine tulepaak Kopli lahe ülemine tulepaak Krassi tulepaak Kuivastu alumine tulepaak Kuivastu ülemine tulepaak Kunda alumine tulepaak Kunda ülemine tulepaak Kuri alumine tulepaak Kuri ülemine tulepaak Kõiguste-Allirahu tulepaak Kõinastu tulepaak Kõrgessaare alumine tulepaak Kõrgessaare ülemine tulepaak Lehtma alumine tulepaak Lehtma ülemine tulepaak Liu tulepaak Lohusalu alumine tulepaak Lohusalu ülemine tulepaak Lõu tulepaak Madise alumine tulepaak Madise ülemine tulepaak Manilaiu tulepaak Merise tulepaak Moldova tulepaak Munalaiu alumine tulepaak Munalaiu ülemine tulepaak Muuga alumine tulepaak Muuga ülemine tulepaak Mõntu liitsihi alumine tulepaak Mõntu liitsihi ülemine tulepaak Naissaare sadama tulepaak Narva-Jõesuu jõe alumine tulepaak Narva-Jõesuu jõe ülemine tulepaak Ninaküla tulepaak Orissaare alumine tulepaak Orissaare ülemine tulepaak Orjaku alumine tulepaak Orjaku sadama sihi ülemine tulepaak Orjaku ülemine tulepaak Panga tulepaak Paslepa alumine tulepaak Paslepa ülemine tulepaak Pirita alumine tulepaak Pirita ülemine tulepaak Prangli kagu tulepaak Prangli loode tulepaak Põõsaspea tulepaak Pärnu idamuuli tulepaak Pärnu mere alumine tulepaak Pärnu mere ülemine tulepaak Pöörilaiu tulepaak Rannaküla tulepaak Rannapungerja tulepaak Raugi alumine tulepaak Raugi ülemine tulepaak Reidikai tulepaak Rohuküla alumine tulepaak Rohuküla ülemine tulepaak Roomassaare alumine tulepaak Roomassaare ülemine tulepaak Saareotsa alumine tulepaak Saareotsa ülemine tulepaak Seanina tulepaak Seedri alumine tulepaak Seedri ülemine tulepaak Silla alumine tulepaak Silla ülemine tulepaak Suur-Pakri tulepaak Sviby alumine tulepaak Sviby ülemine tulepaak Sõru alumine tulepaak Tahu alumine tulepaak Tahu ülemine tulepaak Uhtju tulepaak Uppholmi alumine tulepaak Vahase tulepaak Vahemadala tulepaak Vainupea tulepaak Valaste tulepaak Vergi tulepaak Viimsi alumine tulepaak Viimsi ülemine tulepaak Virtsu alumine tulepaak Virtsu ülemine tulepaak Vormsi lõuna-liitsihi alumine tulepaak Vormsi põhja-liitsihi ülemine tulepaak Väike-Pakri tulepaak Loend on mittetäielik. Eesti tuletornide loend Eesti päevamärkide loend Eesti poide loend Eesti tühistatud navigatsioonimärkide loend Ajaloolised tuletornid Eesti Saarte Kogu projekt Tuletornid turismitooteks Kuus Eesti tuletorni (inglise keeles) Veeteede Ameti Eesti navigatsioonimärkide andmebaas
Golden Air

Golden Air Flyg AB oli 1976. aastal loodud Rootsi regionaalne lennufirma, mille kodulennujaam oli Trollhättanis. Golden Airist liisis Estonian Air väikelennukeid. 2008. aastal oli ettevõttel 18 Saabi lennukit. Kuulus kuni 2012 kontserni Erik Thun AB, mil selle omandas Braathens Aviation. 1. jaanuarist 2013 kannab nime Braathens Regional. http://www.ch-aviation.com 27.11.2007 teade Braathens Aviation kodulehel Ettevõtte koduleht
Moḩammad Khātamī

Moḩammad Khātamī (sündinud 29. septembril 1943 Ardakanis) on Iraani poliitik ja vaimulik, riigi president aastatel 1997–2005. Khātamī isa oli ajatolla Ruhollah Khātamī. Tema vennad on poliitik Mohammad Reza Khātamī ja ärimees Ali Khātamī. Ka tema õde Fatemeh Khātamī on tegelenud poliitikaga. Khātamī õppis islamirevolutsioonieelses Iraanis lääne filosoofiat ja ka islamiteadusi Qomis ja Teheranis, hiljem täiendas ta end ka Hamburgi Islami Keskuses. 1979 naasis ta Iraani, aastatel 1980–1982 oli parlamendi liige, 1982–1986 ja 1989–1992 kultuuriminister ning 1992–1997 Rahvusraamatukogu juhataja. 1997. aastal valiti suhteliselt vähe tuntud Khātamī paljudele üllatuseks 70% toetusega Iraani presidendiks. Ta lubas moderniseerivaid ja ilmalikke reforme, mida oli ettevaatlikult teostanud ka eelmine president Akbar Hāshemī Rafsanjānī. Suurt tähelepanu pööras ta kultuurile ja kodanikuühiskonnale. Ta pooldas ka Euroopa riikide ning USA-ga suhete parandamist, esitades tsivilisatsioonide dialoogi teesid, kus väitis, et kõigil tsivilisatsioonidel on üksteistelt palju õppida ning isoleerumine või vaenulikkus pole lahenduseks. Tema reforme takistas siiski asjaolu, et enamik võtmepositsioonidel olevatest kõrgvaimulikest, sealhulgas Iraani kõrgeim juht ajatolla Ali Khamenei oli läänestavatele ja moderniseerivatele muudatustele vastu. Mitmed reformid õnnestus tal siiski läbi suruda. Majanduspoliitikas proovis Khātamī muuta Iraani majandust avatumaks ning liita seda ülemaailmse turuga. Välispoliitikas püüdis Khatami oma tsivilisatsioonide dialoogi teese igati järgida ning kohtus mitmete läänemaailma liidrite, sealhulgas Johannes Paulus II, Jacques Chiraci, Johannes Rau ja Vladimir Putiniga. USA-ga rikkus suhteid aga Iraani tuumaprojekt, kuigi Khatami püüdis teravusi kahe riigi suhetes igati vältida. 2004. aasta valimiste ajal eemaldas klerikaalne Valvurite Nõukogu mitmed reformimeelsed kandidaadid nimekirjadest ja tulemuseks oli usukonservatiivide mäekõrgune võit. Khātamī valitsuses tekkisid seetõttu suured pinged, mitmed radikaalsemad reformimeelsed otsustasid tagasi astuda. Pärast oma ametiaja lõppu asutas Khātamī oma eraorganisatsioonina Tsivilisatsioonidevahelise Dialoogi Keskuse, mille juht ta on alates 2006. aastast ise olnud. Ta on osalenud ka rahvusvahelistes ettevõtmistes ning on jätkanud Iraanis vabama, demokraatlikuma ja avatuma ühiskonna loomise vajaduse propageerimist. 2008. aastal organiseeris Khatami Yazdi linnas rahvusvahelise konverentsi, kus arutati religiooni rolli üle kaasaegses maailmas. Seal osalesid ka mitmed läänemaailma poliitikud. 2007. aastal surus Khātamī Itaalias majanduskonverentsil olles väidetavalt naisametnikel kätt, mis rangete islami reeglitega on keelatud. Mitmed Iraani usufanaatikud nõudsid seepeale endise presidendi karistamist, kuid seda siiski ei juhtunud. Khātamī on alates 1974. aastast abielus Zohreh Sadeghiga, kellega tal on kolm last. Mohammad Khātamī räägib lisaks pärsia keelele araabia, inglise ja saksa keelt. Khatami teatas Iraani presidendiks kandideerimisest Postimees, 8. veebruar 2009
Adam Clayton

Adam Charles Clayton (sündinud 13. märtsil 1960 Inglismaal Oxfordshire'i krahvkonnas Chinnoris) on rokkansambli U2 basskitarrist.
Larry Mullen, Jr.

Lawrence Joseph Mullen, Jr. (sündinud 31. oktoobril 1961 Dublinis Iirimaal) on rokkansambli U2 trummar.
Plaan XVII

Plaan XVII oli Prantsusmaa sõjaplaan Esimeses maailmasõjas. See plaan nägi esiteks ette Preisi-Prantsuse sõja katastroofi vältimist, teiseks Prantsuse-Saksa piirile tugeva kindlustuste süsteemi rajamise (kuid Belgia-Prantsuse piirile jäetakse see rajamata!), kolmandaks Lotringi ja Elsassi hõivamise sakslaste käest ning seejärel sissetungi Saksamaale.
Kootsaare

"Kootsaare" on mitme Eesti geograafilise objekti nimi: Kootsaare järv Kootsaare poolsaar Kootsaare nina
Bled

Bled on linn Sloveenias Kranjskas Bledi vallas. See asub Bledi järve ääres Austria piiri lähedal. Bledil on kaks sõpruslinna: Brixen (Itaalia), alates 2004 Velden am Wörther See (Austria), alates 2004 Bledi valla koduleht
Uno Uiga

Uno Uiga (21. november 1925 Tammistu – 17. november 2017) oli eesti koorijuht ja muusikapedagoog. Uno Uiga õppis pärast sõda Richard Ritsingu algatatud muusikakursustel ja hiljem Tartu Muusikakoolis laulmist, koorijuhtimist ja klaverit. 1947. aastal asutas ta segakoori Heli ja 1961. aastal Tartu Poistekoori ning oli mõlema peadirigent. 1957. aastal lõpetas ta kaugõppes Moskva Gnessinite-nimelise Muusikapedagoogilise Instituudi koorijuhtimise erialal. Ta töötas 1953–1980 Tartu Pedagoogilise Kooli ja 1980–1995 Tartu 7. Keskkooli (Tartu Karlova Gümnaasiumi) õpetajana. Uno Uiga oli üldlaulupidude korraldaja ja üldjuht ning algatas poistekooride laulupeo tava. Ta tegutses ka muusika- ja teatrikriitikuna. 2024. aastal, vahetult enne Tartus toimunud laulupidu, avati Uno Uiga viimase elukoha seinal aadressil Uus 13b tema mälestustahvel, mille valmistas skulptor Rein Karus. 1984 Eesti NSV teeneline kunstitegelane 1997 Valgetähe medaliklassi teenetemärk 2000 Tartu Kultuurkapitali aastapreemia 2002 Tartu linna aukodanik ja Tartu Suurtähe kavaler 2005 Gustav Ernesaksa koorimuusika peastipendium 2011 Valgetähe III klassi teenetemärk Raimu Hanson, "Uno Uiga viimane kodumaja sai laulupeo eel mälestustahvli", Postimees, 24. juuni 2024 (vaadatud 24.06.2024) Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee).