laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Hurmi mõis

Hurmi mõis (saksa keeles Hurmi) oli rüütlimõis Kanepi kihelkonnas Võrumaal. Nüüdisajal jääb mõis Põlva maakonda Kanepi valda. Mõis moodustati 1798. aastal Põlgaste mõisast eraldatud osast. Hurmi mõis Eesti mõisaportaalis (vaadatud 16.05.2015) Hurmi mõis Eesti mõisaportaalis
Piigandi mõis

Piigandi mõis (ka Vana-Piigandi mõis; saksa keeles Alt-Pigant) oli rüütlimõis Kanepi kihelkonnas Võrumaal. Nüüdisajal jääb mõis Põlva maakonda Kanepi valda. Mõis asutati 16. sajandi algul. Mõis on nime saanud Wiegant Rumpfi järgi, kellele mõis kuulus 16. sajandi keskel. 1813–1919 kuulus mõis Ungern-Sternbergidele ja viimane omanik oli Gerhard von Ungern-Sternberg (1882–1946). Piigandi mõis Eesti mõisaportaalis (vaadatud 16.05.2015) Herbert Ligi. Põlva ala 13.-17. sajandil. Põlva rajoonis. Tallinn, 1978 Piigandi mõis Eesti mõisaportaalis
Ilmar Ojalo

Ilmar Ojalo (1937. aastani Ilmar Odenberg; 27. november (vkj 14. november) 1910 Simititsa, Jamburgi maakond – 30. november 1989 Tallinn) oli eesti maalikunstnik ja restauraator. Ilmar Ojalo sündis Simititsas Jamburgi maakonnas eesti väljarändajate perekonnas. 1913. aastal kolis Odenbergide pere Tallinna. 1929. aastal lõpetas Ilmar Ojalo Tallinna Linna Poeglaste Humanitaargümnaasiumi ja teenis seejärel aega mereväes. 1931. aastal astus ta Tallinna Tehnikumi, 1932. aastal läks üle Praha Tehnikaülikooli, kus õppis kuni 1936. aastani. 1936–1939 õppis Ilmas Ojalo Helsingis Soome Kunstiühingu kunstikoolis. 1939. aastal esines ta esimest korda kunstinäitusel Soomes ja 1940. aasta märtsis Eestis. 1945–1950 töötas ta Tartu Kunstimuuseumis restauraatorina. 1951. aastal arreteeriti ta Saksa okupatsiooni ajal ajalehtedes ilmunud karikatuuride eest. Ta kandis karistust algul Vasalemma vangilaagris, hiljem Permi oblastis (tol ajal Molotovi oblast). Pärast vabanemist 1955. aastal sai Ilmar Ojalo kunstnik-restauraatori koha Teadusliku Restaureerimise Töökojas Tallinnas. Aastatel 1961–1963 töötas ta arhitekt-sisekujundajana Eesti Tööstusprojektis, hiljem tegutses lektorina ja harrastuskunstnike juhendajana. Ilmar Ojalo oli laialdaste kultuurihuvidega isiksus. Ta tegeles kunstiajaloo uurimisega, osales Tallinna Linnamuuseumi kodu-uurijate ringi tegevuses, kuulus parapsühholoogiahuvilisena Nõukogude Liidu Psühholoogiaseltsi Eesti osakonda, avaldas 1982. aastal brošüüri "Mis on värvusmuusika?" ja esines loengutega. Kesksel kohal Ilmar Ojalo maaliloomingus olid linnavaated. Tema maalid paistsid silma värske motiivivaliku ja lakoonilise kompositsiooniga. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 4. märts 2016. Vaadatud 16. mail 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 4. märts 2016. Vaadatud 16. mail 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
Pikajärve mõis

Pikajärve mõis (saksa keeles Langensee, Johannishof) oli Võrumaal Kanepi kihelkonnas asunud rüütlimõis. Nüüdisajal jääb mõis Põlva maakonda Kanepi valda. Mõis asutati 1749. aastal ida pool asuvast Valgjärve mõisast eraldatud osast. Asutamise ajal kandis ta nime Johannishof, ent aastal 1869 nimetati ümber Langenseeks. Mõisa omanikud on olnud Schreiterfeldid, Budbergid, Glasenappid, Rothid, Bergid ja Oettingenid. 1873–1919 omasid mõisat Muellerid. Pärast seda jäi Muelleritele kuni Teise maailmasõjani veel väike jäänukmõis koos mõisasüdamega. Mõisa praegune hoonestus pärineb von Muellerite ajast, põhiliselt 20. sajandi algusest. Mõisa peahoone on juugendstiilis ja valmis 1908. Säilinud on hulk kõrvalhooneid, mis kõik on valminud maakivist: tallisaal, väike tall, ait-kuivati, jääkelder ja viinaköök. Mõisakompleks on tänapäeval restaureeritud ja eraomanduses. Peahoonet nimetatakse Cantervilla lossiks ning see on ühtlasi ürituste korraldamise paik ja majutusasutus. Mõisahoonet ümbritseb mõisapark. Mõisa sinises saalis asub kunstigalerii, mis asutamise ajal oli lähikonnas ja kogu Põlvamaal ainus. Osa galerii teoseid on müügis. 2016. aasta juuli seisuga on võimalik osta 28 autori teoseid, mis kuuluvad peamiselt eesti ja vene kunsti hulka. Galerii vähemväärtuslik osa paikneb tallis. Mõisapargis on Valdo Pandi mälestussammas. Valdo Pant sündis ja elas mõisast mõne kilomeetri kaugusel. Pikajärve mõis Eesti mõisaportaalis (vaadatud 16.05.2015) Cantervilla mõisast Vaadatud 3. juulil 2016 Pikajärve mõis Eesti mõisaportaalis
Tähekompass

Tähekompass ehk astronoomiline kompass ehk astrokompass on navigatsiooniriist, mille abil määrati ilmakaari ja laev tõelist kurssi taevakehade asendi ja kellaaja järgi. Tähekompassi osad olid viseerimisseadis, kellamehhanism ja koordinaatskaalad, hiljem peilingaatorist, kursinäiturist ja arvutist. Eesti Nõukogude Entsüklopeedia 1. Tallinn: Valgus, 1985. Mereviki
Põlgaste mõis

Põlgaste mõis (saksa keeles Pölks) oli rüütlimõis Võrumaal Kanepi kihelkonnas. Mõisasüda asub nüüdisajal Põlvamaal Lahe küla territooriumil. Mõis eraldati 17. sajandi lõpul Krootuse mõisast. Mõisa esimene omanik oli Georg Rothausen. Põhjasõja järel vahetus mõisa omanik sageli. Pikemat aega oli see 19. sajandil von Rothide käes. Viimane mõisa omanik (1919. aastani) oli Erich von Oettingen. Põlgaste mõis Eesti mõisaportaalis (vaadatud 16.05.2015) Põlgaste mõis Eesti mõisaportaalis
Burbiškise mõis

Burbiškise mõis (leedu keeles Burbiškio dvaras) on endine mõis Leedus Radviliškise rajoonis Burbiškise külas. Burbiškise mõisat on esmamainitud XVII sajandil. Toona kuulus see Burbade suguvõsale, nende järgi sai mõis ka nime. Aastatel 1817–1940 kuulus mõis Bażeńskitele. Kuigi peahoone pärineb juba Burbade ajast, ehitas kompleksi uhkemalt välja ikkagi Michał Bażeński. XX sajandi alguses muutus mõis avaliku elu tegelaste ja kultuuriinimeste kokkusaamispaigaks, kuis käisid sageli Petras Vileišis, Jonas Basanavičius ja Kornel Makuszyński. Viimane õigusjärgne omanik Adam von Baysen-Bażeński loovutas mõisa 1991. aastal Leedu riigile, samal aastal rajas koduloouurija E. Prascevičiaus mõisakompleksi muuseumi. 2000. aastast toimuvad mõisa juures kevaditi tulbifestivalid, seal kasvab ligi 180 000 tulpi enam kui 400 sordist. Mõisakompleksi juurde kuulusid lisaks peahoonele veel kontor, külalistemaja, lastemaja, jääkelder, köök, tall, ait, laut, aedniku maja, kasvuhoone, lastehoidja maja, mitmed tornid, sepikoda, saun, pruulikoda ja jahimajake. Tänapäevani on säilinud aedniku maja, lastemajake, tall, ait, laut, jääkelder, kasvuhoone; jahimajake on varemetes. Peahoones asub lisaks muuseumile veel võõrastemaja (6 tuba). Peahoone ümber paikneb 28 hektari suurune park, kus asuvad tiigid (kogupindala kolm hektarit) koos 15 saare ja arvukate sildadega. Parki liigendavad arukaskedest ja kuuskedest alleed. Parki oli istutatud 28 liiki puittaimi, nende seas ka sabiina kadakas, euroopa lehis ja harilik ebatsuuga. Park on koduks 40 liiki lindudele. Aastal 1911 püstitati mõisa juurde kolm skulptuuri (Vytautas, Adam Mickiewicz ja Maarja). Skulptuurid tellis Michał Bażeński, aga valmisid need Krakówis Kazimierz Ulański käe all. Spotkania z Zabytkami nr 6 z 2009 r.,s.37 "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 12. august 2015. Vaadatud 16. mail 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Nijolė Lukšionytė-Tolvaišienė. Burbiškis. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 625 psl. http://grynas.delfi.lt/gyvenimas/burbiskio-dvare-prazydo-180-tukst-tulpiu.d?id=61361603 Sissekanne Leedu mõisate veebisaidil; fotod (leedu keeles) Sissekanne Leedu mõisate veebisaidil; asendiplaan (leedu keeles) Muuseumi koduleht (leedu keeles) Mõisa koduleht (leedu keeles)
Melodie und Rhythmus

Melodie und Rhythmus ('Meloodia ja Rütm') oli Saksa muusikaajakiri. Ajakiri alustas ilmumist 1957. aastal Saksa DVs. Melodie und Rhythmus oli Saksa DV-s üks populaarsemaid ajakirju. Ajakirja väljaandmine lõpetati 1991. aastal, kuid selle väljaandmine taastati 2004. aastal. Alates 2010. aastast ilmub ajakiri kuus korda aastas. Alates 2014. aasta maist oli ajakirja peatoimetaja Susann Witt-Stahl. 2022. aasta augustis lõpeti ajakirja väljaandmine teist korda. Ajakirja koduleht
Franklin Graham

William Franklin Graham III (sündinud 14. juulil 1952) on on Ameerika evangelist ja evangeelse liikumise misjonär . Ta osaleb sageli kristlike ärkamisreiside ja poliitiliste kommentaaridega . Billy Grahami poeg , ta on Billy Grahami evangeelse ühingu (BGEA) ja rahvusvahelise kristliku abiorganisatsiooni Samaritan's Purse president ja tegevjuht . Grahamist sai pühendunud kristlane 1974. aastal ja ta pühitseti ametisse 1982. aastal ning sellest ajast alates on temast saanud avalik esineja ja autor. 2009. aasta mais käis ta Eestis, kus oli peakõneleja "Lootuse festivalil". Graham abiellus 1974. aastal Põhja-Carolinast Smithfieldist pärit Jane Austin Cunninghamiga. Neil on neli last: William Franklin Graham IV (sündinud 1975), Roy Austin Graham (1977), Edward Bell Graham (1979) ja Jane Austin Graham Lynch (1986). Ta elab koos abikaasaga Põhja-Carolina osariigis Boone'i mägedes. Grahamile tehti 2021. aasta novembris südameoperatsioon. A Wing and a Prayer (2005) All for Jesus (2003), with Ross Rhoads Kids Praying for Kids (2003) The Name (2002) Living Beyond the Limits: A Life in Sync with God (1998) Rebel With A Cause: Finally Comfortable Being Graham (1995), autobiograafia Miracle in a Shoe Box (1995)
Für Dich

Für Dich ('sinule') oli naisteajakiri, mis ilmus Saksa DV-s. Ajakirja eelkäijaks oli naisteajakiri Die Frau von heute ('tänapäeva naine'). 18. augustil 1946 oli Nõukogude okupatsioonitsoonis hakanud ilmuma kaheksaleheküljeline illustreeritud naisteajakiri Für Dich. Selle viimane number ilmus 26. märtsil 1950, misjärel see liideti ajakirjaga Die Frau von heute. Ajakirja Für Dich proovinumber ilmus 1962. aasta detsembris. Regulaarselt hakkas ajakiri ilmuma 1963. aastal, ilmumissagedus oli üks kord nädalas. Ajakirja viimane number ilmus juunis 1991.
Filmspiegel

Filmspiegel ('Filmipeegel') oli filmiajakiri, mis ilmus Saksa DVs. Ajakiri ilmus 1954. aasta jaanuarist kuni 1990. aasta märtsini. Ajakirja ilmumissagedus oli kaks korda kuus.
Gabriel Noradunkyan

Gabriel (Kapriel) Efendi Noradunkyan (eestikeelses ajakirjanduses ka Gabriel Noradoungian; 6. november 1852 İstanbul – 1936 Pariis) oli armeenlasest Osmanite impeeriumi poliitik, aastatel 1912–1913 välisminister. Ta lõpetas İstanbulis Saint-Josephi Prantsuse lütseumi.
Kliiverpoom

Kliiverpoom on purjelaeva vööris paralleelselt pukspriidiga ettepoole ulatuv ülepikendus-tala või -latt kliiverpurjede kandmiseks. Kliiverpoom kinnitub reeglina pukspriidi kohale või peale. Kliiverpoomi ja pukspriiti alpoolt pingutavaid taake kandvat lühemat rist-tokki nimetatakse tamstokiks.
Dofään

Dofään (prantsuse keeles le dauphin 'delfiin') on Prantsuse kuninga troonipärija nimetus Valois'de ja Bourboni dünastia ajal. Nimetus kuulus algselt Alboni krahvi Guigues IV järeltulijale, kelle vapil oli kujutatud delfiini. 1349. aastal müüs tema järeltulija, Vienne'i dofään Humbert II oma maad Prantsusmaa kuningale Philippe VI-le lisatingimusega, et troonipärija peab kandma dofääni tiilit. Dofääni abikaasa on dofiin. Esimene Prantsuse kroonprints, kes kandis dofääni tiitlit, oli Charles V. Dauphiné
Tamme mõis (Nõo)

Tamme mõis (saksa keeles Tammenhof) oli Tähtvere mõisa karjamõis Nõo kihelkonnas Tartumaal. Tänapäeval paikneb kunagine mõisasüda Tartu linnas Tammelinna asumis, millele mõis on ka nime andnud. Mõisa tagasihoidlik peahoone ning seda ümbritsevad abihooned annavad veel märku kunagisest mõisa keskusest. Peahoone asub aadressil Suur kaar 54. Silmatorkavamalt on säilinud mõisa kõrts (Valge Hobuse kõrts) Riia maantee ja Ravila tänava nurgal, samuti on alles ka üks mõisa tiikidest. 1923. aastal liideti Tartu linnaga 144 hektarit Tamme mõisa maad uue Tammelinna linnaosa tarbeks. EKI KNAB (vaadatud 21.05.2016) Tartu mõisad. Ado Seire, 2006. Vaadatud 6.10.2014 Tammemõisa peahoone. Vaadatud 6.10.2014.
Tamme mõis (Kanepi)

Tamme mõis (saksa keeles Tammen) oli rüütlimõis Kanepi kihelkonnas Võrumaal. Nüüdisajal jääb mõis Põlva maakonda Kanepi valda. Mõis moodustati 1786. aastal Valgjärve mõisast eraldatud osast. Tamme mõis (Kanepi) Eesti mõisaportaalis (vaadatud 16.05.2015) Tamme mõis (Kanepi) Eesti mõisaportaalis
Annikvere mõis

Annikvere mõis (saksa keeles Annigfer) oli rüütlimõis Haljala kihelkonnas Virumaal. Nüüdisajal jääb mõis Lääne-Viru maakonda Haljala valda. Esimesed teated mõisast on teada aastast 1445. Mõisa viimased (enne 1919. aastat) omanikud olid Nottbeckid, kellest viimane omanik oli Berthold von Nottbeck. Annikvere mõis Eesti mõisaportaalis (vaadatud 18. jaanuar 2022) Annikvere mõis Eesti mõisaportaalis
Bitola

Bitola (makedoonia keeles Битола) on linn Põhja-Makedoonias Pelagonija piirkonnas, Bitola omavalitsuse keskus. Bitola on suuruselt teine linn Põhja-Makedoonias. Linn asub Baba mäe jalamil ja sellest voolab läbi Dragori jõgi. Linna ääres asuvad antiiklinna Herakleia Linkestise varemed. 2002. aasta Makedoonia rahvaloenduse andmetel oli Bitola elanikest makedoonlasi 88,5%, albaanlasi 3,1%, türklasi 2,0%, mustlasi 3,4%, aromuune 1,3%, serblasi 8,6%, bosnialasi 0,02% ja teistest rahvustest inimesi 1,1%.  Bitola – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Fliigerpuri

Fliiger (norra keeles jager, saksa keeles Jager, rootsi keeles jagare) on purjelaeva kliiverpoomi või pukspriidi ja vööripoolse laevamasti vahelise taagi kesk- või ülaosale ehk kliiverpurjedest kõrgemale kinnituv välimine kolmnurkne puri. Nimetatakse üldistavalt eespurjeks. Kliiverpoomini ulatuvatest kliivritest (ja ka taakslist) märgatavalt kõrgemale ja eraldatuna heisatava fliigeriga püütakse nende kohale kõrgemale jäävat tuult. Tavaliselt ei ole traditsioonilisel purjelaeval rohkem kui üks fiigerpuri, kuid võidakse piirduda ka vaid kliiverpurjedega. Kliiver Taaksel Kliiverpoom Fokkmast Taglas
1084

1084. aasta Sajandid: 10. sajand - 11. sajand - 12. sajand Aastakümned: 1030. aastad 1040. aastad 1050. aastad 1060. aastad 1070. aastad - 1080. aastad - 1090. aastad 1110. aastad 1110. aastad 1120. aastad 1130. aastad Aastad: 1079 1080 1081 1082 1083 - 1084 - 1085 1086 1087 1088 1089 ... ... ...
Veltsi mõis

Veltsi mõis (saksa keeles Weltz) oli rüütlimõis Haljala kihelkonnas Virumaal. Nüüdisajal jääb mõis Lääne-Viru maakonda Rakvere valda. Veltsi mõis asutati 1709. aastal Neeruti mõisast eraldatud osast. 20. sajandi algul olid mõisa omanikud Dehnid. Mõisast moodustati 1920. aastatel Veltsi asundus, hiljem asund, mis 1977. aastal sai Veltsi külaks, samas kui senine Veltsi küla mõisast põhjas liideti Lihulõpega. Kuivati Kelder Moonakatemaja Mõisa piirdemüürid Veltsi mõis Eesti mõisaportaalis (vaadatud 16.05.2015) https://www.ra.ee/apps/kinnistud/index.php/et/kinnistud/view?id=17085 "Veltsi". [KNR] Eesti kohanimeraamat. Veltsi mõis Eesti mõisaportaalis
Edise mõis

Edise mõis (saksa keeles Schloss Etz) oli rüütlimõis Jõhvi kihelkonnas Virumaal. Nüüdisajal jääb mõis Ida-Viru maakonda Jõhvi valda. Mõisa kõrvalmõis oli Konju mõis. Keskajal oli mõis ehitatud vasallilinnuseks (Edise vasallilinnus). Liivi sõjas, 1558. aasta mais vallutasid linnuse Vene väed ja purustatud linnust tõenäoliselt hiljem ei taastatud. Mõisat on esimest korda mainitud 1477 ja siis kuulus see Tuvedele (hilisemad Taubed). 17. sajandil said mõisa omanikuks Maydellid, hiljem on omanikud olnud Rosenid. Mõisa viimased (enne 1919. aasta võõrandamist) omanikud olid Sofie von Jermalov ja Katharine von Baer. Pärast võõrandamist sai mõisasüdame omanikuks sõjaväelane ja poliitik Aleksander Tõnisson. Mõisas asunud ait-kuivati on tänapäeval muudetud söögikohaks Valge Hobu Trahter. Edise mõisa kalmistu Edise mõis Eesti mõisaportaalis (vaadatud 16.05.2015) Edise mõis Eesti mõisaportaalis Edise mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris
Baskakk

Baskakk (basqaq) olid mongolite riigis khaani ametnik. Baskakid pidasid järelevalvet vürstide tegevuse ja nende maavalduste üle. Nad tegelesid maksude kogumisega ja kontrollisid 1257. aastal alustatud rahvaloendusi. Hiljem läksid kõik baskaki ülesanded üle suurvürstile. Philip Longworth. Vene impeeriumid. Nende tõus ja langus eelajaloost Putinini. Tallinn: Tänapäev 2007, lk 74.
Jānis Jaunsudrabiņš

Jānis Jaunsudrabiņš (25. august 1877 Nereta kihelkond, Jaunjelgava kreis – 28. august 1962 Körbecke, Saksamaa) oli läti kirjanik ja kunstnik. Jānis Jaunsudrabiņš sündis Nereta kihelkonnas Jaunjelgava kreisis (tänapäevase haldusjaotuse järgi Nereta piirkonnas) taluteenijate perekonnas, isa suri, kui poeg oli kolmeaastane. 1886–1892 õppis ta Nereta kihelkonnakoolis, 1892–1893 Panemunise koolis Leedus, kus õppetöö toimus vene keeles. 1893–1895 töötas ta Nereta kihelkonnakoolis abiõpetajana. 1895–1897 õppis Jānis Jaunsudrabiņš Vecsāte põllumajanduskoolis. Ajakirjanduses ilmus tema esimene luuletus 1896. aastal. 1898. aastal töötas ta põllumajanduslikul erialal. 1899–1904 õppis Jānis Jaunsudrabiņš Riias kunstikoolis. 1905. aastal täiendas ta end Münchenis kolm kuud joonistamise alal. 1908–1909 elas ta koos perega Berliinis. Seejärel pöördus ta Riiga tagasi, kus tegeles maalikunstiga, tõlketöödega ja kirjandusliku loominguga. Esimese maailmasõja ajal evakueerus 1915. aastal Kaukaasiasse, kus elas kuni 1918. aastani. Lätisse tagasi pöördununa oli ta üks Sõltumatute Kunstnike Ühenduse rajajatest 1919. aastal. 1920. aastatel oli Jānis Jaunsudrabiņš üks loetavamaid ja populaarsemaid läti kirjanikke. 1911–1925 avaldas ta jutustustriloogia "Aija". Autobiograafiline lapsepõlve kujutav teos "Baltā grāmata" ("Valge raamat") ilmus 1914–1921 (eesti keeles valik 1929, tervikuna 1975). 1933. aastal avaldas ta romaani "Jaunsaimnieks un velns" ("Asunik ja kurat", eestikeelne tõlge 1992). 1944. aastal põgenes Jānis Jaunsudrabiņš Nõukogude okupatsiooni eest Saksamaale. 1950. avaldas ta seal autobiograafilise teose "Zaļā grāmata" ("Roheline raamat"), mis ilmus Lätis 1959. aastal. 1957. aastal ilmus Rootsis Jaunsudrabiņši mälestusteraamat "Mana dzīve" ("Minu elu"). Jānis Jaunsudrabiņš suri aastal 1962 Körbeckes (praeguse haldusjaotuse järgi Möhnesee vallas Soesti kreisis Nordrhein-Westfaleni liidumaal). uzdevumi.lv http://www.letonika.lv/literatura/section.aspx?id=2677721 http://www.vietas.lv/index.php?p=10&id=652
Konju mõis

Konju mõis (saksa keeles Raustfer) oli rüütlimõis Jõhvi kihelkonnas Virumaal. Nüüdisajal jääb mõis Ida-Viru maakonda Toila valda. Konju kuulus 15. sajandil Liivimaa ordu Narva foogtkonnale ja kuulus Narva linna juurde ("nach dem Hause Narva gehörig"). Rootsi kuningas Karl IX läänistas 1611. aastal Konju alt 4 adramaad Hans Fockile. Umbes sellel ajal tekkis ka mõis. Konju mõis sai iseseisvaks majandusüksuseks 17. sajandil. Enne 1919. aastat oli see Edise mõisa kõrvalmõis. Konju mõis Eesti mõisaportaalis (vaadatud 16.05.2015) Konju mõis (Jõhvi khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis Konju mõis Eesti mõisaportaalis Konju mõis (Jõhvi khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis
Taaksel

Taaksel (ühtlasi ka foka, taakfokk) on purjelaeva eesmise laevamasti ja laevateki vööritipu vahelisele taagile ning rohkem kui ühemastilisel purjelaeval ka kahe masti vahelisele diagonaalsele taagile kinnituv kolmnurkne puri. Fokk-taaksel on tavaliselt ette- ja väljapoole jäävatest kliiverpurjedest märgatavalt suurem, kinnitudes tugeva alumise mastitaagi külge. Mastitaak ise kliiverpoomi või pukspriidi vöörist ettepoole väljaulatuvale osale ei kinnitu. Ühe- või kahemastilistel purjejahtidel või kiiljahtidel (millel tavaliselt puudub pukspriit) nimetatakse vastavat eespurje alati kas fokaks või taakfokiks. Jahi mastist tahapoole või mööda ulatuvat eespurje nimetatakse genuaks. See on pinna poolest grootpurjest sageli suurem. Spetsiaalset suurt genuat võidakse nimetada ka drifteriks. Kahe- või enama mastilistel laevadel on lisaks eespurjedele tavaliselt taakslid ka vähemalt osade mastide vahel. Neid taaksleid nimetatakse vastavalt masti või tengi nimetusele, kuhu taagi ülemine ots kinnitub. Näiteks grootmasti ja fokkmasti vahel võivad olla (altpoolt alates) näiteks groot-taaksel, groot-tengtaaksel, groot-praamtaaksel; grootmasti ja besaanmasti vahel aga besaan-taaksel, besaantengtaaksel, besaan-praamtaaksel. Kui kahe masti vahel ongi vaid üks taakselpuri, mida kinnituskõrgusest sõltumata nimetatakse lihtsalt vastava masti nimega. Kliiverpuri Fliigerpuri Taakselkuunar Soot
Kurtna mõis

Kurtna mõis (saksa keeles Kurtna) oli rüütlimõis Jõhvi kihelkonnas Virumaal. Nüüdisajal jääb mõis Ida-Viru maakonda Alutaguse valda. 1426. aastal vahetas Kärkna tsistertslaste mungaklooster Kurtna mõisa Saksa Ordule. 1523. a kuulus Kurtna Saksa Ordu Vasknarva foogtkonnale. 1626. aastal doneeris Rootsi kuningas Gustav II Adolf tühja Kurtna mõisa päruseks Ingerimaa tolliametnik Daniel Falckile. 1679. aastal müüs Daniel, Danieli p Falck/Falckenklau Kurtna mõisa ooberst Otto Vellingkile. Mõisa kelder Mõisa park Valitsejamaja Tuuleveski Kurtna mõis Eesti mõisaportaalis (vaadatud 16.05.2015) Kurtna mõis (Jõhvi khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis Kurtna mõis Eesti mõisaportaalis Kurtna mõis (Jõhvi khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis
Koprivštica

Fail:Monument-Georgi-Benkovski-Koprivshtitsa-2.jpg Koprivštitsa (bulgaaria keeles Копривщица) on linn Bulgaarias Sofia piirkonnas, Koprivštitsa valla keskus. See asub Topolnitsa jõe ääres Sredna gora mägedes 111 km kaugusel Sofiast idas. Seal elab 2541 inimest (2009). Koprivštitsa oli 1876. aastal üheks keskseks Aprilliülestõusu toimumiskohaks, mis kaudselt viis Bulgaaria iseseisvumiseni 1878. aastal. Linn on tuntud 19. sajandi rahvusliku ärkamise ajast pärineva autentse arhitektuuri ja rahvamuusikafestivalide poolest. See on populaarne turismisihtkoht. Linnas on 383 ajaloolist arhitektuurimälestist, millest paljud on originaalilähedaselt restaureeritud. Välja on pandud ka etnograafilised esemekogud, vanad relvad, rahvuslikust ärkamisajast pärinevad kunstiteosed, puunikerdused, kodutekstiilid, rahvarõivad, ehted ja muu käsitöö. 1965. aastast toimub seal iga viie aasta järel muusikute, kunstnike, käsitööliste ja teiste esinejate osavõtul üleriigiline folkloorifestival. Heliplaaditootja Balkanton salvestas seal 1970. ja 1980. aastatel enamiku bulgaaria autentsest rahvamuusikast, mis nõukogude ajal avaldati. https://www.grao.bg/tna/t41nm-15-06-2024_2.txt
Timothy Keller

Timothy James Keller (23. september 1950 Allentown, Pennsylvania – 19. mai 2023) oli Ameerika pastor, teoloog ja kristlik apologeet. Ta oli presbüterliku kiriku (Redeemer Presbyterian Church) pastor New Yorgis. Ta on ka The New York Timesi bestselleri "The Reason for God: Belief in an Age of Skepticism" (2008) autor. Kellerit on iseloomustatud kui 21. sajandi C. S. Lewist. "Pillav Jumal. Kristluse tuuma otsides". Allika kirjastus 2009 "Jumala olemasolu põhjendus. Uskumused skeptitsismi ajastul". Allika kirjastus 2014 "Abielu tähendus. Jumala tarkusega pühendumise raskuste vastu". Allika kirjastus 2014 "Ebajumalad. Raha, seksi ja võimu tühjad lubadused ning ainus lootus, mis maksab". Allika kirjastus 2015 "Tim Keller Stepping Down as Redeemer Senior Pastor". Christianity Today. Vaadatud 31. august 2017. "The Rev. Timothy Keller to step down from Redeemer Presbyterian Church". Religion News Service. Vaadatud 31. august 2017. "The Reason for God". Timothy Keller. Vaadatud 31. august 2017.