Aleksandra Kollontai

Aleksandra Mihhailovna Kollontai (vene Алекса́ндра Миха́йловна Коллонта́й; sünninimi Domontovitš Домонто́вич; 31. märts (vkj. 19. märts) 1872 Peterburi – 9. märts 1952 Moskva) oli Vene kommunistlik revolutsionäär, algul menševike toetaja, 1914. aastast bolševistliku liikumise liige. Nõukogude Liidu ajal oli ta diplomaat. Diplomaaditööd tegi ta Mehhikos, Rootsis ja Norras. Ta sündis tsaari armee polkovniku Mihhail Domontovitši ja Aleksandra Masalin-Mravinski peres. Kollontai ema oli soome puidukaupmehe tütar. Noorusaastad veetis Aleksandra vanaisa juures Soomes. Haridust omandas ta koduõpetaja käe all ning hiljem sooritas Peterburi poeglaste gümnaasiumis küpsuseksamid. Mõne aja pärast abiellus ta oma nõo sõjamehe Vladimir Kollontaiga. Abielust sündis poeg. Paar lahutas kolm aastat hiljem. Edasised õpinguid jätkusid Zürichis, kus ta sidus end vene revolutsionääride tegevusega. 1903. aastal, kui sotsiaaldemokraadid jagunesid menševikeks ja bolševikeks, ei liitunud ta algul kummagi liikumisega. Hiljem otsustas ühineda menševikega. 1914. aastal pöördus ta Skandinaaviast tagasi Venemaale ja liitus bolševikega. Pärast bolševike 1917. aasta revolutsiooni sai temast riikliku hoolduse rahvakomissar. Ta oli Nõukogude juhtkonna kõige prestiižsem naine ning rajas Kominterni naissekretariaadi, mille eesmärk oli parandada naiste elamistingimusi Nõukogude Liidus: ta võitles naiste emantsipatsiooni, lahutus- ja abordiõiguse eest. Teda peetakse ka sotsialistliku feminismi rajajaiks. Kollontai juhitud naissekretariaat suleti 1930. Nõukogude valitsuses hakkas Kollontai kritiseerima Nõukogude Liidu Kommunistlikku Parteid ning ühines mõttekaaslase Aleksandr Šljapnikoviga, kellega koos 1920. aastal moodustati vasakpoolne fraktsioon, mille nimeks sai "töölisopositsioon". Töölisopositsioon avaldas vastumeelsust kommunistliku partei bürokraatia ja liigse parteilise juhtimise vastu nõukogude riigimajanduses. Ehkki Lenin saatis 1921. aastal opositsiooni laiali, oli Kollontai oma mõtete pärast ka hiljem parteiga sageli lahkarvamustel. Kollontail puudus poliitiline mõjuvõim, kuid ta töötas 1920. aastail mitmel diplomaatilisel ametikohal. 1923. aastal määrati ta Nõukogude täievoliliseks esindajaks Norras: ta oli seega esimene naissaadik maailmas. Hiljem oli ta samal ametikohal Mehhikos ja Rootsis. Kollontai esindas ka Nõukogude Liitu Rahvasteliidus. Teise maailmasõja ajal levis kuuldusi, et sakslased tahtsid Rootsi saatkonnaga, mille eesotsas oli Kollontai, pidada Nõukogude-Saksa läbirääkimisi, milleni siiski ei jõutud. Suur osa tema kirjutistest oli kirjutatud vabaarmastuse, naiste võrdõiguslikkuse ja sõltumatuse teemal. "Kes on sotsialdemokraadid ja mis nad tahavad?". Kirjastus Mõte, Tallinn, 1917, 16 lk "Kellel on sõda tarvis?". Tõlkinud E. L., Venemaa Sots.-dem. Töölistepartei Eestimaa Komitee, Tallinn 1917, 23 lk "Perekond ja riik". Venemaa Kommunistliku Partei Eesti Osakonna Keskkomitee Peterburis, 1920, koos kaanega 11 lk "Teel kommunismi ja naisterahwa täielise wabastuse poole" – nelja autori brošüüris "Naistööline rewolutsioonis. Kogutöö eesti sektsioonide naisorganisaatorite nõupidamisest". Wenemaa Kommunistliku Partei Keskkomitee Eesti Osakond Peterburis, 1921, koos kaanega 23 lk Чижикова Е.Г.,. Песня Д.С., О СЕМЬЕ И ТРАДИЦИЯХ А. М. КОЛЛОНТАЙ (ПО МАТЕРИАЛАМ, ПОДГОТОВЛЕННЫМ Е.Г. ЧИЖИКОВОЙ-ДОМОНТОВИЧ), Ярославский государственный университет, РФ Anna Itkina, "Revolutsionäär, tribuun, diplomaat. Aleksandra Kollontai elulehekülgi". Tõlkinud M. Juske. Eessõna: Jelena Stassova. Eesti Raamat, Tallinn 1977, 208 lk Mati Unt, "Kollontai" (dokumentaalnäidend) – raamatus: Mati Unt, Valitud teosed, II köide, Eesti Raamat, Tallinn 1985, lk 282–304 Emili Mindlin, "Koduks maailm. Jutustus Aleksandra Kollontaist" [noorsoole]. Tõlkinud Jüri Karindi. Eesti Raamat, Tallinn 1987, 262 lk Arkadi Vaksberg, "Aleksandra Kollontai. Revolutsiooni valküür". Tõlkinud Linda Ruud. Kirjastus Kunst, Tallinn 2006, 480 lk Aleksandra Kollontai biograafia ja tööd Справочник по истории Коммунистической партии и Советского Союза 1898 - 1991