Ajurünnak

Ajurünnak (ka ajuraju) on rühmaviisiline meetod ideede leidmiseks ja nendest parimate valimiseks. Termin brainstorming pärineb Alex Faickney Osborne'ilt aastast 1942. Enamik uuringuid näitab, et inimesed genereerivad grupis ajurünnaku käigus kokkuvõttes vähem ideid võrreldes sellega, kui nad genereeriksid ideid üksinda. Näiteks Mullen jt tõid 1991. aastal oma uurimuses välja, et ajurünnakukirjanduses on tavapärane leid, kus nominaalsete gruppide (ideid üksinda genereerivatest üksikisikutest kokkupandud grupp) tulemused ületavad omavahel suhtleva grupi omi. Levinud seletused taolistele grupiprotsesside puudujääkidele on: eesmärgi blokeerimine (teiste järel ootamine) – efekti vähendamiseks on võimalik kasutada elektroonilist ajurünnakut; grupi liikmetepoolse hinnangu kartus; sotsiaalne sobituvus (oma panuse teistega samal tasemel hoidmine või arvamus, et minu panus pole vajalik). Kõik need seletused eeldavad viga protsessis või puudujääke osalejate motivatsioonis, kuid lisaks mängib rolli ka see, et inimestel on erinevad ootused tulemustele sõltuvalt grupi suurusest. Samas pole tegu eelnevate põhjenduste ümberlükkamisega, vaid täiendava aspektiga, ehk kõik need võimalikud seletused võivad esineda nii eraldi kui ka kõik koos. Jones ja Lambertus tegid 2014. aastal kaheosalise uuringu, kus esimeses osas püstitati järgmised hüpoteesid: A) mida rohkem inimesi koos töötab, seda kõrgemat summaarset produktiivsust osalejad ootavad; B) mida rohkem inimesi koos töötab, seda väiksem on ideede arv inimese kohta kokkuvõttes. Teises osas kontrolliti, kas inimeste ootused ka reaalselt võimaldavad ennustada tegelikku tulemust. Hüpoteesi A kontrollimiseks lasti 335 üliõpilasel lugeda hüpoteetilist teksti ajurünnaku toimumise kohta tootmisettevõttes ning vastata kahele küsimusele, kui palju vastuseid tuleks osalejate poolt genereerida erinevate grupi suuruste puhul (küsimusi oli rohkem, kuid ülejäänud olid esitatud varjamaks küsitluse tegelikku eesmärki). Hüpoteesi B tõestamiseks jagati vastuste arv hüpoteetilise grupi liikmete arvuga. Kuna selle lihtsa kontrolli tulemused vastasid ootustele, viidi samade hüpoteeside kontrolliks läbi veel teine, karmimate tingimustega katse, kus gruppide suurust manipuleeriti sõltuvate gruppidega katseplaaniga. Katseisikuid oli 200 ning kokkuvõttes oli tegu 3x2 segakatseplaaniga. Muutujateks olid grupi suurus ning gruppides osalemise järjekord (sõltumatud grupid). Muus osas kattus katse algselt mainitud esmase katse tingimustega. Kõik tehtud katsed ja analüüsid näitasid, et uurijate püstitatud hüpoteesid on paikapidavad. Andmeanalüüsi tulemused demonstreerisid, et katseisikud ootasid suurematelt gruppidelt suuremat produktiivsust, kuid samal ajal olid ka nõus, et mida suurem grupp, seda vähem ideid ühe isiku kohta genereeritakse. Katseisikud kinnitasid, et on loogiline oodata, et neljaliikmelised grupid genereerivad vähem ideid isiku kohta kui üksikindiviidid. Samuti, et seitsmeliikmelised grupid genereerivad vähem ideid kui neljaliikmelised grupid. Teise rangema katse puhul oli ootus ideede arvule keskmiselt 4,61 (standardhälve 2,97) üksikisikute puhul, 9,19 (6,17) neljaliikmeliste gruppide puhul ning 13,24 (9,20) seitsmeliikmeliste gruppide puhul. Keskmised ideede arvud ühe isiku kohta olid järgmised: 4,61 üksikisiku puhul, 2,30 neljaliikmelises grupis ühe isiku kohta ning 1,89 seitsmeliikmelises grupis. Lisaks leidsid kinnitust järgmised väited: Grupi suurus ennustab statistiliselt olulisel määral ka tegelikku produktiivsust isiku kohta – mida suurem grupp, seda vähem ideid; Ootused ja tegelikkus korreleeruvad statistiliselt olulisel määral positiivselt – mida kõrgemad on ootused, seda rohkem ideid. Grupi liikmete tuju – Jones ja Kelly näitasid oma eksperimendiga, et teatud olukordades on edukamad ideede genereerijad hoopis grupid. Nende eksperimendis pandi kokku kolmeliikmelised meeskonnad, mis pidid fiktiivsele ettevõttele loosungeid koostama, kuid said eelnevalt kas positiivse või negatiivse kohtlemise (filmiklipi) osaliseks. See uuring tõestas, et grupid võivad ideede genereerimise juures olla produktiivsemad kui indiviidid eraldi. Negatiivse kohtlemise osaliseks saanutel võis olla lihtsam grupiga olukorrast välja tulla ja olla produktiivsed, aga üksikisikutel puudus sellises olukorras teiste toetus, mis võib näidata seda, miks grupp oli edukam. Hindamisaluste muutmine – Lodevijkxi, Nijstadi ja Stroebe Hollandis tehtud eksperiment leidis, et grupis töötavad liikmed genereerivad vähem ideid kui individuaalselt isolatsioonis töötavad liikmed, aga nad on grupis oma saavutustega rohkem rahul. Grupis töötamise plussiks on võimalus kuulata teiste ideid ja nende üle arutledes vältida võimalikke vigu edasises töös. Samuti võivad teiste grupiliikmete ideed aidata kaasa uute ideede tekkimisele. Individuaalselt töötamine võib kaasa tuua küll suurema hulga ideid, aga tagasiside puudumine võib viia väiksema rahuloluni, kui ideed ei pruugi soovitud mahus töötada. Elektrooniline ajurünnak Sünkroonne ajurünnak Jones, E.E., Lambertus, J.D., (2014). Expecting Less From Groups: A New Perspective on Shortcomings in Idea Generation Groups. Group Dynamics:Theory, Research and Practice, Vol 18, No. 3. Lk 237–250 Jones, E. E., Kelly, R., (2009). No pain, no gains: negative mood leads to process gains in idea-generation groups. Group Dynamics: Theory, Reasearch, and Practice, Vol 13, No.2. lk 75–88 Lodewijkx, M.F.H., Nijstad, A,B., Stroebe, W., (2006). The illusion of group productivity: a reduction of failures explanation. European journal of social psychology, 36. lk 31–48