Ants Murakin

Ants Murakin (kuni 1. juulini 1936 Hans Murakin; 25. detsember 1891 (vkj)/ 6. jaanuar 1892 Kaarli mõis, Õisu vald, Paistu kihelkond, Viljandimaa – 11. jaanuar 1975 Norrköping) oli eesti maalikunstnik, teatridekoraator, teatri- ja kunstikriitik, õpetaja ja tõlkija. Õppis Kaarli valla- ja Halliste kihelkonnakoolis 1900–1905. Kohalik pastor Dehn nägi noore kunstikatsetusi ning soovitas tal edasi õppida, saates tema joonistused Tartusse Rudolf von zur Mühlenile. Murakin soovis astuda Tartu Õpetajate Seminari, kuid see lootus ei täitunud. Ta asus Rudolf von zur Mühleni ateljeesse õpilaseks ning käis õhtuti Saksa Käsitööliste Seltsi joonistuskursustel. Murakin elatas end mitmesuguste pisitöödega, õppis mõnda aega Laakmanni juures litograafiat ning asus siis Mühleni soovitusel F. B. von Bazani dekoratiivkunsti ateljeesse. Õpingute ajal suhtles ta tihedalt Kristjan Raua õpilastega Meibaumi ja Arnold Vihveliniga, kellega koos käidi Tartu ümbrust joonistamas. 1912. aastal pöördus ta Konrad Mäe poole küsimusega, kas võiks osa võtta Noor-Eesti järjekordsest näitusest. Saanud jaatava vastuse, esitas ta kaheksa teost, millest kuus leidis koha näitusel. Järgmisel aastal astus ta Noor-Eesti liikmeks ning tutvus tollaste noorte kirjameeste Gustav Suitsu, Johannes Semperi, Bernhard Linde ja teistega. Ta tutvus ka Johannes Aavikuga ning vaimustus tema keeleuuendustest. Noorel kunstnikul olid viljakad ajad, ta osales näitustel ja müüs päris palju teoseid. 1913. aasta sügisel kutsuti Murakin sõjaväkke ning määrati Varssavisse Grodno husaarirügementi. Varsti hakkas ta ka sõjaväes kunstiga tegelema, maalis polguülemuste portreid ja polguteatri dekoratsioone. Üsna pea saadeti rügement manöövritele ning algas I maailmasõda. 1914. aasta sügisel langes Murakin Galiitsias vangi ning paigutati Ungaris Esztergomi vangilaagrisse. Kuna kunstnik valdas saksa keelt, leidis ta rakendust tõlgina ning sai sanitaride barakis endale ateljeeruumi ja õiguse üksinda laagrist väljas liikuda. Hiljem võimaldati talle ka liikumisvabadus üle kogu Ungari. Murakin õppis ära ungari keele. Vangilaagrit külastas soome-ugri hõimuliikumise tegelane Béla Vikár, kes otsis vene sõjavangide seast volga-soome rahvaid, keda saata Budapesti Ungari Akadeemia juurde nende keele uurimiseks. Murakinile anti ülesandeks üle kogu Ungari vangilaagritest hõimurahvaste esindajate otsimine. Võimalust vabalt liikuda kasutas Murakin enda täiendamiseks mitme kunstniku juures ja kunstikoolides. Koos ungari noorte kunstnikega käis ta maalimas vanu linnu ja arhitektuuri, kuni 1918. aastal puhkes seal revolutsioon. Kommunistide valitsusajal läks endisel Vene sõjavangil kenasti. Tal oli oma ateljee Budapestis ning ta elas vabakunstnikuna. Kunstiliseks elamuseks kujunes Murakini jaoks Budapestis toimunud ülemaaline rekvireeritud kunstiteoste näitus, kus leidus arvukalt prantsuse impressionistide ja kubistide maale. 1920. aasta jaanipäevaks naasis Ants Murakin Eestisse ja kujunes kodumaal üheks arvestatavamaks ungari keele tõlkijaks, 1920. aastatel töötas Viljandi Tütarlaste Gümnaasiumi joonistusõpetajana. Ta maalis sageli Viljandi ümbrust ning korraldas seal kolm näitust. Ta külastas Pariisi, Saksamaad ja Belgiat ning naasis Ungarisse, kus peatus ungari kirjaniku Zsigmond Móriczi juures ja tegi algust ungari kirjanduse tõlkimisega. Ungarist sõitis ta Balkani riikidesse, siis peatus viis kuud Itaalias ja külastas Austriat. Naasnud Viljandisse, asus ta tööle Ugala teatri dekoraatorina, hiljem juba dramaturgi ja keelelise nõuandjana. 1930ndate algul asus Murakini abikaasa tööle Estonia näitlejana ning kunstnik kolis elama Tallinna, kus töötas vabakunstnikuna ja ajalehe Vaba Maa kunstikriitikuna. Samuti avaldas ta ajakirjas Teater artikleid, milles püüdis harida näitlejate kõnekeelt. Alates 1930. aastast oli ta ka vabakutseline tõlkija, varustades kirjastust Loodus ungari kirjanduse tõlgetega. 1944. aastal põgenes Murakin Suure põgenemise lainega Rootsi. Elas Norrköpingis, kus loometöö kõrvalt hoolitses eesti noorte emakeelse hariduse eest, töötades Norrköpingi Koolisõprade Seltsis ja täienduskoolis. Maalijana sai mõjutusi Noor-Eesti kunstnikelt, Budapestis prantsuse postimpressionistidelt. Ta oli 1920. aastatel Viljandi üks aktiivsemaid ja viljakamaid kunstnikke, kelle nimi oli üldisemalt tuttavaks saanud juba I maailmasõja eel toimunud Noor-Eesti kunstinäituselt. Tema maastikest hoovab leebet rahu, looduse nautimist. Impressionistlikes Lõuna-Eesti maastikes kordub ikka esiplaanil puudesalk või lopsakas taimestik, nende taga veekogu. Kodumaistele maastikele ja linnavaadetele lisavad värskust 1928–1929 Itaalia reisil tehtud, vanameisterlikus koloriidis Firenze ja Veneetsia vaated. Esines esmakordselt näitusel 1912. aastal Noor-Eesti rändnäitusel. Kaks aastat hiljem toimunud näitusel oli väljas juba hulk tema maastikke. Tallinnas esines esmakordselt 1916. aastal Eesti Kunstiseltsi näitusel 12 teosega. 1922. aasta EKKKÜ näitusel oli väljas 14 teost ja 1924. aasta sügisnäitusel 11 teost. Esines nii Sihtkapitali Valitsuse kui ka EKKKÜ näitustel ja korraldas ise kolm näitust Viljandis. Rootsis pühendus Murakin põhiliselt monotüüpiale, tegeles ka guaššmaali, ofordi ja koloreeritud joonistustega. Elu lõpul viljeles riideribakollaaži. Murakin oli Eesti Kujutavate Kunstnikkude Keskühingu liige. "Ülevaade Ungari kirjandusest". Tartu 1936 "Paani riik". Põgusaid matkavaatlusi keset sajapalgelist kodumaa loodust. Orto. Vadstena 1947 Ferenc Molnár. "Hunt" (naljamäng kolmes vaatuses) Draamateater. 1923 Menyhért Lengyel. "Antonia" (naljamäng 3 waatuses 4 pildis). Vanemuise teater. 1927 Dezső Szabó. "Muinaslood naervast inimesest". 1928 Géza Gárdonyi. "Nägematu inimene". 1929 Zsigmond Móricz. "Mudakuld". 1929 Lajos Zilahy. "Minu vaar-isa armastus". 1929 Lajos Zilahy. "Surmav kevad". 1929 Ferenc Herczeg. "Djurkovitši pojad". 1930 Ferenc Herczeg. "Kuldviiul". 1930 Zsigmond Móricz. "Härras-mürgel". 1930 Miklos Surányi. "Tulesüütaja: tõde ja luul". 1930 Ferenc Herczeg. "Djurkovitši tütred". 1931 Ferenc Herczeg. "Elu värav". 1931 Cécile Tormay. "Vana maja". 1931 Sándor Bródy. "Egeri vahvad õppurid". 1932 Géza Gárdonyi. "Jumala orjad". 1932 Géza Gárdonyi. "Vene šrapnell". 1933 Ferenc Herczeg. "Paganad". 1933 Viktor Rákosi. "Noored kangelased" (ajalooline jutustis Ungari Vabadussõjast 1848-1849). 1933 Áron Tamási. "Murdunud tulihing". 1933 Lajos Biro. "Hotell "Imperial"". 1934 Kálmán Csathó. "Mingitud mask". 1934 Ferenc Molnár. "Flöödipuhuja ingel". 1934 Zsigmond Móricz. "Jutt vagurast poisist". 1934 Lili Brody. "Perekonnapea". 1935 Renée Erdös. "Helisev koidik". 1935 Gyula Farkas. "Käärivad hinged". 1935 István Szomaházy. "Kirjutusmasina võlus". 1935 Jolán Földes. "Kalur-kassi tänav". 1937 Geza Gardonyi. "Nähtamatu inimene"; "Jumala orjad" Ferenc Molnár. "Pál-tänava poisid" Sophie Wörishöffer. "Looduseuurijate laev". 1931 Ivan Bunin. "Küla". 1936 Tema vend oli Viljandi harrastuskunstnik Karl Murakin. Aastatel 1930–38 oli ta abielus laulja ja näitleja Marina Mikk-Murakiniga. Jaan Pert. Ants Murakin vaatab tagasi oma 25-aastasele kunstilisele tegevusele. // Kunsti album III. 1937 "Eesti Entsüklopeedia". Vaadatud 04.08.2022. Voldemar Erm. "Murakin, Ants". // Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 1996. Lk 323–324 Haud Norköpingi Matteuse kalmistul. Rootsi keeles