laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Bujan-M-klassi korvett

Bujan-M-klassi korvett (vene keeles Малый ракетный корабль проекта 21631 Буян-М) on Venemaal valmistatud lahinguotstarbeline sõjalaev-korvett, venepärase liigituse järgi väike raketilaev. See on algse Bujan-klassi korveti edasiarendus. Bujan-M-klassi korveti pikkus on 75 m, süvis 2,5 m ja kiirus 26 sõlme. Meeskonnas on 52 liiget. Relvastuseks on 1 tavaline ja 2 automaatkahurit, laeva- ja maismaasihtmärkide vastased raketid, lühimaa õhutõrjeraketid ja kuulipildujad. Laeva eeliseks on väike süvis, mis võimaldab sõitu madalates rannikuvetes, ja puuduseks vähene merekindlus (kuni 5 palli). Eelkäijaks oli aastatel 2006–2012 teenistusse võetud natuke väiksem Bujan-klassi korvett (projekt 12630), mida valmistati vaid 3 alust Kaspia flotillile. Esimene parendatud Bujan-M-klassi korvett võeti teenistusse 2014. aastal. Kokku on kavas valmistada 12 Bujan-M-klassi korvetti, millest 10 olid 2022. aasta detsembris juba kasutusele võetud. 2015. aasta oktoobris osalesid 3 selle klassi korvetti Kaspia merelt raketirünnaku läbiviimises Süürias asunud sihtmärkidele. 2 laeva suunati 2016. aastal Musta mere laevastikust Balti laevastiku 36. punalipulise raketikaatrite brigaadi koosseisu. Nanuchka-klassi korvett – eelkäija Nõukogude Liidus. https://structure.mil.ru/structure/okruga/west/news/more.htm?id=12449894@egNews Russianships.info Telekanal Zvezda Youtube.com – Laeva Zeljonõi Dol meeskonna video
Kulotino

Kulotino on alev Venemaal Novgorodi oblastis Okulovka rajoonis. Asub Okulovkast 12 km põhjas Peretne jõe kaldal. Alevit läbib Okulovka ja Neboltši vaheline raudtee. Asulat on esmamainitud 12. sajandi algusest pärinevas tohtkirjas. 1844. aastal rajati Kulotinosse klaasivabrik. 1882. aastal tööle hakanud koti- ja kangavabrik kujunes üheks Novgorodi kubermangu suurimaks ettevõtteks. 1913. aastal sai seal tööd 1775 inimest. 1928. aastal nimetati küla töölisaleviks. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 11. oktoober 2018. Vaadatud 11. oktoobril 2018.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) http://kulotinoadm.ru
Efva Attling

Efva Katarina Attling (sündinud 18. veebruaril 1952 Stockholmis) on Rootsi disainer ning endine fotomodell, tantsija ja laulja. Efva Attling kasvas üles musikaalses perekonnas Stockholmi eeslinnas Högdalenis koos nelja õe – Susanne, Lena, Louise ja Agnetaga. Ta töötas 12 aastat modellina, enne kui asutas bändi X Models, kes on eelkõige tuntud lauludega "Två av oss" ja "Hemlighet". Attling on sooloartistina välja andnud albumid "Stormvarning" (1985), "Nerver" (1989) ja "Sanningen ligger på min säng" (1997). Praegu töötab Efva Attling disainerina. Tal on ehtestuudio Stockholmis Södermalmis. Evfa kujundatud ripatsit "Homo Sapiens" on kandnud Madonna 1999. aastal ja Meryl Streep. Lisaks on ta disaininud Synseami prille, Orreforsi veiniklaase, hinnasilte ning Levi'se ja H&M-i tooteid. Attlingi poed asuvad USA-s, Norras, Rootsis ja Soomes. Attling oli aastatel 1985–1995 abielus Niklas Strömstedtiga, kellega tal on kaks poega. 1996. aastal registreeris Efva oma kooselu Eva Dahlgreniga. Nad abiellusid 15. novembril 2009 Hotell Rivalis pärast seda, kui Rootsis võeti vastu samasooliste abielu seadus. 2010. aastal pälvis Attling ajakirja Damernas Värld auhinna Guldknappen aksessuaaride kategoorias.[viide?] Aprillis 2011 autasustas Rootsi kuninglik patriootiline ühiskond Efvat medaliga[viide?], sest ta on suutnud oma ehtedisaineri karjääriga rahvusvaheliselt silma paista.
Äyräpää

Äyräpää on soome kohanimi: Äyräpää vald, Soome endine vald Äyräpää on Soome endise Muolaa valla varasem nimi
Isernhagen

Isernhagen on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Hannoveri piirkonnas. Vald asub Hannoverist kirdes. Valla pindala on 59,72 km². 31. detsembril 2016 elas seal 24 219 inimest. Vastavalt keskmisele sissetulekule elaniku kohta on see kõige jõukam omavalitsus Alam-Saksimaal. Niedernhägener Bauerschaft Kircher Bauerschaft Farster Bauernschaft Hohenhorster Bauerschaft Altwarmbüchen Neuwarmbüchen Kirchhorst Gartenstadt Lohne on Neuwarmbücheni osa. Sõpruslinnad on Peacehaven Ida-Sussexis, Épinay-sous-Sénart Prantsusmaal, Suchy Las Poolas ja Tamási Ungaris. Esimene osa nimest Isernhagen tuleb sõnast Yser või Yserne, mis tähendab 'rauda'. Keskajal leiti Wietze jõe madalikult raudkivi. Seda sulatati kohapeal ja kasutati ehitusmaterjalina. Lõpp Hagene või Hagen kirjeldab metsasalu või haritava maa tarastamist, tavaliselt loomade eemalhoidmiseks põllumaast. Wöhler-Dusche-Hof, põllumajandusmuuseum Altwarmbüchener See Altwarmbücheneri soo Maarja kirik Alle politisch selbständigen Gemeinden mit ausgewählten Merkmalen am 31.12.2018 (4. Quartal), vaadatud 10.03.2019. Register of German municipalities (2022), vaadatud 7.10.2023. www.isernhagen.de
Uetze

Uetze on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Hannoveri piirkonnas. Valla pindala on 140,56 km². 31. detsembril 2017 elas seal 20 260 inimest. Vald asub Fuhse jõe ääres, umbes 35 km Hannoverist idas. Uetze kuulub ostfaali alamsaksa keelealasse, kuid saksa keel on peaaegu täielikult selle asendanud. Eltzes on ikka veel aktiivne kogukond alamsaksa keele kõnelejaid. Küla murde jaoks on saksa keeles sõnastik. Uetze on idapoolseim vald Hannoveri piirkonnas. See külgneb Celle, Gifhorni ja Peine kreisiga, samuti Lehrte ja Burgdorfi linnaga, mis mõlemad asuvad Hannoveri piirkonnas. Uetze koosneb üheksast külast, millel on autonoomia. Need külad on Altmerdingsen (sealhulgas Krausenburg ja Krätze), Dedenhausen, Dollbergen, Eltze, Hänigsen, Katensen, Obershagen, Schwüblingsen ja Uetze. Uetze on suurim asula umbes 7200 elanikuga, talle järgneb Hänigsen umbes 6000 elanikuga. Uetzet on esmamainitud 1022. aastal kui "Utisson". Nimi tuleb valitsevast dünastiast "von Uttensen". Aastatel 1552 kuni 1885 oli Uetze foogti protektoraat Meinerseni departemangus. Uetze määratleti alevina 1695. aastal. 21. aprilli pärastlõunal 1863. aastal hävines peaaegu kogu Uetze tulekahjus. Vabatahtlik tuletõrjeüksus asutati 5. juunil 1880. 1885. aastal sai Uetze osaks Burgdorfi kreisist, 1974. aastal Hannoveri kreisist ja 2001. aastal Hannoveri piirkonnast. Alle politisch selbständigen Gemeinden mit ausgewählten Merkmalen am 31.12.2018 (4. Quartal), vaadatud 10.03.2019. Register of German municipalities (2022), vaadatud 7.10.2023. www.uetze.de
Vadja muuseum

Vadja muuseum (soome keeles Vatjalaisten kansanmuseo) on eramuuseum Venemaal Leningradi oblastis Kingissepa rajoonis Ust-Luga külaasunduses Lužitsõ külas. Muuseum tutvustab vadjalastega seotut. Muuseumi asutas 1997. aastal Tatjana Jefimova. 2001. ja 2006. aastal muuseum põles. 2013. aastal ehitati uus muuseumihoone. https://fennougria.ee/rahvad/laanemeresoome-rahvad/vadjalased/ (vaadatud 09.10.2018)
Wennigsen

Wennigsen on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Hannoveri piirkonnas. Valla pindala on 53,78 km². 31. detsembril 2016 elas seal 14 054 inimest. Vald asub Deisteri mägede lähedal, umbes 15 km Hannoverist edelas. Wennigsen külgneb (põhjast ja päripäeva) Gehrdeni, Ronnenbergi, Springe ja Barsinghauseniga. Kõrgeim koht on 405 m kõrge Bröhn, Deisteri küngasteaheliku kõrgeim tipp. Wennigseni asutamisaeg on teadmata. See võib pärineda 5.–8. sajandist. Esimene täheldatud esinemine (1199–1206) on Hildesheimi piiskop Hartberti tunnistuse koopia. Sel ajal oli Wennigsenis Poppenburgi krahvi Bernhardi asula. Kolmekümneaastases sõjas oli Wennigsen peaaegu täieliku hävinemise äärel. Hannoveri (Braunschweig-Lüneburgi) hertsog Georg Wilhelm tükeldas Großvogtei Calenbergi ja asutas uue Amt Calenbergi, kus Wennigsenist sai kohtu asukoht. Wennigseni magistraadikohus on siiani alles. Wennigseni raekoda Adolph Knigge (1752–1796), valgustusajastu kirjanik Heinz Erhardt (1909–1979), Saksa koomik, muusik ja näitleja Gesine Meissner (1952–), poliitik (FDP), Euroopa Parlamendi liige Alle politisch selbständigen Gemeinden mit ausgewählten Merkmalen am 31.12.2018 (4. Quartal), vaadatud 10.03.2019. Register of German municipalities (2022), vaadatud 7.10.2023.  Wennigsen – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis www.wennigsen.de
Wedemark

Wedemark on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Hannoveri piirkonnas, umbes 20 km Hannoverist põhjas. Valla pindala on 173 km². 31. detsembril 2016 elas seal 29 599 inimest. Vald jaguneb 16 küla vahel. Wedemark on ajalooline maastikukirjeldus piirkonnale. Alle politisch selbständigen Gemeinden mit ausgewählten Merkmalen am 31.12.2018 (4. Quartal), vaadatud 10.03.2019. Register of German municipalities (2022), vaadatud 7.10.2023.  Wedemark – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis www.wedemark.de
Aleksander Keiss

Aleksander Paul Keiss (28. jaanuar 1865 Riia – 1949 Vellavere küla, Konguta vald) oli eesti rahvusliku liikumise ja tulundustegelane. Keiss sai hariduse Kanepi kihelkonnakoolis ning Viljandi poeglaste elementaarkoolis Friedrich Kuhlbarsi käe all. Kolinud koos perega Tartusse, asus ta õppima arstiriistade ja peenmehaanika meistri H. Wunschi käe all. Sellina rändas ta Lätis, Venemaal ja Soomes. 1893. aastal asutas ta Tartus oma peenmehaanika- ja optikatööstuse. Ta oli Tartu Ülikooli kirurgiliste instrumentide meister. Keiss oli Tartu metallitöömeistrite tsunfti liige (alates 1900), Eesti Laenu ja Hoiu Ühisuse, Eesti Hüpoteegipanga ja Kauba Panga juhatuse liige, Tartu Peetri koguduse esimees. Ta asutas Eesti Käsitööliste Abiandmise Seltsi ja oli aastaid selle juhatuse liige. Ta oli tegev Tartu Eesti Põllumeeste Seltsis, aidates korraldada Põllumeeste Seltsi näitusi. 1915. aastal omandas Keiss koos Minni Rüütli, Oskar Virkhausi, Peeter Kase, Heinrich Koppeli, Hans Lellepi, Mihkel Partsi, Evald Steinbergi, Anton Schulzenbergi ja Karl Partsiga Aru mõisa Nõo kihelkonnas Tartumaal. Ta oli selle kaasomanik 1917. aastani. Kinnistute register. Nr 8. Aru mõis. Aru mõis (Nõo khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis Aleksander Keiss − juubilar. – Olion. Nr 4. 1931. Lk 177. Aleksander Keiss 70-aast. − Postimees. Nr 27. 28. jaanuar 1935. Lk 7. Leppik, Lea. Keiss ja Laagus − kaks idealistist majandusmeest 20. sajandi alguse Tartus. − Tuna 2/2008. Lk 21-31 [1]
Lisell Jäätma

Lisell Jäätma (sündinud 19. juulil 1999 Türil) on eesti vibulaskur. Ta lõpetas 2018. aastal Türi Ühisgümnaasiumi ning õpib 2018. aastast Tartu Tervishoiu Kõrgkoolis bioanalüütika erialal. Ta on mitmekordne Eesti meister ja püstitanud individuaalselt 21 Eesti rekordit. Tema vanemad Maarika ja Erki Jäätma on ka tema treenerid. Lisellil on vanem õde Mariel ja noorem vend Robin, kes mõlemad tegelevad vibulaskmisega. Lisell valiti 2020. aastal Eesti Olümpiakomitee järelkasvutiimi. 2016 – noorte Euroopa meistrivõistlustel individuaalne hõbemedal 2017 – juunioride Euroopa meistrivõistlustel naiskonnaga kuldmedal 2018 – juunioride Euroopa meistrivõistlustel individuaalne pronksmedal 2018 – Euroopa GP individuaalne hõbemedal 2019 – suveuniversiaadi segavõistkondlik kuldmedal 2020 – sisehooaja maailma karikasarja etapi individuaalne kuldmedal 2020 – sisehooaja maailma karikasarja finaalvõistluste individuaalne hõbemedal 2016 Türi valla hõbedane aumärk 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018 – Eesti parim plokkvibu naislaskur Biograafia ESBL-is Eesti vibulaskja Lisell Jäätma tegi Las Vegases ajalugu ERR, 9. veebruar 2020
Eesti lõõtspill

Eesti lõõtspillideks võib nimetada Eesti kohalike pillimeistrite valmistatud lõõtspille. Need jagunevad kahte peamisse liiki: Teppo ehk Võru tüüpi lõõtspill ja liblikapill.  Pikemalt artiklis Teppo lõõts Võrumaa pillimeistri August Teppo väljatöötatud ja tema järgijate poolt mõneti edasi arendatud Teppo lõõts on Eestile kõige iseloomulikum. See on kolme- või neljarealine kahe- või kolmekooriline (ühte nuppu vajutades heliseb vastavalt kaks või kolm keelt) bisonoorne (lõõtsa lahti tõmmates ja kokku lükates annab üks nupp vastavalt erineva noodi) diatooniline lõõtspill, tavaliselt helistikus A-duur või As-duur, uuemad G-duuris[viide?]. Seda tüüpi lõõtsal saab üldiselt mängida ainult kahes (teatud osas kolmes) mažoorses helistikus. Sellised lõõtspillid on naturaalse häälestusega, st enamkasutatavad kooskõlad on puhtaks häälestatud. Teppo tüüpi lõõtspill oma särava ja valju heliga sobib hästi vabas õhus mängimiseks . Teppo pillide konstruktsioon põhineb Hohneri lõõtspillidel. Tema pillide hääl ja korpus on eriliselt kaunis ja tugev ning Teppo pillide kohta on öeldud ka “ehalkäijate pill – ei lagune ega ligune”. Kõige enam hinnataksegi Teppo pillil selle kõla ja tämbrit. Pilli tehes on kasutatud väga kvaliteetseid materjale, kuid kõige tähtsam oli meistri talent: ülihea materjalitunnetus, käsitööoskus ja täpsus. Teppo pillidest võtsid eeskuju mitmed pillimeistrid ja nimetust teppo lõõts kasutatakse ka pillitüübi tähistamiseks. (August Teppo ehitatud pille nimetatakse originaal-teppodeks). Liblikapillid on Venemaa meistrite toodangu eeskujul valminud lõõtspillid, mille väliskujule on iseloomulik nüride nurkade korpus, luust nupud ning lüüra- või liblikakujulised metallkaunistused. Liblikapillid valmistati kahekoorilised ja on seetõttu Teppo lõõtsast mahedama ja vaiksema heliga, kuid nende täiuslikum bassisüsteem võimaldab neil mängida ka minoorses helilaadis. Venepärased liblikapillid levisid eeskätt Kagu-Eestis ja Peipsi ääres, kuid ka Saaremaal. Lõõtspill Teppo tüüpi lõõtspill Eesti vaimse kultuuripärandi nimistu Burmeister, U. (2017, 7. juuni). Märjamaa valla ja selle lähikonna lõõtspillimängijatest. Raplamaa sõnumid. Järv, R., Oras, J., & Sarv, K. (2016). “Eesti rahvamuusika antoloogia”. Eesti Kirjandusmuuseumi Teaduskirjastus. TÜ Viljandi Kultuuriakadeemia. (s.a.). Pilliportaal. https://pilliportaal.kultuur.ut.ee/
Lihavärv

Lihavärv on heraldiline tinktuur, mida kasutatakse peamiselt inimeste katmata kehaosade kujutamisel. Tallinna täisvapp. Naisefiguuri nägu ja käed on lihavärvi. Inkarnaat
Itaalia ansamblite loend

Siin on loetletud Itaalia ansambleid, lauluduette ja suuremad laulukoosseise. Lauljaid on loetletud Itaalia lauljate loendis. Al Bano e Romina Power Baltimora La Bottega dell'Arte Chrisma (Krisma) Daniel Sentacruz Ensemble Delirium Dik Dik Duo Fasano Gruppo Italiano Homo Sapiens Krisma (ka Chrisma) Marino Marini ed il suo quartetto Matia Bazar Numero Uno (Gli) Opera (Le) Orme Paola e Chiara Pooh (1966) (I) Profeti Quartetto Cetra Ricchi e Poveri Rokes, The Rondò Veneziano Wess e Dori Ghezzi
Lava jõgi

Lava jõgi (soome keeles Lavajoki, vene keeles Лава) on jõgi Venemaal Leningradi oblastis Kirovski rajoonis. Jõe pikkus on 31 km. Jõe valgla suurus on 529 km². Jõgi suubub Laadoga järve. Jõel on kaks lisajõge: Kovra (Ковра) ja Sarja (Сарья). 1618-1702 oli jõel Venemaa ja Rootsi piir ning hiljem on seda üldiselt peetud Ingeri idapiiriks. Vaade Lava jõe kanjonile ja kaarsillale Vassilkovo küla juures Lava jõe kaldad Vaade Lava jõele kanjoni kaldalt Lava jõgi voolab kanjonis Kaarsild Lava jõel Kaarsilla kaar Lava jõe kohal Lava jõe kiire vool Lava jõe ja kaarsilla panoraamvaade
Kiviõli vapp

Kiviõli vapp on Ida-Viru maakonnas asuva Eesti linna Kiviõli vapp. Vapp on kinnitatud 20. mail 1992. Vapil kõrgus ja laius on suhtega 5:4. Hõbedasel väljal on sinine triip laiusega 2/5 kilbi kõrgusest, mis asub 42° nurga all suunaga alt paremalt ülemisse vasakusse nurka kilbikandja poolt vaadatuna. Sinise triibu keskel teravikuga üles asub kaheksanurkne täht suurusega 9:10 sinise triibu laiusest. Linna vapil on sootäht, kuna linna praegusel asukohal laius soo ja linna esimesi rajajaid innustas ere tulevikulootus. Valge ja sinine värv sümboliseerivad puhtust, selgust, vabadust, ausust ja mõistust. Kiviõli lipp
Ruth

Ruth on naisenimi. 1. jaanuari 2018 seisuga oli Eestis eesnimi Ruth 1013 naisel. Ruth oli Eestis populaarsuselt 184. naisenimi. Kõige populaarsem oli eesnimi Ruth vanuserühmas 50–54, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 16,87 ning Hiiu maakonnas, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 17,75. Ruth oli keskmiselt 54 aasta vanune (mediaanvanus oli 54). 1. jaanuari 2020 seisuga oli Eestis eesnimi Ruth 995 naisel. Ruth oli Eestis populaarsuselt 191. naisenimi. Kõige populaarsem oli eesnimi Ruth vanuserühmas 50–54, kus neid on 10 000 elaniku kohta 15,37 ning Hiiu maakonnas, kus neid on 10 000 elaniku kohta 20,09. Ruth on keskmiselt 55 aasta vanune (mediaanvanus on 55). Ruth Alas, eesti juhtimisteadlane Ruth Chepngetich, Keenia jooksja Ruth Huimerind, eesti disainer, fotograaf ja plakatikunstnik Ruth Kalda, eesti arstiteadlane Ruth Lias, eesti füüsik ja tõlkija Ruth Ling, eesti ornitoloog Ruth Millikan, Ameerika Ühendriikide filosoof Ruth Mirov, eesti rahvaluuleteadlane Ruth Paimre, eesti neuroloog ja neurokirurg Ruth Peramets-Püss, eesti diktor Ruth Rendell, inglise kirjanik Ruth Sepp, eesti tõlkija ja toimetaja Ruth Sepper, eesti arst-pulmonoloog ja arstiteadlane Ruth Tulving, eesti kunstnik Ruth Vaar, eesti sõudetreener Ruth Vassel, eesti vaibakunstnik ja noorsookirjanik Ruth Wilson, inglise näitleja Ruta (eesnimi) Rutt "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 31. juuli 2020. Vaadatud 12. oktoobril 2018.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
Savo

Savo (soome keeles Savo, rootsi keeles Savolax) on Soome ajalooline maakond, mis asus Häme ja Karjala vahel. Tänapäeval on sellel alal Põhja-Savo ja Lõuna-Savo maakond. Maakonna keskus asus Savonlinnas. Savo oli soome hõimu (savolased, soome keeles savakot, savolaiset) peamine asuala.
Kiviõli lipp

Kiviõli lipp on Ida-Viru maakonnas asuva Eesti linna Kiviõli lipp. Lipp on kinnitatud 20. mail 1992. Kiviõli linna lipuks on horisontaalselt kolmeks väljaks jagatud kangas. Sinine ülemine ja alumine pruun laid moodustavad kumbki 3/7 ning keskmine valge laid 1/7 lipu laiusest. Lipu laiuse ja pikkuse suhe on 1:2 ning normaalsuurus on 80×160 sentimeetrit. Heisatav ja väljapandav linnalipp peab vastama Kiviõli põhimääruses toodud kirjeldusele ning olema terve ja puhas. Linnalipp heisatakse alaliselt linnavalitsuse ja linnavolikogu hoonel. Linnalipu võib heisata ettevõtete, asutuste ja ühenduste hoonetel ning elamutel Eesti riigilipu heiskamise päevadel. Linnalippu võib heisata avalikel üritustel, samuti perekondlike sündmuste puhul. Leina tähistamiseks heisatakse linnalipp leinalipuna. Neil juhtudel kinnitatakse lipuvarda ülemisse otsa 100 mm laiune must lint, mille mõlemad otsad ulatuvad kuni lipukanga alumise servani, või heisatakse lipp poolde lipumasti. Linnalipp heisatakse üksi või koos Eesti riigilipuga, samadel kellaaegadel. Üks lipp ei asenda teist. Linnalipp heisatakse hoone peasissekäigu juurde või mujale selleks sobivasse kohta kas lipuvardaga vastavasse hoidjasse või lipumasti. Maapinnalt tõusva lipumasti kõrgus on vähemalt kuus korda suurem, seinalipuvarda pikkus vähemalt kolm korda suurem lipu laiusest. Heisatud lippudel jääb lipukanga alumine serv maapinnast vähemalt kolme meetri kõrgusele. Kui linnalipp heisatakse koos Eesti riigilipuga, asub riigilipp lippude poolt vaadates paremal, linnalipp vasakul. Kui linnalipp heisatakse koos Eesti riigilipuga, mõne välisriigi lipuga ning maakondade, linnade ja valdade lippudega, siis lippude poolt vaadates asetseb paremal Eesti riigilipp, sellest vasakul välisriikide lipud prantsuskeelsete riiginimede tähestikulises järjekorras, seejärel maakondade lipud maakondade nimede järjekorras eesti tähestiku järgi, seejärel linnade ja valdade lipud linnade ja valdade nimede järjekorras eesti tähestiku järgi ja seejärel linnalipp vasakul äärel. Lipud peavad olema ühelaiused, iga lipp heisatud eri lipuvardasse või masti ja samale kõrgusele. Loa müügi eesmärgil vimplite valmistamiseks linnavapi või linnalipu alusel annab igakordselt linnavalitsus. Vimplite müügitulust kantakse 20% Kiviõli linna eelarvesse. Linnavalitsus võib anda loa linnalipu värvikombinatsiooni kasutamiseks ettevõtjate või asutuste ja ühenduste kirjablankettidel, reklaamplakatitel jne. lepingu alusel. Linnalippu võib vimpli kujul kasutada pidustustel, miitingutel ja demonstratsioonidel. Kasutamiskõlbmatuks muutunud linnalipp kuulub sündsal viisil hävitamisele. Kiviõli vapp Kiviõli sümboolika riigikantselei lehel
Klopitsa kihelkond

Klopitsa kihelkond on endine ajalooline ingerisoome luteriusuline kihelkond Ingerimaal. Kihelkonna keskus asus Klopitsas (Глобицы). Kihelkonda on allikates mainitud esimest korda 1628. 18. sajandi algul liideti Klopitsa kihelkond Kaprio kihelkonnaga.
Inkeri (Soome ajaleht)

Inkeri ('Ingeri') oli soomekeelne ajaleht, mis 1884–1917 ilmus Peterburis ja 1922–1928 Soomes. Ajalehe esimene number ilmus veebruaris 1884 Peterburis. Ajalehe esimene peatoimetaja oli A. F. Silén. Inkeri (Eesti ajaleht)
Vaika saared

Vaika saared ehk Vaikad on umbes 5 hektari suurune saarestik Saare maakonnas Vilsandi rahvuspargis Vilsandist läänes. Vaika saared nagu suur osa Saare maakonnast on Jaagarahu lademel. Kõrgus ulatub saartel kuni 3 meetrini merepinnast. Saarestik koosneb Alumisest Vaika saarest, Karirahust, Keskmisest Vaika saarest, Kullipangast, Mustpangast ja Ülemisest Vaika saarest. 1798. aastast pärinevad esimesed teated Waik Laidi nime kandvast saarest. 14. augustil 1910 sõlmiti Riia Loodusuurijate Seltsi ja Kihelkonna kirikumõisa vahel rendileping, mille järgi läksid Vaika saared viie tsaariaegse kuldrubla eest 6 aastaks Riia Loodusuurijate Seltsi valdusse. 1924. aastal liideti Vaika saared Kuusnõmme bioloogiajaamaga ning kuulutati looduskaitsereservaadiks, mille ülevaatajaks nimetati Artur Toom. 1932–1934 aitasid linnuriigi kuulsuse levimisele kaasa Saksamaal Vaika kohta dr Franz Zedtwitzi kirjutatud raamatud "Saladuslikku hahast" ja "Linnulapsed Vaika rihvidel". 7. juunil 1957 võeti Eestis vastu looduskaitse seadus, mille alusel loodi Vilsandi linnuriigist Vaika Riiklik Looduskaitseala. 5. augustil 1958 kinnitati Eesti NSV Ministrite Nõukogu määrusega nr 277 Vaika Riikliku Looduskaitseala piirid: looduskaitseala hõlmas kuut saart (Karirahu, Alumise Vaika, Keskmise Vaika, Ülemise Vaika, Mustpanga ja Kullipanga) koos nendevahelise ja neid ümbritseva merega 200 meetri kaugusel saartest. Looduskaitseala üldpindala oli 35 ha. 1971. aastal nimetati piirkond ümber Vilsandi Riiklikuks Looduskaitsealaks. Vilsandi rahvuspark
Kastrõtšnitskaja metroojaam

Kastryčnickaja metroojaam (vene keeles Октябрьская (Oktjabrskaja metroojaam), valgevene Кастрычніцкая (transkribeerituna Kastrõtšnitskaja metroojaam)) on üks Minski metroo jaamadest Maskoŭskaja liinil Leninski rajoonis. Jaam avati 26. juunil 1984; see oli üks Minski metroo algsetest jaamadest. Jaama perroon on 10 meetri laiune ja 100 meetri pikkune. Aastast 1990 on see ühendatud Aŭtazavodskaja liini Kupałaŭskaja metroojaamaga. Jaam on üks kolmest Minski metroo jaamadest, mille väljapääs on rajatud varem olemas olnud hoonesse. Jaama on rajatud raudbetoontarinditest ja on tavapärasest kõrgema ootesaaliga (6,4 m). See on ka üks sügavamal asuvaid Minski metroo jaamasid, see asub 25 meetri sügavusel maa all. Kastryčnickaja metroojaam on pühendatud Oktoobrirevolutsiooni sündmustele Valgevene territooriumil ja on vastavalt ka kujundatud. Jaamale annavad oma näo korrapäraselt paigutatud laiade tähekujuliste kapiteelidega sambad, mille nurkades paiknevad merevaigukarva valgustid. Seintel ja sammastel on valge marmor, põrandal punased lihvitud graniitplaadid. Jaama sissepääsude juures on seintel kaks temaatilist pannood. Aastal 2008 suleti metroojaam 8. juunist 26. septembrini ja 27. septembrist 29. septembrini reisiliikluseks, et asendada senised kolm eskalaatorit neljaga. Sel perioodil tegutses metrooliiniga paralleelselt ka tasuta autobussiliin, kompenseerimaks reisijatele tekkinud takistusi. Samuti lisati selleks perioodiks ajutiselt Kupałaŭskaja metroojaama kassasaali piletimüügiautomaate. 11. aprillil 2011 kell 17.56 kohaliku aja järgi toimus jaamas pommiplahvatus, kus hukkus 15 inimest. Õnnetuse järel kritiseeris Valgevene president Alaksandr Łukašenka metroojaama kujundust, leides, et see aitas plahvatuse mõju tugevdada. Perroon Oktoobrirevolutsioonile pühendatud pannoo Üks jaama valgustitest Metroojaam pommiplahvatuse järel http://www.urbanrail.net/eu/by/minsk/minsk.htm Колькасць ахвяр тэракта ў метро павялічылася да 15 чалавек 25 мая 2011 в 12:34 Зміцер Лукашук, Еўрарадыё Лукашенко взял расследование теракта в минском метро под личный контроль  Kastryčnickaja metroojaam – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Infot jaama kohta (vene keeles)