laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Autonoe

Autonoe oli vanakreeka mütoloogias Teeba printsess, Kadmose ja Harmonia tütar. Tema abikaasa oli surematu Aristaios. Nad elasid pärast pulmi mitte mehe, vaid naise kodumaal Boiootias. Neil olid pojad Aktaion, Charmos ja Kallikarpos ning tütar Makris.
Smalavičy rajoon

Smalavičy rajoon on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Minski oblastis Valgevenes. Rajooni pindala on 1394 km². 2012. aasta seisuga elas seal 42 800 inimest. Rajoon moodustati 1924. aastal. Aastal 1962 likvideeritud rajoon moodustati taas aastal 1965. Rajoon koosneb järgmistest külanõukogudest: Aziaryckasłabadzki, Dračkava, Kurhańnie, Piekalini, Plisa, Zabałoćcie, Zialony Bori, Žodzina ja Usiaži külanõukogu. Halduskeskus on Smalavičy linn. Rajooni territooriumil asub ka selle koosseisu mitte kuuluv Žodzina linn. Teine tähtsam asula on Zialony Bori alev. Rajooni territooriumile jääb ka Minski rahvusvaheline lennujaam. Vołma Memoriaalkompleks "Kuulsuse kurgaan". Memoriaalkompleks "Kuulsuse kurgaan". Małyja Lady Rajooni tähtsamad jõed on Hajna, Plisa, Vuša ja Vołma. Suurim järv on Sudable. Rajoon asub suuremalt osalt Kesk-Biarezina tasandikul, loodeosa aga Minski kõrgustikul. Kõrgused ulatuvad valdavalt 170–200 meetrit üle merepinna. Kõrgeim koht asub Karpiłaŭka küla lähistel (266 meetrit). 2009. aasta seisuga olid elanikest 90,72% valgevenelased, 6,58% venelased, 1,05% ukrainlased ja 1,65% oli teistest rahvustest. 73,24% elanike emakeel oli valgevene keel, 23,78% elanikel aga vene keel. Koduse keelena kasutas valgevene keelt 34,58% elanikke, vene keelt aga 58,11%. The population as of January 1, 2024 and the average annual population for 2023 in the Republic of Belarus by regions, districts, cities and urban-type settlements  Smalavičy rajoon – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Rajoon Minski oblasti täitevkomitee kodulehel (vene keeles) Rajooni täitevkomitee koduleht (vene keeles) Rajooni kaart
Kõrista linnamägi

Kõrista linnamägi on linnamägi Põlva maakonnas Kanepi vallas Karilatsi külas. Ovaalse kujuga 5-6 m kõrguse künka mõõtmed jalamist jalamini on põhja-lõuna suunas umbes 120 m ja ida-lääne suunas 60–70 m. Mäe keskosa on kunstlikult kõrgendatud. Selge kultuurikihi puudumise tõttu oli muistis esialgu kaitse all pelgupaigana. 2005. aastal tehtud šurfist ilmnes, et mäelae keskosas oli liivapinnas 80 cm paksuselt segatud ja sisaldas veidi söetükke, millest võetud 14c poov on dateeritud 11.-12 sajandisse või ka 13. sajandi algusse. 14C proovid: 967+- 55 bp; kal 983-1189, 1201-1209 (95,4%) prk (tln-3008) /Tõnisson, E. 2008. Eesti muinaslinnad. Muinasaja teadus 20, lk. / Pelgupaik "Linnamägi" kultuurimälestiste riiklikus registris
Makita Kabelimägi

Makita Kabelimägi ehk Looga Kabelimägi on muinasaegne linnamägi ja keskaegne matmispaik Valga maakonnas Otepää vallas Makita külas. Järsunõlvalisel 10 m kõrgusel kolmnurkselt kitseneva pealispinnaga künkal asuva õueala pikkus on 20 m ja laius 13 m. Võimalik, et juba enne kalmistu rajamist on mäe pealispinda inimtekkeliselt tasandatud ja lühiajaliselt kindlustatud elukohana. Mäe idanõlval kulgeb künkalaest 5-6 m madalamal ebaühtlase laiusega terrassitaoline vöönd, mis on tekkinud nõlva järsemaks kasvamise tõttu. Mäe loodepoolse tipu nõlval leidub suuri, meetrise läbimõõduga raudkive. Kultuurkihi puudumine, mullatööde väike maht ja leidude vähesus annab alust arvata, et kindlustustööd on pooleli jäänud. Makita Kabelimäel toimusid arheoloogilised uuringud 1986. ja 1987. aastal. Läbikaevatud künkalaelt leiti 158 13.–18. sajandi laibamatust ja umbes 25 m² suurune põletusmatustega ala, mis on keskaegsete matmispaikade puhul tavatu. Põletusmatustega seostub väga palju savinõukilde. Need ning kalmelt leitud loomaluud annavad märku praeguseks unustatud matuserituaalidest. Erinevalt tavalistest Eesti külakalmistutest olid paljud hauad kaetud kividega. Ka leiumaterjal on eripärane, iseloomulik Novgorodi- ja Pihkvamaale. Tõnisson, E. 2008. Eesti muinaslinnad. Muinasaja teadus 20, lk. 305-306/ Mart Varik. Otepää. 2014. Makita Kabelimägi kultuurimälestiste riiklikus registris
Mustla ringvall

Mustla ringvall on ringvall-linnuse tüüpi linnamägi Saaremaal Pahavalla külas Kolga-Jakobi talu maadel. Kuke oja järsul lõunakaldal asuva ringvall-linnuse läbimõõt koos valliga on 45 m. Vall ümbritseb siseõue ning on kohati vaevumärgatav, selle kõrgus ei ületa 50 sentimeetrit. Sealt on leitud kuni 40 cm läbimõõduga kive. Kultuurikiht näib seal puuduvat. Sarnaselt teiste varaste ringvall-linnustega võib Mustla oma kuuluda eelrooma rauaaja lõppu või rooma rauaaja algusse. Tõnisson, E. 2008. Eesti muinaslinnad. Muinasaja teadus 20, lk 249–250 Mustla ringvall kultuurimälestiste riiklikus registris
Purtse Taramägi

Purtse taramägi on neemiklinnuse tüüpi linnamägi Ida-Viru maakonnas Lüganuse vallas Liimala külas Linnamäel. Purtse jõe läänekaldal jõesuudmest mõnesaja meetri kaugusel asetseva linnamäe ebakorrapäraselt ovaalse kujuga neemikuga. Linnuseõue pindala on 2100 ruutmeetrit. Selle nõlvade suurim kõrgus on 15 m. Neemiku jõepoolsel otsal kulgeb 2 m laiune ja 40 cm kõrgune kivimüür. See on laotud paeplaatidest. Kirdeosas asuv kuivmüüritis on ehitatud raudkividest ning kõrgus 50 cm. Purtse Tarakalda linnamägi Tõnisson, E. 2008. Eesti muinaslinnad. Muinasaja teadus 20, lk. 230 Purtse Taramägi kultuurimälestiste riiklikus registris
Palanga mõis

Palanga mõis (leedu keeles Palangos dvaras) on endine mõis Leedus Palangas. Palanga mõis tekkis aastal 1824, mil Palanga ja selle ümbruse maad ostis Michal Tyszkiewicz. Mõisakompleksi hakkas rajama tema poeg Józef Tyszkiewicz. Palanga mõis kuulus üksnes Tyszkiewiczite suguvõsale, jäädes nende valdusse võõrandamiseni 1941. aastal. Mõisakompleksi kuuluvad lisaks peahoonele suur park, kabel Birutė mäel (künkal, kus olevat elanud suurvürst Kęstutise abikaasa Birutė), valvurimaja ja Lourdes' groti koopia. Peahoone ehitati aastail 1897–1902. Hoone arhitekt on Franz Heinrich Schwechten. Aastast 1963 asub hoones Palanga Merevaigumuuseum. Peahoone ees seisab Vilkėnase mõisast pärinev skulptuur "Rebekka". Pargi kujundas prantsuse maastikuarhitekt Édouard André koos poeg Rene Eduard Andre ja belglase Buyssen de Couloniga. Seda hakati kujundama aastal 1897. Sinna istutati Leedu ajaloolaste hinnangul 500 liiki eri botaanikaaedadest toodud puid ja põõsaid, park nimetati Birutė pargiks. Park on vabakujundusega, seda ehivad purskkaev, lillepeenrad ja rosaariumid. Pargi pindala on ligikaudu 100 hektarit, seal paikneb 7 skulptuuri. Tänapäeval asub pargis Palanga botaanikaaed. Mõisakompleksi vanim hoone on kabel Birutė mäel. Kabel püstitati aastal 1869, see on pühitsetud pühale Jürile. Palanga mõisa park Birutė mägi Kabel Birutė mäel Vaade peahoonele Sissekanne Leedu mõisate veebisaidil; fotod (leedu keeles) Sissekanne Leedu mõisate veebisaidil; asendiplaan (leedu keeles)
Būtingė

Būtingė on asula Leedus Läänemere kaldal, mis alates 1973. aastast kuulub administratiivselt Palanga linna koosseisu. Būtingės asub naftaterminal, mis tegutseb aastast 1999. Būtingės elab umbes 207 inimest. Būtingė oli pikka aega Kuramaa osa. 1507. aastal rajasid Buddendickid sinna mõisa (Butendiekshof, ka Budendiekshof). Mõisa peahoones on praegu restoran Birutės uostas ('Birutė sadam'). 1824. aastal valmis seal luteri kirik. Kuni 1921. aastani kuulus Būtingė Läti koosseisu, asula lätikeelne nimi oli Būtingciems. Leedu koosseisu läks asula peale kahe riigi vahelist piirikokkuleppe allakirjutamist.
Egon Friedell

Egon Friedell (kuni 1915 Friedmann; 21. jaanuar 1878 – 6. märts 1938) oli juudi päritolu austria filosoof, näitleja, ajakirjanik, kirjanik ja teatrikriitik. Friedell sai juba enne esimest maailmasõda tuntuks näitlejana, olles Max Reinhardti trupi liige. Maailmakuulsaks sai ta aga tänu oma kultuuriajaloolistele teostele: 1927–1931 ilmus "Uusaja kultuurilugu", kus Friedell annab ülevaate ja hinnangu Euroopa ajaloost alates mustast surmast kuni esimese maailmasõjani. Teose omapäraks on see, et ajalugu on esitatud lühivormide (anekdootide) kujul, millest igaüks käsitleb üht isikut või nähtust. Friedelli teine suurteos "Vanaaja kultuurilugu" jäi aga lõpetamata, kuna 1938. aastal tungisid Austriasse natsid ning et mitte nende kätte langeda, sooritas ta enesetapu. "Uusaja kultuurilugu: suurest katkust kuni Esimese maailmasõjani" I, saksa keelest tõlkinud Ilme Rebane, Kupar, Tallinn 2003, 414 lk; ISBN 9985612620 "Uusaja kultuurilugu: suurest katkust kuni Esimese maailmasõjani" II, saksa keelest tõlkinud Leo Metsar, Kupar, Tallinn 2003, 430 lk; ISBN 9985612639 "Uusaja kultuurilugu: suurest katkust kuni Esimese maailmasõjani" III, saksa keelest tõlkinud Leo Metsar, Kirjastuskeskus, Tallinn 2004, 428 lk; ISBN 9985950771 "Vanaaja kultuurilugu: Kreeka kultuurilugu". tõlkinud Ilme Rebane. Eesti Keele Sihtasutus, Tallinn 2010, 344 lk; ISBN 9789985793060 Jaan Undusk, "Tere tulemast, doktor Friedell!" – Sirp 15. august 2003, lk 4–5 Maria-Kristiina Lotman, "Kontakti leidmise ime" – Sirp 27. august 2010, lk 4 Sergei Stadnikov, "Joviaalne visioon Hellasest" – Eesti Ekspress 20. jaanuar 2011, lk 30
Palanga botaanikaaed

Palanga botaanikaaed (Palangos botanikos parkas) on botaanikaaed Leedus Palanga linnas. Botaanikaaed on kujundatud endise Palanga mõisa pargist. Selle territooriumil, endises Tyszkiewiczitele kuulunud lossis asub Palanga Merevaigumuuseum. Botaanikaaed loodi 14. mail 1960. Botaanikaaia pindala on 101,3 hektarit. Sellest 60 hektarit katab mets, 0,5 hektarit lillepeenrad, 1,16 hektarit veekogud. Pargi kujundas Prantsuse maastikuarhitekt ja botaanik Édouard André koos poeg Rene Eduard Andre ja Belgia aedniku Buyssen de Couloniga. Kohalike ajaloolaste arvates oli aias algselt 500 liiki puud ja põõsast, millest osad olid toodud Berliini aedadest. Praegu leidub pargis umbes 250 sissetoodud ja 370 kohalikku liiki. Neist 24 kuulub 1992. aastal koostatud Leedu ohustatud liikide nimekirja. Puude seas domineerivad liivase pinnasega hästi kohanenud männid ja nulud. Kirdepoolne osa pargist uuendati aastal 1935, mil see veel Tyszkiewiczitele kuulus. Pargis on veel roosiaed, kasvuhoone, ussikuninganna Eglė kuju, holokausti mälestusmärk, tiigid ja lehtla. Botaanikaaia territooriumil on ka 7 skulptuuri. Suvel toimuvad muuseumi alal kontserdid ja festivalid. Pargis asub üks iidne liivadüün, mida tuntakse Birutė mäena (leedu keeles Birutės kalnas). Legendi kohaselt elas seal suurvürsti Kęstutise abikaasa Birutė. Sellel luitel asub 1869. aastal ehitatud ja pühale Jürile pühitsetud kabel. Mäe jalamil asub koopia Lourdes grotist. Ussikuninganna Eglė kuju Botaanikaaed mõisa peahoone juures Tiik Palanga botaanikaaias Lourdes grott PALANGA BOTANICAL PARK. RAŠYTINIAI ŠALTINIAI APIE BIRUTĖS KALNĄ.
Aleetilised modaalsused

Aleetilised modaalsused on paratamatu tõesusega seotud modaalsused. Neid uurib aleetiline modaalloogika, mida sageli nimetatakse lihtsalt modaalloogikaks. Enamasti vaadeldakse järgmisi aleetilisi modaalsusi: paratamatus (miski on paratamatu) võimalikkus (miski on võimalik) võimatus (miski on võimatu) mitteparatamatus (miski on mitteparatamatu) kontingentsus (miski on kontingentne) Lauseloogika (ja predikaatloogika) raames väljendatakse neid lauseoperaatorite abil, näiteks lausest p saadakse lause □p, kus □ on paratamatuse operaator, mille esinemist loetakse "on paratamatu, et" või "ruut". Teised aleetilisi modaalsusi väljendavad operaatorid saadakse paratamatuse operaatorist lauseloogika tehete (eituse ~ ja konjunktsiooni &) abil: ~□~p (tähis ◊p, loetakse ka "romb-p"): on võimalik, et p (ei ole paratamatu, et pole tõsi, et p) □~p: on võimatu, et p (on paratamatu, et pole tõsi, et p) ~□p: on mitteparatamatu, et p (pole tõsi, et on paratamatu, et p) ~□p & ~□~p: on kontingentne, et p ((pole tõsi, et on paratamatu, et p), ja pole tõsi, et on paratamatu, et pole tõsi, et p) Paratamatuse operaatori asemel võib aluseks võtta võimalikkuse operaatori, mille kaudu paratamatuse operaator □ väljendub kui ~◊~ (pole tõsi, et on võimalik, et pole tõsi, et). Iga propositsioon on kas paratamatu (st, on paratamatu, et see propositsioon on tõene; analoogselt tuleb tõlgendada ka järgmisi väljendeid), kontingentne või (välistav või) võimatu, neljandat võimalust ei ole. Iga võimalik propositsioon on kas paratamatu või kontingentne, kolmandat võimalust ei ole. Iga mitteparatamatu propositsioon on kas kontingentne või võimatu, kolmandat võimalust ei ole.
Smiłavičy

Smiłavičy (transkribeerituna Smilavitšõ, poola keeles Śmiłowicze) on alev Valgevenes Minski oblastis Červieńi rajoonis. Alev on Smiłavičy külanõukogu halduskeskuseks. Smiłavičy asub merepinnast 156 meetri kõrgusel Vołma jõe kaldal. Smiłavičys on keskkool, muusikakool ja internaatkool. Lisaks annavad haridust sovhoostehnikum, kutsekool ja põllumajanduslik kolledž. Alevis on kino, kultuurimaja ja kaks raamatukogu. Suurimaks vaatamisväärsuseks on Smiłavičy mõis, ajaloolised pühakojad on aga hävinud. Smiłavičyt mainitakse esimest korda aastal 1582. Asula kuulus toona Minski vojevoodkonda ja Minski maakonda. Aastal 1592 toimus seal suur lahing mitme ümbruskonna küla elanike vahel, kuna ühelt läbisõidul olevalt talumehelt varastati seal kaks vaati (kokku 110 kilogrammi) mett. Algul Kęsgailadele ja hiljem Sapiehadele kuulunud asula jagunes XVI sajandil Zaviszade ja Szemiotite vahel. Umbes sel ajal asusid Smiłavičysse elama ka tatarlased. Kuigi tatarlased elasid kompaktselt asula lõunaservas, kasutati veel XIX sajandil asula kohta nime Татарская Слабада. Tänapäeval kannab Tatarskaja Słabada nime piirkond alevi lõunaservas. XVII sajandi alguses pärisid Szemiotidele kuulunud osa asulast Ogińskid. Nende valduses olevat osa kutsuti ka Šachoŭničyks (Шахоўнічы). Teine pool Smiłavičyst kuulus jätkuvalt Zaviszadele, nemad asutasid alevis paberivabriku. Aastal 1660 suri Marcjan Michał Ogiński ja tema osa valdusest läks üle Krzysztof Stanisław Zawiszale. Pärast seda oli terve Smiłavičy ühe omaniku käes. Aastal 1760 pärisid Smiłavičy taas Ogińskid, aga aastal 1771 ostsid selle Moniuszkod. Tol ajal oli asulas 85 majapidamist, neist 31 kuulus juutidele ja 13 tatarlastele. Alevis oli kaks vesiveskit, neist üht kasutati ka saekaatrina. Poola jagamisel läks Smiłavičy aastal 1793 Venemaa koosseisu. XIX sajandi kaheksakümnendatel aastatel oli seal kolm õigeusu kirikut (üks neist katoliiklastelt konfiskeeritud) ja katoliku kirik. Juutidel oli alevis kolm palvemaja, tatarlastel mošee. Jõel asus kaks vesiveskit, tegutsesid õllevabrik ja viinavabrik, valmistati kalevit. Alevis tegutses 30 poodi. Aastaks 1897 oli Smiłavičys 3498 elanikku. Toona oli seal kaks õigeusu kirikut ja üks katoliku kirik, lisaks katoliiklaste kabel. Alevis oli mošee, juutidel oli viis palvemaja. Alevis valmistati leiba ja kalevit, seal oli ka mitu parkimistöökoda. Kõrtse oli seal viis, võõrastemaju kaks, lisaks asus seal 58 väikepoodi. Mõisa juures oli ka viinavabrik. Aastaks 1881 oli alev läinud Wańkowiczite valdusse. XX sajandi alguseks olid enamik alevi elanikest juudid. 1919. aastal hakkas Smiłavičy kuuluma Valgevene NSV koosseisu. Smiłavičy mošee Tatarskaja Słabada Smiłavičy keskus Smiłavičy Vołma jõgi Stanisław Moniuszko – Poola helilooja Chaim Soutine – Valgevene kunstnik Ibrahim Kanapacki – Valgevene kultuuri- ja riigitegelane, üks tatari kogukonna liidreid Faïbich-Schraga Zarfin – Prantsuse kunstnik Girš Feldman – Vene-juudi ärimees Jaŭhien Miranovič – Valgevene riigitegelane ja agronoom Alevi mitteametlik koduleht Smiłavičy Valgevene fotoentsüklopeedias Alev YouTube'is (esimene osa) Alev YouTube'is (teine osa)
Surnud 22. mail

Siin loetletakse 22. mail surnud tuntud isikuid. 0337 – Constantinus Suur, Rooma keiser 1667 – Aleksander VII, paavst aastatel 1655–1667 1873 – Alessandro Manzoni, itaalia kirjanik 1885 – Victor Hugo, Prantsuse kirjanik 1888 – Gustav Teichmüller, Saksa filosoof 1910 – Jules Renard, prantsuse kirjanik 1925 – John French, inglise sõjaväelane ja väejuht 1934 – Pekka Ervast, soome okultist ja teosoof 1935 – Heinrich Dietzel, Saksa majandusteadlane 1939 – Ernst Toller, saksa proosakirjanik ja luuletaja 1940 – Evald Taidur, Eesti sõjaväelane 1946 – Karl Robert Ruus, Eesti poliitik 1949 – Klaus Mann, Saksa kirjanik 1972 – Margaret Rutherford, inglise näitleja 1982 – Nora Kaplinski, eesti tõlkija 1984 – Karl-August Fagerholm, Soome poliitik 1987 – Wilhelm Petersen, saksa kunstnik 1989 – Heigo Miidla, eesti taimefüsioloog 1990 – Aleksander Tulk, eesti allveeujuja 1992 – Zellig Harris, USA keeleteadlane 1992 – Karl Ollino, eesti metsateadlane 1996 – Veikko Lavi, soome laulja ja laulukirjutaja 1997 – Renzo Montagnani, itaalia näitleja 2001 – Jenő Fock, Ungari kommunistlik riigitegelane 2001 – Aaro Honka, soome kirjanik ja haridustegelane 2004 – Richard Biggs, USA näitleja 2006 – Lilia Prado, mehhiko näitleja 2006 – Lee Jong-wook, Maailma Tervishoiuorganisatsiooni peadirektor 2003–2006 2007 – Boriss Bunkin, NSV Liidu relvakonstruktor 2007 – Jef Planckaert, flaami päritolu Belgia jalgrattur 2007 – Pemba Doma Sherpa, Nepali mägironija 2008 – Robert Asprin, USA ulmekirjanik 2008 – Helen Kauksi, eesti tekstiilikunstnik 2008 – Osmo Sipari, soome arhitekt 2009 – Aleksandr Mežirov, vene luuletaja 2009 – Alexander Grill, Austria näitleja 2009 – Yeo Woon Kye, Lõuna-Korea näitlejatar 2009 – Zé Rodrix, Brasiilia muusik 2010 – Martin Gardner, USA teaduskirjanik 2011 – Jan Derksen, Hollandi jalgrattur 2011 – Ralph Hunt, Austraalia poliitik 2011 – Joseph Brooks, USA helilooja, produtsent, stsenarist ja lavastaja 2012 – Aleksei Vanin, vene näitleja 2013 – Henri Dutilleux, prantsuse helilooja 2014 – Imre Gedővári, ungari vehkleja 2016 – Bata Živojinović, Serbia näitleja ja poliitik 2017 – Tiit Sepa, eesti harrastuskunstnik ja kirjanik 2018 – Philip Roth, USA kirjanik 2019 – Rik Kuypers, Belgia filmilavastaja 2019 – Eero Talvistu, eesti filmiprodutsent 2020 – Ashley Cooper, austraalia tennisist 2020 – Luigi Simoni, itaalia jalgpallur, jalgpallitreener ja sporditegelane 2020 – Jerry Sloan, Ameerika Ühendriikide korvpallur ja treener 2020 – Mory Kanté, guinea muusik 2020 – Miljan Mrdaković, serbia jalgpallur 2024 – David Wilkie, šoti ujuja
Smiłavičy mõis

Smiłavičy mõis ehk Smilavitšõ mõis (маёнтак Смілавічы) on mõis Valgevenes Minski oblasti Červieńi rajooni Zalesse külanõukogu Smiłavičy asulas. Algul kandis mõis Bakšty nime. Esimest korda on seda mainitud aastal 1451. Algul Kęsgailadele ja hiljem Sapiehadele kuulunud asula jagunes XVI sajandil Zaviszade ja Szemiotite vahel. XVII sajandi alguses pärisid Szemiotidele kuulunud osa mõisast Ogińskid. Tol ajal hakati nende valduses olevat osa kutsuma Smiłavičy-Dukoraks. Teine pool Smiłavičyst kuulus jätkuvalt Zaviszadele. Seda poolt teati kui Smiłavičy-Bakstyt. Aastal 1660 suri Marcjan Michał Ogiński ja tema osa valdusest läks üle Krzysztof Stanisław Zawiszale. Pärast seda oli terve Smiłavičy ühe omaniku käes. Aastal 1760 pärisid Smiłavičy taas Ogińskid, aga aastal 1771 ostsid selle Moniuszkod. XIX sajandi lõpus läks Smiłavičy abielu teel Wańkowiczite valdusse. Sealse mõisakompleksi rajasid XIX sajandi alguses Moniuszkod. Peahoone ehitati kahes osas – vana peahoone ehitas Stanisław Moniuszko (helilooja Stanisław Moniuszko vanaisa. Hoone juures kasutati gooti stiili elemente, hoonet liigendavad karniisid. Peafassaadi liigendab kolmekorruseline torn, mille asumist osa kaunistab rustika. Hoone ise muudeti uue korpuse rajamisel galeriiks, see ehitati anfilaadina ümber, sealsetele koridoridele lisati silindervõlvid. Uus peahoone valmis XX sajandi alguses, seda ühendas vana hoonega kasvuhoone. Hoone on uusgooti stiilis, asümmeetrilise plaaniga. Seda ehtisid viisnurksed erkerid. Sissepääs asus hoone lääneküljes, seda piirasid püloonid. Aastal 1973 rekonstrueeriti hoone uuem osa, tänapäeval asub seal põllumajanduskolledž. Vana hoone osa seisab praegu tühjalt. Mõisa uus peahoone Vana ja uus hoone aastal 1917 Mõisa park Allee mõisa pargis Mõis valgevene fotoentsüklopeedias Fotod mõisa varemetest
Short C-23 Sherpa

Short C-23 Sherpa on Inglismaal külma sõja lõpul reisilennuki Short 330 (ka Short 360) baasil välja töötatud kerge sõjaväe transpordilennuk. C-23 on 2 turbopropellermootoriga lihtsalt juhitav vähenõudlik tugedega ülatiivaline metallkonstruktsiooniga transpordilennuk. On kohandatud maanduma ka mittekõvakattega lennurajale. Kere on ristlõikes iseloomulikult ristkülikukujuline. Lasti saab peale laadida kere esiosa külgluugist või tagaosa rambi kaudu. Põhiandmeid: Pikkus – 17,7 m, Tiivaulatus – 22,8 m, Last – 20 sõjaväelast täisvarustuses või 27 langevarjurit või 18 haavatut + 3 meedikut või 36 reisijat või 3,175 t kaupa, Meeskond – 2–3 inimest, Reisikiirus – 422 km/h, Lennukaugus 1900 km, Praktiline lennukõrgus 5,3 km, Maksimaalne stardikaal 10,8 t, Kütusepaakide maht 2,08 m³. Lennuk oli kasutusel aastail 1985–2014 USA maaväes ja rahvuskaardis, muuhulgas ka Lahesõjas. Kasutati ka otsinguteks. Vahetati välja lennuki UV-18A (DHC-6) vastu. 2014. aastal otsustas USA osa C-23-dest kinkida Eestile (2 lennukit), Djiboutile ja Filipiinidele. Let L-410 – sarnane lennuk Globalsecurity.org [[1]] Army.mil – C-23 Sherpa makes final flight as Army Guard retires aircraft [[2]] [[3]] Eesti lennuväele kingitakse 2 lennukit
Salujärv

Salujärv (ka Tallikese järv, Ala-Mahtja järv) on järv Võrumaal Rõuge vallas. Järves leidub apteegikaani. Haanja looduspargi kaitsekorralduskava. Vaadatud 20.12.2014. Salujärv Eesti looduse infosüsteemis
Červień

Červień (transkribeerituna Tšerven; leedu keeles Červenė, varasemal ajal Igumenas; poola keeles Czerwień, varemalt aga Ihumeń; vana nimi Ihumen (Ігумен) või Igumen) on linn Valgevenes Minski oblastis, Červieńi rajooni halduskeskus. Červień asub Minskist 64 kilomeetri kaugusel. Haridust annavad neli keskkooli ja muusikakool. Linnas on ka kultuurimaja ja raamatukogu. Červieńis on toiduainetetööstus ja kergetööstus, seal töödeldakse puitu. Linnas on koduloomuuseum. Vaatamisväärsusteks on veel ajalooline keskus ja bolševismiohvrite matmispaik. Ihumenit on esimest korda mainitud aastal 1387. Toona kuulus paik Kęsgailadele, jäädes nende valdusse XVI sajandi esimese pooleni. Aastal 1447 läks asula Vilniuse piiskoppide valdusse. Seoses territoriaal-administratiivse reformiga hakkas Ihumen kuuluma Minski vojevoodkonda ja Minski maakonda. Aastal 1669 on esmamainitud sealset katoliku kirikut. Põhjasõja ajal ööbis seal kuningas Karl XII. Poola jagamisel läks Ihumen aastal 1793 Venemaa koosseisu. Uued võimud konfiskeerisid piiskoppidelt seni neile kuulunud alevi. Aastal 1795 sai Ihumenist linn. Aastal 1899 põles linn maha. Aastal 1919 võttis Valgevene NSV juhtkond vastu otsuse, et linn kuulub Valgevene koosseisu. Aastal 1923 nimetati Ihumen ümber Červieńiks (valgevene keeles juuni) 1924. aastast oli Červień rajoonikeskus. 26. juunil 1941 tapsid linnast taganevad NKVD väed linnas ligi kolm tuhat (teistel andmetel viis tuhat) poliitvangi. See fakt tuli ilmsiks aastal 1989. Sakslased tapsid Teise maailmasõja ajal 4265 linna elanikku, juutide geto likvideeriti koos sealsete asukatega 1. veebruaril 1942. Katoliku kirik Õigeusu kirik Červieńi koolimaja Červień Červień Stanisław Moniuszko – Poola helilooja Valeryj Šaryj – Valgevene raskejõustiklane Lev Štšerba – Vene keeleteadlane Hanna Barysievič – väidetavalt 118-aastaseks elanud naine Iłona Usovič – Valgevene jooksja Oleg Novitski – Vene kosmonaut Michaś Staniuta – Valgevene kunstnik Mikałaj Viaršynin – Valgevene luuletaja Halina Marcinkievič – Valgevene geograaf Hienadź Aŭłasienka – Valgevene kirjanik Vladimir Fundator – Vene metallurg Faibõš Golub – Usbeki kirurg Samuil Gorlin – Vene mehaanik Semjon Gurevitš – Vene sõjaväelane Uładzimir Karol – Valgevene arhitekt The population as of January 1, 2024 and the average annual population for 2023 in the Republic of Belarus by regions, districts, cities and urban-type settlements Červień Červień Valgevene fotoentsüklopeedias Linn YouTube'is