laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
NbFz

NbFz (NeubauFahrzeug) oli Saksamaal toodetud rasketank, mida toodeti ettevõtetes Rheinmetall-Borsig ja Krupp aastatel 1932–1936 kokku viis tanki. Mõlema ettevõtte toodetud tankid erinesid teise omadest torni poolest. Esimene tank valmis ettevõttes Rheinmetall 1932. aasta oktoobris. Ehituselt sarnanes see Nõukogude tankidega T-28 ja T-35 ning Inglise tankiga Vickers A1E1 Independent. Peagi valmis ka teine ning neid masinaid on nimetatud ka "Rheinmetallideks". Nende kahe masina korpused olid valmistatud lehtrauast, mitte terasest. Neid ei kasutatud sõjategevuses kunagi, vaid need jäid meeskondade väljaõppeks. Järgmised kolm masinat valmistati ettevõttes Krupp, need olid tehtud juba soomusterasest ja osalesid otseses sõjategevuses. Rheinmetalli masinatest erinesid need peatorni kuju ja suurtükkide paigutuse poolest (Krupil paiknesid 75 ja 37 mm suurtükk tornis kõrvuti, Rheinmetallil aga üksteise peal). Lahingumass – 23,41 tonni, meeskond – 7 meest (komandör, sihtur, laadur, kaks laskurit kuulipilduja tornides, juht-mehaanik ja radist). Pikkus – 6650 mm, laius – 2900 mm, kõrgus – 2650 mm. Relvastus – üks 75 mm suurtükk KwK 1/24 lahinguvaruga 80 mürsku ja üks 37 mm suurtükk lahinguvaruga 60 mürsku, mis mõlemad paiknesid peatornis, kas kõrvuti või üksteise peal. Torn oli keevitatud, selle katusel asus komandöritorn ja kummalgi küljel üks luuk. Neli kuulipildujat MG13 paiknesid kahes kuulipildujatornis, kummaski kaks. Tornid olid masinale paigaldatud malekorras ning sarnanesid PzKpfw I tornidega. Mootor – kuuesilindriline vedelikjahutusega karburaatormootor BMW-Va, võimsusega 290 hobujõudu (osa allikaid nimetab jõuallikaks ka 360 hj 12-silindrilist Maybach HL 108TR vedelikjahutusega karburaatormootorit). Maksimaalne kiirus maanteel – 30 km/h. Läbisõit maanteel 120 km. Tankil oli raadiojaam. Korpus oli needitud-keevitatud. Veermik: kümme kanderatast, mis paarikaupa moodustasid viis iseseisvat vankrit, neli tugirullikut ja juhtratas esiosas ning vedav ratas ahtris. Achtung Panzer – Neubaufahrzeug inglise keeles
Bolševikud

Bolševikud ehk enamlased (vene keeles большевики) olid Venemaa Sotsiaaldemokraatliku Töölispartei radikaalse tiiva esindajad. VSDTP II Kongressil 1903. aastal said radikaalsed sotsiaaldemokraadid, keda juhtis Vladimir Lenin, partei keskorgani valimisel häälteenamuse. Sellest tulebki nimetus "enamlased". Vähemusse jäänud vastaseid hakati nimetama menševikeks ehk vähemlasteks. Sotsiaaldemokraadid hindasid aastatel 1905–1907 alanud revolutsioonilist liikumist kui kodanlik-demokraatlikku revolutsiooni, mis oli suunatud tsaari isevalitsuse nõrgestamisele, mitte aga klassivõitlusest lähtuvat proletariaadi diktatuuri kehtestamisele. Bolševike arvates pidi antud revolutsiooniline liikumine üle kasvama sotsialistlikuks, menševikud aga arvasid, et Venemaa peab enne sotsialismi läbima rea reforme. Samuti olid bolševikud ja menševikud eriarvamusel VSDTP organisatsioonilise ülesehituse suhtes: bolševikud ja Lenin arvasid, et partei peab olema rangelt tsentraliseeritud, sõjaväetüüpi organisatsioon, mis võimaldaks saavutada peale taktikaliste eesmärkide ka strateegilisi eesmärke (proletariaadi maailmarevolutsioon jne). Menševike juht oli Georgi Plehhanov. Bolševikud pidasid erinevalt menševikest revolutsioonilise liikumise peajõuks töölisklassi, proletariaadi diktatuuri võimu aluseks ja sotsialismi ehitamise põhitingimuseks pidasid nad töölisklassi ja talurahva liitu. Bolševike võitlus vähemlaste vastu lõppes VSDTP VI Kongressil 1912. aastal sellega, et vähemlased heideti parteist välja. Anarhistid Menševikud ehk vähemlased NLKP
VSDTP II kongress

VSDTP II kongress oli Venemaa Sotsiaaldemokraatliku Töölispartei kongress, mis toimus 1903. aasta juulis ja augustis Brüsselis ja Londonis. Kongressil said revolutsioonilised marksistid, keda juhtis Vladimir Lenin, partei keskorgani valimisel häälteenamuse.
Erik Puura

Erik Puura (sündinud 14. mail 1964 Tartus) on eesti geoloog (keskkonnageoloogia ja hüdrogeokeemia valdkonnas) ja keskkonnateadlane. Ta lõpetas 1989. aastal Tartu Riikliku Ülikooli geoloogia erialal. Keskkonnakaitse MSc 1993, kaitstud Manchesteri Ülikoolis, tehnikadoktor (Ph.D 1999 keemiatehnika erialal, kaitstud Stockholmi Kuninglikus Tehnikaülikoolis). 2007. aastast on Puura olnud Tartu Ülikooli tehnoloogiainstituudi direktor, 2009. aastast Tartu ülikooli ettevõtlussuhete ja innovatsiooni juht. Alates 1. septembrist 2012 kuni 31. maini 2022 oli ta Tartu Ülikooli arendusprorektor. Alates 1. juunist 2022 kuni 23. aprillini 2023 töötas Puura prorektori ameti järgse erialase enesetäiendamise raames täiskohaga Tartu Ülikooli tehnoloogiainstituudis külalisteadurina, uurides Ida-Virumaa tahkete jäätmete kasutusvõimalusi ja keskkonnamõjusid. Töö tulemusena käivitub 2023. aasta sügisel rakenduslik uurimisprojekt "Ida-Virumaa keskkonda ladestatud tahkete jäätmete ringlussevõtt", milles osalevad 9 jäätmete kasutusest huvitatud ettevõtet. 24. aprillil 2023 asus Puura tööle Tallinna Tehnikaülikooli ettevõtlusprorektori ametikohale. Uurinud Eesti põlevkivitööstuse tahkete jäätmete mineraloogiat ja geokeemiat, isesüttimis- ja leostumisprotsesse Maardu fosforiidikarjääri puistangutes, põhjavee hüdrogeokeemiat, tahkete jäätmete matmisel toimuvaid protsesse. Ta on Eesti Geoloogiateenistuse nõukogu liige ja Eesti Geoloogia Seltsi juhatuse esimees. 2007–2012 kirjutas blogi "Keskkonnaabi". 2012 Tartu Ülikooli aumärk 2022 Tartu Ülikooli medal Erik Puura on geoloog Väino Puura poeg ja geoloog Ivar Puura vend. "Tartu Ülikooli aumärgi kavalerid". Tartu Ülikool. Vaadatud 8.12.2022. "Tartu Ülikooli medali kavalerid". Tartu Ülikool. Vaadatud 6.12.2022. Erik Puura blogi "Keskkonnaabi"
Hallpõsk-pütt

Hallpõsk-pütt (Podiceps grisegena) on pütlaste sugukonda kuuluv veelind. Hallpõsk-pütt pesitseb paljudel Euroopa, Lääne-Aasia ja Põhja-Ameerika loodeosa mageveejärvedel. Enamik linde veedab talve rannikupiirkondades. Hallpõsk-püti pesitsusaegset arvukust hinnatakse Eestis 300–400 paarile, talvist arvukust 10–30 isendile. Hallpõsk-püti pikkus on 40–50 cm, tiibade siruulatus 77–85 cm.. Nende kaal on 750–1620 grammi. Täiskasvanud isendeid on hõlpus eristada roostekarva kaela ja hallikasvalgete põsepiirkondade järgi. Nende nokk on mustjas kollaka tüvikuga. Tuttpütist on ta pisut väiksem. Eestis kuulub hallpõsk-pütt III kaitsekategooriasse. "Eesti lindude staatus, pesitsusaegne ja talvine arvukus 2003–2008" (PDF). Hirundo. Eesti Ornitoloogiaühing. 2009. Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 14. detsember 2011. Vaadatud 27. oktoobril 2011. Jonsson, L. Euroopa linnud. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus. 2000, lk 40–41 Hallpõsk-pütt andmebaasis eElurikkus
Valgevaal

Valgevaal (ka beluuga ja beluhha; Delphinapterus leucas) on üks kahest narvallaste sugukonda (teine on narval) kuuluvast suurest veeimetajast. Valgevaal on levinud Arktika ja Lähis-Arktika meredes. Valgevaala on kohatud ka Läänemeres, viimati 1985. aastal Saaremaa, Hiiumaa ja Käsmu poolsaare ligidal. Valgevaalade tüvepikkus ulatub kuni 5 meetrini. Täiskasvanud isendid on valged, juveniilsed aga hallikad. Nende peaosa on melonikujuline. Cetacean Specialist Group (1996). Delphinapterus leucas. IUCNi punane nimistu. Ernits, Peeter (1986). "Valgevaal Eestis". Eesti Loodus (8): 529–533.
Beluuga

Beluuga (Huso huso) on tuurlaste sugukonda kuuluv anadroomne röövkala. Varem on beluuga levinud Kaspia, Aasovi, Aadria ja Musta mere vesikonnas. Jõgede paisutamise ja kalade ülepüügi tõttu on nüüdseks Aasovi ning Aadria mere populatsioonid hävinud. Emaskalade mari (beluuga kaaviar) on hinnatud kulinaarias. (2009). Huso huso. IUCNi punase nimestiku ohustatud liigid. IUCN 2011.
Ossip Mandelštam

Ossip Emiljevitš Mandelštam (Осип Эмильевич Мандельштам, sünninimega Jossif Mandelštam; 15. jaanuar 1891 – 27. detsember 1938) oli juudi päritolu vene luuletaja ja esseist, akmeist. Ossip Mandelštam oli pärit Varssavist. 1897. aastal asus Mandelštamide perekond elama Peterburi. Aastatel 1908–1910 õppis ta Sorbonne'is ja Heidelbergi Ülikoolis. 1911. aastal halvenes perekonna majanduslik olukord sedavõrd, et Mandelštam pidi õpingud välismaal katkestama. Et astuda Peterburi Ülikooli, laskis ta 1911. aastal ennast metodisti usku ristida. Peterburi Ülikoolis õppis ta vaheaegadega aastatel 1911–1917, stuudium jäi lõpetamata. Mandelštam suri tapivangilaagris Vladivostoki lähedal. "Tähepuu varjus" (1990; valikkogu, mis sisaldab Anna Ahmatova, Nikolai Gumiljovi ja Ossip Mandelštami loomingut; tõlkinud Doris Kareva) ISBN 5-450-01293-4 Joseph Brodsky, "Koguja rõõm" (esseed), Tallinn 1996, lk 183–208 ("Tsivilisatsiooni laps") Svetlan Semenenko, "Poeetide poeetikast" (Mihhail Lotmani raamatu "Мандельштам и Пастернак", Tallinn 1996, arvustus) – Looming 1997, nr 9, lk 1288–1290 Nadežda Mandelštam, "Esimene raamat" (kirjaniku abikaasa mälestused). Tõlkinud Vilma Matsov. Sari Luukamber, Vagabund, Tallinn 2008, 366 lk Mihhail Lotman, "Kivi õrnus. Ossip Mandelštami luulest" – Vikerkaar 2009 nr 9, lk 40–48 Hannes Varblane, "Uue aja Orpheus" [alumine artikkel] – Postimees 15. jaanuar 2000, lk 19 Mart Juur, "Mees, kes tantsis miiniväljal" (N. Mandelštami teose "Esimene raamat" arvustus) – Postimees / ak: arvamus kultuur, 4. oktoober 2008, lk 9 Inna Feldbach, Nadežda Mandelštam, "Esimene raamat" – Eesti Ekspress 9. oktoober 2008, lk B11
Viinistu Kunstimuuseum

Viinistu Kunstimuuseum on muuseum Viinistu külas. Muuseum avati 2002. aastal endise kalatööstuse (vaata Kirovi kalurikolhoos) renoveeritud hoonetes. Viinistu kunstimuuseumis on esil selle omaniku Jaan Manitski kogusse kuuluvad teosed. Eksponaatide hulgas on ligi 400 eesti tuntumate kunstnike maali ja graafilist lehte. Muuseumi külalisnäitused toimuvad omapärastes silindrilistes tornides, mis on kalatööstuse endised veemahutid. Muuseum korraldab suveetendusi ja kontserte ning kunstiringe nii lastele kui ka täiskasvanutele. Kunstimuuseumi juurde kuulub ka külalistemaja, konverentsikeskus, restoran ja kontserdisaal. Biotoopia Muuseumi koduleht Pilte 360° aeropanoraam / aerofoto
Sae–Paunküla kanal

Sae–Paunküla kanal (ka Jägala–Paunküla kanal) on kanal Järvamaal Järva vallas ning Harjumaal Anija ja Kose vallas, osa Tallinna veevarustussüsteemist. Kanalit mööda juhitakse vett Jägala jõest Paunküla veehoidlasse. Selle pikkus on umbes 10,4 km. Kaunissaare-Patika kanal Sae–Paunküla kanal keskkonnaportaalis
Jägala–Pirita kanal

Jägala–Pirita kanal (ka Kaunissaare–Patika kanal) on kanal Harjumaal Anija, Raasiku ja Rae vallas, osa Tallinna veevarustussüsteemist. Kanal saab alguse Jägala jõel asuvast Kaunissaare veehoidlast ja suubub Pirita jõkke. Selle pikkus on umbes 25 km. Kanal Suursoo külas, alt voolab läbi Leivajõgi Kanal Suursoo külas Reima kadaka juures Kanal Suursoo külas Sae–Paunküla kanal Jägala–Pirita kanal keskkonnaportaalis
Andrei Illarionov

Andrei Nikolajevitš Illarionov (vene keeles Андрей Николаевич Илларионов; sündinud 16. septembril 1961 Leningradis) on vene majandusteadlane. Illarionov lõpetas Leningradi Riikliku Ülikooli majandusteaduskonna 1983 ja kaitses 1987 majandusteaduses kandidaadikraadi. 1983–1984 ja 1988–1990 töötas ta Leningradi Riikliku Ülikooli rahvusvaheliste majandussuhete osakonna õppejõuna. 1990–1992 oli ta selle ülikooli (alates 1991 Peterburi Riiklik Ülikool) teaduslik vanemkaastööline ning majandus- ja rahandusteaduskonna piirkondlike majandusraskuste laboratooriumi sektorijuhataja. 1992. aasta aprillist alates oli ta Venemaa Föderatsiooni valitsuse juures asuva majandusreformide keskuse direktori esimene asetäitja. 26. aprillil 1993 nimetati ta peaministri Viktor Tšernomõrdini valitsuse plaaniosakonna juhatajaks. 1994. aasta veebruaris laskis Tšernomõrdin ta distsipliini rikkumise tõttu töölt lahti. 1994–2000 oli ta majandusinstituudi direktor. Ta pooldas Vene rubla devalveerimist ja ennustas ette majanduskriisi, mis saabus Venemaale 1998. aasta augustis. 12. aprillist 2000 kuni 27. detsembrini 2005 oli ta presidendi Vladimir Putini majandusnõunik. Ühtlasi oli ta 2000. aasta maist 2005. aasta jaanuarini Putini esindaja suhetes G7 ja nende liidritega. Illarionov on tuntud avatud ühiskonna ja demokraatliku kapitalismi propageerija ning Kyōto protokolli kriitikuna. Alates 2006. aasta oktoobrist on Illarionovi tööandjaks Washingtonis asuv Cato instituut. 14. aprillist kuni 9. juunini 2007 osales ta mittenõustujate marssides, mida Moskvas ja Peterburis organiseeris ühendus Teistsugune Venemaa. 10. märtsil 2010 kirjutas ta alla Venemaa opositsiooni pöördumisele "Putin peab lahkuma". Ise on ta nimetanud end selle pöördumise teksti koostajaks. Andrei Illarionovist Cato Instituudi kodulehel (inglise keeles) From Competition to Collaboration: Strengthening the U.S.-Russia Relationship @cato.org, 25. veebruar 2009. Pilte Illarionovist Von Krahli Akadeemias 2. novembril 2008 Igor Taro: Andrei Illarionov: gaasinuga Euroopa kõril võib olla ühel päeval nüri, Postimees, 8. november 2008 Andrei Illarionov: Jõuriigi mudel, Postimees, 16. aprill 2007 Andrei Illarionov: Teistsugune Venemaa, Postimees, 7. aprill 2006 Ksenia Repson: Putini endine nõunik materdab Venemaad, Postimees, 27. mai 2006 "Laari asemel võib Saakašvili majandusnõunikuks saada Putini endine nõunik", Postimees, 30. oktoober 2006 Kas on elu pärast kapitalismi? (15.11.2008 16:10), ETV saadete arhiiv После войны России придется вернуть не только Крым, - эксперт. Infovastupanu. 22. oktoober 2014. (vene keeles) Teet Korsten "Putini eksnõunik: Minski lepingu jõustumine tapaks Ukraina", Põhjarannik, 20. mai 2017
Lindaliini AS

Lindaliini AS (kaubamärk Linda Line) oli Eesti laevakompanii, mis tegutses aastail 1997–2017 kiirlaevareederina Tallinna–Helsingi laevaliinil. Lõpetas tegevuse novembris 2017 ja esitas pankrotiavalduse mais 2018. Lindaliini AS oli laevafirma Inreko Laeva AS järeltulija. Lindaliini kiirlaevad võimaldasid kõige kiiremat sõitu liinil Tallinn-Helsingi. Ka sadamates kulus vähem aega, kuid laevad sõltusid võrreldes teiste laevakompaniide laevadega rohkem ilmast. Lindaliini kiirlaevad läbisid kahe linna vahemaa 1 tunni ja 30 minutiga. Lindaliini AS plaanis 2008. aastal Tallinn–Helsingi liinile tuua trimaraan-tüüpi laeva. Selle tarvis müüdi maha tiibur Jaanika. Trimaraan oli merekindlam ja veidi suurem kui Merilin. Algul plaaniti laev liinile tuua aprillis, kuid õige pea lükkus tähtaeg 26. juunile. Trimaraani ost nurjus teadmata põhjustel. 2009. aasta hooaega alustas Lindaliini AS kahe katamaraaniga, Merilini ja Karoliniga. Tallinnas väljusid Lindaliini kiirlaevad Patareisadamast, Helsingis Lõunasadama Makasiiniterminaalist. Mõlemal katamaraanil oli ülejäänud salongist eraldatud Lindaklass ja VIP-klass, lisaks pakkus ettevõte erinevaid hotelli- ja vabaajapakette Helsingis. 2018. aasta suvel pärast Merilini ja Karolini müüki (2017) Lindaliini ASil laevu ei olnud ja liin seiskus. 16. aprillil 2008 otsustas Tallinna linnavalitsus anda Tallinn–Aegna laevaliini teenindamine Lindaliini ASile. Otsusele aitas kaasa ka see, et märtsi lõpus otsustati liini väljumine Pirita sadama asemel Patareisadamast. Liini teenindas väike reisilaev Juku. 2010. aasta alguses anti liinil opereerimise õigus koos Jukuga ASile Kihnu Veeteed. Aegna laevaliini opereerib nüüd Lindaliini AS Eesti Päevaleht, 16 aprill 2008
Jukos

Jukos (ОАО НК ЮКОС) oli Venemaa suur naftatöötlusettevõte, mis tegutses aastatel 1993–2007. 1. augustil 2006 kuulutati välja Jukose pankrot. Formaalselt lakkas ettevõte olemast 2007. aasta novembris, mil lõppes ettevõtte varade müük. 1993. aastal Venemaa valitsuse loodud ettevõte rändas peagi erakätesse ja puhkes õitsele suuromanik Mihhail Hodorkovski juhtimisel. Vladimir Putini oligarhidevastase kampaania käigus vahistati Hodorkovski 2003. aastal. Jukose juhte süüdistati mitmesugustes kuritegudes ning ettevõte lammutati. 2002. aastal ostis Jukos 53,7 protsenti Leedu naftatöötlusfirma Mažeikiu Nafta aktsiaid. Samal aastal oli Jukos Lukoili järel suuruselt teine Venemaa naftaekspordiettevõte. 2011. aasta septembris langetas Euroopa Inimõiguste Kohus otsuse Jukose endiste aktsionäride, juhtivtöötajate ja võlausaldajate hagis Venemaa Föderatsiooni vastu. Kohus ei pidanud tõendatuks hagejate väiteid, nagu oleks kohtuasi Jukose vastu olnud poliitiliselt motiveeritud ning nagu oleks Venemaa võimud õigusemõistmist Jukose hävitamiseks ja selle varade omastamiseks kuritarvitanud. Küll aga leidis kohus, et Venemaa kohtusüsteem ei olnud Jukose üle kohut mõistes õiglane ja rikkus ettevõtte omandiõigusi. Euroopa Inimõiguste Kohus leidis, et ettevõttele ei antud Venemaa madalamates kohtuastmetes enda kaitse ettevalmistamiseks küllaldaselt aega. Mihhail Hodorkovski "Yukos shareholders $50 billion win is largest arbitration award". "Bloomberg Politics". ""A lifetime of litigation – the fall of Yukos"". Originaali arhiivikoopia seisuga 19. märts 2016. Vaadatud 8. novembril 2021. "„Sprawa Jukosu": przyczyny i konsekwencje". "Yukos profile". "Yukos case against Russia begins at European court". "Russia Rejects Energy Charter Treaty: A New Era for Investment Arbitration?". Originaali arhiivikoopia seisuga 24. september 2015. Vaadatud 31. augustil 2021. "Russia Must Compensate Yukos Shareholders, Says European Court".
Linda Express

Linda Express (ametlik nimi: Lindaexpress) on tiiburkatamaraan, mis kuulus Lindaliini ASile ja sõitis Tallinna-Helsingi liinil. Laev valmis Peterburis Almazi laevatehases ning oli maailma kiireim reisilaev, läbides Tallinna ja Helsingi vahelise teekonna alla tunniga (kiirus 55 sõlme). Laev oli oma seerias esimene ja sel tuli ette palju tehnilisi viperusi. 2002. aasta mais pidi kiirlaev saabuma Tallinn-Helsingi liinile, kuid liiniletulek viibis, sest laeva katsetusel ilmnes vigu (laeva veekahuri tihend lasi õli läbi, laev vajus külili). 27. juunil 2002 jõudis laev edukalt kodusadamasse Patareisadamas. 6. juulil 2002 sattus Linda Express hätta, kui Tallinna madala juures täitus masinaruum veega. Õnnetuse arvatav põhjus oli vees triiviva ajupuu otsa sõitmine, hiljem jõuti järeldusele, et süüdlaseks võis olla rootslaste antud vigane võllitihend. 15. juulil läks laev uuesti liinile, kuid 18. juulil tabas laeva jälle ebaõnn, sest 9 meremiili enne Helsingit lõppes laeval kütus. Seekord jäi süüdlaseks Saksamaal valmistatud elektrooniline kütusemõõdik, mis oli paigast ära, näidates, et laeval on veel 1200 liitrit kütust. 21. juulil saabus laev edukalt Tallinna, kuid siis selgus, et laeval on üles öelnud stabilisatsiooniplokk. 11. augustil 2002 tabas Linda Expressi jälle äpardus, kui laev hilines ühe mootori seiskamise tõttu Helsingisse mitu tundi. Oktoobrini 2003 tundus kõik minevat viperusteta, kuid 21. oktoobril 2003 purunes laeval Aegna lähistel vasak tiib ning alus naasis Tallinna sadamasse. Juulis 2004 otsustati Linda Express maha müüa. Tehing õnnestus edukalt ja kiiresti ning laev müüdi firmale Yangshan Tongshan Port Consult, mis pani selle arvatavasti Shanghai ning sellest 35 kilomeetrit eemal asuva saare vahet sõitma. Hiina lipu all kannab laev nime Shi Ji Kuai Hang. Laeva register, Registriosa number: 1P02E01 http://www.ohtuleht.ee/127098 http://www.shipspotting.com/modules/myalbum/photo.php?lid=322543
Elvira Nabiullina

Elvira Sahhipzadovna Nabiullina (vene keeles Эльвира Сахипзадовна Набиуллина; tatari keeles Elvira Səxipzadə qızı Nəbiullina; sündinud 29. oktoobril 1963 Ufas) on tatarlasest Venemaa majandus- ja riigitegelane, alates 24. juunist 2013 Venemaa Föderatsiooni Keskpanga juht. 2002. aastast on ta Venemaa Föderatsiooni 1. klassi tõeline riiginõunik. 2008–2012 oli Nabiullina majandusarengu minister ja 2012–2013 Venemaa presidendi abi. Ta lõpetas 1986 Moskva Riikliku Ülikooli majandusteaduskonna. Ta õppis aspirantuuris rahvamajanduse ajaloo ja majandusteaduste kateedris. 1991 sai Nabiullina NSV Liidu Teaduslik-Tööstusliku Liidu juhatuse alalise komitee direktoraadi peaspetsialist majandusreformi alal. 1992 nimetati see liit ümber Venemaa Tootjate ja Ettevõtjate Liiduks ning Nabiullinast sai selle direktoraadi peaspetsialist ja konsultant majanduspoliitika alal ning 1994 sama liidu ekspertinstituudi nõunik. 1994 sai temast Venemaa majandusministeeriumi majanduse reguleerimise riikliku valitsuse ülem ja majandusreformi osakonna juhataja asetäitja, 1995 Venemaa majandusministeeriumi majandusreformi osakonna ülema asetäitja, 1996 sama osakonna ülem ning majandusministeeriumi kolleegiumi liige. 1997 sai temast majandusministri asetäitja, 1998 Promtorgbanki juhatuse eesistuja asetäitja, 1999 lühikeseks ajaks Euraasia reitinguteenistuse tegevdirektor, samal aastal fondi Strateegiliste Uuringute Keskus asepresident (president oli German Gref). Aastal 2000 sai ta majandusarengu ja kaubanduse ministri esimeseks asetäitjaks (minister oli German Gref), 2003 Strateegiliste Uuringute Keskuse presidendiks. 2008 sai Venemaa G8 eesistujamaaks ja Nabiullina juhatas selle ettevalmistamise organiseerimiskomitee eksperdinõukogu. 24. septembril 2007 sai Elvira Nabiullina Venemaa majandusarengu ja kaubanduse ministriks. 12. mail 2008 nimetati see ministeerium ümber Venemaa majandusarenguministeeriumiks. 11. jaanuaril 2010 sai ta majandusarengu ja integratsiooni valitsuskomisjoni liikmeks. Aastail 2012–2013 oli ta Venemaa presidendi Vladimir Putini abi. Alates 24. juunist 2013 on Nabiullina Venemaa Föderatsiooni Keskpanga juht, olles esimene naine sel ametikohal. 10. märtsil 2022 kirjutas ajaleht Kommersant, et Nabiullina on väidetavalt esitanud lahkumisavalduse, kuid president Putin on selle tagasi lükanud. 18. märtsil esitas Putin Vene keskpanga juhi Elvira Nabiullina kolmandaks ametiajaks parlamendile kinnitamiseks, Venemaa Riigiduuma kinnitas Nabiullina kandidatuuri 20. aprillil. 2002 orden "Teenete eest Isamaa ees" II klass 2006 orden "Teenete eest Isamaa ees" I klass 2011 Sõpruse orden 2012 orden "Teenete eest Isamaa ees" IV klass 2018 Austuse orden - suure panuse eest panganduse arendamisel ja kindlustamisel Ta on abielus Jaroslav Kuzminoviga, kes on Venemaa Kõrgema Majanduskooli rektor, neil on poeg.
Jumestuskunstnik

Jumestuskunstnik (inglise keeles beauty make-up artist, vene keeles визажист) kujundab jumestuse abil inimeste välimust. Tavaliselt on tema ülesanne tuua esile inimese isikupära, kuid ka korrigeerida iluvead; samuti võib jumestuskunstnik aidata inimese välimust muuta. Kuna jumestuskunstnik kavandab ja teeb jumestust, peab ta tundma tänapäevaseid jumestustooteid ja -tehnikaid ning moesuundi. Tihti korraldavad jumestuskunstnikud näitlikke esitlusi ja koolitusi, tutvustavad jumestustooteid ning nõustavad kliente. Paljud jumestuskunstnikud töötavad teatris, televisioonis, filmis, ajakirjades, reklaamis ja moetööstuses. Samas kasutavad jumestuskunstnike teenuseid sageli pruudid, poliitikud ja teised inimesed, kes valmistuvad pidulikeks puhkudeks, kus nende välimusele pööratakse suurt tähelepanu. ARTDECO, Juvena, Shiseido, Kanebo, De Klie, Kenzoki, Max Factor, Rimmel, Revlon, Sampar, Maybelline, Yves Rocher, Clinique, Lumene, Isadora, Elizabeth Arden, Methode Jeanne Piaubert, La Prairie, Dior, Givenchy, Chanel, Yves Saint Laurent, Clarins, Darphin, Lancaster, Guerlain, Lancôme, Manhattan, The Body Shop, Biotherm, Armani, Estée Lauder Inc., Nivea, Pupa, Gosh, Carita, Collistar, Eisenberg, Avon Products, Bourjois, L'Oréal, Sisley, Jane Iredale, Kryolan, Cinema Secrets, Joe Blasco, Make Up Store, M∙A∙C [viide?] Jumestuskunstniku ametikirjeldus kutsevalikuportaalis rajaleidja.ee
Tatjana Muravjova

Tatjana Muravjova (sündinud 13. jaanuaril 1949 Tallinnas) on Eesti poliitik. Tatjana Muravjova on lõpetanud Tallinna 23. Keskkooli 1966 ning Venemaa G. V. Plehhanovi nimelise Majandusakadeemia majanduse erialal 1970. Muravjova on töötanud Riikliku Plaanikomitee Arvutuskeskuse osakonnajuhatajana 1970–1987, Eesti Hoiupanga juhatuse liikmena 1987–1993, RASi Eesti Loto personalidirektorina 1993–1997 ning Balti Kindlustuse ASis projektijuhina 1997–1999. Ta on E-Arsenali nõukogu liige, ASi Tallinna Lennujaam nõukogu liige, Eesti Tagatisfondi nõukogu liige ning naisteklubi AGORA liige. Tatjana Muravjova oli Tallinna Haabersti linnaosa vanem 1999–2004 ning Tallinna abilinnapea 2004–2005. Ta oli Tallinna Linnavolikogu liige 1993–1996, X Riigikogu liige (2005–2007) ning XI Riigikogu liige (2007–2011). Muravjova on Eesti Reformierakonna liige alates 2002, ta on Reformierakonna juhatuse liige.