laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Jeesusliikumine

Jeesusliikumine oli esimese põlvkonna algkristlaste juutluse sisene äratusliikumine. Ühiskondlikult oli jeesusliikumine protesti väljendus. Gerd Theißen avaldas 1977. aastal teose Soziologie der Jesusbewegung. Ta pakkus jeesusliikumise ajaks 30–70 m.a.j. Jeesusliikumist on piiritletud ka kui aega Jeesuse avaliku tegevuse ja surma vahel, 28-30 m.a.j. Kuid ühiskonnateadlasi ei huvita niivõrd Jeesuse isik, vaid tema järgijate rühmitus(ed). Ajaloolis-kriitilises tekstivaatluses on jeesusliikumist kasutatud samatähenduslikult Jeesuse järgijatega. Jeesuse piltlikud jutustused Jumala riigist oli suunatud juudi kogukondadele ja algselt ei olnud siin kavatsust luua rühmitust, mis lahkneks juutlusest. Jeesusliikumise aktiivne osa ja algsed "kristluse" edendajaid, olid ringiuitavad kerjused, rändjutlustajad, apostlid või prohvetid, kes sõltusid neile kaasatundvate inimeste väikestest rühmadest. Selliseid rändureid (Wanderradikalismus, eesti keelde raskesti tõlgitav, "äärmusrändajad") on hakatud ühiskonnateaduste (sotsioloogia, kultuuriantropoloogia) või religiooniteaduse kirjanduses nimetama karismaatikuteks või rändavateks karismaatikuteks (ld sõna misjonär võetakse kasutusele hiljem). Max Webwer kasutas karismaatikute mõistet üldiselt (ilma viiteta kristlusele). Ain Riistan nimetab neid "karismaatilisteks kerjusteks". Juudamaa ja Galilea külades elavad inimesed toetasid neid vabatahtlikult toidu ja öömajaga, kui nad ütlesid parooli: "prohveti nime" (Mt 10:40-42). Mõiste "vaene" võis saada selliste rändurite aunimeks. Vaeste ühiskondlikule liikumisele või organisatsioonile on viidatud ka Vanas Testamendis. Galileas võis nende rühmituses tekkida algne Tooma evangeelium ja oletatav evangeeliumi üteteallikas, mida tähistab sümbol Q (Logionide allikas). Hellenistlikes linnades asendus vaesuse põhimõte armastusega. Rooma maailmariigi väga erinevate ühiskonnakihtidega linnas oli karismaatiline kerjamine kohatu. Linna elukorraldus koosnes kodadest ehk majapidamisest, mida juhtis perekonnapea, kes kontrollis naisi, lapsi ja orje. Need juhid soovisid hoopis naiste, laste ja orjade kuulekust. Paulusel väljendub selline suhtumine kirjakohas 2Ts 3:10: "Kes ei taha töötada, ärgu ka söögu!" Näiteks Paulus ja Barnabas erinesid Juuda prokuraatori valitsusala kerjustest, sest pidasid end enamasti ise ülal, käsitööga. Jeesusliikumine levis Juuda ja Galilea maakondades. Galileas olid Peetrus ja kaksteist, ning Jeruusalemmas Jaakob ja apostlid. Neid toetas u 5000 järgijat (nt varisere oli 6000), kes elasid oma kodudes ja tegid igapäevast tööd. Jeesusliikumine asendus hellenistlike juutide juures alanud organiseeritud Jeesuse kultusega. Riistan, Ain (aprill 2012). "Jumala riigi lood 4: Jeesus-liikumisest judaismi kontekstis". Teekäija. Vaadatud 15. märtsil 2024.
Terenti Zubov

Terenti Zubov (vene Терентий Максимович Зубов; 5. juuli 1902 Melitopoli maakond, Tauria kubermang – 5. jaanuar 1985 Tallinn) oli Nõukogude Venemaa sõjaväelane (kindralmajor). Ta võttis osa Talvesõjast. Ta osales Teises maailmasõjas. Ta oli muu hulgas Lääne-Eesti saarte rannakaitse komandant.
Pavel Kolesnik

Pavel Kolesnik (vene Павел Степанович Колесник; 26. jaanuar 1916 Kiiev – 6. juuni 1977 Tallinn) oli NSV Liidu sõjaväelane (kontradmiral). Ta osales Teises maailmasõjas. 1972. aastal läks ta haiguse tõttu erru. 1970. aastatel elas ta Tallinnas.
Vassili Norov

Vassili Norov (vene Василий Сергеевич Норов; 5. aprill 1793 Saraatovi kubermang – 10. detsember 1853 Tallinn) oli Venemaa sõjaväelane. Ta sõdis Napoleoni armee vastu ja kuulus alates 1818. aastast dekabristide salaühingusse. Ta on maetud Tallinna Aleksander Nevski kalmistule. Sissekanne kalmistute registris (vaadatud 27.05.2015) Lühibiograafia andmebaasis HAUDI
Nikolai Solovei

Nikolai Solovei (vene keeles Николай Васильевич Соловей; 5. märts 1920 Rotovo, Eesti – 25. mai 2006 Kohtla-Järve) oli vene päritolu Eesti kultuuritegelane ja poliitik. 1988-2006 oli ta Eesti Slaavi Haridus- ja Heategevusseltside Liidu esimees. Ta oli Eestis toimuvate vene laulufestivalide "Slaavi pärg" organisaator. Ta oli Tallinna Linnavolikogu liige. Ta on maetud Tallinna Metsakalmistule. https://web.archive.org/web/20150527124711/http://www.laanlane.ee/article/fotogalerii-t%C5%A1aikovski-s%C3%BCnniaastap%C3%A4ev-t%C3%B5i-slaavi-festivali-haapsallu (vaadatud 27.05.2015)
Insuliinipump

Insuliinipump on väike seade, mis on mõeldud insuliini pidevaks annustamiseks. Pumbaga on võimalik insuliinidoose paindlikult seadistada, et jäljendada kõhunäärme tööd. Selleks sisestatakse naha alla väike kanüül, mis on peenikese voolikuga ühendatud pumbaga. Pumbast tulev insuliin liigub kanüüli kaudu organismi. Pumba sisse mahub maksimaalselt 300 ühikut insuliini (Humalog, Novorapid, Apidra).
Heinrich Matthias von Thurn

Heinrich Matthias von Thurn (saksa Heinrich Matthias Graf von Thurn und Valsassina, itaalia Enrico Matteo Conte della Torre di Valsassina, tšehhi Jindřich Matyáš Thurn; 24. veebruar 1567 Böömimaa – 26. jaanuar 1640 Pärnu) oli Böömimaa päritolu aadlik. Ta oli Karlštejni lossikrahv, 1618. aasta Praha defenestratsiooni eestvedaja ning Kolmekümneaastase sõja Böömimaa mässu üks juhte. Praha defenestratsioon oli Böömimaa ülestõusu algus ning seda loetakse ka Kolmekümneaastase sõja alguseks. Böömimaa mässulised valisid 1619. aastal oma valitsejaks Pfalzi kuurvürsti Friedrich V, 1610. aastal surnud Friedrich IV poja, kes oli Inglismaa kuninga James I tütre Elizabethi abikaasa. Samal ajal valisid lojalistid Böömimaa kuningaks Ferdinand II ning ta kinnitati ka Saksa-Rooma keisriks. Ferdinand luges seejärel Friedrich V mässuliseks ning nendevaheline konflikt muutis sõja Habsburgide valduste sisesõjast üleriigiliseks konfliktiks. Kolmekümneaastane sõda Böömi-Pfalzi periood kestis aastatel 1618–1623. 1629 aastast oli ta Rootsi teenistuses; samuti Ingerimaa kuberner (1629) ja Pärnu krahvkonna härra, kui 16. oktoobril 1627 Rootsi kuningas Gustav II Adolf moodustas Pärnu krahvkonna. Krahvkonna koosseisu kuulusid Audru, Tahkuranna, Võlla, Tori, Pööravere, Kaelase, Koddesi ja Koonga mõis. Ta on maetud Tallinna toomkirikusse. Tema poeg oli Franz Bernhard von Thurn (1595 Strasbourg – 1628 Strasbourg)., Valsássina, Creutz ja Pernau krahv ja Rootsi ooberst, pojapoeg oli Heinrich von Thurn–Valsassina, kes oli Böömimaa päritolu Rootsi sõjaväelane, riiginõunik, Tallinna ja Eestimaa kuberner 1653–1655. Matrikel öfwer Swea rikes ridderskap och adel ..., 1754 lk. 4-5 Alexander von Bodisco. Graf Matthias von Thürn und seine Nachkommen, Baltische Monatsschrift, LXIX. Band, seite 280 Katalog der Familienkundlichen Ausstellung zu Reval 1933. − Beiträge zur Kunde Estlands. Hrsg. O. Greiffenhagen. Band XVIII. Heft 4/5. Reval: Franz Kluge, 1932/34. Lk 193−268. Siin: lk 221 [1].
Riigiküla kalmistu

Riigiküla kalmistu on kalmistu Ida-Virumaal Narva-Jõesuu linnas Peeterristi külas. Kalmistu pindala on umbes 45 hektarit. Kalmistu rajati 1972. aastal ja on mõeldud eelkõige Narva elanike matmiseks. Kalmistu on pikliku kujuga, maastik on lainjas ja küngastega, mida on aegade jooksul kujundanud loodus, samuti Teine maailmasõda. Kalmistu asub mändidega kaetud alal, valdavalt on esindatud liivane ja liigivaene nõmmemets, mille vaikust häirivad kirjurähnide ja teiste metsalindude häälitsused. Alates 2009. aastast haldab kalmistut Sihtasutus Vaivara Kalmistud. Ivan Bašmanov (1923–1970), Eesti päritolu Nõukogude Liidu sõjaväelane Regina Birk (1911–1999), eesti arst ja jalgrattur Vladimir Malkovski (1951–2003), Eesti NSV parteitöötaja ja poliitik Sergei Sovetnikov (1931–1997), Eesti poliitik ja pedagoog Meie Leht, nr 5., 6. mai 2019 https://web.archive.org/web/20150527144858/https://www.kalmistud.ee/g168s198 (vaadatud 11.08.2023)
Rõugutaja

Rõugutaja on eesti folklooris nõid, eeskätt laste vaigistaja või ravija; pseudomütoloogiline sünnitajaid ja rinnalapsi kaitsev olend. Seda müütilist olevust mainitakse ka rahvuseeposes "Kalevipoeg" ning Matthias Johann Eiseni kirjutistes Eesti mütoloogiast. Rõugutajat peeti nurganaiste ja sündinud laste hoidjaks-kaitsjaks. Rahvasuus kutsuti teda ka: Rõõgutaja, Reegutaja, Rüngutaja, Rongotus. Vanemal ajal hüüti Viru- ja Järvamaal Rõugutajat appi lapse sündimise ajaks. Virulaste teadete järgi viisid juba pulma ajal naised Rõugutajale ohvriande, et nad lapseõnnistuse osaliseks saaksid. Lapse sündimise järel ohverdati jälle, sest muidu kardeti, et laps võib surra. Arvati, nagu oleks Rõugutaja võimuses seisnud lapsele pikemaid ehk lühemaid elupäevi määrata. Pärast lapse sündimist tõstis ämmamoor lapse kolm korda üles, ise üteldes: "Tule, Rõugutaja, tõsta lasta!" Rahvajuttudes esineb ka Rõugutaja naine, nõiana, kes uppunud tütre ellu äratab ja võõrastütre libahundiks moondab. Rõugutajat on mainitud rahvuseepose teises loos ("Vana Kalevi haigus ja surm. Kalevipoja lapsepõlv"). Linda mattis Kalevi. Mõni aeg hiljem tundis ta, et ta peab heitma nurgavoodisse. Käskis külanaistel sauna kütta ja orjadel voodi valmis seada. Vaatamata kõikidele ettevõtmistele ja abinõudele tundis nurganaine end vaevaliselt ning abi saamiseks pöördus mitu korda kõrgemale poole: Ohkas aga Uku poole, Palveid Rõugutaja poole: "Tuulejumal, astu tuppa, Vigalista vihtlemaie, Hädalista arstimaie, Tusalista toetamaie! Tule vaesta vaatamaie, Pojaema päästemaie!" Uku ja Rõugutaja tulid kambrisse ja aitasid abivajajat. Eesti keele seletav sõnaraamat [1]. Vaadatud 11.12.2020 Kalevipoeg. Teine lugu Eisen, M, J. "Eesti mütoloogia". Tallinn: Mats, 1995, nr 2, lk 128–129.
Ivan Bašmanov

Ivan Bašmanov (26. märts 1923 Virumaa – 6. juuli 1970 Narva) oli Eesti päritolu Nõukogude Liidu sõjaväelane (kapten). Ta sündis Djuk-Perevolokis, eestipäraselt Kalakülas Virumaal. Aastal 1937 lõpetas ta Zagrivjes 6-klassilise kooli. Ta osales Teises maailmasõjas Eesti Laskurkorpuse koosseisus (oli 7. Eesti Laskurdiviisi 354. Laskurpolgus patareiülema asetäitjana) Velikije Luki operatsioonis. Hiljem teenis ta 5. löögiarmees, osaledes Stalingradi lahingus, Donbassi vabastamises, Visla-Oderi operatsioonis. 1946 pälvis ta Nõukogude Liidu kangelase nime. Ta on maetud Ida-Virumaal asuvasse Riigiküla kalmistule.
Mana (jumal)

Surnuteriigi haldjatena esinevad Mana ja Tooni, Kääbas ja Kalm. Mana (nimi on rahva seas rohkem tuntud kui Tooni) on surnuvalla, altmaailma valitseja. Mana sõna on nimest Manala tekkinud, Manala aga sõnast Maan ala, maa all. Mõnes kohas räägitakse veel meie päevil Maanala. Ajajooksul tekkis Maan alast Manala, mis õieti maa-alust kohta tähendab, nagu "Kalevalaski" öeldakse: Maanalasta maanki alta Tähendab: Manalast maagi alt. Tegelikult peetakse manalasi headeks vaimudeks, kes õnne toovad ja keda igaüks tahaks heameelega näha. Heast, vagast inimesest öeldakse : ta on vaga kui manalane! Manalaste maaks nimetatakse vahel surnuaedagi. Manalane jääb nimeks kõigile hauas hingajatele, ilma et nimi hingaja häid omadusi rõhutaks. Paganus tundis Manalat, Tonelat jne., kus surnud hinged, head ja kurjad, kõik üheskoos "manalastena", Mana miniate, poegade, tütarde vagusat elu elasid. Rahvaluules esineb surm, surmahaldjas harukorral ka Toone nime all; tema ja surnute asukohta hüütakse Toonelaks. Käisin eile Hiielassa Tunaele Tonelaasa Eile eide haua pealla Eisen, M. J. "Eesti mütoloogia". Tallinn: Mats 1995, nr 2, lk 33-34
Dmitri Tatarenko

Dmitri Tatarenko (vene Дмитрий Митрофанович Татаренко; 13. mai 1921 Tomski kubermang – 14. märts 1995 Kislovodsk) oli NSV Liidu sõjaväelane (kindralmajor). Ta võttis osa Teisest maailmasõjast. Nõukogude Liidu kangelane koos Lenini ordeni ja Kuldtähe medali saamisega, 1943 USA Navy Cross Leningradi aukodanik, 1954 Tallinna aukodanik, 1972. See aunimetus võeti talt 1990. aastatel ära. Military Times: Dmitrii Mitrofanovich Tatarenko warheroes.ru: Татаренко Дмитрий Митрофанович
Majahaldjad

Majahaldjas on Eesti mütoloogia järgi on igas majas peidus olev haldjas, keda hüütakse majahaldjaks, koduhaldjaks, taluhaldjaks, hoonehaldjaks, majavarjajaks, majavaimuks, isegi majaperemeheks. Majahaldjad asuvad kõigis eluruumides, aga ka väljaspool eluruume: veskis, rehes ja isegi kirikus. Majahaldjas on maja kaitsevaim. Pahadele inimestele ta ei ilmu, headele teeb ta aga head ja kannab nende eest hoolt. Maja endise elanikuna tunneb ta kõiki maja tarvitusi, annab hädaajal head nõu ja abi. Harva näitab ta ennast; kui näitab, siis kas vanamehe ehk naise näol. Maja elaniku surma puhul näitab ta ennast tavaliselt. Tihti nähti teda ainult magades. Kui majahaldja peale pahandatakse, siis lahkub ta majast, sest pahandust ta ei salli. Tülitsemine, riidlemine, sõimamine, ülepea halb elu on haldjale nagu katkuks, mille eest ta põgeneb. Pahandatakse haldjas ära, tuleb majale õnnetust karta, sest haldjas maksab pahanduse eest kätte, olgu siis, et teda kuidagi viisi lepitatakse. Lepitamine sünnib enamasti ohvritega. Ohverdatakse toiduaineid laudile ehk toapeale, aga ka jooki valatakse nurka maha. Ka õlle ehk taari tegemisel ei unustatud majahaldjaid ära, valati neile mõni tilk nurka, senikui märjukest majas leidus. Palju lugusid majahaldjatest langeb ühte tondilugudega. Rahvas ei oska tavaliselt nende vahel mingit vahet teha, moondab palju enam liiga sagedasti kõik majavarjajad tigedateks tontideks. Võru pool ja Setumaal tuntakse viruskundrat. Viruskundra on majahaldjas, kes asub tavaliselt ahju all, harvemini ahju peal ja parsil. Harva tuli ta oma peidupaigast nähtavale, tihti kuuldi aga tema häält. Ta nimega hirmutati lapsi. Jõuluks pandi talle ahju peale mingisugust toitu. Laste suust välja langenud hambad visati viruskundra omaks ahju peale, öeldes: „Viruskundra, säh sulle luuhammas, anna mulle raudhammas!” Viruskundra tegi mõnikord head pererahvale, kelle majas ta elas, tuues neile maja ahju alla ehk põranda alla maetud varandusedki välja. Lähedases suguluses majahaldjatega on laevahaldjad. Haldjas Matthias Johann Eisen. Eesti mütoloogia. Tallinn: Mats, 1995, nr 2, lk 47-49. Ene Kallas. Eestlaste haldjad ja jumalad ehk olevused eesti mütoloogias. Seminarimaterjal
Pakane (mütoloogia)

Pakasetaat on isikustatud pakane eesti mütoloogias. Matthias Johann Eiseni raamatus "Eesti mütoloogia" kirjeldatakse Pakasetaadi välimust järgmiselt: "Pakasetaat esineb täiesti hallina [sic] taadina, õigemini valgete juustega ja pika valge habemega, valge kübar peas, valge kuub seljas, valged sukad, kingad jalas." Pakasel on ka kolm poega: noorem Härm, keskmine Kahu, vanem Külm. Suve saadab pakane poegadega puhates mööda seal, kus jää paksemaks minnes paukumisega praguneb ja palgid paukudes lõhkevad. Vahest saadab vana pakane mõnikord noorema poja härma välja vaatama, kuidas maailmas elatakse. Sammub siis härm ainult öösiti edasi ja paneb rohu ja vilja valgesse ehtesse. Sügisel algab keskmise poja kahu tegevus, kes paneb vee ahelasse. Talve tulekuga asub Külm tegevusse. Kui nooremad vennad ainult öösiti rändavad, sammub Külm ühtelugu, ööl ja päeval edasi. Kui pakasetaat ise välja astub, ähkides ja puhkides, habe jääpurikates, lumi rabiseb jalge all, aiateibad pauguvad ees, linnud langevad selja taga surnult maha. Armuheitmata tungib ta inimeste ja looma kallale. Kel iganes võimalik, põgeneb hirmul majasse varjule.Teatakse aga juhtumeid, et pakane inimestele headki teinud: kingib külma tehtud kahju tasumiseks kaks kotti, millest üks sooja, teine külma annab. Tihtipeale ei ilmu pakasetaat oma õigel kujul, vaid võtab enesele tihase kuju, et hõlpsamalt oma kurjust avaldada. Õnneks väsib pakasetaat pea õelustegudest, käänab varsti ümber Turjamaa poole tagasi puhkama. Siis hingab rahvas pakasetaadi puremisest ja pigistamisest pääsedes jälle kergemini. M. J. Eisen, "Eesti mütoloogia" (1919)
Inimesehaldjad

Igal inimesel on oma haldjas ja arvati, et haldjas tuleb inimesele kohe pärast sündimist. Vanapagan teab haldja tulekut ja katsub last sellepärast oma lapse vastu ära vahetada, enne kui haldjas suudaks keelata. Et Vanapagan ei saaks last enne haldja tulekut ära vahetada, tuleb last kolm päeva pärast sündimist alati valvata, ilma et öösel tuld kustutaks. Arvatakse, et haldjas suguvõsas pärandusena edasi rändab. Sureb keegi, läheb surnu isiku haldjas suguvõsa sündiva lapse omaks. Enamasti saab vanaisa ehk selle isa pojapoja haldjaks. Sellepärast antakse väga sagedasti vanaisa nimi poja esimesele pojale, ka vanaema nimi tütretütrele. Mõni inimesehaldjas on iseäranis elav, vägev ja tegev. Niipea, kui inimene magama heidab, lahkub haldjas inimesest, kaugele rändama minnes. Enamasti võtab vaim niisugusel lahkumisel enesele kärbse, parmu, liblika ehk muu väikese tiivulise kuju. Sagedasti omandab haldjas inimesest eemal viibides suurema looma kuju (vahel isegi ilvese või karu kuju). Mõnikord rändab haldjas nähtaval viisil inimese kõrval, aga varjuna, mitte ainult päikese paistmise ajal, vaid ka pilvisel ilmal ja öösel. Niisugust varju näol ilmuvat haldjat kutsutakse varjumeheks. Varjumees on muidu täiesti inimese sarnane, kuid tal puudub keha. Ka ei räägi ta, kui temaga kõneldakse. Inimesehaldjas kõneleb oma kaitsealusega tihti unes, talle mõnisuguseid juhatusi ja õpetusi andes. Rahaaugugi juhatab haldjas unes kätte. Teele minnes rändab haldjas inimesega kaasas ja saadab teda igal pool. Mõnikord jõuab haldjas ju enne inimest koju ja kuulutab kuidagi viisi kilstamisega ehk häälitsemisega inimese tagasitulekut. Juhtub inimesele teekäigul ehk kodunt eemal viibides mingisugune õnnetus, tuleb haldjas seda tavaliselt omastele mingisuguste märkidena ilmutama. Eisen, M. J. „Eesti mütoloogia”. Tallinn: Mats, 1995, nr 2, lk 45-47
Rahaaugu haldjad

Rahaaugu haldjad on mahamaetud varandust valvavad haldjad eesti mütoloogias. Muiste maeti raha ja kallim metallvarandus sõdade eest maapõe maha. Juhtus, et omanikud said surma või ei saanud matmiskohta naasta ning varandus jäi mullapõue peitu. Pärast surma sai varanduse mahamatjast varanduse hoidja, rahaaugu varjaja ehk rahaaugu haldjas. Rahvas nimetab rahaaugu haldjat väga tihti vanapaganaks, kuid vanapaganal pole rahaaugu hoidmisega midagi tegemist. Ainult eksikombel on rahvasuu vanapagana rahaaugule asetanud. Mõnel rahaaugul kuulutakse enam kui üks haldjas olevat. Seda nähtust tuleb sedaviisi seletada, et rahal ehk varandusel maa peal mitu omaniku olnud ja need kõik pärast surma selle haldjateks saanud. Headele inimestele näitab rahaaugu haldjas ennast unes ja kutsub unenägijat peidetud varandust otsima. Paljud aga ei julge minna varandust otsima, kuna mulda ehk vette peidetud varanduse kättesaamine nõuab kättesaajalt kõigepealt suur julgust. Rahaaugu haldjas katsub enne raha kättesaamist rahaihkaja julguse läbi. Selleks loob ta kas mõnesuguseid varjukujutusi, viirastusi, kummitusi rahaihkaja ette ehk moondab enese ise üheks ehk teiseks loomaks (koeraks, sikuks, hundiks, karuks). M. J. Eisen "Eesti mütoloogia". Tallinn: Mats, 1995, nr 2, lk 52–54 M. J. Eisen "Eesti mütoloogia". Tallinn: Mats, 1995
Veehaldjad

Veehaldjas (ka vetevaim) on veekogu kaitsevaim. Eesti rahvausundi järgi oli igal veekogul - merel, jõel, järvel, allikal, kaevul - oma haldjas. Vetevaim on tegelane rahvuseeposes "Kalevipoeg". Loodusvaimudele lähedased mereemad, meretaadid, järvevanad, vete-emad ja nende tütred (tuntud Lõuna-Eestis ja saartel), vesineitsid, merineitsid, mereneiud jt olid tavaliselt heatahtlikud, kuid mõnikord karistasid veekogu reostajat. Mõnel pool seostati veehaldjat uppunu hingega, ka tondi või kolliga, Lõuna-Eestis kuradiga. Selline veehaldjas oli pahatahtlik ja uputas inimesi, näiteks näkk. Lapsevanemad hirmutasid lapsi näkiga, et nad veekogu äärest eemale hoiaksid. Harilikult oli veehaldjas nähtav inimesena, enamasti naisena, aga ka linnu, looma või isegi esemena. Rannikukalurid tõid veehaldjatele kalaõnne saamiseks toidu- ja joogiohvreid. Nime vesihaldijas tarvitakse kõige enam Viru-, Harju- ja Järvamaal. Läänemaal kuuldakse harukorral „halkja“ nime; üleüldiselt esineb Läänemaal ja muis maakondades näkk vee valitsejana. Ühte moodi tigedat loomu avaldavad mõlemad Issinbajeva näkk ja vesihaldijas. Sellevastu näikse merehaldijas vahel koguni inimest hoiatavat ehk vähemalt mitte alati kurja tegevat. Kaitseks vesihaldija vastu pandi vee äärde haldija kuju ehk haldija nukk Issinbajeva jalapikkune inimese kuju . Niisugune haldija kuju oli haldijale hernehirmutiseks. Vesihaldijas ei julenud niisuguses kohas iialgi inimesi kiusata. „Vesineitsid“, „mere-ema tütred“, „meretaadi tütred“, „mereneitsid“, „mereneiud“, „vete-ema tütred“, „vee-ema tütred“ on kõik sama nime ja olevuse teisendid. Kõik need „tütred“ ja „neitsid“ näikse healoomulised olevat. Vesineitsiteks tuleb neidki tütarlapsi arvata, kes vahel merelehmadega välja tulevad karja. Enamasti lähevad merelehmad rannas söömise järele jälle vette tagasi, kuid vahel ajab mõni nägija nad oma karja sekka ja nad jäävadki sinna. Nad poegivad ja neist saadakse tubli piimalehma tõug. najaadid näkk veealused veejumalad Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. lk 344 Vesihaldijad. Vikitsitaadid Eesti mütoloogia, Matthias Johann Eisen. 2019. Kirjastus Pegasus. Eesti usund, Uku Masing. 1995. Kirjastus Ilmamaa. Vetevaim. Oskar Kallis, 1908, Eesti Rahva Muuseum
Tulehaldjad

Tulel on tahtev hing, kes võib karistada, kui teda pahandatakse. Seda tule hinge võib teise sõnaga tulehaldjaks nimetada. Muiste, kui tule saamine oli raskustega ühendatud, püüti niiöelda „igavest tuld toita“: hoolitseti, et tuli iialgi leest ei kustunud. Hõõgavad söed maeti õhtul tuha alla, kus nad tuld hommikuse tarvituseni alal hoidsid, millal nende varal lõke põlema süüdati. Rahvasuu teab jutustada, et korra otsinud naine tuhast asjata tuld. Külast toodud uue tulega hakanud söe külge jäänud tuli lees varsti sõnelema. Võõras tuli kiitnud oma perenaist, kes ta eest alati hoolt kandnud, nii et surma (kustumist) pole pruukinud karta. Talu kustuv leetuli kaevanud sellevastu oma hooletu perenaise üle, kes teda tihti nälgida lasi. Ähvardanud seda hooletust kätte maksta. Pea sütitanudki ähvardaja talu põlema. Elus, kõnelev tuli on muidugi tulehaldjas. Esivanemad pidasid tuld pühaks. Mitmed rahvad väidavad ta põlvnemist taevast. Eestlased teavad esimese tule tekkimisest vähe kõneleda, kuid aukartusega vaatasid vanemad elanikud alati tule peale. Siiani keelatakse tulle sülitada, sest siis minna suu kärna. Keelu mõte esineb aga usus: püha tuld ei tohi inimese suu väljaheitega roojastada, kuid teistpidi veele seda küll sallitakse anda, vist arvamises, et sarnane sarnasele sobib. Niisama keelatakse jalaga põlevate puude külge puutuda ehk ülepea puid jalaga kohendada; seesugune tegu avaldaks muidugi lugupidamatust püha tule vastu, mis ohvritulena ju iseäranis aukartust ära teenis. Aukartusega kõnelesid esivanemad müristamisest ja välgust, kõigi tulede pühaduse sümbolist. Müristamise ehk välgu pilkamine tõi tavaliselt varsti karistuse kaasa: taevane tuli lõi niisuguse pilkaja maha, nagu mitmed rahvajutud seda tõendavad. Püha tule kustutamiseks ei kõlvanud tavaliselt abinõud, nagu vesi. Seda nägi rahvas tihti müristamise ajal: mida tihedamalt välku sähvas, seda rohkem vihma voolas. Sellepärast seletasid vanad eestlased kui ka mitmed muud rahvad, et pikse sütitatud tule kustutab ainult piim. Valge seltsib valgega ja võidab endise valge = piksetule. Jaanipäeval ohverdati tulehaldjale mõnesuguseid aineid, isegi piime ja leiba. Jaanipäevasest tulest, õigemini tulehaldjast usuti, et ta puhastab ja kurje vaime kaugele peletab. Lehmade jüripäevane läbi tule ajamine tähendas niisama kurja eemaletõrjumist karjast. Aga ka iseennast kaitseb inimene tule varal vaenuliste vägede vastu. Kurjade inimeste jälgedesse heidetakse tuhka. Nõiad põletati vanal ajal ära, et sedaviisi nende kurjuse ja pahategemise jälgi täiesti kaotada. Eesti põhjarannast – Kuusalust – pärit olevad tulesõnadki juhatavad tulehaldjate juurde, neid tuleisandateks tuleemandateks nimetades. Kui üksi nende tulesõnade järgi tohib otsustada, siis tunti mees- ja naissugu tulehaldjaid. Need tulesõnad on järgmised: Tuli on tuima, raud on valju. Tuli ei poolda tuttavada, Raud ei raiu langudasa,Vesi ei vendada ubuda. Tulgu siis tuleisanda, Tulgu siis tuleemanda, Tulgu tulda katsumaie,Valgija valatamaie. Sel on kattila käessa, Sel on kulpi kattilassa. Eisen, M. J. „Eesti mütoloogia”. Tallinn: Mats, 1995, nr 2, lk 72-73