laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Hłusk

Hłusk (poola keeles Hłusk, valgevene-eesti transkriptsioonis Glusk) on alev Valgevenes Mahiloŭ oblastis, Hłuski rajooni halduskeskus. Asub Pciči jõe kaldal, merepinnast 123 meetri kõrgusel, riigi pealinnast Minskist 165, Mahiloŭ linnast aga 168 kilomeetri kaugusel. Haridust annavad kolm keskkooli, kunstikool ja sanatoorne internaatkool. Alevis on kultuurimaja ja kaks raamatukogu. Antakse välja rajoonilehte Radzima (Радзіма). Hłuskis on toiduainetetööstus, seal töödeldakse ka puitu. Vaatamisväärsusteks on osaliselt säilinud vanalinn, samuti ka XVI-XVII sajandil kasutusel olnud kindluse ase (kindlus ise on tänapäevaks hävinud). Algselt kandis Hłuski nime praegune Haradok. XVI sajandi esimesel poolel asutas Jurgis Alšėniškis uue asula, mis hakkas kandma nime Hłusk Dubrovicki (Глуск Дубровіцкі), hiljem sai sellest aga lihtsalt Hłusk. Aastal 1522 sai ta õiguse rajada asula juurde kindlus. Aastal 1525 sai asula Zygmunt II Augustilt õiguse pidada laata. Aastal 1558 jagati asula kaheks, ühe poole pärisid Połubińskid, teise aga Jurgise tütar, kelle abielludes (aastal 1561) läks tema osa Zasławskite valdusse, aga kümme aastat hiljem ostsid selle Czartoryskid. Seoses territoriaal-administratiivse reformiga hakkas Hłusk kuuluma Navahrudaki vojevoodkonda ja Navahrudaki maakonda. Aastal 1626 ostsid Połubińskid ära ka teise poole asulast. Aastal 1655 rüüstasid alevit kasakad. Pärast seda, kui nad sealse kantsi maha olid põletanud, ehitati sinna uus, muldvallide ja viie bastioniga kindlus. Aastal 1667 rajasid frantsisklased Hłuskisse kloostri. Hiljem omandas abielu teel asula Dominik Mikołaj Radziwiłł, Radziwillide valdusse jäi alev kuni XVIII sajandi lõpuni. Aastal 1775 kannatas alev tulekahju läbi. Poola jagamisel läks Hłusk aastal 1793 Venemaa koosseisu. Seal kuulus alev Minski kubermangu ja Babrujski maakonda. Alev läks koos ümbruskonna asulatega aastal 1800 krahv Judycki omandisse, XIX sajandi alguses aga Brzostowskite valdusse. Aastast 1897 on teada, et alevis oli 22 poodi, katoliku kirik ja kaks õigeusu kirikut, lisaks veel viis sünagoogi. Aastal 1924 hakkas Hłusk kuuluma Valgevene NSV koosseisu. kus sellest sai rajoonikeskus. Enne Teist maailmasõda elas alevis 1935 juuti. Kui sakslased olid alevi okupeerinud, rajasid nad sinna geto, mille juutidest asukad pidid iga päev alevi kõrval asuvas laagris tööl käima, sellest keeldumist karistati mahalaskmisega. . Detsembris 1941 lasti kõik alevi juudid maha. Kuna sinna toodi juute ka ülejäänud rajoonist, oli hukatute arv ligi 3000. Hłusk Bastionide jäänused Rajooni täitevkomitee hoone Apteek Hłuski vanalinn Siarhiej Hrachoŭski – Valgevene luuletaja Alaksandar Tarasievič – Valgevene kunstnik Fiodar Jankoŭski – Valgevene kirjanik Janka Bobryk – Valgevene luuletaja Viačasłaŭ Zacharynski – Valgevene kunstnik Ryhor Rapaport – Valgevene riigitegelane Isaak Livšits – Nõukogude tervishoiutegelane Edmund Juditski – Vene arhitekt "Arhiivikoopia" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 17. aprill 2015. Vaadatud 17. aprillil 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) http://shtetle.co.il/shtetls_mog/glusk/monument.html Hłusk Alev Valgevene fotoentsüklopeedias
Uriel da Costa

Uriel Acosta (1585–1640) oli Portugalist pärit juudi filosoof. Acosta sündis Oportos ning tema sünninimi oli Gabriel da Costa. Tema vanemad olid kuningas Manuel I käsul katoliiklusse pöördunud juudid. Ta veenis oma perekonda pöörduma tagasi judaismi ning nad olid sunnitud asuma elama Amsterdami. Sealsed juudi autoriteedid kiusasid teda tema filosoofiliste vaadete pärast taga ning ta sooritas enesetapu.
Laste Rõõm

Laste Rõõm oli aastatel 1922–1940 Eestis ilmunud igakuine lasteajakiri. Ajakirja vastutava toimetajana tegutsesid Artur Adson, Ernst Enno, Voldemar Mettus, Jakob Mändmets ja Julius Oengo. Ajakirja andis välja Tallinna Eesti Kirjastus-Ühisus. "Laste rõõm - Tähekese eelkäija" Täheke, juuli 2005.
Kardioloogia

Kardioloogia on südamehaigusi käsitlev meditsiini haru. Kardioloogiaga tegelev eriarst või teadlane on kardioloog. Eesti Kardioloogide Selts Euroopa Kardioloogide Selts kardiokirurgia Meditsiinisõnastik 2004, lk 330, tõlkijad Katrin Rehemaa, Sirje Ootsing, Laine Trapido, ISBN 9985-829-55-7 Ashley EA, Niebauer J, Cardiology Explained, Remedica Explained Series, ISBN-10: 1-901346-22-6, Veebiversioon (vaadatud 26.03.2014) (inglise keeles)
Talve võlumaa

"Talve võlumaa" (originaal inglise keeles "Winter Wonderland") on 1934. aastal avaldatud laul, mille muusika kirjutas Felix Bernard ja ingliskeelsed sõnad Richard B. Smith. Seda esitatakse peamiselt jõululauluna, kuigi laulus endas jõule ei mainita. Eestikeelsed sõnad kirjutas Vello Salumets. Eesti keeles on laulu esitanud teiste seas Birgit Õigemeel (vt Talve võlumaa (Birgit Õigemeel)), Karavan, Meie Mees, Noorkuu, Kare Kauks. Eestikeelsed sõnad
Satī

Satī on Indias esinev praktika, mille puhul lesknaine läheb koos surnud abikaasaga tuleriidale.
Kandalakša laht

Kandalakša laht on laht Euroopa põhjaosas Venemaal, Valge mere osa. Laht ümbritseb Karjala Vabariigi ja Murmanski oblasti rannikut (Koola poolsaare lõunarannikut). Lahes on palju skääre. Lahe lääneotsas asub Kandalakša linn, 10 km lõuna pool asub uus naftasadam Vitino.
Evakueerimistank

Evakueerimistank on tanki veermiku baasil ehitatud tehnilise evakueerimise ja -abi otstarbeline kergelt relvastatud soomusmasin. Evakueerimistankid on tavaliselt varustatud tugeva tõmbejõuga vintsiga, millega on võimalik tõmmata liikumisvõimetult kinni jäänud lahingutehnikat vabale ja tugevale pinnasele. Samuti on reeglina varustuses võrdlemisi suure tõstejõuga kraana, mille abil on võimalik lahinguvälja vahetus läheduses läbi viia tehnilist teenindamist või oluliste osade (näiteks mootori) kiirvahetust. Evakueerimistankil on kinnitused, mis võimaldavad liikumisvõimetu roomik- või ratasmasina äravedu. Et võimaldada tehnilise abi ja evakuatsiooni agregaatide paigaldamist, puudub evakueerimistankil pöördtorn koos tanki põhirelvastusega. Tavaliselt piirdub relvastus kuulipildujaga ja suitsugranaadiheitjatega, mida kasutatakse enesekaitseks. Evakueerimistanke kasutatakse, et lahingus rivist väljalöödud, kuid taastamiskõlblik või vähemalt varuosadeks kõlbav soomustehnika on kasulik tootmiskulutuste kokkuhoiuks, lahinguväljalt ära toimetada . Kuna see tegevus oli omakorda seotud sageli suure lahingulise ohuga ja nõudis tugevajõulist, maastikku läbivat abimasinat, hakati evakueerimistanke tootma tavaliste lahingutankide modifikatsioonidena. Tänapäeval toodetakse evakueerimistanke praktiliselt kõigi tuntumate lahingutankide modifikatsioonina. Evakueerimistankid on peamiselt soomusväe remondiallüksuste relvastuses. I Maailmasõja ajal brittide Mark IV „päästetank” Autokraana Pioneeritank Puksiirauto Roomikkraana Sillatank
Babõn Jar

Babõn Jar (endises kirjaviisis Babi Jar; ukraina keeles Бабин Яр, vene keeles Бабий Яр) on jäärak Ukraina pealinnas Kiievis, kus teise maailmasõja ajal 29. ja 30. septembril 1941 hukati Saksa okupatsioonivõimude korraldusel 48 tunni jooksul üle 33 000 juudi mehe, naise ja lapse. Babõn Jari veresaun Babi Jar
Saksamaa lõhenemine

Saksamaa lõhenemiseks nimetatakse Teise maailmasõja järgset Saksamaa jagunemist. Teise maailmasõja lõppedes jagati Saksamaa võitjariikide USA, Suurbritannia, Prantsusmaa ja Nõukogude Liidu vahel okupatsioonitsoonideks. Berliin jagati Ida- ja Lääne-Berliiniks. Läänetsoonides kasutusele võetud vääring kehtestati ka lääneliitlaste kontrolli all olnud Lääne-Berliinis. See allutas pool linna majanduslikult Saksamaa lääneosale ja NSV Liit ei saanud seda linnaosa Nõukogude okupatsioonitsooniga majanduslikult siduda. Vastuseks sulges NSV Liit kõik Lääne-Berliini Saksamaa läänetsoonidega ühendanud maismaa- ja raudteed. Mais 1949 kuulutati kolmes läänetsoonis välja Saksamaa Liitvabariik, idatsoonis ja Ida-Berliinis Saksa Demokraatlik Vabariik.
NOI

NOI või Noi võib tähendada järgmist: NOI ehk Nation of Islam ...
Survetorustik

Survetorustik on torustik, mida mööda liigub surve all vedelik või gaas. Survetorustikule vastanduvad isevoolutorustikud, kus voolav aine pole surve all. Enamasti on vool survetorustikes muutumatu. Olenevalt sellest kuidas arvutatakse survekadu, jagunevad survetorustikud lühikesteks ja pikkadeks torustikeks. Veemajanduses kasutatakse ümara ristlõikega survetorustikke. Isevoolutorustik
Ralf Kask

Ralf Erich Kask (24. september 1909 Vana-Vändra vald, Pärnumaa – 29. juuli 1977 Tallinn) oli eesti ühistegelane. Õppis 1927–1938 Tartu Ülikoolis agronoomiat ja 1938–1939 õigusteadust, Eesti Üliõpilaste Seltsi liige. 1939–1941 töötas ta ETK konservitööstuses, 1941–1944 oli mobiliseeritud Punaarmeesse, oli 1945–1952 ETKVLi juhatuse liige ja aseesimees, 1952–1975 ETKVL Kurna (Vana-Aaviku) abimajandi juhataja. Eesti NSV teeneline agronoom 1957.
Ignas Tõrmaküla

Ignas Tõrmaküla (kuni 1937 Hugo Tallenhof, 21. jaanuar 1908 Tõrma, Rapla vald, Harjumaa – 28. veebruar 1993 Toronto) oli Informatsiooni Keskuse abijuhataja. Õppis 1927–1932 (lõpetas cum laude) Tartu Ülikoolis õigusteadust, korporatsioon Rotalia vilistlane. 1933–1940 advokaadiabi Tallinnas, 1936–1940 Põllutöökoja peasekretär, 1940 Informatsiooni Keskuse abijuhataja. 1941 metsavend, 1943–1944 Soome sõjaväes, 1944 põgenes Eestist Saksamaale, asus 1947 Suurbritanniasse ja 1950 Kanadasse. Põllutöökoja peasekretäriks H. Tallenhof. Uus Eesti, 29. november 1936, nr 324, lk 2
Olli Olesk

Olli Olesk (16. aprill 1906 Tartu – 26. veebruar 1988 Tartu) oli eesti advokaat ja tõlkija; vanim Minni Kurs-Oleski ja Lui Oleski neljast tütrest. Õppis 1924–1928 (lõpetas cum laude) Tartu Ülikoolis õigusteadust, Eesti Naisüliõpilaste Seltsi vilistlane. 1936–1939 vandeadvokaat Tartus, alates 1939 Tallinnas. Karl August Hindrey lähedase tuttavana aitas sügisel 1944 peita kirjaniku Hans Kuuse nime all Iru vanadekodusse ja säilitas tema käsikirju. Honoré de Balzac, "Stseenid eraelust; Kolmekümne-aastane naine" (romaanid), kirjastus Noor-Eesti, Tartu 1928 Pierre Loti, "Elust pettunud: Romaan tänapäevseist türgi haaremeist", kirjastus Noor-Eesti, Tartu 1929 Leo Gumilevskij (= Lev Gumilevski), "Peni põiktänav" (romaan), Noor-Eesti, Tartu 1929 André Maurois, "Armastuse heitlikkus" (romaan), Noor-Eesti, Tartu 1930; 2. trükk: Eesti Kirjastus Orto, Toronto 1960; 3. trükk: Eesti Raamat, Tallinn 1993 Emil Ludwig, "Napoleon" (biograafiline romaan), I–II, Noor-Eesti, Tartu 1936–38; 2., parandatud ja täiendatud trükk: kirjastus Athena, Tallinn 1996 Karl August Hindrey, "Iru päevik: sügis 1946". Valinud ja kommenteerinud Rutt Hinrikus; toimetanud Sirje Olesk; eessõnad: Rutt Hinrikus, Krista Aru. Sari Litteraria, nr 8, Eesti Kirjandusmuuseum ja kirjastus Virgela, Tartu 1996
Wallace Fard Muhammad

Wallace Fard Muhammad (1877–1934?) oli USA jutlustaja, organisatsiooni Nation of Islam esimese mošee rajaja. Tema nimedena figureerivad teiste seas veel Wali Farad, Farrad Mohammed, F. Mohammed Ali ja Wallace Dodd Fard. Fard immigreeris USA-sse arvatavasti 1930. aasta paiku. Ühe versiooni järgi oli tema õige nimi Wallace Dodd Ford ning ta sündis Hawaiil 25. veebruaril 1891. Detroitis rajas ta Islami Templi (Temple of Islam), Islami Ülikooli (University of Islam), ihukaitsjate grupi Fruit of Islam ja teisi islamiorganisatsioone. Aastal 1934 andis ta organisatsiooni juhtimise üle oma jüngrile Elijah Muhammadile ning kadus seejärel jäljetult. FBI teatel on teda arreteeritud. On vaieldud selle üle, kas arreteeritud Wallace Dodd oli Wallace Fard Muhammad. Mõlemat on pildistatud. Elijah Muhaamad hakkas õpetama, et Wallace Fard Muhammad oli "Elav Jumal". Praegu pühitseb Nation of Islam tema sünnipäeva nimetuse Saviour's Day all. Fard väitis, et tulemas on rassisõda. Afroameeriklaste kohus on leida üles oma päritolu ja missioon. Kristlus on orjapidajate usund, islam aga on mustanahaliste algne usund enne nende orjastamist ja Ameerikasse viimist. Afroameeriklased on ainuke rahvas, kes ei tea midagi oma minevikust, kellel ei ole kontrolli oma oleviku üle ning kellel puudub juhendus tuleviku jaoks. Fard Muhammadi järgijatele antakse orjuses saadute asemele araabiakeelsed nimed. Fard pakkus mustanahalistele usu moraalsesse ja kultuurilisse üleolekusse oma valgetest rõhujatest.
Johannes Silvet

Johannes Silvet (kuni 1929 Johannes Schwalbe; 12. mai 1895 Tartu – 17. veebruar 1979 Elva) oli eesti keeleteadlane. Õppis 1921–1925 Tartu Ülikoolis, mag. phil. 1925 (The Development of Milton's Blank Verse). Tartu Ülikooli dotsent, sõnaraamatute koostaja. Oleg Mutt, "Leksikograafia vanameistri juubel. Johannes Silvet 80" – Keel ja Kirjandus 1975, nr 5, lk 318–319 Mart Mäger, "Johannes Silvet 80" – Looming 1975, nr 5, lk 877–878 Oleg Mutt, "Johannes Silvet" (nekroloog) - Keel ja Kirjandus 1979, nr 5, lk 316–317 Jaak Rähesoo, "Ebajuubellikke mõtisklusi" (J. Silveti 90. sünniaastapäevaks) – Looming 1985, nr 5, lk 712–713 Laine Hone, Malle Laar, "Sada aastat Johannes Silveti (Schwalbe) sünnist" – Keel ja Kirjandus 1995, nr 5, lk 359–360 Kaks juubilari, Looming nr. 10/1926 John Galsworthy., Looming nr. 6/1927 Sulesõda kuningas mammona vastu., Looming nr. 4/1928 Johannes Silvet Eesti biograafilises andmebaasis ISIK
August Siim

August Siim (7. märts 1904 Taevere vald, Viljandimaa – 21. juuli 1968 Tartu) oli eesti farmatseut. Õppis Tartu Ülikoolis 1924–1925 õigusteadust, 1925–1926 arstiteadust, 1926–1930 (lõpetas cum laude) rohuteadust, mag. pharm. 1930 ("Toiduainete joodisisaldavusest"), dr. pharm. 1939 ("Lisatis biokeemilisele joodiuurimisele Eestis. Joodimääramisest ja joodinivoost"), korporatsioon Sakala vilistlane. 1930–1936 apteegijuhataja Tartus, 1940–1941 ja 1944–1948 Tartu Ülikooli apteegi, 1941–1944 Narvamäe apteegi juhataja. Tartu Ülikooli ja Eesti Põllumajanduse Akadeemia õppejõud (1954 professor), 1953–1968 Eesti Põllumajanduse Akadeemia bioloogilise ja orgaanilise keemia kateedri juhataja. TÜ üliõpilased
Olaf Aule

Olaf Aule (22. november 1913 Tartu – 27. veebruar 1994 Bandhagen) oli eesti agronoom. Ta õppis 1931–1938 (lõpetas 1938) Tartu Ülikoolis agronoomiat, mag. agr. 1940 ("Piima säilitamistemperatuuri ja jahutamise kiiruse mõju piima bakterisisaldusele"). Korporatsiooni Vironia vilistlane. Ema päritolule tuginedes siirdus perekond Aule 1941. aastal põgenikena Saksamaale, kuid naasis juba järgmisel aastal Eestisse. Kaks aastat hiljem olid nad sunnitud uuesti Saksamaale põgenema. 1947. aastal siirdus Olaf Aule Rootsi. Seal osales ta Eesti Agronoomide Seltsis, Eesti Rahvusfondis ja Eesti Teaduslikus Seltsis. Aastail 1985–1993 Eesti Rahvusfondi juhatuse esimees. Tema isa oli eesti poliitik ja pangandustegelane Eduard Aule, ema Sophie Aline (neiupõlvenimega Jehnich). Olaf Aulel oli vanem õde Ruth Mary, vanemad vennad Ilmar ja Erik ning noorem vend Olgred. Jüri Estam. Olgred Aule in memoriam. Eesti Päevaleht (Rootsi), 22. aprill 2015
Belglaste kuningas

Belglaste kuningas on Belgia Kuningriigi riigipea. Praegune kuningas on Philippe I Saksi-Coburgi ja Gotha dünastiast. 21. juuli 1831 – 10. detsember 1865 Léopold I 17. detsember 1865 – 17. detsember 1909 Léopold II, 23. detsember 1909 – 17. veebruar 1934 Albert I 23. veebruar 1934 – 16. juuli 1951 Léopold III 17. juuli 1951 – 31. juuli 1993 Baudouin I 9. august 1993 – 21. juuli 2013 Albert II alates 21. juulist 2013 Philippe I
Konstantin Elbing

Konstantin Elbing (29. jaanuar 1909 Tallinn – 28. aprill 1974 Rapla) oli eesti arst. Ta lõpetas 1926. aastal Tallinna Linna Poeglaste Humanitaargümnaasiumi. Õppis Tartu Ülikoolis 1926–1937 (lõpetas 1937). Akadeemiliselt oli ta Eesti Üliõpilaste Seltsi liige. Ta oli Tartu Ülikooli naistekliiniku assistent. 1940. aastal oli ta Rakvere haigla günekoloogiaosakonna ordinaator. Põgenes 1944. aastal Saksamaale, tuli 1945. aastal Eesti NSV-sse tagasi. Alates 1947. aastast arst Tartu Riikliku Ülikooli naistekliinikus, seejärel Saaremaal ja Raplas. Tema poeg on ajakirjanik ja kirjanik Peeter Elbing. Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944 Haud Tallinna Vana-Kaarli kalmistul
Rein Eliaser

Roman Rein Eliaser (3. aprill 1913 Tallinn – 1. mai 1953 Karaganda lähedal) oli eesti jurist ja ajakirjanik. Ta lõpetas 1931. aastal Jakob Westholmi Gümnaasiumi. Õppis aastatel 1932–1937 (lõpetas cum laude) Tartu Ülikoolis, mag. jur. samas 1940 ("Kehtiv halduse administratiivse üldmenetluse õigus"). Aastatel 1943–1944 töötas ta ajalehe Postimees välisuudiste osakonna toimetajana Tartus. Arreteeriti 26. jaanuaril 1945, suri vangilaagris. Tema isa Rein Eliaser oli Riigikohtu liige, Riigikogu IV ja V koosseisu liige. Õde Elga töötas Rootsis ajakirjanduses. Õde Rutt küüditati (koos emaga) 14. juunil 1941 Siberisse Tomski oblastisse Tšainski rajooni Makarevkasse; Eestisse naasis 1956. aastal, töötas seejärel juriskonsuldina mitmes ettevõttes; 1977. aastast elas õde Elga juures Rootsis, kus kirjutas kaks köidet mälestusi. Onu (ema vend) oli kirjanik August Gailit. Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944 Eesti kommunismiohvrid 1940–1991
Eleonore Erma

Eleonore Erma (kuni 1934 Eleonore von Stürmer; 4. jaanuar 1908 Peterburi – 1986) oli Eesti keemik. Õppis 1921–1928 Tartu Ülikoolis keemiat, mag. chem. 1928 (magistritöö teema oli "Über die Verschiebung des hydrolytischen Gleichgewichts durch Adsorptionsvorgänge im System Elektrolyt-Wasser-Aluminiumoxyd"). 1949. aastast elas USA-s. Suri Mehhikos Guadalajara linnas.
Erna Ernits

Erna Ernits (29. september 1908 Türi-Alliku mõis, Järvamaa – 29. november 1954 Tartu) oli Tartu Ülikooli raamatukogu ametnik. Õppis 1927–1937 Tartu Ülikoolis, Eesti Naisüliõpilaste Seltsi vilistlane. Alates 1931 Tartu Ülikooli raamatukogu kantselei-, hiljem arveametnik.
Franz Grant

Franz Michael Grant (5. november 1896 Orajõe vald, Pärnumaa – 18. august 1960 Stockholm) oli eesti arstiteadlane. Õppis 1922–1923 Berliini Ülikoolis, 1923–1924 Lausanne'i Ülikoolis, 1924–1929 (lõpetas cum laude) Tartu Ülikoolis, dr. med. 1935 (Vereringe uuringud pneumotooraksi puhul). Alates 1928 Tartu Ülikooli I sisehaiguste kliiniku assistent, 1935 eradotsent, 1936–1937 teaduslik stipendiaat Viinis, Pariisis ja Berliinis, 1938 dotsent, 1940–1944 eripatoloogia, diagnostika ja teraapia professor. 1944 põgenes Rootsi.
Endel Krepp

Endel Krepp (kuni 1935 Endel Grepp, 15. november 1908 Ilmjärve vald, Tartumaa – 14. veebruar 1983 Stockholm) oli eesti majandusgeograaf. Õppis 1929–1939 (lõpetas cum laude) Tartu Ülikoolis majandusteadust, 1939–1940 õigusteadust, mag. rer. oec. 1942 (Valdade majanduslik olukord ja territoriaalne ümberkorraldus Eestis). Eesti Üliõpilaste Seltsi vilistlane. Põgenes 1944 Rootsi. Eesti Rahvusfondi esimees. Ta valiti 1966., 1968. ja 1970. aastal Eesti Komitee Asemike Kogusse. Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918–1944
Timotheus Grünthal

Timotheus Grünthal (29. juuni 1893 Rässa küla, Muhu-Suure vald, Saaremaa – 29. mai 1955 Lidingö) oli eesti jurist, riigikohtunik. Timotheus Grünthal lõpetas 1914. aastal Kuressaare Poeglaste Gümnaasiumi. Aastatel 1914–1916 õppis Peterburi ülikoolis (algul vanu keeli, seejärel õigusteadust) ja 1920–1922 Tartu Ülikoolis õigusteadust, mag. jur. 1936 ("Pandiõiguse, eriti kinnispandiõiguse arengust Rooma, Saksa ja Balti õigustes"). Aastatel 1916–1917 võitles Esimeses maailmasõjas, osales 1917. aastast Eesti diviisi organiseerimisel Tallinnas, hiljem oli Muhu komandant. Aastatel 1918–1920 oli Saare Maakonnavalitsuse esimees, 1921–1922 Tartu 1. jaoskonna kohtunik ja Tartu-Võru Rahukogu kohtuameti kandidaat ning 1922–1924 Tartu-Võru ja 1924–1928 Tallinna-Haapsalu Rahukogu liige, 1928. aastal tsiviilosakonna esimees, aastatel 1928–1939 Riigikohtu tsiviilosakonna liige ja 1939–1940 Riigikohtu esimees. Aastatel 1935–1940 oli Timotheus Grünthal Tartu Ülikooli tsiviilprotsessi õppejõud. Ta oli Eesti Tööerakonna liikmena 2.–25. novembrini 1921 I Riigikogu liige, asendades Friido Kirssi. Pärast Grünthali tagasiastumist sai tema asemel Riigikogu liikmeks Aleksander Hint. 1944. aastal põgenes Grünthal Rootsi, kus töötas aastatel 1944–1947 arhiiviassistendina. Aastatel 1947–1955 oli ta Stockholmi Ülikooli riiklik stipendiaat. 1939 Valgetähe II klassi teenetemärk Tema vend oli Villem Grünthal-Ridala, abikaasa Vera Poska-Grünthal ning lapsed Ivar Grünthal ja Tanni Kents.[viide?] Raoul Grünthal on tema poja Timotheuse poeg.[viide?] Püüa, Endel. Timotheus Grünthal – Muhumaalt võrsunud suurmees. Saarte Hääl, 31. mai 2010. Timotheus Grünthal. Rahvusarhiivi veebisait. Endel Püüa. Timotheus Grünthal - Muhu külapoisist välisministri väimeheks. Jaan Poska oma ja meie ajas. Peatoimetaja Küllo Arjakas, tegevtoimetaja Anne Velliste. Tallinn, 2010, lk 169–173. Endel Püüa. "Timotheus Grünthal – Muhumaalt võrsunud suurmees" Meie Maa, 31. mai 2010
Mihkel Klaassen

Mihkel Klaassen (24. veebruar 1880 Sindi, Pärnumaa – 7. märts 1952 Eesti) oli eesti jurist, riigikohtunik (Riigikohtu administratiivosakonna esimees). Lõpetas Tartu Õpetajate Seminari 1901 ja Moskva Ülikooli õigusteaduskonna 1913. aastal. Töötas advokaadina Peterburis ja Paides, osales I maailmasõjas. Töötas Rakvere Ringkonnakohtu esimehe asetäitja ja esimees aastail 1919–1922, Tartu Ringkonnakohtu esimees 1922–1924. Riigikohtunik 1924. aastast, Riigikohtu administratiivosakonna esimees 1938. aastast. Ülema Kirikukohtu eesistuja. 1944. aastal Vabariigi Presidendi Asetäitja Valimiskogu liige. Mihkel Klaassen oli ajaloolase ja professori Olaf-Mihkel Klaasseni isa. 1939 Valgetähe II klassi teenetemärk
Jüri Haldre

Jüri Haldre (kuni 1935 Jüri Grünthal, 5. mai 1896 Koigi vald, Järvamaa – 3. veebruar 1949 Tartu) oli eesti arst. Õppis 1920–1924 (lõpetas cum laude) Tartu Ülikoolis, dr. med. 1931 (Eksperimentaalsed uurimised x-kiirte toimest munasarja follikulaar-aparaadisse). Tartu Ülikooli röntgenoloog ja õppejõud (1940 professor), eraarst. Tema poeg Heiti Haldre (1928–2012) oli hüdrotehnikainsener ja vesiehituse õppejõud, pojapoeg Herkki Haldre oli aastatel 1992–1994 Eesti Raadio peadirektor. Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944
Richard Indreko

Richard Indreko (25. veebruar 1900 Purdi vald, Järvamaa – 10. märts 1961 Stockholm) oli eesti arheoloog. Õppis Tartu Ülikoolis 1923–1927 (lõpetas cum laude), mag. phil. 1932 ("Einige der ältesten steinzeitlichen Funde Estlands"), dr. phil. 1941 ("Keskmine kiviaeg Eestis"). Alates 1933. aastast oli Tartu Ülikooli õppejõud (1942–1943 Eesti ja naabermaade muinasteaduse professori kohusetäitja). Aastatel 1933–1937 juhatas väljakaevamisi Kunda Lammasmäel ja Asvas. 1943 põgenes Soome, 1944 Rootsi. Tema teeneks on kõikide mesoliitiliste ird- ja kinnismuististe ning naabermaade ainest arvesse võttev Eesti selle perioodi asustuspildi uurimine, mis on kokku võetud paguluses ilmunud doktoritöös "Mittlere Steinzeit in Estland" ("Keskmine kiviaeg Eestis"). Mesoliitikumi osas lükkas ta ümber Eesti kiviaja varem kehtinud jaotuse luu- (Kunda) ja tulekivi- (Võisiku) kultuuriks ning sidus selle ühtseks kultuuriks. Lisaks mesoliitikumile keskendus ta maastiku ja inimasustuse seostele kiviajal, Eesti kiviaja elanike ja laiemalt soomeugrilaste päritolu küsimustele ning kiviaja kunsti temaatikale. Jälle võidi kaitsta Tartu Ülikoolis doktori väitekirja. Esimesel doktoripromotsioonil tunnistati doktori kraadi vääriliseks mag. R. Indreko. Postimees, 21. detsember 1941 Richard Indreko Eesti biograafilises andmebaasis ISIK