laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Eric Enno Tamm

Eric Enno Tamm (sündinud Kanadas Briti Columbia provintsis Tofinos) on Eesti päritolu Kanada ajakirjanik, keskkonnaaktivist ja analüütik. Tema isa oli Eesti pagulane Kanadas, kes kirjeldas pojale sageli Nõukogude vägede sissetungi Eestisse teises maailmasõjas. 15-aastaselt sai Tammest kohaliku ajalehe karikaturist. Ta sai magistrikraadi ajakirjanduse alal Lõuna-California Ülikoolis Los Angeleses ning teise magistrikraadi Euroopa-uuringuis Lundi ülikoolis Rootsis. Pärast ülikooli jäi Tamm kolmeks aastaks Rootsi, töötades Põhjamaade toimetajana ajakirjas Wallpaper. Seal käsitles ta oma artiklites Põhjamaade arhitektuuri, disaini ja innovatsiooni sümbioosi. Tamm on töötanud Coastal Community Networki tegevdirektorina Briti Columbias, Ecotrust Canada kommunikatsioonidirektori ja Euroopa-korrespondendina. Tema kirjutisi on avaldanud Wallpaper, The Globe and Mail, Los Angeles Times Magazine, Canadian Geographic, San Francisco Chronicle, Toronto Star jt väljaanded. Tamm on kirjutanud kaks raamatut. Tema esikteos "Beyond The Outer Shores: The Untold Story of Ed Ricketts, the Pioneering Ecologist Who Inspired John Steinbeck and Joseph Campbell" ("Kaugete randade taga: Jutustamata lugu Ed Rickettsist, ökoloogiapioneerist, kes inspireeris John Steinbecki ja Joseph Campbelli") märgiti ära Kiriyama auhinna konkursil 2005. aastal. Tamme teine raamat "The Horse That Leaps Through Clouds: A Tale of Espionage, the Silk Road and the Rise of Modern China" ("Hobune, kes hüppab läbi pilvede: lugu spionaažist, Siiditeest ja tänapäeva Hiina tõusust" ilmus 2010. aasta sügisel. Selles kirjeldab ta hilisema Soome presidendi, parun Carl Gustaf Mannerheimi reisi Peterburist Hiinasse ja Tiibetisse tsaar Nikolai II käsul, kogumaks andmeid Qingi dünastia lõpu aegse Hiina keisririigi kohta, kuid samuti ka enda katset korrata Mannerheimi teekonda 2006. aastal. Tammele keelduti korduvalt viisat andmast, kuna ta oli Vancouveris intervjueerinud Falun Gongi liikmeid. Kui Mannerheim väitis end olevat etnograafi, siis Tamm kasutas lõpuks oma Kanada passi asemel Eesti passi ning rändas 17 000 kilomeetrit Pekingini. Raamatus tõmbab Tamm paralleele Mannerheimi-aegse ja praeguse Hiina vahel. Raamat ilmus Kanadas 2010, USA-s ja Soomes 2011. Pealkiri tuleneb Mannerheimi Hiina-pseudonüümist Ma Dahan, mis tähendab küll "pigem kohale jõudvat ja vaprat hobust", pilved on autori lisandus. Eric Enno Tamm elab Kanadas Ottawa linnas. Enda eesti keele oskuse suhtes on ta ise kriitiline. "Eric Enno Tamme koduleht". Originaali arhiivikoopia seisuga 20. detsember 2010. Vaadatud 8. märtsil 2011. Marje Aksli "Tsaari-Venemaa spioon sajanditagusel Siiditeel tuletab meelde ajaloo tähtsust" EPL, 3. detsember 2010 "Eric Enno Tamm: Bibliography" Amazon.com Eric Enno Tamme profiil portaalis GoodReads Eric Enno Tamme koduleht Tamme teise raamatu koduleht Marje Aksli "Tsaari-Venemaa spioon sajanditagusel Siiditeel tuletab meelde ajaloo tähtsust" EPL, 3. detsember 2010
Must luik

Must luik võib tähendada järgmist: Mustluik on Austraalias elav lind. "Must luik" on 1942 USA-s valminud film. "Must luik" on 2010 USA-s valminud film. Mustaks Luigeks nimetati kohvikut Kadriorg.
Bleach (anime)

"Bleach" (ブリーチ Burīchi) on anime Tite Kubo samanimelise manga põhjal. Lugu räägib sellest, kuidas teismeline poiss Ichigo Kurosaki, kellel on võime näha surnute hingesid ja kummitusi, muutub surmajumalaks (Shinigami). Sarja näitas Jaapanis TV Tokyo. Esimene jagu oli eetris 6. oktoobril 2004. Toodeti kokku 366 jagu, millest viimane oli eetris 27. märtsil 2012. Bleachi maailmas eksisteerib maapealsele elule lisaks ka Soul Society nimeline koht, kus elavad surmajumalad. Surmajumalate ülesanne on likvideerida maapealseid koletisi, keda nimetatakse Hollowiteks. Anime esimeses osas on surmajumal Rukia Karakura linnas, peategelase Ichigo kodulinnas. Ta kannab Ichigole üle osa oma jumalikest võimetest ja nõnda saab Ichigost samuti surmajumal.
Ameerika-Mehhiko sõda

Ameerika-Mehhiko sõda oli sõjaline konflikt Mehhiko ja Ameerika Ühendriikide vahel aastail 1846–1848. See järgnes Texase annekteerimisele USA poolt 1845. aastal. Lisaks Mehhiko ranniku blokaadile merel tungisid Ameerika väed Mehhikosse, vallutades New Mexico, California ning osa praegusest Põhja-Mehhikost. Teine Ameerika armee vallutas Mehhiko pealinna México, sundides Mehhiko nõustuma oma põhjaalade (pool oma territooriumist) müügiga USA-le. Ühendriikide laienemine Vaikse ookeani rannikule oli Demokraatliku Partei juhi, president James K. Polki eesmärk. Samas ei toetanud USA-s enda elanikud sõda sugugi üksmeelselt, Viigide Partei ja orjandusvastased olid sellele tõsiselt vastu. Samuti kritiseeriti ameeriklaste ränki kaotusi ja kõrgeid sõjakulutusi. Sõja kõige ulatuslikuma tagajärjena oli Mehhiko sunnitud loobuma Californiast, New Mexicost, Arizonast, Nevadast, Utah'st, lõviosa Coloradost ja Wyomingist, mille eest USA maksis Mehhikole 18 miljonit dollarit. Vahepeal leiti Californiast kulda, mis tekitas rahvusvahelise mõjuga California kullapalaviku. Sõja poliitilise järelmõjuna tõusis USA-s ühiskondliku debati fookusse orjandus, mille teemaliste vaidluste ägenemine ähvardas kodusõjaga; 1850. aasta kompromiss pakkus vaid lühikest hingetõmbeaega. USA-s nimetatakse sõda vahel Mehhiko sõjaks (Mexican War) või USA-Mehhiko sõjaks (U.S.–Mexican War). Mehhikos kasutatakse selle kohta termineid (primera) intervención estadounidense en México (Ameerika Ühendriikide (esimene) sissetung Mehhikosse), invasión estadounidense de México (Ameerika Ühendriikide kallaletung Mehhikole) ja guerra del 47 ("'47. aasta sõda"). Sõdade loend
Aeg on siin

"Aeg on siin" on eesti dokumentaalfilm nelja lapse esimesest kooliaastast, mille tootis OÜ Kopli Kinokompanii. Aeg on siin. Forum Cinemas Estonia Site Aeg on siin. Blogi Pisut filmijuttu Jurtšenko uus dokﬁlm võiks olla "Kevade 2009". Eesti Päevaleht, 11. märts 2010
Kartaun

Kartaun (saksa Kartaune) oli 16.–17. sajandil kasutatud suurekaliibriline eestlaetav suurtükk. Vastavalt kaliibrile jagunesid need topeltkartaunideks, kartaunideks ja poolkartaunideks.
Ristlõige (tehnika)

Ristlõige on kujutis, mis saadakse detaili mõttelisel läbilõikamisel tasandiga. Ristlõige
Must teemant

"Must teemant" on Eesti draamafilm aastast 1923. Filmi lavastasid Fjodor Ljubovski ja Jakob Sildnik. Film pole säilinud. Tartus üles võetud viieosalise tummfilmi tegijad tituleerisid filmi ambitsioonikalt "esimeseks eesti kunstdraamaks". Teos, mis aga jäljendas väidetavalt tuntud vene "Kuldseeria" draamasid, pole säilinud ja selle sisust pole lähemalt midagi teada. "Must teemant" Eesti filmi andmebaasis
Klorometüülmetüüleeter

Klorometüülmetüüleeter ehk metoksüklorometaan ehk metoksümetüülkloriid on orgaaniline ühend keemilise valemiga CH3OCH2Cl. Lühenditena kasutatakse CMME või MOM-Cl. Klorometüülmetüüleeter on terava lõhnaga kantserogeenne vedelik tihedusega 1,06 g/ml ja keemistemperatuuriga 55–57°C. Kasutatakse seda keemiatööstuses mitmetel eesmärkidel. Klorometüülmetüüleetri märkimisväärne omadus on, et kloori aatom astub kergesti asendusreaktsioonidesse ja nii on see orgaanilises sünteesis tuntud efektiivse alküleeriva (täpsemini metoksümetüleeriva) agendina. Näiteks: hüdroksüülrühma derivatiseerimine metoksümetüülrühma (MOM kaitserühma) sisseviimisega aluse (base = näiteks N,N-diisopropüületüülamiin) toimel, välistab derivatiseeritud rühma reaktsiooni astumise sünteesi käigus, ja lõpuks taastatakse OH-rühm lahjendatud happe toimel MOM-eetrile: küllastamata ühendite (alkeenide, dieenide jm) metoksümetüleerimine Lewise happe toimel (enamasti katalüsaator ZnCl2), kusjuures saadakse liitumisprodukt hea saagisega: CH3OCH2Cl + CH2=CH-R → CH3OCH2- CH2-CHCl-R Klorometüülmetüüleetr on kergesti saadav ühinemisprotsessis CH3OH + HCHO + HCl → CH3OCH2Cl. Klorometüülalküüleetrid Eetrid Kaitserühm Telomerisatsioon
Pushing Ice

"'Pushing Ice'" on walesi päritolu Briti kirjaniku Alastair Reynoldsi ulmeromaan (2005), mille tegevus kajastab kosmoselaeva Rockhopper meeskonna tegemisi, uurides Saturni kuu Januse oma orbiidilt lahkumise põhjust. Saturni kaaslase Januse ootamatu lahkumise järel oma orbiidilt saadetakse kosmoselaev Rockhopper kuud uurima. Teel Janusele selgub, et tagasiteeks Maale ei pruugi jätkuda kütust, mis põhjustab lahkheli kahe sõbranna, laeva kapteni Bella Lindi ja tehniku Svetlana Barseghiana vahel. Lahkheli viib võimu ülevõtmiseni Svetlana poolt. Januse juures selgub, et tegemist on maavälise objektiga, mis on teel Neitsi tähtkujus asuva Spiika tähe suunas. Kaaslasele maandumise järel pannakse endine kapten Bella Lind elama teistest eraldi kuni ennast Fountainheadiks nimetavate tulnukate saabumiseni. Tulnukate käest selgub, et Janus asub erinevatest kambritest koosnevas megastruktuuris. Janusesse kätketud energiast on huvitatud ka tulnukad Musk Dogs. Eirates Fountainheadi antud hoiatust, sõlmib Svetlana Musk Dogsiga lepingu, mille tulemusena viimased õhivad endise Saturni kaaslase eesmärgiga struktuurist välja pääseda. Kasutades tekkinud avaust, lahkub osa inimestest Fountainheadilt saadud kosmoselaevaga megastruktuurist.
Weeze lennujaam

Weeze lennujaam (IATA: NRN, ICAO: EDLV, saksa keeles Airport Weeze) on Saksamaal Nordrhein-Westfaleni liidumaa Kleve kreisi Weeze valla lääneosas Hollandi piiri lähedal, 6 km Weezest ja 89 km Düsseldorfist asuv lennujaam, mida tuntakse ka kui Düsseldorf (Weeze) nime all. 2010. aastast lendab liinil Tallinn–Weeze Ryanair. business.airport-weeze.com, vaadatud 26. märtsil 2016 Lennujaama koduleht
Karvane maarjalepp

Karvane maarjalepp (Agrimonia pilosa) on roosõieliste sugukonda maarjalepa perekonda kuuluv rohttaim. Karvane maarjalepp on mitmeaastane rohttaim. Taim sarnaneb hariliku maarjalepaga. Tal on püstine kuni meetrikõrgune vars, mille tipus on väikestest kollastest õitest koosnev õisik. Karvane maarjalepp on levinud Euroopa idaosast Ida-Aasiani, sealhulgas Eesti kesk- ja lõunaosas. Taim eelistab parasniisket mitte lauspäikeselist kasvukohta. Maarjalepal on vere hüübimist soodustav ja antibakteriaalne toime. Kasutatakse taime maapealset osa. Maarjalepa lehtedes ja õites leidub polüsahhariide, glükoosi, fruktoosi, sahharoosi, orgaanilisi- ja rasvhappeid (sidrunhapet, õunhapet, oblikhapet, kiinahapet), steroide, lämmastikku sisaldavaid ühendeid, fenoolhappeid, parkaineid, katehiine ja flavonoide. http://www.loodusajakiri.ee/eesti_loodus/artikkel86_71.html "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 22. august 2013. Vaadatud 9. märtsil 2011.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Karvane maarjalepp andmebaasis eElurikkus http://www.loodusajakiri.ee/eesti_loodus/artikkel86_71.html Karvane maarjalepp
Viljandi Pauluse kirik

Viljandi Pauluse kirik on pühakoda Viljandis aadressil Kiriku tänav 3. Kirikus tegutseb EELK Viljandi Pauluse kogudus. Kirik on "Teeliste kirikute" nimekirjas. Kirik otsustati ehitada pärast seda, kui kogudus jagati 1860. aastal linna- ja maakoguduseks ning Viljandi Jaani kirik jäi linnakogudusele. Punastest tellisest ja maakivist ehitatud uusgooti stiilis hoone projekteeris arhitekt Matthias von Holst. Kirik pühitseti 30. oktoobril 1866. Kiriku interjöör on avar ning kolmest küljest ümbritsetud rõduga. Altarimaali "Kristus ristil" (1866) autor on Carl Andrea. Kirikusaali valgustab teiste seas erakordselt suur kroonlühter, mille kogudus hankis Nürnbergist. Seal asub kauni prospektiga Eesti suurim täismehaanilise traktuuriga orel, mille on valmistanud Guido Knauff. Kirikusaali lõunapoolsel seinal on vaimulikku ja riigimeest Jaan Lattikut kujutav bareljeef ning teisel korrusel asub tema muuseumituba. Kirikusaalis on parvlaeval Estonia hukkunute mälestuskivi (Peeter Leinbock, 1994). Viljandi Pauluse kirik kultuurimälestiste riiklikus registris Viljandi Pauluse kirik kultuurimälestiste riiklikus registris EELK Viljandi Pauluse Koguduse koduleht Viljandi Pauluse kiriku lugu raamatus. Eesti Kirik, 3. jaanuar 2018 Kiriku nelitis sai korda, kontserdihooaeg võib alata. Sakala, 6. detsember 2019
Hobumadar

Hobumadar (Galium verum) on madaraliste sugukonda madara perekonda kuuluv mitmeaastane rohttaimeliik. Rahvapäraseid nimetusi: kollased maitsed, kõhurohi, liikmerohi, neitsipunad. Ülejäänud Eestis esinevatest madara liikidest on hobumadar kergesti eristatav õite kollase värvuse järgi. Vars on 30–60 cm pikk, püstine, ümar, harunemata. Lehed kitsad, lineaalsed, tugevalt sissepoole rullunud servaga, peavarrel enamasti 8–12 kaupa. Õied kollased, tugeva magusa lõhnaga, koondunud suurtesse harunenud ebasarikatesse. Õitseb juunist septembrini . Kasvab kuivadel liivastel ja lubjarikastel rohumaadel, sageli koos mägiristiku ja angerpistiga. Levinud Eestis paiguti, kuid Lääne- ja Põhja-Eestis on tavaline. Hobumadara juurtest saadakse tumepunast (Läti lipu värvi) värvainet lõnga või kangaste värvimiseks. Kuna hobumadara õied on hästi intensiivselt kollased, siis on nad võetud kasutusele ka riide värvimisel: nad annavad puhta kollase värvuse. Hobumadar on ka ravimtaim. Tema head omadused tulenevad eelkõige tugevast põletikuvastasest toimest. Hobumadara tee aitab reuma, maksa- ja neerupõletike ning verehaiguste korral. Madaramahlast valmistatavat salvi kasutatakse haavandite ja ekseemi raviks. Hobumadar on ka hinnatud meetaim. [1] Herba.folklore.ee Liigikirjeldus - hobumadar Hobumadar andmebaasis eElurikkus
Kare seanupp

Kare seanupp (Leontodon hispidus) on korvõieliste sugukonna seanupu perekonda kuuluv mitmeaastane rohttaim. Kare seanupp on kuni 40 cm kõrge. Ta meenutab veidi võilille – lehed tihedas lehekodarikus, süstjad, kuni 20 cm pikad, ebaregulaarselt sopilishambulised. Erinevalt võilillest on kogu taim kaetud karvadega. Varsi on tavaliselt mitu. Need on püstised, ilma lehtedeta, hargnenud. Enne õitsemist on pung längus, õitsemise ajal kollane õiekorv püstine, läbimõõt on kuni 3 cm. Pärast õitsemist valmivad pappused on hallikasvalgete lendkarvakestega, mis meenutavad võilille tupse ning mille abil taim paljuneb. Määramistunnuseks on ka seemnete lendkarvakeste pikkus: välimised on sisemistest 2–4 korda lühemad. Õitseb jaanipäevast hilissügiseni. Kare seanupp kasvab mõõdukalt niisketel niitudel. Ta on Eestis suhteliselt laialt levinud. Kare seanupp andmebaasis eElurikkus Kare seanupp
Kuldtulikas

Kuldtulikas (Ranunculus auricomus) on tulikaliste sugukonda tulika perekonda kuuluv rohttaim. Kuldtulika kuni 50 cm kõrgune, püstine, harunenud vars on õõnes. Varrelehed on lineaalsed, sõrmjagused ja terveservalised, alumised lehed (3–5) pika leherootsuga. Lehe kuju on liigile iseloomulikult ümar, sõrmjalt lõhestunud või neerjas. Kuldkollased õied kuni 1 cm läbimõõduga varte tipus. Viljaks on pähklite koguvili, kus iga pähklike on kõvera nokakesega, mis aitab taimel levida. Kasvab niisketel ja märgadel, harvem mõõdukalt niisketel rohumaadel. Tulikad on mürgised taimed, kuid heinas pole nad koduloomadele kahjulikud. Kuldtulikas andmebaasis eElurikkus Kuldtulikas
Madal mustjuur

Madal mustjuur (Scorzonera humilis) on rohttaimeliik korvõieliste sugukonna mustjuure perekonnas. Ta on väike, kuni 40 cm kõrge taim piimmahlaga ja tugeva musta juurega. Püstine vars, hargnemata, pehmevillane, peaaegu lehitu või mõne varrelehega. Juurmised lehed mõlemast otsast ahenenud, elliptilised (süstjad terava otsaga), kuni 20 cm pikad, lühikese varrega ja kumerate roodudega. Kollased korvõisikud enamasti üksikult, 2–3 cm läbimõõduga. Seemnised pruunid. Pärast õitsemist valmivad pappused hallikasvalgete lendkarvakestega, mis meenutavad võilille tupse ning mille abil taim paljuneb. Kasvab niisketel, mõnikord üleujutatud niitudel, enamasti rabas, kuid võib leida ka lubjarikastel elupaikadel. Eestis tavaline. Õitseb mais, juunis. Aedades kasvatatakse hea köögiviljataimena mustjuure perekonna liiki aed-mustjuurt. Madal mustjuur andmebaasis eElurikkus Madal mustjuur – herba.folklore.ee Madal mustjuur – cybernature
Mustjuur

Mustjuur (Scorzonera) on taimede perekond korvõieliste sugukonnas. Scorzonera humilis – madal mustjuur Scorzonera hispanica – aed-mustjuur Scorzonera tau-saghyz – tausagõss
Aed-mustjuur

Aed-mustjuur (Scorzonera hispanica) on korvõieliste sugukonna mustjuure perekonda kuuluv rohttaim. Aed-mustjuurt kasvatatakse köögiviljakultuurina. Juurvili (vähesel määral ka taime lehed) sisaldab suhkruid (umbes 20%), C-, B1-, B2-vitamiini, kaaliumsoolasid, mangaani, rauda, vaske, tsinki, fosforit ja kaltsiumi. Aed-mustjuure peamiseks väärtuseks on suur inuliini sisaldus juurikas (umbes 10%) ning asparagiini ja levuliini sisaldus. Lisaks sisaldab mustjuure juurikas kuni 2% pektiinaineid. Aed-mustjuur on hea meetaim. Aed-mustjuur andmebaasis eElurikkus Seemnemaailm – mustjuur Aive Luigela. Mustjuur on delikatess. Terviseleht
Verev kurereha

Verev kurereha (Geranium sanguineum) on kuni 50 cm kõrgune kurerehaliste sugukonda kurereha perekonda kuuluv taim, mis on kaetud pikkade harali karvadega. Vars püstine või lamav, hargneb ja moodustab koheva puhma. Lehed on sügavalt lõhestunud, 5–7-harulised, haru omakorda lõhestunud. Just kitsaste lehtede hargnevus on peamine erinevus sarnasest mets-kurerehast. Õite varred on enne ja pärast õitsemist longus, vaid õitsemise ajal püstised. Õied on kuni 2 cm läbimõõduga, verevad. Vars ja lehed värvuvad sügisel tihti veripunaseks. Verev kurereha kasvab kuivadel lubjarikastel niitudel ja metsaservadel, hõredas männimetsas. Õitseb juulis-augustis. Kasutatakse ravimtaimena. Eestis levinud peamiselt mandriosas ja Saaremaal. Taime rahvapärased nimetused on näiteks kure nokk ja verev geraanium. Laialt levinud paljudes riikides. Ta on pärit Lääne-Euroopa laialehistest metsadest juba 16. sajandist. Kultuuristatud alates 1597. aastast. Viimasel ajal[millal?] on aretatud ligi kümme selle kurereha sorti. "Geranium pratense — aas-kurereha". Eesti taimede uue levikuatlase tööversioon. 2019. Verev kurereha andmebaasis eElurikkus Verev kurereha – Herba.folklore.ee Verev kurereha – seemnemaailm.ee Verev kurereha – aiaklubi.ee Verev kurereha – Juhani puukool Verev kurereha – Loodusmuuseum
Soo-kurereha

Soo-kurereha (Geranium palustre) on kurerehaliste (Geraniaceae) sugukonna kurereha perekonda kuuluv taimeliik. Soo-kurereha taimed on enamasti kuni 80 cm kõrgused. Lehed 5–7-li sõrmjalt lõhestunud. Õieraod karvadeta (erinevalt mets-kurerehast, millel nad on kaetud nähtavate näärmekarvadega), püstised ainult õitsemise ajal. Õitseb juunist oktoobrini. Õied 1,5–2 cm läbimõõduga, purpurpunased. Vili – pähklikestega paiskvili. Vilja valmides rulluvad kupra seinad kokku ning lahti rulludes viskavad seemned eemale, soodustades nii taime levikut. Kasvab märgadel ja soistel niitudel, samuti teistes sobivates rikkalikult märgades elupaikades, näiteks kraavikallastel, metsasihtidel või ka jäätmaadel. Rahvapärased nimetused: pistirohi, soo-konnareha, hellerhein, suhkru-lilled. Eestis sage taim. Kasutatakse ka ravimtaimena. Taimede uue levikuatlase andmetel levinud kõikjal Eesti mandriosas, läänesaartel haruldane või puudub. "Geranium palustre — soo-kurereha". Eesti taimede uue levikuatlase tööversioon. 2019. Soo-kurereha andmebaasis eElurikkus Soo-kurereha liigikirjeldus Soo-kurereha - Herba.folklore.ee
Lümanda Issanda Muutmise kirik

Lümanda Issanda Muutmise kirik on EAÕK haldusalasse kuuluv õigeusu kirik Saaremaal Lümanda külas. Saaremaal Kihelkonna luterlikus kihelkonnas siirdus 1848. aasta kevadeks õigeusku 304 inimest. Teiste Saaremaal õigeusku siirdunutega võrreldes oli see arv väikseim. Lümanda (algul Kihelkonna) õigeusu kogudus asutati 1847. aastal, hiljem eraldusid Tiirimetsa-Anseküla (1847), Mustjala (1848), Torgu (1849) ja Mõnnuste-Kärla (1851). Lümanda õigeusu kirik on paekiviseintega kella- ja haritorniga pikliku kujuga hoone. Kiriku kaks torni tähistavad õigeusu traditsioonis Kristuse kahte loomust - jumalikku ja inimlikku. Pühakoda valmis 1867. aastal ja selle pühitses Riia ja Miitavi ülempiiskop Veniamin (Karelin) Issanda Muutmise auks sama aasta 6. augustil. Tänapäeval kasutab pühakoda Eesti Apostliku Õigeusu Kiriku Lümanda Issanda Muutmise kogudus. Jaanus Plaat. Saaremaa kirikud, usuliikumised ja prohvetid 18.-20. sajandil. Eesti Rahva Muuseum. Tartu, 2003; lk 136-140 "Koguteos Saaremaa II köide", TTÜ Kuressaare Kolledž. Kirjastus Koolibri. Tallinn, 2007, lk 924-926 Martin Toon. " EAÕK Kuressaare Püha Nikolai koguduse ajalugu". Kuressaare, 1997. AS Terbo, Tallinn, 1997; lk 4-5; lk 69 Jaanus Plaat/Arne Maasik. "Õigeusu kirikud, kloostrid ja kabelid Eestis". Eesti Kunstiakadeemia, Tallinn, 2011; lk 428-433 EAÕK Lümanda Issanda Muutmise kirik Lümanda kiriku torn Lümanda Issanda Muutmise kiriku sisevaade 2012 suvel Lümanda Issanda Muutmise kirik kultuurimälestiste riiklikus registris Lümanda Issandamuutmisei kogudus 160- ja kirik 140-aastane, Meie Maa, 2. august 2007
Kassikäpp (perekond)

Kassikäpp (Antennaria) on astrilaadsete seltsi korvõieliste sugukonda kuuluv mitmeaastaste rohttaimede ja kääbuspõõsaste perekond. Kassikäpa perekonnas on umbes 45 liiki. Kuid kassikäppade paljunemisel on apomiksisel väga tähtis roll ja sellepärast erinevad teadlaste vaated sellele, kui palju liike ses perekonnas on. Looduslikult kasvavad nad Euraasia ja Põhja-Ameerika parasvöötmes, üks liik ka Tšiili parasvöötmes. Kassikäpad kasvavad 1–5 dm kõrgeks. Nende lehed võivad välja kasvada maapinnalt lehekodarikust, aga võivad ka varrelt kasvada. Varrel paiknevad lehed vahelduvalt. Lehed on pealt kas karvased või karvutud, altpoolt kindlasti karvased. Mõnel liigil on lehed rootsuga, mõnel ilma. Kassikäppade õite läbimõõt on 8–20 mm. Õisikuid on mitmesuguseid: mõnel liigil paiknevad õied üksikutena, kuid esinevad ka kobarad, pöörised ja ebasarikad. Õisikus võib olla isegi 20–100 õit. Eestikeelse nime on kassikäpp saanud ainsa Eestis pärismaise liigi hariliku kassikäpa õisiku järgi, kus mitu roosakat õit on tihedalt koos, meenutades kassi käppa varvastega. Perekonna teaduslik nimi on tulnud selle perekonna mõne teise liigi õite järgi, milles tolmukad meenutavad putukate tundlaid. Mitut kassikäppa kasvatatakse ilutaimena, näiteks kiviktaimlas. Kassikäpad säilivad ka kuivatatuna suhteliselt hästi. Antennaria alpina – alpi kassikäpp Antennaria carpatica – karpaadi kassikäpp Antennaria dioica – harilik kassikäpp Antennaria magellanica – patagoonia kassikäpp Antennaria microphylla – pisilehine kassikäpp Antennaria neglecta – väike kassikäpp Antennaria plantaginifolia – laialehine kassikäpp Antennaria porsildii – lapi kassikäpp Antennaria rosea – roosa kassikäpp Perekond kassikäpp - kirjeldus aianduskeskus Hansaplant
Nõmmemünt

Nõmmemünt (Acinos) on huulõieliste sugukonda kuuluv taimede perekond. Acinos arvensis – väike nõmmemünt Acinos alpinus – alpi nõmmemünt Acinos corsicus Acinos rotundifolius Acinos suaveolens
Väike nõmmemünt

Väike nõmmemünt (Acinos arvensis) on väike, kuni 30 cm kõrge huulõieliste sugukonna taim lillat värvi püstise või haruneva karvase varrega, mis on puitunud alaosaga. Lehed asuvad kogu varre ulatuses vastastikku, on väikesed, kergelt saagja servaga. Õitseb juunist septembrini. Õiemännased helelillad, kinnituvad varrelehtede kaenlas 2–6 kaupa. Taimel on piparmündi lõhn, ta sisaldab C-vitamiini, kasutatakse ravimtaimena ja meetaimena. Kasvab kuivadel rohumaadel, samuti teistes kuivades elupaikades. Eestis esineb sageli. Väike nõmmemünt andmebaasis eElurikkus Krjeldus - Herba.folklore.ee Väike nõmmemünt - A. Ader Looduskalender Kirjeldus - cybernature.ee