Magnavox Odyssey

Magnavox Odyssey on esimene kodukasutuseks loodud mängukonsool. Magnavox Odyssey riistvara arendas Ralph H. Baer ettevõttes Sanders Associatesis, kuid Magnavox arendas lõpuni ning avaldas selle 1972. aasta septembris. Mängukonsool koosneb valge-, pruuni- ja mustavärvilisest karbist, millega on ühenduses kaks risttahukakujulist mängupulti. Magnavox Odyessy on võimeline kuvama kolme ruudulist täppi ja ühte varieeruva kõrgusega liini mustvalgel ekraanil, erinevate liikumisvõimalustega sõltuvalt mängust. Mängimiseks kasutati monitoril plastikust pealiskihti ning pultidel olid rullikud, millega oli mängijal võimalik oma ruudulist täppi juhtida. Konsool ei suutnud jälgida mänguskoori ning audiot kasutada, mistõttu oli Magnavox Odyssey mängudel kaasas vajalikud mängurahad, kaardipakid, mängulauad ja plastikust pealiskihid, et videomängud oleksid kaasahaaravamad ja arusaadavamad. Idee mängida videomänge teleris tuli Ralph H. Baeril 1966. aastal. Ta arendas prototüüpe kolm aastat koos meeskonnaliikmete Bill Harrisoni ja Bill Ruschiga. Magnavox Odyssey koosnes mustast, valgest ja pruunist ristkülikukujulisest karbist, millele oli võimalik juhtmega ühendada kaks risttahukakujulist mängupulti. Odyssey peal on mängukaardi pesa, toitepesa, lisaseadme pesa, televiisoriga ühendamise liides, kontrollnupp, kiirendusnupp ja mängupultide pesad. Mängupultide ühendamiseks oli 12-klemmised pistikud, mis sobisid ainult sellele mängukonsoolile. Juhtnupuga reguleeriti mänguasukohta televiisoril ning kiirendusnupuga kontrolliti videomängu kiirust. Konsooli taga on aku, mille sees on kuus C-tüüpi patareid ning kaasa oli võimalik osta vahelduvvoolu laadija. Mängukonsooli sees on 12 moodulkaarti vooluringi jaoks, raadiosageduste moodulid metallkarbis, millega kuvatakse videot, kanalite vahetuse nupp, 4 täpigeneraatori moodulit, millega on võimalik kalibreerida täpi kõrgust, pikkust, asukohta ja eredust. Kaasas oli mängukonsooliga, kaks mängupulti, koaksiaalkaabel televiisoriga ühendamiseks ja tarvikud, näiteks: kasutusjuhend konsooli installeerimisjuhiste ja mängureeglitega, pealiskihid, mitu kaardipakki, täringud, tabloo skoori hoidmise jaoks, žetoonid ja patareid. Samas müüdi ka vahelduvvooluadaptereid, konsoolikohvrit, valguspüstolikomplekti ja 10 videomängu. 1955. aastal oli Ralph H. Baer Loral Corporationis, kus ta oli televiisori disainimisarhitekt. Tal tuli idee ehitada mäng, mis eristaks nende televiisorit konkurentsist. 1966. aastal tuli Baeril bussi oodates mõte teha tehnoloogiline seade, millega oleks võimalik mänge mängida teleris. Ta moodustas väikse meeskonna, milles oli Bill Harrison, kes tegeles mängukonsooli prototüübiga, ning Bill Rusch, kes mõtles välja videomängude kontseptid ja arendas vooluringide skeeme. 1967. aastal oli Baeri meeskonnal arendatud töötav prototüüp TV Game #2, mida näidati Sanders Associatesi juhatusliikmetele. Seetõttu hakati arendama prototüüpi kommertskasutuseks. 1967. aasta augustiks oli Bill Harrison arendanud kolmanda prototüübi TV Game #3, mis oli varasematest kompaktsem. 1967. aasta oktoobris olid Bill Harrisson ja Bill Rusch arendanud neljanda prototüübi TV Game #4, kus kasutati Bill Ruschi disainitud "täpigeneraatoreid" vooluringis, et mängijal oleks mängust hõlpsam aru saada. 4. prototüübi peal oli võimalik mängida pingpongi ning lihtsamaid põgenemismänge. 1967. aasta detsembriks ja 1968. aasta jaanuaris jätkas Bill Harrison viienda prototüübi TV Game #5 arendamist, hõlmates kiirendatud vooluringi, mille oli välja arendanud Bill Rusch. 5. prototüübil rakendasid nad valguspüstolit küsimustikmängu jaoks, kus oli võimalik valida vastuseid televiisori ekraanilt. Peale viiendat prototüüpi Bearil rahastust enam polnud. Majanduslanguse tõttu pidi Sanders Associatesi prioritiseerima oma ülalpidamist ning 11 000 töötajast jäi järele ainult 4000. 1968.aasta septembris sai Baer täiendavat rahastust ning nad arendasid 6. prototüüpi TV Game #6, millel kasutati lülitiga-programmeerimist, et valida erinevaid mängurežiime. 1969. aasta alguseks oli neil valminud viimane prototüüp Brown Box, millel oli valguspüstol ja jajs 2 ruudulist mängupulti. See oli lülitiga-programmeeritav ning selle peal oli võimalik mängida spordi, labürindi ja küsimustikega mänge. 1968.aasta lõpus kui Brown Box prototüüp oli valmis saanud, ei leitud investoreid, kes sooviksid osta seda ära, kuid Sanders Associatesi advokaat Lou Etlinger leidis lahenduse: suhelda televiisorite tootjatega, kuna nad kasutavad samu juppe, millest Brown Box koosneb. Paljud tootjad olid huvitatud, kuid nendega polnud võimalik allkirjastada. Esimene firma, kes oli entusiastlikult huvitatud oli RCA Corporation, mistõttu RCA Corporation soovis luua Sanders Associatesiga litsentsilepingut, kuid see ebaõnnestus RCA Corporationi rangetest tingimustest. Juhuslikult, üks endistest RCA Corporationi läbirääkijatest Ben Enders jäi entusiastlikuks Brown Boxist kui läks tööle Magnavoxi ning rääkis oma ülemusele sellest võimalusest. Selle haripunkt oli 17. juuli 1969. aasta kui Gerry Martin, Magnavoxi asepresident sai ise personaalse demonstratsiooni prototüübist. Peaaegu aasta kestnud läbirääkimised lõppesid, kui Magnavox allkirjastas litsentsikasutamise lepingu. Magnavox Odysseyle loodi kokku 28 mängu, mida levitati 11 mängukaardil. 12 mängu oli USA versiooni konsoolil kaasas ning 10 mängu oli rahvusvahelisel versioonil kaasas. Benj Edwards, Inside the Magnavox Odyessy, the First Video Game Console [1]. Vaadatud 9. mail 2022. David Winter, Pong-Story: Magnavox Odysessy, the first video game system [2]. Vaadatud 9. mail 2022. Ralph H. Baer, Genesis, How the Home Video Games Industry Begin [3]. Vaadatud 24. aprillil 2022. Alexander Smith, 1TL200: A Magnavox Odyessy [4]. Vaadatud 29. aprillil 2022. Ralph H. Baer. Videogames: In the Beginning. Rolenta Press, 2005. Lk 45. R. H. Baer, Lk 47.