laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Age Imala

Age Imala (sündinud 19. septembril 1977) on eesti koorijuht. Elab Harjumaal Arukülas alates aastast 1986. 1995. aastal lõpetas Aruküla Huvialakeskuse Pääsulind muusikaosakonna klaveri erialal, juhendajaks õpetaja Terje Saarum. Samal aastal alustas laulmist Aruküla Noortekooris, mille dirigent on ta aastast 1999. Alates 1998. aastast on ta töötanud Aruküla Huvialakeskuse Pääsulind muusikaosakonnas üldklaveri õpetaja, muusikaajaloo õpetaja, solfedžoõpetajana Raasiku filiaalis (2013-2015) Aastatel 1999-2007 töötas muusikaõpetajana Aruküla Põhikoolis. Alates 2014. aastast töötab Aruküla Põhikoolis algklasside õpetajana. Alates aastast 2000 on ta MTÜ Aruküla Kultuuriselts liige, aastast 2005 kuulub seltsi juhatusse. Aastast 2004 kuulub ta Aruküla nukustuudiosse Äpunäpp. On Aruküla näiteringi Diletant liige, mänginud lavastuses "Jaanituli". 2018. aastal valiti Age Imala aktsiooni "Sajandi 100 arukülalast" raames toimunud rahvaküsitluse tulemusel saja meeldejäävama arukülalase hulka. 2007 Aruküla Noortekoor "Meie" 2012 Aruküla Noortekoor "See just ongi vahva" 1993 osales koolinoorte tantsupeol Aruküla Põhikooli tütarlaste rühmaga (juhendaja Meeta Heinla). 1997 osales Aruküla Lastekoori abiõpetajana koolinoorte laulupeol Alates 2004. aastast on ta osalenud kõikidel üldlaulupidudel Aruküla Noortekoori dirigendina. 2019. aasta juubelilaulupeo raames toimunud rahvamuusikapeol esines Age Imala torupillimängijana. Reeder, Henri. Toomingas, Garina. Erbe, Mai (2018). Sajandi 100 arukülalast 1918-2018. Aruküla: MTÜ Aruküla Kultuuriselts.{{raamatuviide}}: CS1 hooldus: mitu nime: autorite loend (link) Koppelmaa, Külli (5. september 2018). "Aruküla Kultuuriseltsi EV100 kingitus – kogumik „Sajandi 100 arukülalast"". Sõnumitooja. Vaadatud 25.04.2020. "Aruküla noortekoor andis välja teise CD-plaadi". Sõnumitooja. 12.06.2012. Vaadatud 10.11.2020. Tamm, Ülle (10. juuli 2019). "Age Imala Arukülast mängis torupilli". Sõnumitooja. Vaadatud 10.11.2020.
148

148. aasta Sajandid: 1. sajand - 2. sajand - 3. sajand Aastakümned: 90. aastad 100. aastad 110. aastad 120. aastad 130. aastad - 140. aastad - 150. aastad 160. aastad 170. aastad 180. aastad 190. aastad Aastad: 143 144 145 146 147 - 148 - 149 150 151 152 153 ... ... ...
Ülo Adamson

Ülo Adamson (21. aprill 1931 Võrumaa Varstu vald Ööbiku talu – 6. aprill 2021) oli Eesti vastupanuvõitleja. Adamson arreteeriti NKVD poolt Võru 1. Keskkooli 10. klassi õpilasena 9. detsembril 1949 ja määrati 13. septembril 1950 NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaadi Erinõupidamise ("troika") otsusega 25 aastaks Karaganda oblastisse sunnitööle. Adamson vabanes vangistusest 8. juunil 1956. Ta on olnud Julius Kuperjanovi nimelise põrandaaluse organisatsiooni eestvedaja nõukogude ajal. 2008 Riigivapi V klassi teenetemärk (Vabariigi Presidendi 6. veebruari 2008. aasta otsusega) 2010 Leitnant Kuperjanovi teeneterist nr 003 (Julius Kuperjanovi Seltsi tunnustus) Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). ""Esimesed viis Kuperjanovi ordenit anti kätte"". Vaba Eesti Sõna. 18. oktoober 2010.
Margit Keller

Margit Keller (sündinud 2. augustil 1971) on eesti tarbimissotsioloog, Tartu Ülikooli sotsiaalse kommunikatsiooni vanemteadur ja ühiskonnateaduste instituudi juhataja. Tema peamised uurimisteemad on argielu sotsiaalsed praktikad, tarbimine ja sotsiotehniliste süsteemide siire (sh nt energeetika- ja transpordisüsteemi üleminek kestlikumale toimimisele). Keller lõpetas 1994. aastal Tartu Ülikooli inglise filoloogia bakalaureuseõppe, 1999. aastal kaitses Tartu Ülikoolis meedia ja kommunikatsiooni magistritöö ning 2004. aastal kaitses meedia ja kommunikatsiooni doktoritöö teemal "Representations of Consumer Culture in Post-Soviet Estonia: Transformations and Tensions" (juhendaja prof Marju Lauristin). Margit Keller oli aastatel 1994–1999 avalike suhete spetsialist Eesti Erastamisagentuuris ja 1995–1999 Hill & Knowlton Eesti vanemprojektijuht. Aastatel 2000–2007 oli ta Tartu Ülikooli sotsiaalse kommunikatsiooni õppetooli lektor ja 2004–2007 avalikkussuhete ja teabekorralduse lektor. Ta töötas 2015–2016 ühiskonnateaduste instituudi kommunikatsioonijuhtimise programmijuhina ning oli 2016. aastal sama instituudi asejuhataja teadus- ja arendustegevuse ning turunduse alal. 2007. aastast on ta Tartu Ülikooli sotsiaalse kommunikatsiooni vanemteadur ja 2016. aastast Tartu Ülikooli ühiskonnateaduste instituudi juhataja. Alates 2019. aastast on Margit Keller koos vanemteadur Laur Kangeriga Eesti Teadusagentuuri rahastatava rühmagrandi "Eesti energia-, transpordi ja telekommunikatsioonisüsteemide ümberkujundamine Teise Suure Siirde lävel" (PRG346) juht. Margit Keller on Euroopa Sotsioloogia Assotsiatsiooni (ESA) liige alates 2003. aastast ning oli 2012–2017 ESA tarbimissotsioloogide uurimisvõrgustiku (RN5) juht. Margit Keller kuulub Ida-Virumaa Teadusnõukokku (loodud 2020. aastal seoses õiglase ülemineku protsessiga) ning on Arvamusfestivali nõukoja liige. 2021 Tartu Ülikooli medal "Eesti Teadusinfosüsteem. Margit Keller". "Tartu Ülikooli medali kavalerid". Tartu Ülikool. Vaadatud 6.12.2022. Margit Keller Google Scholaris Margit Keller ResearchGate'is Margit Keller portaalis Academia.edu
Kati Orru

Kati Orru (sündinud 4. augustil 1982 Tartus) on eesti sotsioloog, Tartu Ülikooli sotsioloogia vanemteadur. Tema peamised uurimisteemad on keskkonnasotsioloogia, keskkonnakasutuse sotsiaalsed aspektid, kriisihaldus ja -kommunikatsioon. Orru lõpetas 2004. aastal Tartu Ülikooli sotsioloogia ja sotsiaalpoliitika bakalaureuseõppe. 2003-2004 õppis ta Atlantas Oglethorpe’i Ülikoolis retoorika ja kommunikatsiooni erialal ning 2006. aastal lõpetas Tartu Ülikooli sotsioloogia ja sotsiaalpoliitika magistriõppe. 2011. aastal kaitses ta King's College London'is riskihalduse doktorikraadi teemal "Europeanising risk regulation: Drinking water safety in Estonia and Lithuania" ("Euroopastuv riskihaldus: joogivee ohutus Eestis ja Leedus", juhendaja Henry Rothstein). Kati Orru oli aastatel 2003-2005 Peipsi Koostöö Keskuse sotsioloog. Aastatel 2006-2009 oli ta Eesti Maaülikooli põllumajanduse- ja keskkonnainstituudis projektijuht ja 2009-2013 teadur. 2015. aastal töötas Orru Tartu Ülikooli ühiskonnateaduste instituudis teadurina, 2016-2017 Umeå Ülikoolis järeldoktorina. Alates 2011. aastast on ta King's College Londoni külalisuurija, 2017. aastast Tartu Ülikooli sotsiaalpoliitika teadur ning 2019. aastast TÜ kestlikkuse sotsioloogia vanemteadur. 2015 - ESS uuringu meeskonna tunnustus - riiklikult tunnustatud teaduse populariseerija Kati Orru koordineerib Eesti tegevusi Horisont 2020 teadus- ja arendusprojekti Building European Communities’ Resilience and Social Capital (BuildERS) raames. Ta on põhitäitja TÜ ühiskonnateaduste instituudi uuringus Eesti energia-, transpordi- ja telekommunikatsioonisüsteemide ümberkujundamine Teise Suure Siirde lävel (PRG346). Orru on Euroopa Sotsioloogia Assotsiatsiooni riski ja määramatuse uurimisvõrgustiku liige ja Eesti Sotsioloogide Liidu juhatuse liige. "Eesti Teadusinfosüsteem. Kati Orru". Kati Orru ResearchGate lehekülg Kati Orru Academia.edu lehekülg
Leitud ruum

Leitud ruum (inglise keeles chosen site) on lavastuse teatrihooneväline ruum, mis on juba iseenesest valmis, toimiv keskkond. Sisuliselt kitsendades on “leitud ruum” teatrivorm, kus lavastuse leitud ruum oma füüsiliste, sotsioloogiliste või kultuuriliste tähendustega mängib aktiivset rolli lavastuse loomisprotsessis. Olulise osa lavastuse ettevalmistustöödest hõlmab paiga uurimine ja analüüsimine. N-ö tavapärase ehk mitte-leitud-ruumis teatri tegemise juurde kuulub enamasti klassikaline teatrihoone või lava, näiteks Itaalia karplava või musta-kasti-teater ehk eksperimentaalteater, milleks on suur nelinurkne ruum musta värvi seinte ja tasapinnalise põrandaga. Mahajäetud varemed, tehasehooned, linnatänavad, keldrid ja ajaloolised mõisad on ühed levinumad leitud ruumid teatripraktikas. Eestis on levinud lavastada leitud ruumidesse suvel. Näitena võib tuua Piusa liivamaardlas liivaluidetel etendatud Taarka pärimusteatri suvelavastuse “Inemise igä” (lavastaja Helena Kesonen, kunstnik Mailiis Laur, 2016); Anne Türnpu lavastatud "Isuri eepose" (kunstnik Kairi Mändla, 2015) Kodru rabas või teatriühenduse Misanzen lavastatud "Sõsara sõrmeluud"(lavastaja Helen Rekkor, kunstnik Joanan Juhkam, 2020), mis esietendus Tallinnas Krulli masinatehases. Mõistet “leitud ruum” on oma teooriates käsitlenud teatriuurijad Liina Unt, Pille Jänes ja Anneli Saro. Üldnimetusena sellise teatrivormi kohta kasutatakse mõistet kohaspetsiifiline teater (inglise keeles site-specific theater). "Lavastusliik, mille mängupaik on väljaspool teatrisaali ja -maja, teatrile tavapäratus ruumis või paigas". Kohaspetsiifiline lavastus lähtub konkreetsest ruumist. Niisiis on leitud ruumi ja kohaspetsiifilise lavastuse peamine erinevus see, et kui kohaspetsiifilist lavastust ei saa enamasti teise ruumi kohandada, siis leitud ruumi lavastuse puhul seda eripärasust ei ole. Üks erinevustest leitud ruumi ja teatrihoone vahel seisneb tehnilistes parameetrites. Valguskujundus ja helikujundus on kaks lavastuskomponenti, nende jaoks on teatrihoonetes statsionaarsed riputustingimused ja vooluallikad, mis on lavastuse väljatoomisel olulisel kohal. Leitud ruumides on eelmainitud tingimused pigem ebatraditsioonilised. Publiku seisukohalt on teatrihoones kindel eraldatud saal ja lava. Teatritegemiseks kohandatud ruumide puhul võib publiku paigutus olla erinev. Erinevused on tingitud valitud asukohast ja selle tunnusjoontest. “Leitud ruumi puhul on vaataja eelhäälestus teine ning lavastuse maailm algab juba sisenemisel." Seetõttu on teatrivaataja eelhäälestus teatrihoones kogetust teine. Pavis, Patrice (1998). Dictionary of the Theatre. Terms, Concepts, and Analysis. University of Toronto Press. Mike Pearson (2010). Site-Specific Theatre. Palgrave Macmillan. Unt, Liina (2002). Koha lavastamine. Koht ja paik / Place and Location: Studies in Environmental Aesthetics and Semiotics. Wisegeek. What is a Black Box Theater? URL: http://www.wisegeek.com/what-is-a-black-box-theater.htm.
Švenčionėliai vald

Švenčionėliai vald (leedu keeles Švenčionėlių seniūnija) on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Švenčionyse rajooni territooriumil. Valla pindala on 239 km². 2011. aasta seisuga elas seal 1564 inimest. Valla keskus on Švenčionėliai linn, mis aga valla koosseisu ei kuulu. Vallamaja asub aadressil Švenčionių g. 3, vallavanem on Albertas Razmys. Lisaks küladele on vallas ka mõned huutorid Švenčionių rajono savivaldybė[alaline kõdulink], vaadatud 11.11.2020. 2011 m. surašymas. Lietuvos statistikos departamentas, vaadatud 11.10.2020.
Kaltanėnai vald

Kaltanėnai vald (leedu keeles Kaltanėnų seniūnija) on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Švenčionyse rajooni territooriumil. Valla pindala on 68 km². 2011. aasta seisuga elas seal 448 inimest. Valla keskus on Kaltanėnai alev, kus aastal 2011 oli 204 elanikku. Vallamaja asub aadressil Švenčionėlių g. 34, vallavanem on Tomas Rokickis. Aastal 2001 eraldati valla läänepoolne osa ja moodustati sellest uus Labanorase vald. Lisaks küladele on vallas ka mõned huutorid Švenčionių rajono savivaldybė[alaline kõdulink], vaadatud 9.11.2020. 2011 m. surašymas. Lietuvos statistikos departamentas, vaadatud 11.11.2020.
Labanorase vald

Labanorase vald (leedu keeles Labanoro seniūnija) on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Švenčionyse rajooni territooriumil. Valla pindala on 290 km². 2011. aasta seisuga elas seal 290 inimest. Valla keskus on Labanorase alev, kus aastal 2011 oli 59 elanikku. Vallamaja asub aadressil Seniūnijos g. 27, vallavanem on Vincas Jusys. Vald moodustati aastal 2001, mil see eraldati Kaltanėnai vallast. Kogu valla territooriumit katab Leedu suuruselt teine metsamassiiv Labanorase-Pabradė ürgmets. Ka jääb kogu valla territoorium Labanorase regionaalparki. Lisaks küladele on vallas ka mõned huutorid. Švenčionių rajono savivaldybė[alaline kõdulink], vaadatud 11.11.2020. 2011 m. surašymas. Lietuvos statistikos departamentas, vaadatud 11.11.2020.
Kaltanėnai

Kaltanėnai on alev Leedus Švenčionyse rajoonis, Kaltanėnai valla halduskeskus. Alev asub Švenčionėliaist 10 kilomeetrit läänes merepinnast 148 meetri kõrgusel Žeimena jõe lähtel ja Zeimenysi järve kaldal. Alevis on postkontor ning kasvatus- ja turismikeskus. Sealne katoliku kirik valmis aastal 1909. Mõisakompleksist on säilinud aastal 1838 ehitatud puidust kahekorruseline ait ja XIX sajandil rajatud pargi osad. Alevi lähistel metsas asuvad kuus muinaskalmet, mis on rajatud IX–XII sajandil. Kaltanėnaid on kirjalikes allikates esmamainitud XV sajandi keskpaigas, mil suurvürst Žygimantas Kęstutaitis selle Narbutaste valduseks läänistas. Sealset mõisa on esmamainitud aastal 1512. XVII sajandi alguses sai asulast alev. Aastal 1633 rajasid frantsisklased sinna kloostri, mille juurde ehitati ka kirik. Klooster suleti aastal 1832. Kirik põletati XVII sajandi keskel maha, ent taastati aastal 1696. Aastail 1740–1767 ehitati vana kiriku asemele uus puidust kaheksanurkse kellatorniga kirik. Aastail 1797–1804 tegutses kiriku juures ringkonnakool, mis aastal 1804 muudeti algkooliks. Tsaariajal olid asula venekeelne nimekuju Колтыняны. XIX sajandi teisel poolel oli see tähtis veiste ja hobustega kauplemise paik. Aastail 1855-1899 valmis alevit läbiv Pastavy-Panevėžysi kitsarööpmeline raudtee. Aastal 1905 toimusid alevis tsaarivõimu vastased väljaastumised. Alevis oli hästi säilinud rahvakultuur, mida aitas edendada raamatusmugeldaja Jonas Burba ja mida uuris hiljem etnograad Eduards Volters. Aastail 1920–1939 kuulus Kaltanėnai Poola koosseisu. Juulis 1941 hukati alevis elanud juudid. Teise maailmasõja järel tegutsesid alevi ümbruskonnas Leedu metsavennad. Nõukogude perioodil oli alev kohaliku kolhoosi keskasulaks. Kaltanėnai Alevi tänavavaade Endine koolimaja Katoliku kirik 2011 m. surašymas Колтыняны. Географическо-статистический словарь Российской империи, Kd. 2 (Дабанъ — Кяхтинское Градоначальство). СПб, 1865, 697 lk. Holocaust atlas of Lithuania Algimantas Miškinis. Kaltanėnai. Visuotinė lietuvių enciklopedija, Kd. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 232 lk. Poola Kuningriigi geograafiline leksikon Alev portaalis vietoves.Lt
149

◄ | 1. sajand | 2. sajand | 3. sajand | ► ◄ | 110. aastad | 120. aastad | 130. aastad | 140. aastad | 150. aastad | 160. aastad | 170. aastad | ► ◄◄ | ◄ | 145 | 146 | 147 | 148 | 149 | 150 | 151 | 152 | 153 | ► | ►► 149. aasta (CXLIX) oli 2. sajandi 49. aasta. Vana-Rooma konsulid olid Servius Cornelius Scipio, Lucius Salvidienus Orphitus ja Quintus Pompeius Sosius Priscus ... ... ...
URS Corporation

URS Corporation (kunagine United Research Services) oli inseneri-, disaini- ja ehitusettevõte ning USA föderaalvalitsuse töövõtja. URS, mille peakontor asub Californias San Franciscos, oli täisteenust pakkuv ülemaailmne organisatsioon, mille kontorid asuvad Ameerikas, Euroopas, Aafrikas ja Aasia ja Vaikse ookeani piirkonnas. URSi võttis üle AECOM 17. oktoobril 2014. "Faktileht URS 2014" (PDF). URS. 2014. Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 1. august 2014.
AECOM

AECOM (varem AECOM Technology Corporation) on Ameerika Ühendriikide rahvusvaheline inseneribüroo. AECOMil on umbes 87 000 töötajat ja see on 2019. aasta Fortune 500 nimekirjas 157. kohal. Ettevõtte ametlik nimi aastatel 1990–2015 oli AECOM Technology Corporation. Ettevõte on noteeritud New Yorgi börsil (NYSE) ja Frankfurdi börsil. Koduleht
Karin Hiir

Karin Hiir (sündinud oktoober 1975) on eesti geoloog. Ta on lõpetanud Tartu Ülikooli 2001. aastal. Tähestikuline nimekiri. lepo.it.da.ut.ee Karin Hiir XING
Manuela Pihlap

Manuela Pihlap (sündinud 19. juunil 1980 Tartus) on Eesti suhtekorraldaja ja poliitik. Perioodil detsember 2021 - aprill 2024 oli ta Põhja-Tallinna linnaosa vanem. Ta on lõpetanud 2002. aastal Tartu Ülikooli bioloogia-geograafia teaduskonna. Töötanud järgnevatel ametikohtadel: Viimsi Kool, keemia- ja bioloogiaõpetaja Keskkonnaministeerium, pressiesindaja Riigikogu Kantselei, keskfraktsiooni sekretariaadi juht Silikaat Grupp AS, turundus- ja kommunikatsioonijuht Lasnamäe linnaosavalitsus, linnaosavanema asetäitja detsember 2021 – aprill 2024 Põhja-Tallinna linnaosavalitsus, linnaosa vanem Manuela Pihlap kuulub alates 2011. aastast Eesti Keskerakonda. Ta kandideeris 2023. aasta Riigikogu valimistel, kogus valimisringkonnas nr 1 (Haabersti, Põhja-Tallinn ja Kristiine) 473 häält ega osutunud valituks. Tähestikuline nimekiri. lepo.it.da.ut.ee 09.02.2022 https://epl.delfi.ee/artikkel/95860619/paeva-teema-endine-opetaja-manuela-pihlap-eksamitest-hakkame-ka-juhilube-jagama-lihtsalt-kohale-ilmumise-eest-tanan-ei 26.03.2022 https://www.bioneer.ee/p%C3%B5hja-tallinnas-allkirjastati-kogukonnaharidust-v%C3%B5imaldav-koost%C3%B6%C3%B6lepe 19.09.2022 https://www.err.ee/1608720598/tallinnale-on-vastukarva-rkas-i-plaan-lubada-mere-aarde-elamuid-rajada
Kalle Rõõmus

Kalle Rõõmus (15. september 1955 – 13. november 2020 Tallinn) oli eesti arhitekt. Arhitektuurialase kõrghariduse omandas ta Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi (praegune Eesti Kunstiakadeemia) arhitektuuriteaduskonnas aastatel 1974–1979. Ta alustas erialast tööd arhitektina EKE Projektis (1977–1979) ning töötas seejärel 1979–1988 Kultuurimälestiste Riiklikus Projekteerimise Instituudis. 1988–1989 täiendas Kalle Rõõmus end Pariisis Beaux Artsis ja Sorbonne’i ülikoolis. Enne omanimelise büroo rajamist 1991. aastal töötas ta Soomes Perko ja Rautamäki büroos Helsingis. Alates 1982. aastast oli Kalle Rõõmus Eesti NSV Arhitektide Liidu ja 1990. aastate algusest Eesti Arhitektide Liidu liige. 1991. aastal asutas Rõõmus omanimelise arhitektuuribüroo ja oli surmani selle juhataja. AB Kalle Rõõmus on projekteerinud näiteks sellised hooned nagu Tartu Ülikooli Biomeedikum, Emajõe Ärikeskus, Tallinna Lennujaam, Tartu bussijaamahoone, Tartu vangla ja Hansapanga Barclay kontor Tartus. Lahkus EAL liige arhitekt Kalle Rõõmus Eesti Arhitektide Liit, 16. november 2020 "Suri arhitekt Kalle Rõõmus" ERR kultuur, 16. november 2020
Radi Tegova

Radi Tegova (sündinud 21. novembril 1977) on eesti mikrobioloog ja geneetik. Aastatel 1993–1996 õppis Tegova Tamme Gümnaasiumis Tartus, 1996–2002 Tartu Ülikoolis geenitehnoloogiat bakalaureuseastmes, 2002–2004 magistri- ja 2004–2007 doktoriõppes. Sai 2009. aastal doktorikraadi (PhD) väitekirjaga "DNA polümeraas Pseudomonas putida rakkudes toimuvates mutatsiooniprotsessides", juhendajad Maia Kivisaar ja Andres Tover. 2004. aastast oli Radi Tegova Eesti Biokeskuse laborant. 2006–2009 töötas ta Tartu Ülikooli Geneetika õppetooli erakorralise- ja geeni teadurina. 2009–2020 oli ta laborant ja teadur biotehnoloogia ettevõttes. 2015. aastast on ta on Hiina meditsiini keskuse administraator. Radi Tegoval on kooselust Marko Trooniga poeg Ramon (sündinud 1997). 2001. aastast elab ta koos mikrobioloog Andres Toveriga. Radi Tegova Eesti Teadusinfosüsteemis (vaadatud 11. novembril 2019)
Švenčionysi vald

Švenčionysi vald (leedu keeles Švenčionių seniūnija) on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Švenčionyse rajooni territooriumil. Vald piirneb kagus Valgevene territooriumiga. Valla pindala on 164 km². 2011. aasta seisuga elas seal 1865 inimest, aastal 2019 (pärast Švenčionysi linna liitmist) aga 6546 elanikku. Valla keskus on Švenčionysi linn, kus aastal 2020 oli 4020 elanikku. Vallamaja asub aadressil Švenčionėlių g. 6A, vallavanem on Ina Sinienė. Lisaks küladele on vallas ka mõned huutorid Švenčionių rajono savivaldybė, vaadatud11.11.2020. 2011 m. surašymas. Lietuvos statistikos departamentas, vaadatud 11.11.2020.
Jama (jumalus)

Jama (sanskriti ja paali keeles यम yama; tiibeti keeles གཤིན་རྗེ gshin rje)' on india mütoloogias surma ja allilma jumal. Rigveedas räägitakse temast kui esimesest inimesest, kes suri. Hiljem muutus Jama surnute kohtumõistjaks ja nende pattude karistajaks. Jamat kujutatakse rohelisena, punaste silmade ja sama värvi rõivastega. Ta kannab valitsuskeppi, mida ehib pealuu. Kaks neljasilmset koera valvavad tema kuningriigi väravaid; tema sõnumiviijateks on vares ja tuvi. Budismi mütoloogias on Jama samuti surmajumal, põrgute valitseja, kes vaeb pärast surma olendite tegusid ja otsustab, missugust ümbersündi nad väärivad. Paali tekstides räägitakse mõnikord mitmest (kahest, neljast) Jamast. Vadžrajaanas peetakse Jamat üheks tähtsamaks seadmusekaitsjaks. Teda kujutatakse hirmuäratavana, ta on ehitud pealuudest vanikutega ja ümbritsetud tuleleekidega. Vasakus käes hoiab ta tegudepeeglit, kus igaüks näeb oma tegusid, paremas käes aga mõistmisemõõka. Ida mõtteloo leksikon: Jama
Volga föderaalringkond

Volga föderaalringkond on üks kaheksast föderaalringkonnast Venemaal. Volga föderaalringkonda kuuluvad: Baškortostani Vabariik (Республика Башкортостан) Mari Eli Vabariik (Республика Марий Эл) Mordva Vabariik (Республика Мордовия) Tatarstani Vabariik (Республика Татарстан) Tšuvaši Vabariik (Чувашская Республика) Udmurdi Vabariik (Удмуртская Республика) Kirovi oblast (Кировская область) Nižni Novgorodi oblast (Нижегородская область) Orenburgi oblast (Оренбургская область) Penza oblast (Пензенская область) Samara oblast (Самарская область) Saratovi oblast (Саратовская область) Uljanovski oblast (Ульяновская область) Permi krai (Пермский край); moodustati 1. detsembril 2005 Permikomi autonoomse ringkonna ja Permi oblasti liitmisel 2000. aastal oli Volga föderaalringkonna rahvaarv 32 017 800. Ringkonnas on 191 linna. Venemaa presidendi esindajad Volga föderaalringkonnas: Sergei Kirijenko (Сергей Кириенко; 18. mai 2000 kuni 14. november 2005) Aleksandr Konovalov (Александр Коновалов; alates 14. novembrist 2005 12. maini 2008) Grigori Rapota (Григорий Рапота; 14. maist 2008 kuni 14. detsembrini 2011) Mihhail Babitš (Михаил Бабич; 15. detsembrist 2011 kuni 24. augustini 2018 ) Igor Komarov (Игорь Комаров; alates 7. septembrist 2018)
Sõltuvushäire

Sõltuvushäire on psüühikahäire, kus inimesel on korduv vajadus mingi aine või tegevuse järgi, hoolimata sellest, et vajaduse rahuldamisel on talle kahjulikud tagajärjed – probleemid tervise ja sotsiaalsete suhetega. Sõltuvushäire all kannataval inimesel on tugev ja vastupandamatu soov mingit ainet tarvitada või tegevust sooritada. Sageli püütakse oma sõltuvust varjata või valetada, et seda tehakse harvem ja väiksemates kogustes kui tegelikult. Inimene mõtleb oma ihaldatud tegevusele ka siis, kui teeb midagi muud ning otsib võimalusi kuidas, kus ja millal oma vajadust rahuldada. Inimesel võivad tekitada sõltuvust näiteks: alkohol, marihuaana, amfetamiin, kokaiin, nikotiin, opioidid, mingi söök, šokolaad, kohv, videomäng, arvutimäng, hasartmängud, seks, ostlemine. Oluline erinevus uimastisõltuvuse ja teiste sõltuvushäirete vahel on see, et uimastisõltuvus on häire, mille korral uimastite tarbimise lõpetamine põhjustab väga ebameeldiva võõrutusseisundi, mis võib panna uuesti uimasteid tarbima. Kas inimesel tekib sõltuvus või mitte, on raske ette ennustada – mõnel inimesel tekib sõltuvus kergemini, teisel raskemini. Inimesel ei pruugi tekkida sõltuvust ühe aine või tegevusega, aga tekib teisega. Sõltuvusprobleemi tekkimise riski võivad suurendada pereliikme sõltuvusprobleem, lapsepõlvetraumad (hooletusse jätmine, kuritarvitamine, vaimne ja füüsiline vägivald ja/või nende pidev nägemine kodus jm), vaimse tervise probleemid (depressioon, ärevus) jne. 2018. aastal Ameerika Ühendriikides tehtud uuring näitas, "et on otsene seos vaimse tervise häiretel ja sõltuvusainete tarbimisel" ja suur osa vaimse häirega inimestest tarbivad: 38% alkoholi, 44% kokaiini ja 40% suitsetavad sigarette. Uuritud on, kas riskiteguriks võib olla geneetiline soodumus, kuid ka madala geneetilise soodumusega võib pikemaajaline sõltuvust tekitava aine kasutamine tekitada sõltuvushäire. Lisaks ravimitele on sõltuvushäire ravis oluline koht ka inimese rehabilitatsioon ühiskonda, teraapiad (nii individuaalsed kui ka grupiteraapiad), strateegiad, kuidas inimese käitumist muuta ja sellega seotud mitmeastmelised tegevusprogrammid. What Makes Addiction Universal? "The Connection Between Mental Illness and Substance Abuse | Dual Diagnosis". Dual Diagnosis.