laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Vitali Ignatjenko

Vitali Ignatjenko (vene keeles Виталий Никитич Игнатенко; sündinud 19. aprillil 1941 Sotšis) on Nõukogude Liidu ja Venemaa ajakirjanik ning ühiskonnategelene, Venemaa riikliku uudisteagentuuri ITAR-TASS-i peadirektor aastatel 1991–2012, Maailma Venekeelse Pressi Assotsiatsiooni (WARP) president. Vitali Ignatjenko sündis Sotši miilitsaülema ja õpetaja perekonnas. 14-aastaselt hakkas tegema kaastööd ajakirjanduse vallas. Pärast keskkooli lõpetamist astus 1958. aastal Moskva Riikliku Ülikooli ajakirjandusteaduskonda, mille lõpetas 1963. aastal. Aastatel 1963–1975 töötas ta ajalehes Komsomolskaja Pravda stažööri, korrespondendi, toimetaja, esilehekülje toimetaja ja lõpuks peatoimetaja asetäitjana. Aastatel 1975–1978 oli ta Nõukogude Liidu uudisteagentuuri TASS peadirektori asetäitja, kirjutas stsenaariumi 1976. aasta filmile "Jutustus kommunistist" ("Повесть о коммунисте"), mis rääkis NLKP Keskkomitee peasekretäri Leonid Brežnevi elust. Filmi eest sai ta 1978. aastal Lenini preemia. Aastatel 1978–1986 oli ta NLKP Keskkomitee rahvusvahelise osakonna juhataja asetäitja. 1986–1990 ajakirja Novoje Vremja peatoimetaja. 1990-1991 Nõukogude Liidu presidendi Mihhail Gorbatšovi pressiteenistuse juhataja. 1991. aasta augustiputši ajal ja pärast seda oli ta üks väheseid, kes jätkasid Nõukogude Liidu presidendi toetamist. Alates 28. augustist 1991 kuni 17. septembrini 2012 oli ta Venemaa riikliku uudisteagentuuri ITAR-TASS-i peadirektor, seejärel ITAR-TASS-i kolleegiumi esimees. 1. juunist 1995 17. märtsini 1997 oli ta Venemaa valitsuse asepeaminister (tema kandidatuuri soovitas peaminister Viktor Tšernomõrdin), ühendades selle ameti ITAR-TASS-i peadirektori kohustustega. Venemaa Föderatsiooni valitsuses jälgis ta meediaga seotud küsimusi. Alates 1996. aastast oli ta Venemaa valitsuse juures tegutseva usuliste ühenduste komisjoni esimees. Jaanuarist 1995 kuni detsembrini 1996 oli ta Venemaa Televisiooni (ORT) direktorite nõukogu liige, 1996. aasta detsembrist 1997. aasta veebruarini üks kolmest esimesest ORT direktorite nõukogu aseesimehest, ja veebruarist 1998 kuni septembrini 2001 teleettevõtte ORT direktorite nõukogu esimees. Alates 1996. aastast oli ta SRÜ riikide uudisteagentuuride liidu (ANIA) president. Aastast 1999 Maailma Venekeelse Pressi Assotsiatsiooni (WARP) president (WARP ühendab enam kui 300 venekeelset väljaannet 80 riigist). Jaanuarist 2008 Venemaa ajakirjanduse akadeemia president. Aastatel 2012–2015 oli ta Venemaa Föderatsiooninõukogu liige (2013–2015 rahvusvaheliste suhete komitee esimehe esimene asetäitja). Fondi Russki Mir hoolekogu liige. http://forum-history.ru/showthread.php?t=2941 "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 7. august 2020. Vaadatud 28. aprillil 2020.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
Lühiajaline pastöörimine

Kõrgtemperatuuril lühiajaline töötlemine (ka lühiajaline pastöörimine, lühiajaline kõrgpastöriseerimine, HTST-pastöriseerimine) on üks toiduainete pastöörimise meetoditest, mille puhul toimub toodete kõrgkuumutamine ning mille protsess kestab lühikest aega.Kõrgpastöörimine vähendab mikroobide kasvukiirust ja pikendab säilivusaega. 20. sajandi alguses leiti seos töötlemata toorpiima ja sel ajal inimesi kimbutanud haiguste vahel (nt tuberkuloos) 1924. kehtestati pastöriseerimismäärus, mis nägi ette, et piima tuleb pastöörida, et hävitada piimas leiduvaid riknevust ja haigusi tekitavaid mikroobe. 1933. aastal töötati välja lühiajaline kõrgpastöörimine. Teadlased tuvastasid, et kui kuumutada toodet 15 sekundit 72 °C juures, siis hävivad järgmised patogeenid: tuberkuloosi mükobakter ehk Kochi kepike, Mycobacterium bovis, bakter Brucella ja Streptococcus. Tänapäeva pastöörimisteadus on teadlikuks saanud teistestki kahjulikest bakteritest. Lühiajaline kõrgpastöörimine hävitab väga hästi listeeria-, salmonella- ja kolibaktereid. Toimub pideva protsessina roostevabast terasest plaat- või torusoojusvahetis. Protsess kestab 15–20 sekundit keskkonnas, kus piima temperatuur viiakse 72–75 °C, mis kohe jahutatakse 4–5,5 °C. Säilib toote värv. Säilivad organismile vajalikud toitained. Pikeneb toote säilivusaeg. Säilib toote maitse. Hävivad riknemist soodustavad ja inimest kahjustavad mikroobid ja patogeenid. Mingil määral võib muutuda toote maitse (nt piim on keedetud piima maitsega). Kahjustada võivad saada olulised ja vajalikud mikroobid, mis on vajalikud organismi talitlusele. Protseduur võib osutuda kulukaks. Blalock, Timothy. "How Does Flash Pasteurization Work?". oureverydaylife.com. Vaadatud 10.04.2020. Singh, R.P ; Bandler, D.K. (2018). "Dairy product". Encyclopædia Britannica. Vaadatud 20.04.2020.{{netiviide}}: CS1 hooldus: mitu nime: autorite loend (link) Stabel, J. R. ; Lambertz, A. (27.04.2004). "Efficacy of Pasteurization Conditions for the Inactivation of Mycobacterium avium subsp. paratuberculosis in Milk". Journal of Food Protection. Originaali arhiivikoopia seisuga 24.11.2020. Vaadatud 18.04.2020.{{netiviide}}: CS1 hooldus: mitu nime: autorite loend (link) Thili (8. juuli 2016). "Difference between HTST and UHT pasteurization techniques". differencebetween.com. Vaadatud 20.04.2020. Elias, Priit (02.09.2017). "Füüsikaliste tegurite mõju piima ja piimatoodete kvaliteedile ning ohutusele" (PDF). BioCC. Vaadatud 28.04.2020. White, Carol. "How Pasteurization Works?". howstuffworks.com. Vaadatud 20.04.2020.
E-hindamine

E-hindamine ehk elektrooniline hindamine on infotehnoloogia võimaluste rakendamine õpitulemuste hindamiseks. Peamiselt hõlmab see elektroonilist testimist, mis võimaldab mugavamat, mitmekesisemat ning aegasäästvamat õpitulemuste hindamist. E-hindamine toimub arvutipõhiste hindamisvahendite abil, mis saavad olla nii kokkuvõtva kui ka kujundava hindamise eesmärgiga. Arvutipõhiste hindamisvahendite levinumad tüübid on enesekontrollitestid, harjutused, avatud juurdepääsuga testid, diagnostilised testid ja riiklikud tasemeeksamid. Vastavalt Eesti elukestva õppe strateegiale 2020 on eesmärgiks seatud haridussüsteemi üleminek e-hindamisele. Strateegia kohaselt toetab e-hindamine kiiret ja mugavat mõõtmis- ning tagasisideprotsessi. Esimese e-hindamisega, mis oli eesti keele e-tasemetöö, tehti algust 2014. aastal. SA Innove on arendamas nii e-tasemetöid kui ka e-riigieksameid ning neid viiakse läbi Eksamite Infosüsteemis (EIS). SA Innove on koostanud järgmised e-testid õpilaste üldpädevuste hindamiseks: õpi-, suhtlus- ja enesemääratluspädevuse testid; lugemis- ja matemaatikapädevuse testid; digipädevustest. Innove: "E-HINDAMINE: Eesti keele kui teise keele õpitulemuste e-hindamisest" Anne-Mai Saar. E-ülesannete kasutamine õppeprotsessis: õpetajate hoiakud ja vajadused. Magistritöö, juhendaja Triinu Jesmin, Tallinna Ülikool, 2018. Innove: "E-hindamine tuleb nagunii!" Innove: Üldpädevustestid Haridus- ja Teadusministeerium: Eesti elukestva õppe strateegia 2020 Eksamite Infosüsteem (EIS)
Mauno

Mauno on soome päritolu mehenimi. 1. jaanuari 2020 seisuga oli Eestis eesnimi Mauno 64 mehel. Mauno oli Eestis populaarsuselt 795. mehenimi. Mauno oli keskmiselt 41 aasta vanune (mediaanvanus oli 38). Kõige populaarsem oli eesnimi Mauno vanuserühmas 25–29, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 1,15 ning Võru maakonnas, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 1,4. Soomes oli rahvastikuregistris 27. aprilli 2020 kirjas 12 146 elavat ja surnut Mauno-nimelist meest. Mauno Koivisto Mauno Meesit Mauno Pekkala "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 31. juuli 2020. Vaadatud 28. aprillil 2020.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) http://verkkopalvelu.vrk.fi/Nimipalvelu/default.asp?L=1
Stieglitz

Stieglitz (vene keeles Штиглиц) on Vestfaalist Laasphest pärit juudi juurtega kaupmehe- ja aadlisuguvõsa. Suguvõsaliin algab Levi Stieglitziga, kes oli 1760. aastatel Laasphe juudi koguduse eestseisja. Tema teine poeg Hirsch (Bernhard) Stieglitz (suri 1798) asus elama Arolseni ja temast sai Waldecki vürsti kammeragent. Tema pojad rajasid suguvõsa kolm liini. Vanem poeg arst Johann (Israel) Stieglitz (1763−1830) oli Hannoveri liini esiisa. Bernhard (Boris) Stieglitz (1774−1846) asus elama Venemaale ja temast sai suguvõsa aadliliini rajaja; tema järeltulijad elasid Venemaal veel XX sajandi algul. Noorem poeg Ludwig Johann Stieglitz (1780−1843) rändas samuti Venemaale ja ta sai 22. augustil (vkj) 1826 Venemaa keisririigi parunitiitli. Tema liin kustus 1884. aastal. Parun Ludwig Johann von Stieglitz (1780−1843) võeti 1840. aasta 3. mail (vkj) Kuramaa rüütelkonna matriklisse. 1839. aastal oli ta võetud Peterburi kubermangu aadlisuguvõsaraamatusse. 19. detsembril (vkj) 1883 võeti Boriss Fjodorovitš Stieglitz (1852−1909) Poltava kubermangu aadlisuguvõsaraamatusse. Johann (Israel) Stieglitz (1763−1830), ülemmeditsiininõunik, arst Parun Ludwig Johann von Stieglitz (1780−1843), suurkaupmees, pankur, mõisaomanik Heinrich Wilhelm August Stieglitz (1801−1849), luuletaja Nikolai Johann von Stieglitz (1809−1878), õigusteaduse kandidaat, salanõunik Parun Alexander Peter von Stieglitz (1814−1884), tõeline salanõunik, Riigipanga juhataja, mõisaomanik Boriss Fjodorovitš Stieglitz (1852−1909), õigusteaduse kandidaat, tõeline riiginõunik Aleksandr Nikolajevitš Stieglitz (1852−?), õigusteaduse magister, tõeline riiginõunik Kuramaa: Lielezere (Groẞ-Essern) (1840−1871) Schwennicke, Detlev. Europäische Stammtafeln. Neue Folge. Bd XXVI. Zwischen Maas un Rhein 2. Frankfurt am Main: Vittorio Klostermann, 2009. Taf. 22. Der Adel der russischen Ostseeprovinzen (Estland, Kurland, Livland, Ösel). 1. Teil. Die Ritterschaft. Neustadt an der Aisch: Bauer & Rape, inhaber Gerhard Gessner, 1898 (ümbertrükk 1980), lk 205. Русский биографический словарь. Т. 23. Москва: Типография Г. Лисснера и Д. Собко, 1911, lk 427. Списокъ дворянъ, внесенныхъ в дворянскую родословную книгу Полтавской губернии. Полтава: 1898, lk 763. Der Adel der russischen Ostseeprovinzen (Estland, Kurland, Livland, Ösel). 1. Teil. Die Ritterschaft. Neustadt an der Aisch: Bauer & Rape, inhaber Gerhard Gessner, 1898 (ümbertrükk 1980). Lk 205. Genealogisches Handbuch des Adels. Adelslexikon. Bd XIV. Limburg an der Lahn: C. A. Starke Verlag, 2003. Lk 123. Schwennicke, Detlev. Europäische Stammtafeln. Neue Folge. Bd XXVI. Zwischen Maas un Rhein 2. Frankfurt am Main: Vittorio Klostermann, 2009. Taf. 22. Федорченко, Валерий Иванович. Дворянские роды, прославившие отечество. Энциклопдия дворянских родов. Москва: "ОЛМА-ПРЕСС", 2004. Lk 431-432. Stieglitzi suguvõsa genealoogia
Blerim Reka

Blerim Reka (makedoonia keeles Блерим Река, albaania keeles Blerim Reka; sündinud 22. mail 1960 Skopjes) on albaania päritolu Põhja-Makedoonia ja Kosovo jurist, diplomaat ja poliitik. Ta kandideeris 2019. aasta Põhja-Makedoonia presidendivalimistel, kuid valimistel te esimesest voorust edasi ei pääsenud. Ta sündis aastal 1963 Skopjes. Skopjes lõpetas ta ka keskkooli. Seejärel lõpetas ta aastal 1982 Priština ülikooli õigusteaduskonna. Aastal 1994 sai ta samas ülikoolis õigusteaduse magistriks. Aastal 2002 promoveeriti ta Grazi Ülikoolis rahvusvahelise õiguse alal õigusteaduse doktoriks. Aastatel 2003–2006 oli ta Tetovos Kagu-Euroopa Ülikooli (South East European University, SEEU) avaliku halduse osakonna dekaan ja 2005. aastast ka teadusprorektor. 2006. aasta juunis kolis ta Makedoonia Vabariigi alalisse esindusse Euroopa Liidus Brüsselis ja töötas missiooni juhina 2010. aasta juulini. 2010. aasta septembrist töötab ta taas Kagu-Euroopa Ülikoolis Tetovos teadusprorektorina. Ta kandideeris 2019. aasta Põhja-Makedoonia presidendivalimistel, kuid valimistel te esimesest voorust pääsesid edasi teise vooru Stevo Pendarovski ja Gordana Siljanovska-Davkova. Pärast 2019. aastal Kosovos toimunud parlamendivalimisi ja sellega seotud koalitsiooniläbirääkimisi uue valitsuse moodustamiseks pakkus valimisvõitja Lëvizja Vetëvendosjeǃ välja Albin Kurti juhtimisel, algselt Blerim Reka Kosovo Vabariigi tulevase välisministrina. Pärast seda, kui 2020. aasta veebruaris sõlmiti Kosovo Demokraatliku Liigaga koalitsioonilepe, anti talle Albin Kurti valitsuses lõpuks Kosovo Eurointegratsiooni ministri ametikoht. Ta on abielus Ymrane Rekaga. Koos on neil kolm tütart, kellest üks suri lapsena ja poeg, kes oli mõnda aega abielus albaania keelt kõneleva laulja Altuna Sejdiu'ga.
Gilučiai

Gilučiai on küla Leedus Elektrėnai omavalitsuses, Gilučiai valla halduskeskus. Küla asub Elektrėnaist kolm kilomeetrit loodes. Gilučiais asub Elektrėnai algkooli filiaal ja raamatukogu. Rahvasuu tuletab küla nime sõnadest gilu čia, mis tähendab siin sügaval laane varjus. Nimelt olevat külale aluse pannud sealsete metsade vahel katku eest varju leidnud rahvas. Teise variandi kohaselt on aga nime andnud deminutiiv sõnast gilė ehk tõru. Gilučiai küla kohta pärinevad esimesed teated aastast 1590. Küla kuulus Žasliai kihelkonda. Sealsed elanikud osalesid jaanuariülestõusus. Külas elas salakaubavedaja Petras Gudelis, kes korraldas Gilučiai kaudu raamatute salakaubana Preisimaalt Vilniusse toimetamist. Aastal 1928 avati Gilučiais algkool. Teise maailmasõja järel tegutsesid küla ümbruskonnas Leedu metsavennad. Nõukogude perioodil oli Gilučiai kohaliku kolhoosi keskasulaks. 2011 m. surašymas Veronika Tamošiūnaitė, "Gilučių seniūnijos kaimų istorija" (1995), p.1. Gilučiai. Visuotinė lietuvių enciklopedija, Kd. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 657 lk. Küla portaalis vietoves.Lt
Beižionys

Beižionys on küla Leedus Elektrėnai omavalitsuses, Beižionysi valla halduskeskus. Küla asub Dzūkija kõrgustikul Elektrėnait 14 kilomeetrit edelas. Beižionysis on põhikool, postkontor ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on kohalik Birutė mäe nime kandev linnamägi, Beižionysi rahn ja aastal 1926 valminud katoliku kirik. Beižionysi küla juures asub linnamägi, mis oli kasutusel esimesel aastatuhandel ja teise aastatuhande alguses. Linnamäe tipus asuvat 25-meetrise läbimõõduga ala piirab meetri kõrgune muldvall, mis loodes on kolme meetri kõrgune. Linnamäelt on leitud esimesest aastatuhandest pärinevat keraamikat. Linnamäe juures paiknevad ligi 60 kalmega muinaskalmed. XIX sajandil rajati küla juurde mõis. 1812. aastal peatusid seal Napoleon I väed. Aastal 1903 avati Beižionysi kool. Aastal 1926 ehitati sinna kirik ja moodustati selle juurde kihelkond. Nõukogude ajal oli Beižionys kohaliku kolhoosi keskasulaks. Beižionysi kivi Beižionys Beižionysi kirik Beižionysi linnamägi 2011 m. surašymas Lietuvos piliakalniai Beižionys. Visuotinė lietuvių enciklopedija, Kd. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 771 lk. Küla portaalis vietoves.Lt
Naujosios Kietaviškės

Naujosios Kietaviškės (rahvapäraselt lihtsalt Kietaviškės) on küla (endine alev) Leedus Elektrėnai omavalitsuses, Kietaviškėse valla halduskeskus. Küla asub Spengla jõe ääres. Naujosios Kietaviškėses on postkontor ja Kietaviškėse raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on Zabarija allikas ja 1915. aastal valminud katoliku kirik. Küla on kirjalikes allikates esmamainitud 1504. aastal, mil sinna ehitati esimene kirik. Toona olid sealsed alad Pacide valduses. See hoone põles reformatsiooni ajal maha ja nii ehitati sinna 1676. aastal Leonard Gabriel Pociej finantseerimisel uus hoone. Küla on kuulunud ka Ogińskitele. XVII sajandi keskpaigas rajati küla juurde Kietaviškėse mõis, mis läks aastal 1830 Pacide valdusse. Teodor Pac osales aga novembriülestõusus ja nii konfiskeeriti mõis talt juba järgmisel aastal. Praegune kirikuhoone valmis aastal 1915. Ludwik Konstanty Pociej – Poola kirjanik Aleksander Zenowicz – Vene poliitik, Tobolski kuberner Spengla Kultuurikeskus Naujosios Kietaviškės kirik Kiriku interjöör 2011 m. surašymas Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich Viktorija Ušinskienė. Księga akt grodzkich trockich (1660−1661) ze zbiorów Biblioteki Uniwersytetu Wileńskiego. II. „Slavistica Vilnensis”. 59, lk. 163, 2014. ISSN 2351-6895 Janusz Stankiewicz: Wykaz dóbr ziemskich skonfiskowanych przez rządy zaborcze w latach 1773 -1867 Naujosios Kietaviškės. Tarybų Lietuvos enciklopedija, Kd. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. 188 lk. Poola Kuningriigi geograafiline leksikon Küla portaalis vietoves.Lt
Lars Jonsson

Lars Jonsson (sündinud 1. jaanuaril 1952 Stockholmis) on rootsi kunstnik (paljude ornitoloogiateoste illustreerija), kes elab Gotlandi saare lõunaosas Hamras. Birds of Sea and Coast (1978) Penguin ISBN 0-14-063003-1 Birds of Wood, Park and Garden (1978) Penguin ISBN 0-14-063002-3 - tõlgitud ka hollandi ja saksa keelde Birds of Lake, River, Marsh and Field(1978) Penguin ISBN 0-14-063009-0 Birds of Mountain Regions (1979) Penguin ISBN 0-14-063013-9 The Island: Bird Life on a Shoal of Sand, Christopher Helm ISBN 0-7099-1443-1 Birds of the Mediterranean and Alps Croom Helm Ltd ISBN 0-7099-1413-X Birds of Europe: With North Africa and the Middle East Tõlkija David Christie (1992) ISBN 0-7136-5238-1 - tõlgitud ka taani, hollandi, prantsuse ja saksa keelde 1999. aasta väljaanne Helm (1999) ISBN 978-0-7136-5258-1 Birds and Light: The Art of Lars Jonsson Helm (2002) ISBN 978-0-7136-6405-8 Where Heaven and Earth Touch: The Art of the Birdpainter Lars Jonsson Dr. M. Imhof (2008) ISBN 978-3-865-68412-7 Lars Jonsson's Birds, võitis kujunduse eest National Outdoor Book Awardi, Princeton University Press (2008) ISBN 978-0-691-14151-0 The Image of a Bird, Birds, kevad 1993, vol 14, nr 5, lk 54–58 Fåglar i naturen. 5, Medelhavsländerna ja Alperna Wahlström & Widstrand (1980) ISBN 978-9-146-12495-5 Lommar : art- ja åldersbestämning samt ruggning hos smålom Gavia stellata, storlom Gavia arctica, islom Gavia immer och vitnäbbad islom Gavia adamsii Sveriges Ornitologiska Förening (1992) ISBN 978-9-146-12495-5 En Dag i Maj Atlantis ISBN 978-9-146-12495-5 Lars Jonsson : fåglar och ljus Atlantis (2002) ISBN 978-9-146-12495-5 Lars Jonssons Fåglar i Europa med Nordafrika ja Mellanöstern Wahlström & Widstrand (2006) ISBN 978-9-146-12495-5 Lars Jonssoni koduleht rootsi ja inglise keeles
Vievise järv

Vievise järv on järv Leedus Elektrėnai omavalitsuse aladel. Järve kaldal asub Vievise linn. Kaldajoone pikkus on 8,29 kilomeetrit. Lisaks Vievise linnale asuvad järve kaldal veel Vievininkai, Patiltai, Balceriškės, Šadubalis, Zabaka ja Pylimai. Järve voolab kaheksa nimetut oja, välja voolab aga Pylimase jõgi. Järve nime päritolu on ebaselge, kuna vanasti kasutati enamasti selle poolakeelseid nimekujusid. Kui sõna algne sugu on andnud poolakeelse nimekuju Jewie, siis on järve nimi tulenenud sõnast ieva ehk toomingas. Kui aga primaarne on nimekuju Vievis, siis on tegemist väga arhailise nimega. Sel juhul on nime andnud indoeuroopa algkeele vorm *u̯ei-, mis tähendab pööratut, väänatut. Vievis (ežeras). Tarybų Lietuvos enciklopedija, Kd. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. 514 lk. Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. 379 lk., – Vilnius: Mokslas, 1981.  Vievise järv – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Piotrkówi kubermang

Piotrkówi kubermang (vene keeles Петроковская губерния; poola keeles Gubernia piotrkowska) oli haldusüksus (kubermang) aastatel 1867–1917 Venemaa Keisririigi Visla-äärses piirkonnas. Kubermangu keskus oli Piotrków Trybunalski (19. sajandi lõpul umbes 30 000 elanikuga linn). Kõrgeim ametiisik – kuberner. Piotrkówi kubermang moodustati 1867. aastal Varssavi, Kaliszi ja Kielce kubermangu osadest. Kubermangu pindala oli 10 763 ruutversta. Elanikke oli 1897. aasta rahvaloenduse andmetel 1 403 901. Piotrkówi kubermangu koosseisu kuulus kaheksa maakonda. 1897. aasta rahvaloenduse andmetel oli kubermangu elanikest poolakaid 72,1%, juute 15,2%, sakslasi 10,6% ja venelasi 1,4%. Rahvaarvult suurimas kubermangu maakonnas – Łódźi maakonnas – oli juute 23,5% ja sakslasi 22,6% maakonna elanikkonnas. Kubermangu suurim linn (ühtlasi Visla-äärse piirkonna suuremaid linnu) oli Łódź (aastal 1900 hinnati elanike arvuks 314 000). Varssavi kindralkubermang Varssavi kubermang  Piotrkówi kubermang – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Varssavi kubermang

Varssavi kubermang (vene keeles Варшавская губерния; poola keeles Gubernia warszawska) oli haldusüksus (kubermang) Venemaa Keisririigi Kongressi-Poolas (1844–1867) ja Visla-äärses piirkonnas (1867–1917). Kubermangu keskus oli Varssavi. Kõrgeim ametiisik – kuberner. Varssavi kubermang moodustati 1844. aastal Masoovia ja Kaliszi kubermangust.1867. aastal eraldati sellest Kaliszi kubermangu alad. Kubermangu pindala oli 14 562 km². Elanikke oli 1897. aasta rahvaloenduse andmetel 1 983 689. Varssavi kubermangu koosseisu kuulus 12 maakonda. 1897. aasta rahvaloenduse andmetel oli kubermangu elanikest poolakaid 73,5%, juute 16,4%, venelasi 4,5% ja sakslasi 4,0%. Rahvaarvult suurimas kubermangu maakonnas – Varssavi maakonnas – oli juute 21,4% maakonna elanikkonnas. Varssavi kindralkubermang  Varssavi kubermang – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Jaan Sütt

Jaan Sütt (sündinud 1. juulil 1974) on eesti anestesioloog. Sütt on lõpetanud Tartu Miina Härma Gümnaasiumi. 2000. aastal lõpetas ta Tartu Ülikooli arstiteaduskonna ning 2005. aastal anestesioloogia ja intensiivravi residentuuri. Pärast seda on ta töötanud Tartu Ülikooli Kliinikumi anestesioloogia ja intensiivravi kliiniku neurointensiivravi ja anestesioloogia osakonnas ning Tartu Kiirabis anestesioloogina. Jaan Sütt kuulus aastatel 2001–2003 Eesti Nooremarstide Ühendusse. 2003. aastast kuulub Tartu Arstide Liitu, mille eestseisusse on ta valitud 2004. aastast ning eestseisuse esimees olnud alates 2013. aastast. 2018. aastast on ta Eesti Arstide Liidu president. Eesti Arstide Liidu eestseisusse on ta kuulunud alates 2013. aastast. Eesti Arstide Liit, vaadatud 29.04.2020
David J. Francis

David John Francis (sündinud 5. oktoobril 1965) on Sierra Leone akadeemik, kirjanik ja poliitik, alates 20. aprillist 2018 Sierra Leone peaminister. Kuna aastatel 1978–2018 riigis peaministri institutsioon puudus, on ta 40-aastase pausi järel Sierra Leone esimene peaminister. Francis on õppinud Fourah Bay kolledžis (Freetown, Sierra Leone), Raoul Wallenbergi inimõiguste ja humanitaarõiguse instituudis (Lund, Rootsi) ja rahvusvahelises sotsiaalteaduste instituudis (Haag, Holland). Aastatel 1994–1998 tegi ta teadustööd Southamptoni ülikoolis. Enne valitsusse tööle asumist koordineeris ta Bradfordi ülikooli professorina UNESCO Aafrika rahu- ja konfliktiuuringuid. Ta on kirjutanud üheksa raamatut ning avaldanud üle 50 teadusartikli. Francis sündis ja kasvas üles Kenema linnas Sierra Leone idaosas. Ta on rahvuselt mende. Aastal 1993 lõpetas ta Sierra Leone ülikooli Fourah Bay kolledži bakalaureusekraadiga. Aastal 1994 lõpetas ta Raoul Wallenbergi inimõiguste ja humanitaarõiguse instituudi inimõiguste eriala magistrikraadiga, aastal 1995 lõpetas ta rahvusvahelise sotsiaalteaduste instituudi õigusteaduste eriala. Aastal 1998 lõpetas ta Suurbritannias Southamptoni ülikooli rahvusvaheliste suhete eriala doktorikraadiga. Enne peaministriks saamist oli ta president Julius Maada Bio valitsuse üleminekutoimkonna juht. Sierra Leone peaminister Sierra Leone valitsus "Francis, David J. 1965- (David John Francis)". encyclopedia.com (inglise). 9. mai 2018. Vaadatud 30. jaanuar 2019. "Sierra Leone News: Chief Minister – chief organizer". Awoko Newspaper (inglise). 29. juuni 2018. Vaadatud 30. jaanuar 2019. "UK National Commission for UNESCO - Professor David J. Francis". UK National Commission for UNESCO (inglise). Originaali arhiivikoopia seisuga 31. jaanuar 2019. Vaadatud 30. jaanuar 2019. "Professor David Francis - GOV.UK". www.gov.uk (inglise). Vaadatud 30. jaanuar 2019. "Office Of Chief Minister". Sierra Leone State House – The Republic of Sierra Leone State House (inglise). 9. mai 2018. Vaadatud 30. jaanuar 2019. "Professor David J. Francis". www.mku.ac.ke. Originaali arhiivikoopia seisuga 21. august 2019. Vaadatud 30. jaanuar 2019. "About Prof. David Francis". www.acode-u.org. Originaali arhiivikoopia seisuga 31. jaanuar 2019. Vaadatud 30. jaanuar 2019. "President Bio Appoints a new Chief Minister of the Government of Sierra Leone – Sierra Express Media". sierraexpressmedia.com. "Controversy over appointment of chief minister of Sierra Leone". thesierraleonetelegraph.com. 2. mai 2018.