Inimese granulotsütaarne anaplasmoos

Inimese granulotsütaarseks anaplasmoosmiks ehk inimese anaplasmoosiks (inglise keeles human granulocytic anaplasmosis, HGA) nimetatakse nakkushaigust, mida põhjustab bakteriliik Anaplasma phagocytophilum. Varem on kasutatud nimetusi inimese granulotsütotroopne ehrlihioos ja granulotsütaarne erlihhioos, Inimese anaplasmoos on erlihhioosi vorm. Rahvusvahelises haiguste klassifikatsioonis klassifitseertiakse haigust alajaotises: A79.8 – muude täpsustatud riketsioosidena. Eesti Terviseameti andmetel kuulub inimese anaplasmoos registreerimisele alates 1. aprillist. Nakkust siirutavad (vektorputukad) teadaolevalt järgmised puugiliigid pea kõikjal maailmas: Ixodes scapularis Ixodes pacificus Dermacentor variabilis. Tihti võib esineda pärast puugirünnet anaplasmoosi, puukborrelioosi, puukentsefaliidi, babesioosi ja tulareemia seganakkust. Lisaks puugihammustusele on tõendatud ka inimese anaplasmoosi ülekanne: nakkusekandjaid sisaldava vere ülekande käigus elundisiirdamise käigus inimeselt inimesele – perinataalne ülekanne.  Pikemalt artiklis Erlihhioos Haiguse peiteperiood on 5–14 päeva, harilikult 7 päeva puugihammustusest. Anaplasmoos tekitab tavaliselt nõrku sümptomeid ja kaob iseenesest, aga võib (kuni 75% juhtudest) mööduda ka ilma haigusnähtudeta. Tavapärasteks sümptomiteks on influentsa -sarnased haigusnähud: palavik, külmavärinad, peavalu ja lihasevalud. 30–50% juhtudest esineb ka nahalööve, hingamisnähud, iiveldus, oksendamine, kõhuvalu jm. Vereleidudest trombotsütopeenia (70%) ja leukopeenia (50%). Seganakkuse eristamiseks tuleks diferentsiaaldiagnostiliselt tuleb anaplasmoosi diagnoosimisel arvestada: babesioosi hepatiiti kõhutüüfust leptospiroosi puukborrelioosi puukentsefaliiti tulareemiat sepsist septilist šokki verevähki. Kliiniliselt ei saa inimese anaplasmoosi inimese monotsütaarsest erlihhioosist eristada. Anaplasma phagocytophilumi ja selle variatsioonide nakkuse laboratoorseks diagnoosimiseks kasutatakse vereanalüüsi, vere äigepreparaadi uuringut, kasutades PCR-i. PCR-i uuringutes tuvastatakse Anaplasma phagocytophilumi nukleiinhappeid (DNA-d). Seroloogilistest testidest ELISA-t. Haigust ravitakse antibiootikumidega. Ravi kestus sõltub mitmetest asjaoludest. Kõige efektiivsemaks peetakse tetratsükliinide hulka kuuluvat doksütsükliini. Rasedatel naistel, lastel ja tetratsükliinide suhtes ülitundlikel inimestel on kasutatud ravimina rifampitsiini. hulgielundhäired meningoentsefaliit 2–3% sümptomaatilise anaplasmoosi haigusjuhtudest lõpevad surmaga. Anaplasmoos,Veebiversioon (vaadatud 22.01.2014) Tiina Prükk, Kas puukidega leviv erlihhioos on inimesele ohtlik?, EL küsib EL 2009/7 [1], Veebiversioon (vaadatud 22.01.2014) Amyn Malik, Mohammad NurulQadr Jameel, [...], ja Sajad Mir,Human Granulocytic Anaplasmosis Affecting the Myocardium, J Gen Intern Med. 2005 October; 20(10): 958., Veebiversioon (vaadatud 22.01.2014) (inglise keeles) Centers for Disease Control and Prevention, Statistics and Epidemiology Annual Cases of Anaplasmosis in the United States, Veebiversioon (vaadatud 23.01.2014) (inglise keeles) Selles artiklis on kasutatud ingliskeelset artiklit en:Human granulocytic anaplasmosis seisuga 22.01.2014.