laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Accademia di Belle Arti di Firenze

Accademia di Belle Arti di Firenze (Firenze Kunstiakadeemia, Kaunite kunstide akadeemia) on Itaalias Firenzes Püha Markuse väljakul endise Püha Matteuse haigla ruumides paiknev Euroopa esimene kunstiakadeemia. Akadeemia rajas 1563. aastal Firenze hertsog Cosimo I. Akadeemia üheks senini toimivaks haruks on Accademia delle Arti del Disegno (Joonistamiskunstide akadeemia), esimene joonistusakadeemia Euroopas. Firenze Kunstiakadeemia külgneb Galleria dell'Accademiaga, mis on nime poolest küll seotud, kuid muidu eraldiseisev asutus. Accademia delle Arti del Disegno Euroopa kunstikoolide loend (inglise keeles) Ametlik koduleht (itaalia keeles)
Neptunus

Neptunus [nept'uunus] (ladina keeles Neptūnus) oli vanarooma mütoloogias ja usundis mere- ja jõgede jumal. Teda samastati varakult kreeka Poseidoniga ja seetõttu on nende omadused täiesti sarnased. Neptun sõitis mööda merepinda kaarikusarnase sõidukiga, mida vedasid delfiinid, merihobud või müütilised merekoletised. Neptunuse abikaasa oli soolase vee jumalanna Salacia, keda samastati vanakreeka jumalanna Amphitritega. Nende kolmest lapsest tähtsaim oli Triton, kes oli inimene ainult pealtpoolt vöökohta; altpoolt oli ta kala. Nagu Poseidonit, seostati ka Neptunust hobustega. Lisanimega Equester (ladina sõnast equus 'hobune') oli ta hobuste võiduajamiste patroon. 23. juulil peeti Neptunuse pidustust neptunaaliat lehtlaid ehitades. Neptunaalia kestis 2 päeva ning sel ajal oli kodanike komiteedel võimalik hääletada tsiviil- ja kriminaalkohtuasjades. Neptunuse järgi on nimetatud Neptun, kes esimest korda laevaga ekvaatori ületanud inimestele korraldab ristimise tseremoonia. Neptunuse järgi on nimetatud Päikesesüsteemi kõige kaugem planeet Neptuun ja selle järgi keemiline element neptuunium. Antiigileksikon, 2. kd., lk. 31
Minotauros

Minotauros (vanakreeka keeles Μινώταυρος 'Minose härg') oli vanakreeka mütoloogias inimese keha ja pulli peaga koletis. Ta oli Kreeta kuninga Minose naise Pasiphae ja sõnni poeg. Müüdi järgi võistles Kreeta kuningas Minos pärast troonile saamist oma vendadega võimu pärast. Minos palus Poseidonil saata toetuse märgiks lumivalge sõnni, mille ta lubas jumalale ohverdada. Kui ta sõnni sai, oli ta selle ilust aga niivõrd lummatud, et otsustas ta ellu jätta ning ohverdas looma omaenda karjast. Karistuseks pani Aphrodite Minose naise Pasiphae sõnnisse armuma. Pasiphae laskis Daidalosel valmistada puidust härja, ronis sinna sisse ja ühtis niiviisi sõnniga. Sellest vahekorrast sündiski Minotauros. Koletis hakkas varsti toiduks tarvitama inimliha ning Minos lasi ta sulgeda labürinti, mille oli käskinud Daidalosel ehitada. Pärast seda kui Minose poeg Androgeos oli Kreekas õnnetult surma saanud, sundis Minos ateenlasi kättemaksuks saatma igal üheksandal aastal (mõnes versioonis igal aastal) Minotaurosele söögiks seitse noormeest ja seitse neidu. Kui lähenes kolmas ohverduskord, pakkus Theseus end vabatahtlikuna kaasa, et Minotaurost tappa. Ta lubas oma isale Aigeusele, et õnnestunud reisi puhul naaseb ta valgete purjedega laeval, kui ta aga tapetakse, on laeval mustad purjed. Kreetal armusid Theseusesse Minose tütred Ariadne ja Phaidra. Vanem tütar Ariadne andis Theseusele labürinti kaasa lõngakera, mille abil ta leidis uuesti väljapääsu. Theseus tappis Minotaurose Aigeuse mõõgaga. Ta suundus tagasi Ateenasse, võttes kaasa ka Ariadne ja Phaidra. Ariadne jättis ta aga maha Naxose saarele ja jätkas teed koos Phaidraga, kellest sai tema abikaasa. Tagasiteel unustas Theseus heisata laevale valged purjed. Tema isa nägi silmapiiril musti purjesid ning kukutas end merre. Meri sai tema järgi nimeks Aigeuse (Egeuse) meri.
Isopükn

Isopükn ehk samatihedusjoon on joon kaardil või graafikul, mis ühendab ühesuguse õhu tihedusega punkte. Normaaltingimustel on õhu tihedus 1,293 kg/m³. Õhu tihedus oleneb kõige rohkem temperatuurist ja kõrgusest. Kui muud tingimused on ühesugused, siis mida kõrgem on temperatuur, seda hõredam on õhk, ja mida kaugemal Maa keskpunktist, seda hõredam on õhk. Õhu tihedus on väga tihedalt seotud õhurõhuga, aga neid mõõdetakse erinevates mõõtühikutes. Tehnikaleksikon, lk. 593 "A ja O". Tallinn, "Valgus" 1987, lk. 77
Bulldozer

Bulldozer on AMD protsessorite mikroarhitektuur Bulldozer on Itaalia metal-bänd Bulldozer on 1978. aasta Itaalia film Bulldozer on koomiks Bulldozer on plaadifirma Buldooser
Kaarlahendus

Kaarlahendus on kestev sõltumatu gaaslahendus, millele on iseloomulik suur voolutihedus (105–1012 A/m2) ja gaasi (leegi) kõrge temperatuur (5000 – 50 000 K). Kaarlahenduse tekkeks on vajalik intensiivne termoemissioon või külmemissioon katoodilt ja põrkeionisatsioon elektroodidevahelises ruumis. Kaarlahendus saab tekkida gaasi rõhul, mis on suurem kui 10−2 Pa. Kaarlahenduse pinge-voolu tunnusjoon on langev (vt joonis 2 artiklis "Huumlahendus"). See tähendab, et voolu tugevnemisel pingelang kaares langeb (kaare diferentsiaaltakistus on negatiivne). Et seejuures vool ei saaks laviinitaoliselt tugevneda, ühendatakse vooluahelasse jadamisi eeltakisti (nn ballast). Atmosfäärirõhul tekkivat kaarlahendust nimetatakse elektrikaareks (ka kaarleegiks, ajalooline nimetus Volta kaar). Selline kaarlahendus algab sädelahendusega. Kaarlahendust rakendatakse keevitusseadmetes (kaarkeevitus), kaarahjudes (metallurgias), gaaslahenduslampides jm. Kaarekustuti Kaarkeevitus
Laserablatsioon

Laserablatsiooni meetod on võtete kogu süsiniknanotorude tootmiseks, mille töötas välja Smalley töögrupp[viide?]. Selle põhimõte sarnaneb suuresti kaarlahenduse omaga. Peamine erinevus kaarlahendusest on see, et energiat saadakse laserist. Laser suunatakse katalüsaatori materjalile (tavaliselt Co või Ni), mis sisaldab grafiidipallikest. Laser, mis võib töötada pulss- või pidevrežiimis, aurustab süsinikku ja katalüsaatormetalli. Aurustatud ained juhitakse seejärel (neutraalse gaasi abil) vesijahutusega vaskanumasse, kus need kondenseeruvad. Meetodi juures tuleb tähelepanu pöörata lainepikkusele, lühikesele impulsi kestusele, impulsi sagedusele, kiire omadustele ja ahju temperatuurile. Kõrgemad ahjutemperatuurid soodustavad suurema diameetriga CNT-de teket. Laserablatsiooniga toodetud MWCNT-d on diameetriga 1,5–3,5 nm ja pikkusega kuni 300 nm. Nanotoru kristallilisus sõltub ahju temperatuurist. Vähese metallilise katalüsaatori lisamisel süsinikust märklauda võib sellel meetodil kasvatada ka üheseinalisi nanotorusid. The Richard E. Smalley Institute for Nanoscale Science and Technology, Rice University, Houston, Texas, USA
Üheseinaline nanotoru

Üheseinaline nanotoru (SWNT) on diameetriga umbes üks nanomeeter, kuid toru enda pikkus on kuni miljon korda suurem. SWNT struktuuri võib ette kujutada kui õmblusteta silindrit, mis on kokku rullitud ühe aatomi paksusest grafiidikihist ehk grafeenist. Grafeenilehe keeramist iseloomustatakse indeksipaariga (n,m). Täisarvud n ja m märgivad ühikvektoreid kahes suunas piki grafeeni kristallvõret. Kui m=0, on tegu ’’siksak’’-, kui n=0, siis ’’tugitool’’- nanotorudega. Ideaalse nanotoru diameeter arvutatakse valemiga: d = \frac{a}{\pi} \sqrt{(n^2 + nm + m^2)} a=0,246 nm. SWNT korral muutuvad mitmed omadused sõltuvalt m ja n väärtustest, näiteks metalliline ning pooljuhtiv käitumine.
Mitmeseinaline nanotoru

Mitmeseinalised nanotorud (multi-walled nanotube MWNT) on nanotorud, mis koosnevad mitmest rullitud grafiidikihist. Mitmeseinaliste nanotorude kirjeldamiseks kasutatakse kahte mudelit. Matrjoška-mudelis moodustuvad ühise keskpunktiga silindrid, näiteks üks väiksem üheseinaline nanotoru (single-walled nanotube SWNT) on teise suurema SWNT sees. Pärgament-mudelis on grafiidileht pärgamendirulli või ajalehe laadselt kokku keerdunud. Sisekihtide kaugus mitmeseinalistes nanotorudes sarnaneb grafeenikihtide kaugusega grafiidis, umbes 3,4 Å. Levinum on matrjoška-mudel, mille individuaalseid kihte saab kirjeldada kui üheseinalisi nanotorusid, mis on struktuurilt metallilised või pooljuhtivad. Kaheseinalised süsinknanotorud (double-walled nanotube DWNT) moodustavad erilise klassi, kuna nende omadused sarnanevad SWNT omadega, kuid kemikaalidele on nad tunduvalt vastupidavamad. See on eriti oluline pinna modifitseerimisel: nanotoru pinnale keemiliste rühmade seondamine, et sellele uusi omadusi anda. SWNT puhul lõhutakse kovalentse modifitseerimise käigus mõned C=C kaksiksidemed, mistõttu tekivad nanotoru pinnale „augud“, muutes selle mehaanilisi ja elektrilisi omadusi. DWNT korral toimuvad muutused vaid nanotoru välispinnal.
OÜ Kolm

OÜ Kolm on Eesti kapitalil põhinev 1993. aastal asutatud ettevõte, mis toodab kaubamärgi Papillon all nahkgalanteriitoodetooteid: portfelle, käekotte, rahakotte jm. Kõik tooted on disainitud ja valmistatud Eestis. Koduleht
Stromatoliit

Stromatoliit on lubiainest moodustis, mis tekib vees tsüanobakterite (ehk sinivetikate) või teiste mikroorganismide elutegevuse toimel. Stromatoliidid on kuni 1,2 m kõrged ja nende pikkus võib ulatuda mitme meetrini. Kujult on nad korrapäratud, mügarjad, koorikjad või sammasjad. Ehituselt on nad peenekihilised, kiirjad või teralised. Stromatoliidid koosnevad peamiselt karbonaatsetest mineraalidest, savist ja liivast. Kõige rohkem leidub stromatoliite troopilises madalas merevees, kus vee soolsus kõigub. Tänapäevaseid stromatoliite moodustavad fotosünteesivad koloonialised tsüanobakterid ekvaatori lähedal, näiteks Bahama saartel, Mehhiko lahes ja Lääne-Austraalias Shark Bays. Stromatoliidid on sageli väga vanad. Vanimad stromatoliite meenutavad struktuurid on 3,5 miljardit aastat vanad. 1950. aastatel leiti Austraalias ja Kanadas 2 miljardi aasta vanuseid stromatoliite. Eestis on nad eriti iseloomulikud siluri lademetele. Eestis saab stromatoliite kohata Saaremaal, näiteks Soeginina panga jalamil Atla poolsaare läänerannal ja Kübassaare panga keskmistes kihtides. William Schopf leidis 1980 Lääne-Austraaliast 3,5 miljardi aasta vanuseid stromatoliidisarnaseid kivimeid ja pidas neid stromatoliitideks. Kui need oleksid stromatoliidid, oleks tegemist kõige vanema jäljega elu olemasolust Maal. Kuid viimasel ajal[millal?] on selles hakatud kahtlema. On oletatud, et need on hüdrotermaalsed moodustised, mis on tekkinud elusolendite abita. Esimesena seadis Schopfi leiu kahtluse alla Martin Brasier 1999. Mare Isakar. Stromatoliit www.ut.ee Aave ja Aivo Lepland. Elu jäljed ürgses kivis "Eesti Loodus" 2002 Saima Kaarna. Bioloogilise evolutsiooni tõendid ja elu areng Maal Geoturism Eestis ja Lõuna-Soomes. Saaremaa pangad www.geoeducation.info
Nitrifitseerijad bakterid

Nitrifitseerivad bakterid on kemoautotroofsed või kemolitotroofsed bakterid, kes eluks vajaliku energia saavad nitrifikatsioonist. Siia kuuluvad perekonnad Nitrosomonas, Nitrosococcus, Nitrobacter ja Nitrococcus. Paljudel nitrifitseerivatel bakteritel on keerukad sisemised membraansüsteemid, mis on peamiste nitrifikatsiooniensüümide asukohaks, nt ammoniaagi monooksügenaas, mis oksüdeerib ammoniaagi hüdroksüülamiiniks, ja nitriti oksidoreduktaas, mis oksüdeerib nitriti nitraadiks. Nitrifitseerivad bakterid on laialt levinud pinnases ja vees ning kõige rohkem leidub neid seal, kus on märkimisväärsel hulgal ammoniaaki (ulatusliku valgu lagunemisega aladel ja reoveepuhastites). Nitrifitseerivad bakterid elavad järvedes ja jõgedes, mis rohke siseneva reovee ja heitvee tõttu on suure ammoniaagisisaldusega. Mancinelli RL (1996). "The nature of nitrogen: an overview". Life support & biosphere science : international journal of earth space 3 (1–2): 17–24. PMID 11539154. Belser LW (1979). "Population ecology of nitrifying bacteria". Annu. Rev. Microbiol. 33: 309–333. doi: [1][alaline kõdulink]
Orsanmichele

Orsanmichele (ka Püha Miikaeli köögiaed, itaaliakeelsest sõnast orto (köögiviljaaed) kontraktsioon toskaana dialektis; vanasti tuntud ka nimega San Michele in Orto – Püha Miikael aias all) on kirik Itaalias Firenzes. Hoone rajati Püha Miikaeli kloostri köögiaia kohale, mis on praeguseks hävinud. Firenzes Calzaiuoli tänaval asuv kirik ehitati Francesco Talenti, Neri di Fioravante ja Benci di Cione poolt 1337. aastal algselt viljaturuks. Ajavahemikus 1380–1404 ehitati see ümber kirikuks, mida kasutasid kabelina Firenze mõjuvõimsad käsitööliste ja kaupmeeste gildid. Ruudukujulise põhiplaaniga hoone alumisel korrusel on 13. sajandi kaarkäigud, mis moodustasid esialgselt viljaturu lodža. Teisel korrusel asusid ametiruumid ja kolmandal korrusel oli linna viljaladu näljahädade ja piiramiste üleelamiseks. Tänapäeval väljapandud skulptuurid on koopiad, originaalid on hoiul muuseumites (vaata alt). Kirikus asuv muuseum oli regulaarselt avatud kuni 2002. aastani, alates 2006. aastast peetakse kirikus taas jumalateenistusi. Kiriku väliskülgedel on 14 arhitektuuriliselt kavandatud välimisorva, mis täideti kujudega alates aastast 1399 kuni umbes aastani 1430. Kolm kõige rikkamat gildi lasksid niššidesse paigutavad kujud valmistada pronksist, mis oli kivifiguuride paigaldamisest umbes kümme korda kallim. Iga tabernaakli kohal asub gildi vapiga ümmargune reljeefne kujutis, tondo. Tondo (siidikaumehed), Andrea della Robbia Tondo (tohtrid ja apteekrid), Luca della Robbia Tondo (lihunikud) Tondo (kivi- ja puumeistrid), Luca della Robbia Tondo (villameistrid) Zucconi, Guido (1995). Florence: An Architectural Guide. San Giovanni Lupatoto, Vr, Italy: Arsenale Editrice srl. ISBN 88-7743-147-4. 14. sajandi lõpul laskis linn tellida gildidel oma kaitsepühakute kujud kiriku fassaadide kaunistamiseks. Firenze muuseumid – Orsanmichele kirik ja muuseum (inglise keeles)
Traal

Traal (inglise keeles trawl) ehk traalpüünis on kalapüügivahend, mis meenutab kujult lahtise avaga võrkkotti. Püünist ennast nimetatakse traalnoodaks ja seda veetakse laevade järel. Traalnoot on laeva külge kinnitatud vaierite abil. Laevu, mis on kohandatud kala püüdmiseks traali abil, nimetatakse traaleriteks. Kala püüdmist traali abil nimetatakse traalimiseks. Kasutatakse muudetava püügisügavusega traale, põhjatraale ja sügavtraale. Traalpüüniste määratlus ja kasutamine on Eestis sätestatud Kalapüügieeskirjaga. Lubatud traalpüünised on: traalnoot; põhjatraalnoot, pelaagiline traalnoot ja agariku tragi. Keskkonnakaitsjad kritiseerivad traalimist sellepärast, et esiteks kahjustavad põhjatraalid merepõhja ja teiseks puudub traalimisel selektiivsus: kinni püütakse kõik, mis traali satub, ja kui kala juba talle ebasoodsas piirkonnas on, siis tal praktiliselt puuduvad võimalused traalist pääseda. Kinni püütakse nii täiskasvanud kui alamõõdulised, nii soodsas seisundis kui ohustatud liikidesse kuuluvad kalad. Sellepärast on traalimine enamikus riikides rangelt reguleeritud. Tehnikaleksikon, lk. 523 "Kalapüügieeskiri" 16.06.2016. § 9.1 Traalpüünised Kalapüügieeskiri
Mikroobne ling

Mikroobne ling (inglise microbial loop) on veekogus mikroorganismide (bakterite, protistide jt) vahendusel toimuv protsesside kompleks, milles lahustunud orgaaniline aine (inglise DOM) jõuab toiduahela kõrgemate lülideni. Termini "mikroobne ling" juurutasid Azam et al, et kaasata merebakterite roll, mida nad mängivad mereökosüsteemi süsinikuringes ja üldises ainevahetuses. Varem kasutati sageli terminit "mikroobne toitumisvõrgustik" (inglise microbial food web)[viide?]. Üldiselt satub lahustunud orgaaniline süsinik (DOC) merekeskkonda bakterite vahendatud lüüsi, fütoplankterite fikseeritud süsiniku rakkust lekkimise kaudu (nt mutsillogeenne eksopolümeer (inglise mucilaginous exopolymer) ränivetikatest), raku kiire vananemise, zooplanktoni toitumise, mereloomade jääkainete vabanemise või maismaataimede ja muldade orgaaniliste osakeste lahustumise ja lagunemise kaudu). Mikroobse linguga seonduvad bakterid omastavad ja saavad energiat sellest eri viisil merekeskkonda jõudnud lahustunud orgaanilisest ainest. Kuna mere ökosüsteemide orgaanilisest ainest enam kui 95% koosneb suure molaarmassiga (inglise HMW) ühenditest (nt valgud, polüsahhariidid, lipiidid), siis ainult väike osa lahustunud orgaanilisest ainest (DOM) on kergesti kasutatav kõrgematel troofilistel tasemetel olevail mereloomadel. See tähendab, et lahustunud orgaaniline süsinik (DOC) pole enamiku mereorganismide jaoks otseselt kättesaadav; seetõttu merebakterite omastatud ja toiduahelasse mikroobse biomassi kaudu jõudnud lahustunud orgaaniline süsinik on oluline energiaallikas kõrgematele troofilistel tasemetele. Laguahel Toiduahel Fenchel, T., 2008. The microbial loop – 25 years later. Journal of Experimental Marine Biology and Ecology Van den Meersche K., Middelburg, J. J., Soetaert, K., Rijswijk, P. V. Boschker, H. T. S. & C. H. R., Heip, 2004. Carbon-nitrogen oupling and algal-bacterial interactions during an experimental bloom: Modeling a 13C tracer experiment. Limnology and Oceanography
Ivo Lille

Ivo Lille (sündinud 21. jaanuaril 1977 Pärnus) on eesti saksofonist, helilooja, produtsent, muusikapedagoog ja koolijuht. Ivo Lille on lõpetanud 1995. aastal Pärnu 1. Keskkooli, seejärel õppinud Pärnu Lastemuusikakoolis klaverit ja akordionit ning Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis Olavi Kasemaa saksofoniklassis. Aastatel 1996–2000 õppis ta Eesti Muusikaakadeemiasse solisti ja pedagoogika erialal (bakalaureusetöö juhendaja Olavi Kasemaa). 1999. aastast õppis ta Soomes Sibeliuse Akadeemias Pekka Savijoki saksofoniklassis, mille lõpetas magistrikraadiga. 2000. aastast õppis ta Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia magistriõppes ja sai 2006. aastal doktorikraadi. Ivo Lille on osalenud muu hulgas Diastema Saxophone Quarteti, Rascher Saxophone Quarteti, Claude Delangle'i, Vincent Davidi meistriklassides. Ivo Lille tegutseb solisti ja kammermuusikuna nii klassikalise kui ka džässmuusika vallas. Ta on mänginud sellistes orkestrites ja ansamblites nagu ERSO, NYYD Ensemble, Rahvusooper Estonia sümfooniaorkester, saksofonikvartett SaxEst, Ka-Funky, Lament, James Werts World Project, Ivo Lille Group, Science of Silence jt. Ta on olnud kümnete uudisteoste esiettekandja ning andnud oma panuse mitmekümne plaadi salvestamisel. Tal on ilmunud kaks autoriplaati: "Ivo Lille Group" (2013) ja "Underwater" (2019). Ta on olnud Pärnu rahvusvahelise saksofonifestivali SaxFest peakorraldaja. Aastatel 1998–2008 töötas Ivo Lille saksofoniõpetajana Nõmme Muusikakoolis ning 2004. aastast on ta Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia õppejõud. Aastatel 2017–2021 oli Ivo Lille Georg Otsa nimelise Tallinna Muusikakooli direktor. Alates 11. oktoobrist 2021 oli ta Eesti kultuuriministeeriumi muusikanõunik. 1. septembrist 2024 asub ta tööle Vabamu muuseumide juhina. 2020. aasta juunis sai ta lühifilmile "Snowflake" muusika loomise eest parima filmimuusika auhinna Los Angeleses Fine Arts Film Festivalil. Ivo Lille kauaaegne sõber Marek Sadam nimetab teda väga võimsaks muusikaloojaks, tippjuhiks ja saksofonivirtuoosiks. "Los Angelesese filmifestivalil võidutsenud Marek Sadam: ma ei oska saavutuste üle rõõmus olla". Elu24. Postimees Grupp. 14. juuni 2020. Originaali arhiivikoopia seisuga 14. juuni 2020.
Polüüp

Polüüp on üks kahest ainuõõssete esinemisvormist või põlvkonnast meduusi kõrval. Polüübi keha on tavaliselt tünjas ja selle ülemises otsas on kombitsatest ümbritsetud suu. Polüübid pole liikuvad, sageli on nad substraadile kinnitunud ja moodustavad kolooniaid. Meduusid seevastu on ujuvad üksikorganismid. Kahe esinemisvormi omamine muudab ainuõõssed väga vormirikkaks ja mitmekesiseks loomarühmaks, kuigi nende organism on lihtsa ehitusega ja siseehitus ühtse plaaniga. Ainuõõssete hulgas on nii neid loomarühmi, kellel polüüpe üldse ei esine (tõivmeduusiliste selts), kui ka neid, kellel meduuse üldse ei esine (hüdraliste selts). Leidub mittekoloonialisi liike, kelle polüübid suudavad ujuda veepinnal. Ebaputkeliste seltsi kolooniad koosnevad ujuvast polüübist ja tema külge kinnitunud medusoidsetest isenditest. Hüüvetupeliste seltsi polüübid ei moodusta kolooniaid, vaid elavad üksikutena ja kaevuvad pinnasesse. Polüüpide kolooniad võivad muutuda tohutu suurteks. Ainuõõssete hulka kuuluvad korallid, kes moodustavad korallriffe. Need koosnevad nii merepõhja kui üksteise külge kinni kasvanud polüüpidest. Sealjuures leidub ka niisuguseid koralle, kelle polüübid on võimelised edasi liikuma. "Loomade elu", 1. kd., lk. 155 "Loomade elu", 1. lk., lk. 156-157
Kaspar von Tiesenhausen

Kaspar von Tiesenhausen (ka Caspar) (circa 1550 – circa 1611 Tallinn) oli Liivimaa päritolu sõjamees (rittmeister) Rootsi teenistuses. Vanast Tiesenhausenite suguvõsast põlvnem Kaspar sündis Fabian von Tiesenhauseni (surnud 1558) pojana. 1587. aastal sai ta Haapsalu asehalduriks. Rootsi kodusõjas Sigismundiga oli rittmeister) Rootsi teenistuses Eestimaa aadlilipkonnas. Talle kuulusid Kiiu, Preedi (alates 1585) ja Kloostri mõis (alates 1591). Kaspar von Tiesenhauseni ja tema abikaasa Märta on maetud Tallinna toomkirikusse, kus asub ka nende hauamonument, mille autor on Arent Passer. Ta abiellus 1582. aastal Uppsalas vabapreili Märta Oxenstiernaga (1549–u.1590), kes oli vabahärra Gabriel Kristiernsson Oxenstierna (suri 1585) ja Beata Trolle (suri 1591) tütar. Haapsalu asehaldurite loend Cav. Capt. Caspar von Tiesenhausen, www.geni.com Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften, Teil 2, 1: Estland, Görlitz, 1930, lk.397 N. Treumuth,: Narva sündmused 1599. a. sügisel, Ajalooline Ajakiri 1931 nr. 4 Mälestised • 1329 G. v. Tiesenhauseni ja M.Oxenstierna hauamonument-sarkofaag, A. Passer, 16. saj. lopp (dolomiit)
Wilhelm von Wrangell

Parun Wilhelm Peter Georg Adolf von Wrangell (25. november 1831 Novoarhangelsk, Alaska – 24. aprill / 6. mai 1894 Baden-Baden) oli Eestimaa rüütelkonna tegelane ja mõisnik. Wilhelm von Wrangell sündis maadeavastaja ja Alaska kindralkuberneri Ferdinand von Wrangelli ning tema abikaasa Elisabethi (sünd. de Rossillon) pojana. Wilhelm von Wrangell oli 1881–1884 Eestimaa rüütelkonna peamees. Hiljem oli ta ka Eestimaa rüütelkonna maanõunik. Teenistusastmelt oli ta Venemaa riiginõunik. Talle kuulus Roela mõis. Wilhelm von Wrangell abiellus 18. juunil 1861 Tallinnas krahvitar Lucie Stenbockiga (1840–1914), kes oli Kolga mõisniku krahv Ludwig Stenbocki ja tema abikaasa Cäcilie (sündinud von Mohrenschildt) tütar. Abielust sündisid: Ferdinand (1863–1911), Roela mõisnik, maanõunik, konsistooriumi president Magnus (1864–1917), Idavere mõisnik Georges (1866–1927), genealoog ja ajaloolane Wilhelm (sündis 1869) Lucilla (sündis 1872) Egla (sündis 1872) Margarethe (sündis 1875), meditsiiniõde Berliinis Otto (sündis 1875), Vene sõjaväelane Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften, Teil 2, 1.2: Estland, Görlitz, 1930. Lk. 597 Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften, Teil 2, 1.2: Estland, Görlitz, 1930. Lk. 595–596 ID puudub veebisaidil "BBLD - Baltisches biografisches Lexikon digital"
Hamburgi Ülikool

Hamburgi Ülikool on ülikool, mis asub Hamburgis. Ülikool asutati aastal 1919.