laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Lõhnaküünal

Lõhnaküünal on valmistatud vahast ja erinevatest eeterlikest õlidest, mis põlemisel eritavad erilisi lõhnu. Lõhnaküünlad võivad olla valmistatud erinevatest materjalidest, nagu sojavaha, mesilasevaha ja parafiin. Lisaks erinevatele lõhnadele on lõhnaküünaldele sageli lisatud ka erinevaid värvaineid, et muuta nende välimust. Lõhnaküünlaid on laialtaselt maailmas, seda armastavad paljud inimesed ja sellepärast on toodetud paljusid erinevaid lõhnaküünlaid paljude erinevate lõhnadega. Lõhnaküünlad võivad olla valmistatud erinevates suurustes ja kujudes, nagu näiteks teeküünlad, pilariküünlad ja küünlad klaasanumas. Mõned lõhnaküünlad võivad põleda kuni 50 tundi, samas kui mõned ainult paar tundi. Lõhnaküünlad võivad olla ka erinevates stiilides, nagu näiteks romantilised, värskendavad, rahustavad ja energiat andvad. mõned lõhnaküünlad on valmistatud ka erinevate sündmuste jaoks, nagu näiteks pulmad, jõulud ja sünnipäevad. Lõhnaküünlaid kasutatakse põhiliselt kodu kaunistamisel ja neid kasutatakse ka lõõgastumiseks ja meeleolu loomiseks. Sellepärast on hakkanud paljud meigipoed ja firmad tootma lõhnaküünlaid, neist tuntumad on nt: Yankee candle ja JOIK.
Mereveokiri

Seawaybill ehk laevanduses kasutatav mereveokiri on alternatiiv bill of lading ehk konossemendile. Sarnaselt konossemendile tõestab ka mereveokiri, et kaup on vedajale üle antud ja toimib nagu sellekohane kviitung tõestades seeläbi ka vastava lepingu olemasolu kauba saatja ja vedaja vahel. Mereveokiri nimetab ka kaubasaaja, kellele kaup üle antakse. Erinevalt konossemendist ei ole mereveokiri üle antav (non-transferable inglise keeles) ega ka läbi räägitav (non-negotiable inglise keeles), ehk mereveokirja ei saa kolmandale isikule üle anda ja seeläbi muuta kauba omanikku või kaubasaajat. Mereveokiri lihtsustab oluliselt kaupade transporti juhul, kui on kindel, et kauba saaja ei muutu ja kaup ei vaheta transportimise ajal omanikku. Lisaks toob mereveokirja kasutamine eeliseid ka kulude kokkuhoiu läbi võrreldes konossemendiga - pole vajadust saata saajale mereveokirja originaali, väheneb ka kontoritöö dokumentide vormistamisel ning laevaomanikul piisab kauba kätte andmiseks vaid veendumisest, et kauba saaja on see, kes mereveokirjas nimetatud.
Vítězslav Veselý

Vítězslav Veselý (sündinud 27. veebruaril 1983 Hodonínis) on Tšehhi odaviskaja. Ta tegi täiskasvanute tiitlivõistluste debüüdi 2008. aasta suveolümpiamängudel Pekingis, kui pääses kvalifikatsioonis isikliku rekordiga 81.20 finaali ning sai 12. koha. 2011. aasta maailmameistrivõistlustel Daegus jäi ta esimesena medalita, kui oli tulemusega 84.11 neljas. 2012. aasta Euroopa meistrivõistlustel Helsingis tuli Veselý tulemusega 83.72 Euroopa meistriks. Suveolümpiamängudel Londonis viskas ta kvalifikatsioonis isikliku rekordi 88.34. Finaalis jäi ta tulemusega 83.34 algselt neljandaks, kuid sai 2017. aastal ukrainlase Oleksandr Pjatnõtsja diskvalifitseerimise järel pronksmedali. 2013. aasta maailmameistrivõistlustel Moskvas tuli ta tulemusega 87.17 maailmameistriks, edestades Tero Pitkämäkit 10 sentimeetriga. 2014. aasta Euroopa meistrivõistlustel Zürichis viskas Veselý finaalis 84.79 ja võitis Antti Ruuskase järel hõbemedali. 2015. aasta maailmameistrivõistlustel Pekingis oli ta finaalis kaheksas. 2016. aasta Euroopa meistrivõistlustel Amsterdamis võitis Veselý Zigismunds Sirmaisi järel hõbemedali tulemusega 83.59. Suveolümpiamängudel Rio de Janeiros sai ta 7. koha. Olümpiamängudel Tokyos võitis ta Neeraj Chopra ja Jakub Vadlejchi järel pronksmedali. 2022. aasta Euroopa meistrivõistlustel Münchenis oli ta 84.36-ga neljas. Veselý isiklik rekord on 8. augustil 2012 Londonis visatud 88.34. "Vítezslav Veselý". www.eurosport.com. Vaadatud 2. aprillil 2023. Vítězslav Veselý Rahvusvahelise Kergejõustikuliidu kodulehel (inglise)
Ross Colton

Ross Colton (sündinud 11. septembril 1996 Robbinsville Townshipis, New Jerseys) on USA jäähokimängija, kes mängib NHL-i klubis Colorado Avalanche keskründajana. Aastatel 2014–2016 mängis ta United States Hockey League'i klubis Cedar Rapids RoughRiders ja 2016–2018 Vermonti Ülikooli jäähokimeeskonnas. 2016. aastal valis Tampa Bay Lightning ta NHL-i draft '​is 118. valikuna. Aastatel 2018–2020 mängis Colton American Hockey League'is (AHL) Lightningi tütarklubis Syracuse Crunch. NHL-is debüteeris ta Lightningi meeskonnas 24. veebruaril 2021 mängus Carolina Hurricanesi vastu ja lõi selles mängus kohe ka värava. Colton sai sellega Nikita Kutšerovi kõrval Lightningi ajaloo teiseks mängijaks, kes on oma debüütmängus võiduvärava visanud. 30 mänguga lõi Colton 2020/21. põhihooajal üheksa väravat. Ta kindlustas koha klubi põhikoosseisu ning tuli kohe esimesel hooajal klubiga ka Stanley karika võitjaks. 2021. aasta Stanley karika finaalseeria viiendas ja viimases mängus võitis Lightning Coltoni väravast Montreal Canadiensi 1:0. 2021. aasta augustis pikendas ta Lightningiga lepingut kahe aasta võrra. 2021/22. põhihooajal lõi Colton NHL-is 22 väravat ja andis 17 väravasöötu. 2023. aasta juulis kaubeldi Colton Tampa Bay Lightningist Colorado Avalanche'i. "Ross Colton scores in NHL debut as Lightning beat Hurricanes". Sportsnet. 24. veebruar 2021. Vaadatud 12. oktoobril 2021. Kaplan, Emily (7. juuli 2021). "Tampa Bay Lightning close out Montreal Canadiens in Game 5 to win second straight Stanley Cup". ESPN. Vaadatud 12. oktoobril 2021. "Lightning, Ross Colton settle on two-year, $2.25M contract". Sportsnet. 9. august 2021. Vaadatud 12. oktoobril 2021. "Lightning acquire the 37th overall pick in the 2023 NHL Entry Draft". Tampa Bay Lightning. 28. juuni 2023. Vaadatud 28. juunil 2023. Ross Colton NHL.com lehel Ross Colton hockeydb.com lehel Mall:Stanley karikas 2021
Rumba mõis

Rumba mõis (saksa keeles Rumba) oli poolmõis Läänemaal Kirbla kihelkonnas Rumba külas. Ajalooliselt kuulus see Vanamõisa mõisale ja rajati XVIII sajandi keskel, kui Rumba piirkond läks üle Vana-Vigala mõisalt Vanamõisa mõisale. 1880. aastal mõis iseseisvus. Esimeseks iseseisva mõisa omanikuks oli Hans Tomberg. Esimese Eesti Vabariigi ajal toimis Rumba mõis suure taluna. Nõukogude ajal olid endises häärberis korterid ja kauplus. Tänapäeval on häärber tühi ja rüüstatud. Kõrvalhooned on osalt renoveeritud, osalt varemeis. Tombergi ajal kerkisisd mõisasüdamesse palkidest vooderlaudisega tagasihoidlik häärber. Häärberi juures olid paekivist majandushooned (sh ka viinaköök). Peahoone ees on tänini säilinud auring. Häärberi taga voolab Vigala jõgi. Eesti mõisate loend
Kolmas tee

Kolmas tee ehk modernne sotsiaaldemokraatia on poliitiline ideoloogia ja praktika, mida sotsiaaldemokraatlikud parteid hakkasid kasutama 20. sajandi lõpus ja 21. sajandil. Saksa keeles on kasutusel ka väljend Die Neue Mitte – uustsentrism. Algne idee on pärit Inglise sotsioloog Anthony Giddensilt ("The Third Way", 1998) ning teostus Tony Blairilt ja Gerhard Schröderilt ("Europe: The Third Way – Die Neue Mitte", 1999) Populaarsemad ideed: võrdsed võimalused; ettevõtlikkus; õigused koos vastutusega; rõhk töötamisel, tööl kui eetilisel kohustusel. Esikohal on hõivepoliitika. Teisi aktuaalseid teemasid on kolm: tööhõive maksimeerimine avalike kulude kokkuhoid suund heaoluriigi sotsiaalsetele investeeringutele (pere- ja tööelu ühitamine, koolitus) Kuigi need ideed pole uued ja näiteks tööeetika on ka konservatiivide ja kristlike demokraatide väärtus ja üldse mitte tüüpiline klassikalisele leiborismile, on need aktiivsemalt leidnud kasutamist just Inglismaal ja Saksamaal sotsiaaldemokraatide ja leiboristide seas. Saksamaal on Kolmas Tee olnud vähem edukas kui Inglismaal. Inglismaal oli poliitikate lähteprintsiibiks neoliberaalne konvergents, st püüd säilitada konservatiivideaegne madal kulutuste tase, kuid vähendada samas ebavõrdsust ja heaolusõltuvust. Varem oli Briti hõivepoliitikas kasutusel põhimõte – täisajaga hõive tööeas meestöölistele. Nüüd peetakse oluliseks pigem hõivata eeskätt neid, kes on tööturu servadel või üldse tööturult väljas. Kasutatakse mitmekesiseid poliitikainstrumente: abirahade karmistamine, madalapalgaliste mõjutamine soodsama maksupoliitikaga, tööõiguse paindlikumaks muutmine jne, pensionireform, erasektori kaasamine sotsiaalteenuste pakkumisse. Rahalisi väljamakseid kärbiti mitte ainult majanduslikel kaalutlustel, vaid ka sotsiaalset õiglust silmas pidades.
Malta megaliittemplid

Malta megaliittemplid (inglise keeles Megalithic Temples of Malta; prantsuse keeles Temples mégalithiques de Malte; malta keeles It-Tempji Megalitiċi ta' Malta) on 1979. aastal UNESCO maailmapärandi nimistusse kantud objekt, mis asub Maltas kuuel alal Gozo ja Malta saarel. Maailmapärandi objekti templid on ehitatud kolmel erineval ajajärgul 3600 eKr kuni 2500 eKr. Esmalt võeti 1980. aastal maailmapärandisse Ġgantija kaksiktempel Gozo saarel. 1992. aastal laiendati objekti oluliselt, sellele lisati Malta saarel asuvad templid. Mais 2015 laiendati objekti piire. Gozo saarel on Ġgantija kaksiktempel tähelepanuväärne oma hiiglaslike pronksiaegsete ehitiste poolest. Malta saarel on Ħaġar Qimi, Mnajdra ja Tarxieni templid tähelepanuväärsed meistriteosed, arvestades nende ehitajate piiratud ressursse. Ta’ Ħaġrati ja Skorba kompleksid näitavad, kuidas anti Maltal templite ehitamise traditsioone edasi. Malta megaliittemplid kuuluvad maailma varasemate eraldiseisvate kiviehitiste hulka ning on tähelepanuväärselt mitmekesiselt liigendatud. Tavaliselt sisenetakse templisse nõgusa fassaadi ees olevast elliptilisest esiväljakust. Seinad koosnevad püstistest kiviplokkidest (ortostaatideks), mida katavad rõhtsad plokid. Säilinud horisontaalsed müüritiskihid näitavad, et templid olid pseudovõlvitud. See ehitusviis oli oma aja kohta märkimisväärselt keerukas lahendus. Tavaliselt asub hoone sissepääs fassaadi keskel, mis viib läbi monumentaalse vahekäigu sillutatud väljakule. Hoonete siseruumid on moodustatud poolringikujulistest kambritest (apsiididest) ja mis paiknevad sümmeetriliselt mõlemal pool peatelge. Apsiide on hooneti kolm kuni kuus. Ehituseks kasutati kohapealset lubjakivi, mida tunti põhjalikult. Kõva korallilist kivi kasutati välisseinte jaoks ning pehmemat kivi interjööride ja raiddetailide jaoks. Viimastel on kujutatud spiraalmotiive, puid, muid taimi ja loomi. Ġgantija Ħaġar Qim Mnajdra Skorba Ta’ Ħaġrat Tarxien Aivar Kriiska. "UNESCO maailmapärandː Malta megaliittemplid". Horisont 2/ 2023. Lk 42–47 Malta megaliittemplid, maailmapärandi objekt nr 132. UNESCO maailmapärandi koduleht. Inglise keeles
Niko Mikkola

Niko Jaakko Mikkola (sündinud 27. aprillil 1996 Kiiminkis) on Soome jäähokimängija, kes mängib kaitsjana NHL-i klubis Florida Panthers. Mikkola alustas klubikarjääri Soome klubis KalPa, mille meeskonnas debüteeris ta Soome kõrgliigas hooajal 2014/15. Klubi põhimeeskonda murdis ta ennast järgmisel hooajal. Hooajal 2017/18 mängis ta Soome kõrgliigaklubis Tappara. Aastatel 2017 ja 2018 võitis Mikkola Soome meistrivõistlustel vastavalt KalPa ja Tapparaga hõbemedali. 2015. aastal valis St. Louis Blues ta NHL-i draft '​is 125. valikuna. 2018. aasta juunis sõlmis ta Bluesiga kaheaastase lepingu. Hooajal 2018/19 asus ta mängima American Hockey League'is (AHL) Bluesi tütarklubis San Antonio Rampage. NHL-is debüteeris Mikkola Bluesi meeskonnas 7. jaanuaril 2020 mängus San Jose Sharksi vastu. Püsivalt kuulus ta Bluesi põhimeeskonda alates järgmisest hooajast. 2023. aasta veebruaris kaubeldi Mikkola koos Vladimir Tarassenkoga Bluesist New York Rangersi. Rangersis mängis Mikkola vaid kuni hooaja lõpuni. 2023. aasta juulis sõlmis ta kolmeaastase lepingu Florida Panthersiga. 2016. aastal tuli Mikkola Soome kuni 20-aastaste koondisega juunioride maailmameistriks. Soome jäähokikoondise koosseisus tuli ta maailmameistriks 2019. aastal. "Blues sign Mikkola to entry-level deal". St. Louis Blues. 1. juuni 2018. Vaadatud 1. juunil 2018. "Tarasenko traded to Rangers by Blues". NHL.com. 9. veebruar 2023. Originaali arhiivikoopia seisuga 9. veebruar 2023. Vaadatud 9. veebruaril 2023. "Panthers agree to terms with defenseman Niko Mikkola on a 3-year contract". Florida Panthers. 1. juuli 2023. Vaadatud 1. juulil 2023. Niko Mikkola NHL.com lehel Niko Mikkola hockeydb.com lehel
Ivar Veermäe

Ivar Veermäe (sündinud 3. juunil 1982 Tallinnas) on Berliinis tegutsev eesti fotokunstnik.[viide?] Veermäe on õppinud Tallinna Tehnikaülikoolis tootmistehnikat, 2001–2003 Tallinna Polütehnikumis graafilist disaini ja 2004–2009 Eesti Kunstiakadeemia vabade kunstide teaduskonnas fotograafiat. 2007–2008 õppis vahetusüliõpilasena Duisburgi-Esseni ülikoolis. Aastatel 2011–2014 õppis Berliini Weißensee kunstikoolis ruumistrateegiate magistriprogrammi raames. Ivar Veermäe kunstnikupraktika põhineb pikaajalistel visuaaluurimustel. Veermäe kombineerib dokumentaalset materjali digitaalsete simulatsioonidega ning esitleb oma töid video- ja ruumiinstallatsioonidena. Ta tegeleb oma loomingus uue tehnoloogia ja digitaalsete võrgustike omavaheliste seoste uurimisega, lähtudes ruumilistest ja sotsiaalsetest aspektidest. Oma kollaaže nimetab ta elavateks või bioloogiliselt muudetud piltideks. Veermäe isikunäitused on toimunud muuhulgas Tallinna Kunstihoone galeriis (isikunäitus "Igavesed huvid"), Kumu kunstimuuseumis (grupinäitus Ekraani arheoloogia), Edith-Russ-Hausis (Oldenburg), Galerie im Turmis (Berliin), (AV17) galeriis (Vilnius), Belgradi kultuurikeskuses ja Tallinna Linnagaleriis. Lisaks on tema töid eksponeeritud RIBOCA-l (Riia), Veneetsia arhitektuuribiennaalil, transmediale festivalil (Berliin), Eesti Kaasaegse Kunsti Muuseumis, Tallinna Kunstihoones, rahvusvahelise kaasaegse kunsti biennaalil BIENALSUR (Buenos Aireses), Kaunite kunstide keskuses BOZAR (Brüssel), Kunsti ja meediakeskuses ZKM (Karlsruhe) ja Läti Kaasaegse Kunsti Keskuses LCCA (Riia). 2014 – Eduard Wiiralti nimeline stipendium "Kuukiri #11". FOKU. Eesti Fotokunstnike Ühendus. Vaadatud 21. aprillil 2023. "INFORMATION & CONTACT". www.ivarveermae.com (inglise). Vaadatud 19. juunil 2023. "Eduard Wiiralti stipendiumi saajad | Kultuuriministeerium". www.kul.ee. Originaali arhiivikoopia seisuga 19. juuni 2023. Vaadatud 19. juunil 2023. Ivar Veermäe. Eesti Ekspress, 17. aprill 2014. Ivar Veermäe. Igavesed huvid. kunstihoone.ee Ivar Veermäe. WORK.
Raketitehnika Riiklik Instituut

NSV Liidu Rahvakomissaride Nõukogu juures asuv Raketitehnika Riiklik Instituut (vene keeles Государственный институт ракетной техники; akronüüm GIRT) oli Moskvas raketitehnika väljatöötamisega tegelev teadusinstituut. Instituudis väljatöötatud sõjatehnikast oli tuntuim toode mitmikmürsuheitja BM-13 (Katjuša), mille edukalt lõppenud katsetused toimusid 17. juunil 1941 Moskva oblastis Krasnoarmeiski lähedal asunud polügoonil (mõni päev enne Wehrmachti sissetungi Nõukogude Liitu). Septembris 1933 asutati Moskvas NSV Liidu Revolutsioonilise Sõjanõukogu käskkirja alusel Reaktiivliikumise Instituut (Реактивный институт; lühend RNII). Oktoobris 1933 anti see instituut NSV Liidu Rahvakomissaride Nõukogu määruse alusel NSV Liidu Rasketööstuse Rahvakomissariaadi alluvusse. 1936. aastal viidi Reaktiivliikumise Instituut NSV Liidu Kaitsetööstuse Rahvakomissariaadi (1939. aastast NSV Liidu Lahingumoona Rahvakomissariaat) alluvusse ja nimetati ümber NII-3-ks. Juulis 1942 kujundati NII-3 ümber NSV Liidu Rahvakomissaride Nõukogu juures asuvaks Raketitehnika Riiklikuks Instituudiks. Andrei Kostikov (direktor 1942–1944) Valentin Gluško Sergei Koroljov Arvid Pallo Boris Rauschenbach Mihhail Tihhonravov Ari Šternfeld Veebruaris 1944 Raketitehnika Riiklik Instituut likvideeriti NSV Liidu Riikliku Kaitsekomitee määruse alusel. Raketitehnika väljatöötamine määrati NSV Liidu Lennukitööstuse Rahvakomissariaadi vastutusalaks. Seoses sellega loodi lennukitööstuse rahvakomissariaadi alluvuses teadusinstituut NII-1. Keldõši Uurimiskeskus
Tuuli Põhjakas

Tuuli Põhjakas (sündinud 10. novembril 1998) on eesti ajakirjanik ja kultuurikriitik. Ta on lõpetanud 2021. aastal Tartu Ülikooli filosoofia ja semiootika instituudis filosoofia eriala bakalaureuseõppes ning 2022. aastal Tartu Ülikooli usuteaduskonnas teoloogia ja religiooniuuringute eriala bakalaureuseõppe, kaitstes mõlemal erialal bakalaureusekraadi. Ta on töötanud ajakirjanduses alates 2019. aastast ning on teinud kaastööd sellistele väljaannetele nagu Sirp, Müürileht, Delfi ja ERRi kultuuriportaal. 2021. aastast töötab ta ajalehe Postimees kultuuritoimetuses. 2022. aastast juhib Tuuli Põhjakas koos Ralf Sauteriga Postimehe kultuuritoimetuse taskuhäälingut "Kultuuris kuum". "Dostojevski ja Nietzsche - sarnasus kahe autori nihilismiteooriate vahel teoste "Kurjad vaimud" ja "Võimu tahe" näitel" (PDF). "Kristlus või antikristlus: Friedrich Nietzsche "Antikristuse" ja Adolf von Harnacki "Kristluse olemuse" ideede võrdlus" (PDF). "Autor: Tuuli Põhjakas". "Taskuhääling "Kultuuris kuum"".
Keldõši Uurimiskeskus

Keldõši Uurimiskeskus (vene keeles Исследовательский центр имени М. В. Келдыша) on Roskosmose korporatsiooni kuuluv Moskvas aadressil Onežskaja ulitsa 8 asuv teadusinstituut, mille peamised uurimisvaldkonnad on rakettmootorid ja kosmoseenergeetika. Uurimiskeskus on nimetatud mehaanikateadlase Mstislav Keldõši auks, kes oli ka uurimiskeskuse algusaegadel selle juhte. Keldõši Uurimiskeskuses on välja töötatud teadusaparatuur mitmele kosmosesondile, sealhulgas Venera-9 ja Venera-10-le. Keldõši Uurimiskeskus loeb enda asutamisaastaks 1933. aastat ja kogu Raketitehnika Riikliku Instituudi ajalugu enda omaks. Veebruaris 1944 Keldõši Uurimiskeskuse eelkäija Raketitehnika Riiklik Instituut likvideeriti NSV Liidu Riikliku Kaitsekomitee määruse alusel. Raketitehnika väljatöötamine määrati NSV Liidu Lennukitööstuse Rahvakomissariaadi vastutusalaks. Seoses sellega loodi lennukitööstuse rahvakomissariaadi alluvuses teadusinstituut NII-1, mis 1965. aastal nimetati ümber Soojusprotsesside Teadusinstituudiks ja 1995. aastal Keldõši Keskuseks. Mstislav Keldõš (direktor 1946–1948, seejärel teadusdirektor 1948–1961) Raketitehnika Riiklik Instituut История. keldysh-space.ru Koduleht
Edward Rydz-Śmigły

Edward Rydz-Śmigły (11. märts 1886 Brzeżany – 2. detsember 1941 Varssavi) oli Poola sõjaväelane, marssal. Pärast Poola lüüasaamist Saksamaalt ja Nõukogude Liidult Teise maailmasõja alguses läks ta 18. septembril 1939 üle piiri Rumeeniasse, kus võimude poolt interneeriti. 10. detsembril 1940 põgenes ta vahi alt Ungarisse. 25. oktoobril 1941 läks ta illegaalselt Varssavisse, et hakata juhtima põrandaalust võitlust, kuid ta suri viis nädalat hiljem südamepuudulikkuse tagajärjel. 1922 – Vabadusristi I liik 3. järk 1925 – Vabadusristi I liik 2. järk 1932 – Kotkaristi I klassi teenetemärk 1938 – Valgetähe teenetemärgi erisuurpael http://ww2db.com/person_bio.php?person_id=150 Cepnik, Kazimierz. Wódz Naczelny i Marszałek Polski Edward Śmigły-Rydz, Życie i Czyny. Lwów, 1937. Eckert,Marian. Historia polityczna Polski lat 1918-1939. Warszawa, 1989. Jabłonowski, Marek,i Stawecki, Piotr. Następca komendanta. Edward Śmigły-Rydz. Materiały do biografii. Pułtusk,1998 Jędruszczak, Hanna, and Tadeusz Jędruszczak. Ostatnie lata Drugiej Rzeczypospolitej (1935-1939). Warszawa, 1970. Kaden-Bandrowski,Juliusz. Piłsudczycy. Oświęcim, 1916. Mirowicz, Ryszard. Edward Rydz-Śmigły: działalność wojskowa i polityczna. Warszawa, 1988. Pepłoński,Andrzej. Wywiad a dyplomacja II Rzeczypospolitej. Toruń, 2004. Piłsudski,Józef. Pisma zbiorowe. Warszawa: 1937. Seidner, Stanley S., "The Camp of National Unity: An Experiment in Domestic Consolidation," The Polish Review vol. xx, nos. 2-3, 1975, pp. 231–236. Seidner,Stanley S., "Reflections from Rumania and Beyond: Marshal Śmigły-Rydz Rydz in Exile," The Polish Review vol. xxii, no. 2, 1977, pp. 29–51. Seidner, Stanley S. Marshal Edward Śmigły-Rydz Rydz and the Defense of Poland. New York, 1978. Serwatka, Tomasz. "Edward Rydz-Śmigły," Gazeta:Historia mało znana(January) 2007. Stachiewicz, Wacław. Wierności dochować żołnierskiej. Warsaw, 1998. Zaremba, Paweł. Historia Dwudziestolecia 1918 - 1939. 2 vols., Paris, 1967. Karikatuur
Laisaar

Laisaar on eesti perekonnanimi. 2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Laisaar 119 inimesel: 60 mehel ja 59 naisel. Perekonnanimede levikult oli Laisaar meeste puhul 1655. kohal ja naiste puhul 1895. kohal. Kõige levinum oli perekonnanimi Laisaar üle 85-aastaste vanuserühmas, kus neid on 10 000 elaniku kohta 1,86. Nimi oli kõige sagedasem Jõgeva maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta 5,73 inimest. 19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus talupoegadele Viljandimaal Põltsamaa kihelkonnas Pajusi mõisavallas ja Järvamaal Ambla kihelkonnas Kuru mõisavallas nimeks Laisaar. Nimede eestistamisel võeti Laisaar 1936.–1940. aastal uueks perekonnanimeks 9 korral isikute poolt, kelle perekonnanimi oli varem Laisarv, Laisk, Laurison (2 juhul), Leisberg, Lossev, Lutsberg (2) ja Semelson. Arlentin Laisaar, eesti füüsik (1933–) Ilmar Laisaar, eesti muusik (1961–) Tanel Laisaar, eesti arst (1969–) Statistikaamet: Nimede statistika (vaadatud 21.04.2023) Onomastika andmebaas. Nimede panemine: Laisaar. Onomastika andmebaas. Nimede eestistamine: (uus nimekuju): Laisaar. Laisaar statistikaameti andmebaasis
Teadusinstituut

Teadusinstituut, ka teadusuurimisinstituut, ka uurimiskeskus (varem ka teadusliku uurimise instituut) on asutus (enamasti riiklik), mis luuakse teadusliku uurimistöö läbiviimiseks. Teadusinstituut võib olla tihedas koostöös (partnerluses) ülikoolide, muuseumide, ettevõtete ja riigiasutustega. Varakeskajal ehitati islamimaailmas mitmeid astronoomilisi vaatluskeskusi. Esimene neist oli 9. sajandist pärit Bagdadi observatoorium, mis ehitati Abbassiidide kalifaadis Al-Ma'mūni valitsemisajal, kuid silmapaistvaimad olid 13. sajandil Ilkhanaadis Hulagu valitsemisajal rajatud Marāghehi observatoorium ja 15. sajandil Samarkandi lähistel toiminud Ulugbeki observatoorium. Euroopa esimeseks teadusasutuseks on peetud 16. sajandi viimasel veerandil Veni saarel eksisteerinud Uraniborgi. 19. sajandil Euroopas loodud tuntud teadusinstituute on näiteks Pasteuri Instituut Pariisis (asutatud 1887).
Wilhelm Petersen

Wilhelm Petersen (10. august 1900 Elmshorn – 22. mai 1987 Elmshorn) oli saksa kunstnik. [1]
Heiligenkreuz im Lafnitztal

Heiligenkreuz im Lafnitztal (ungari Rábakeresztúr, Rába-Keresztúr, sloveeni Sveti Križ) on vald (Marktgemeinde) Austrias Burgenlandi liidumaal Jennersdorfi ringkonnas. Einwohnerzahl 1.1.2018 nach Gemeinden mit Status, Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 9.03.2019.
Königsdorf

Königsdorf (ungari Királyfalva, sloveeni Kraljevci) on vald (Gemeinde) Austrias Burgenlandi liidumaal Jennersdorfi ringkonnas. Dauersiedlungsraum der Gemeinden Politischen Bezirke und Bundesländer - Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 10.03.2019. Einwohnerzahl 1.1.2018 nach Gemeinden mit Status, Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 9.03.2019.
Sepp Hilz

Sepp Hilz (20. oktoober 1906 Bad Aibling – 30. september 1967 Bad Aibling) oli saksa kunstnik. Hilzi maalid
Minihof-Liebau

Minihof-Liebau (ungari Liba, sloveeni Suhi mlin) on vald (Marktgemeinde) Austrias Burgenlandi liidumaal Jennersdorfi ringkonnas. Einwohnerzahl 1.1.2018 nach Gemeinden mit Status, Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 9.03.2019.
Werner Graul

Friedrich Hermann Werner Graul (18. oktoober 1905 Berliin – 1984 Krailing) oli saksa kunstnik. [1]