laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Kullamaa külanõukogu

Kullamaa külanõukogu oli külanõukogu Eesti NSV-s. Kullamaa külanõukogu moodustati 1945 septembris Läänemaal Märjamaa vallas. Külanõukogu keskus asus Kullamaa külas. Seoses maakondade ja valdade likvideerimise ning maarajoonide moodustamisega arvati Kullamaa külanõukogu 1950 septembris Märjamaa rajooni koosseisu. 1954. aastal liideti Kullamaa külanõukoguga likvideeritud Liivi külanõukogu alad, 1960. aastal Üdruma piirkond. 1954. aasta seisuga tegutsesid Kullamaa külanõukogu piirides "Esimese Mai", "Võidulipu", "Leninliku Tee", "Viisnurga" ja "Tee Kommunismile" kolhoos, Tallinna Riikliku Hipodroomi Kullamaa abimajand ja Niinja sovhoos. Seoses Märjamaa rajooni likvideerimisega 1962. aastal, arvati Kullamaa külanõukogu Haapsalu rajooni koosseisu. 1972. aasta seisuga tegutsesid külanõukogus Kullamaa kolhoos, Viisnurga kolhoos ja Esimese Mai kolhoos. Kullamaa külanõukogu Eesti nõukogude entsüklopeedia faksiimileversioonis (vaadatud 08.09.2017) Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 13. septembri 1945 seadlus Lääne maakonna valdades küla töörahva saadikute nõukogude moodustamise kohta. Eesti NSV Teataja, 1945, 32, 501 Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 26. septembri 1950 seadlus maarajoonide moodustamise kohta Eesti NSV-s. Eesti NSV Teataja, 1950, 11, 114
Kuressaare külanõukogu

Kuressaare külanõukogu oli külanõukogu Kingissepa rajoonis. Külanõukogu pindala oli 462 km² (1977). Külanõukogu halduskeskus asus Kuressaares. Kuressaare külanõukogu Eesti nõukogude entsüklopeedia faksiimileversioonis (vaadatud 08.09.2017)
Kurtna külanõukogu

Kurtna külanõukogu oli külanõukogu Rakvere rajoonis.[viide?] Külanõukogu eksisteeris 1945–1954 ja seejärel liideti see Simuna külanõukoguga. Külanõukogu halduskeskus asus Kurtna asulas. Kurtna külanõukogu Eesti nõukogude entsüklopeedia faksiimileversioonis (vaadatud 08.09.2017)
Kurtna külanõukogu (Harju rajoon)

Kurtna külanõukogu oli külanõukogu Eesti NSV-s aastatel 1945–1964. Külanõukogu moodustati 1945 augustis Harjumaal Kohila vallas. Külanõukogu keskus asus algselt Kurtna külas. 1947 aprillis liideti Kurtna külanõukoguga seni Saku külanõukogu koosseisu kuulunud Kiisa küla. Seoses maakondade ja valdade likvideerimise ning maarajoonide moodustamisega arvati Kurtna külanõukogu 1950 septembris Harju rajooni koosseisu. 1954. aasta seisuga tegutsesid Kurtna külanõukogu piires "Punase Tähe", "Lembitu", "Arengu" ja Maidla kolhoos, Saue sovhoosi Lokuti osakond ja Kurtna Linnukasvatuse Katsejaam. Kurtna külanõukogu keskus asus Kiisa külas. 1964 novembris Kurtna külanõukogu likvideeriti. Endise Kurtna ja Nabala külanõukogu territooriumil moodustati Saku külanõukogu. Kurtna külanõukogu Eesti nõukogude entsüklopeedia faksiimileversioonis (vaadatud 08.09.2017) Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 8. augusti 1945 seadlus Harju maakonna valdades küla töörahva saadikute nõukogude moodustamise kohta. Eesti NSV Teataja, 1945, 35, 543 Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 26. septembri 1950 seadlus "Maarajoonide moodustamise kohta Eesti NSV-s". Eesti NSV Teataja, 1950, 11, 114 Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 17. juuni 1954 seadlus "Eesti NSV külanõukogude ühendamisest". Eesti NSV Teataja, 1954, 10, 104 Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 28. novembri 1964 seadlus Harju rajooni Kurtna ja Nabala külanõukogu likvideerimise ning Saku külanõukogu moodustamise kohta. Eesti NSV Ülemnõukogu Teataja, 1964, 49, 217
Kurenurme külanõukogu

Kurenurme külanõukogu oli külanõukogu Eesti NSV-s aastatel 1945–1960. Kurenurme külanõukogu moodustati 1945 septembris Võrumaal Linnamäe vallas. Külanõukogu keskus asus algselt Kurenurme külas. Seoses maakondade ja valdade likvideerimise ning maarajoonide moodustamisega arvati Kurenurme külanõukogu 1950 septembris Antsla rajooni koosseisu. 1954 juunis liideti Kurenurme külanõukoguga likvideeritud Vaabina külanõukogu territoorium. 1954. aasta seisuga tegutsesid külanõukogu piirides kolhoosid "Punane Täht", "Punalipp" ja "Pioneer". Külanõukogu keskus asus Vaabina külas. Seoses Antsla rajooni likvideerimisega liideti Kurenurme külanõukogu 1959 veebruarist Võru rajooniga. 1960 oktoobrist Kurenurme külanõukogu likvideeriti ja selle territoorium jagati Sõmerpalu külanõukogu ja Urvaste külanõukogu vahel nii, et "Punalipu" kolhoosi ja Sõmerpalu sovhoosi alad liideti Sõmerpalu külanõukoguga ning "Pioneeri" kolhoosi territoorium Urvaste külanõukoguga. Kurenurme külanõukogu Eesti nõukogude entsüklopeedia faksiimileversioonis (vaadatud 08.09.2017) Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 13. septembri 1945 seadlus Võru maakonna valdades küla töörahva saadikute nõukogude moodustamise kohta. Eesti NSV Teataja, 1945, 33, 519 Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 26. septembri 1950 seadlus "Maarajoonide moodustamise kohta Eesti NSV-s". Eesti NSV Teataja, 1950, 11, 114 Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 17. juuni 1954 seadlus "Eesti NSV külanõukogude ühendamisest". Eesti NSV Teataja, 1954, 10, 104 Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 24. jaanuari 1959 seadlus "Eesti NSV rajoonide reorganiseerimisest". Eesti NSV Teataja, 1959, 6, 38 Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 3. septembri 1960 seadlus "Mõnede Eesti NSV külanõukogude likvideerimise ning mõnede külanõukogude ja rajoonide piiride muutmise kohta". Eesti NSV Ülemnõukogu Teataja, 1960, 29, 83
Kuusalu külanõukogu

Kuusalu külanõukogu oli külanõukogu Harju rajoonis. Külanõukogu moodustati 1954. Külanõukogu halduskeskus asus Kuusalu asulas. Külanõukogus tegutsesid Kuusalu kolhoos, Kahala sovhoos ja Kirovi-nimelise kalurikolhoosi Kaberneeme osakond. Kuusalu külanõukogu Eesti nõukogude entsüklopeedia faksiimileversioonis (vaadatud 08.09.2017)
Kõola külanõukogu

Kõola külanõukogu oli külanõukogu Eesti NSV-s aastatel 1945–1954. Kõola külanõukogu moodustati 1945 septembris Tartumaal Vaimastvere vallas. Külanõukogu keskus asus Kõola külas. Seoses maakondade ja valdade likvideerimise ning maarajoonide moodustamisega arvati Kõola külanõukogu 1950 septembris Jõgeva rajooni koosseisu. 1954 juunis Kõola külanõukogu likvideeriti, selle territoorium liideti Pedja külanõukoguga. Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 13. septembri 1945 seadlus Tartu maakonna valdades küla töörahva saadikute nõukogude moodustamise kohta. Eesti NSV Teataja, 1945, 33, 516 Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 26. septembri 1950 seadlus "Maarajoonide moodustamise kohta Eesti NSV-s". Eesti NSV Teataja, 1950, 11, 114
Tantsusüit

Tantsusüit on mitmeosaline teos väikestele pillikoosseisudele. Tantsud järjestatakse kontrastsuse printsiibil. Ühtseks tervikuks liidab süidi üks helistik. Klassikalise tantsusüidi põhiosadeks on: Allemande (4-osalises taktimõõdus rahulik saksa tants) Courante (3-osalises taktimõõdus prantsuse jooksutants) Sarabande (3-osalises taktimõõdus aeglane, pidulik, traagiline hispaania tants) Gigue (3-osalises taktimõõdus kiire šoti hüppetants) Põhitantsude ette, vahele ja järele võib lisada teisi tantsulisi või sissejuhatavaid osasid, näiteks prelüüd, aaria, menuett, gavott, bourree jt. Süit Orkestrisüit
Dubna rajoon

Dubna rajoon (vene keeles Дубенский район) on 2. järgu haldusüksus (munitsipaalrajoon) Venemaal Tula oblasti lääneosas. Rajooni keskus on Dubna alev. Rajoon piirneb põhjas Kaluga oblastiga, kirdes Aleksini rajooniga, idas Odojevi rajooniga, kagus Štšokino rajooniga, lõunas Odojevi rajooniga ja idas Suvorovi rajooniga. Rajooni pindala on 802,2 km². Elanike arv oli 2012. aastal 14 805, 2009. aastal 14 612 ja 2002. aastal 15 011. Dubna rajoonis on 85 asulat, mis kuuluvad ühe linnaasunduse (Dubna) ja kahe külaasunduse koosseisu. Rajooni tähtsaim jõgi on Upa jõgi, teised jõed (Bolšaja Kolodnja, Malaja Kolodnja, Glušnja, Dubna ja Volhonka) voolavad temasse. Q126684906
Ilze Liepa

Ilze Marisovna Liepa (vene keeles Илзе Марисовна Лиепа; sündinud 22. novembril 1963 Moskvas) on läti juurtega Venemaa näitleja ja endine balletitantsija. Ta oli 1981. aastast Moskva Suure Teatri balletisolist. 1980. aastate keskel hakkas ta mängima filmides ja 1990. aastate lõpus draamalavastustes. Ta on alates 1984. aastast mänginud 18 filmis. Esimene filmiroll oli naispeakangelane Runa Bulat Mansurovi filmis "Sädelev maailm" (Aleksandr Grini samanimelise fantaasiateose ainetel; filmis mängis peaosa Tiit Härm). 2017. aastal tegi Liepa kaasa Rustam Hamdamovi mängufilmis "Mešok bez dna" ("Мешок без дна"). Pärast Moskva akadeemilise koreograafiakooli lõpetamist 1981. aastal asus Ilze Liepa balletisolistina tööle Moskva Suures Teatris. 1991. aastal lõpetas ta GITIS-e ballettmeistriteaduskonna. 1996 – Venemaa Föderatsiooni teeneline kunstnik 2002 – Venemaa Föderatsiooni rahvakunstnik 2003 – Kuldne Mask kategoorias "parim naisroll balletilavastuses" (Moskva Suure Teatri lavastuses "Padaemand") 2003 – Venemaa Föderatsiooni riiklik preemia 2007 – Karjala Vabariigi rahvakunstnik Tema ema on näitleja Margarita Žigunova. Tema isa Māris Liepa (suri 1989) ja vend Andris Liepa on tuntud balletitantsijad. Ilze Liepa oli abielus viiuldaja Sergei Stadleriga. Tal on tütar (sündinud 2010) teisest abielust (abielu lahutati 2013. aastal). "Метод Лиепа. Философия тела". Альпина, 2012 ISBN 978-5916712230 (200 lk, tiraaž 5000) "Театральные сказки". Москва: Классик, 2014 ISBN 978-5386067663 (80 lk, tiraaž 3000) Илзе Лиепа. 24smi.org Илзе Лиепа. kinopoisk.ru
Štšokino rajoon

Štšokino rajoon (vene keeles Щёкинский район) on 2. järgu haldusüksus (munitsipaalrajoon) Venemaal Tula oblasti keskosas. Rajooni keskus on Štšokino linn. Rajoon piirneb põhjas Tula munitsipaalrajooniga, idas Kirejevski rajooniga, kagus Tjoploje-Ogarjovo rajooniga, edelas Plavski rajooniga, läänes Odojevi rajooniga ja loodes Dubna rajooniga. Rajooni pindala on 1393,40 km². Elanike arv oli 2012. aastal 106 511, 2009. aastal 107 763 ja 2002. aastal 43 064. Štšokino rajoonis on 251 asulat, mis kuuluvad kolme linnaasunduse (Štšokino ja Sovetski linna ning Pervomaiski alevi) ja viie külaasunduse koosseisu. Rajooni tähtsamad jõed on Upa, Plava, Solova, Krapivenka, Malõn, Holoholnja, Degotnja, Neveža, Kamuški, Malahhovka ja Vozdremka. Q126684906
Andreas von Löwis of Menar

Andreas von Löwis of Menar (24. detsember 1777 (vkj) Vanamõisa – 16. september (vkj) 1839 Ķeipene) oli baltisaksa päritolu põllumees ja kunstnik. Andreas von Löwis of Menar põlvnes šoti päritolu aadliperekonnast. Tema isa oli Nurmi mõisnik kindralmajor Reinhold Friedrich von Löwis of Menar (1731–1794), ema Dorothea Elisabeth von Clapier de Colonques (1744–1799). Ta sai koduhariduse. Seejärel astus Vene sõjaväeteenistusse, kus sai 1794. aastaks ratsakaardiväes vahtmeistriks. 1796. aastal õppis ta aadli ratsaväekorpuses. 1797. aastal läks ta sõjaväest erru ja elas Nurmi mõisas. Ta täiendas haridust, millele aitas kaasa tema kodukihelkonna pastor Gustav von Bergmann. 1801. aastal immatrikuleeriti ta Jena ja 1803. aastal Heidelbergi ülikooli. Seejärel õppis ta aastatel 1806–1808 Schwetzingeni metsainstituudis. Naasis 1808. aastal kodumaale ja temast sai 1811. aastal Liivimaa Üldkasuliku ja Ökonoomilise Sotsieteedi alaline sekretär, kellena töötas surmani. Ta suri Löwis of Menarite Ķeipene pandimõisas. Ta oli 28 aastat Sotsieteedi alaline sekretär. Aastatel 1812–1825 andis ta välja ajakirja Neues Ökonomisches Repertorium für Livland ja 1826–1837 ajakirja Jahrbücher für Landwirtschaft, mis olid hilisema nädalakirja Baltische Wochenschrift für Landwirtschaft, Gewerbfleiss und Handel eelkäijaks. Aastatel 1816–1839 panustas ta oluliselt trigonomeetrilistesse mõõtmistesse, mis päädisid 1839. aastal üllitatud Liivimaa spetsiaalkaardiga. Lisaks edendas ta lamba- ja söödataimede kasvatust. Ta oli ka üks rahekindlustuse alusepanijatest. Ta oli ilmselt nimeka joonistaja ja vaselõikaja Karl August Senffi (1770–1838) õpilane. Tema varaseimad teose pärinevad 1819. aastast. Tema peamine teos oli 1821–1827 välja antud kaheköiteline "Denkmäler aus der Vorzeit Liv- und Ehstlands", mille illustratsioonide autor ta oli. Löwis of Menar oli Saksi-Weimar-Eisenachi Mineraloogiaseltsi, Kuramaa Kirjanduse ja Kunsti Seltsi, Riia Bürgerite Ühenduse ning Venemaa Läänemereprovintside Ajaloo ja Arheoloogia Seltsi tegevliige. Samuti valiti ta Jena Ladina Seltsi auliikmeks. Einleitung zur Forstwirtschaft in Livland (1814) Denkmäler aus der Vorzeit Liv- und Ehstlands (2 köidet) (1821–1827) Ueber die ehemalige Verbreitung der Eichen in Liv- und Ehstland (1824) Löwis of Menar Liivimaa Sotsieteet Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften. Teil I: Livland. Görlitz, 1929, lk 106. Lenz, Wilhelm. Deutschebaltisches biographisches Lexikon 1710−1960. Köln-Wien: Böhlau Verlag, 1970, lk 471. Mittheilungen aus dem Gebiete der Geschichte Liv-, Ehst- und Kurland´s. Zweites Bandes erstes Heft. Riga-Leipzig: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1840, lk 191. Andreas von Löwis of Menar (1778–1839) http://utlib.ut.ee/kogud/bskunst/menar.htm. Mittheilungen aus dem Gebiete der Geschichte Liv-, Ehst- und Kurland´s. Zweites Bandes erstes Heft. Riga-Leipzig: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1840, lk 190. Andreas von Löwis of Menar veebisaidil "BBLD - Baltisches biografisches Lexikon digital" Zum Andenken an Andreas von Löwis. − Das Inland. Nr 41. 14. oktoober 1839. Veerg 647-650. Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften
RedOne

Nadir Khayat (araabia keeles: نادر الخياط‎‎) (sündinud 9. aprillil 1972 Tétouanis Marokos), lavanimega RedOne,on Maroko-Rootsi produtsent, laulja, laulukirjutaja ja plaadifirma tegevjuht. Olles albumite produtsent, on ta töötanud selliste kuulsustega nagu Lady Gaga, Michael Jackson, U2, Nicki Minaj, Jennifer Lopez, Cross Gene, Pitbull, Enrique Iglesias, Shakira, Wyclef Jean, Mariah Carey, Paulina Rubio, Mylène Farmer, Inna, Alexandra Burke, Austin Mahone, One Direction, Marc Anthony, The Band Perry, Prince Royce, Rod Stewart. RedOne'il on ka endanimeline plaadifirma RedOne Records. Mitmed tema laulud on jõudnud Billboardi edetabelisse ja saanud isegi ülemaailmseteks hittideks. RedOne on olnud nomineeritud kümnele Grammy auhinnale, millest ta on võitnud kolm. Ta võitis ka The Grammis auhinna "Aasta produtsent" kategoorias (võistlus on Grammy auhindade Rootsi versioon). Aastal 2009 oli ta edetabelis Billboard Hot 100 esikohal produtsendina ja kolmandal kohal laulukirjutajana, kuid BMI nimetas ta ka aasta laulukirjutajaks. Tavaliselt on ta pop-, rokk-, dance-, eurodance- ja house-muusika produtsent.
Concerto grosso

Concerto grosso (itaalia keeles 'suur kontsert') on esimene orkestrižanr. See koosneb kolmest osast: kiire, aeglane ja kiire[küsitav]. Concerto grosso tekkis žanrina barokkajastul, selle rajajaks peetakse itaalia heliloojat Arcangelo Corellit. Concerto grossot mängivad barokktrio (concertino) ja suurem orkester (ripieno), mis toetab väiksemat koosseisu lõiguti. Teost on võimalik mängida ka ainult concertinoga. Näiteks Alfred Schnittke Concerto grosso (see on kirjutatud kahele viiulile, ettevalmistatud klaverile ja keelpillidele). Kontsert (barokk) Mitmekooriline kontsert Soolokontsert
Ozoli raudteejaam

Ozoli raudteejaam oli raudteejaam Ainaži–Valmiera–Smiltene raudteel Limbaži piirkonnas Brīvzemnieki vallas Ozoli külas. Jaam asus Heinaste raudteejaamast 46 kilomeetri kaugusel ja jäi raudtee valmimisajal Volmari kreisi Dikļi kihelkonda Ozoli mõisa maadele. Jaam avati aastal 1912. Algselt kandis see nime Lappier. Aastal 1918 nimetati see ümber Ozolmuiža raudteejaamaks, aastal 1919 aga Ozoli raudteejaamaks. Teise maailmasõja ajal põles sealne jaamahoone maha, abihoone muudeti aga eravalduses olevaks individuaalelamuks. Jaam suleti aastal 1976. T. Altbergs, K. Augustāne, I. Pētersone. Dzelzceļi Latvijā. R: Jumava, 2009, 118. lk. Jaam vanal kaardil
Peter von Löwis of Menar

Peter Frommhold von Löwis of Menar (9. veebruar 1768 (vkj) – 28. november (vkj) 1829 Saka) oli baltisaksa päritolu põllumees ja mõisaomanik. Peter Frommhold von Löwis of Menar põlvnes šoti päritolu aadliperekonnast. Tema isa oli Nurmi mõisnik kindralmajor Reinhold Friedrich von Löwis of Menar (1731–1794), ema Dorothea Elisabeth von Clapier de Colonques (1744–1799). Astus Vene sõjaväeteenistusse, millest läks erru majori auastmes. Edaspidi oli ta tegev põllumehena. 1793. aastal omandas ta Kandle pandimõisa, mille ta 1805. aastal edasi loovutas. 1810. aastal pantis ta Saka mõisa, mis 1827. aastal tema nimele päriseks kirjutati. Valiti Ranna-Viru adrakohtunikuks. 1827. aastal immatrikuleeriti ta Eestimaa rüütelkonna matriklisse. Löwis of Menarit peeti humaansete vaadetega mõisnikuks, mille parimaks väljenduseks oli Kandle eraõigus.  Pikemalt artiklis Kandle eraõigus Löwis of Menar andis 1801. aastal oma Kandle pandimõisa talupoegadele eraõiguse, mida peeti tollal üliradikaalseks. Eraõigus käsitles teemasid nagu maa kasutusõigus, isikliku vabaduse saavutamine, vallakohus jms. Kandle eraseadus nägi ette ka tee isikliku vabaduse saamiseks. Nimelt pidi peremees, kes oli 15 aastat hoolsalt talu pidanud, korralikult elanud ja polnud mõisale võlgu jäänud, saama isikliku vabaduse, kui ta maksab 60 rubla assignaatides. Ta võis jääda ka sama maa rentnikuks. Nii saadud vabadus pidi laienema ka tema alaealistele lastele, mitte aga täiskasvanutele. Kandle eraseaduses oli talupoegade müük piiratud, see ei võinud toimuda vastu talupoja tahtmist. Löwis of Menar Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften. Teil I: Livland. Görlitz, 1929. Lk 107. Lenz, Wilhelm. Deutschebaltisches biographisches Lexikon 1710 - 1960. Köln-Wien: Böhlau Verlag, 1970. Lk 473. Kinnistute register. Nr 46. Kandle. Kinnistute register. Nr 122. Saka. Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften. Teil: Estland. Bd II. Görlitz: Verlag E. U. Starke, 1930. Lk 127. Pulver, Andres. Kandle mõisas kehtis oma õigus. − Virumaa Teataja. Nr 77. 15. september 2016. Lk 10.
Ozoli (Brīvzemnieki vald)

Ozoli (vana nimega Ozolu Stacija) on küla (mazciems) Lätis Limbaži piirkonnas Brīvzemnieki vallas. Küla asub merepinnast 82 meetri kõrgusel. Ozoli asub Riiast 113, endisest piirkonna keskusest Alojast 16 ja valla keskusest Puikulest 7 kilomeetri kaugusel. Küla kujunes Ozolmuiža mõisa maadele seoses Ainaži–Valmiera–Smiltene raudtee rajamisega, tekkides Ozoli raudteejaama juurde. 1935. aastal oli külas 124 elanikku. Pärast kohaliku kolhoosi likvideerimist ja raudtee sulgemist hakkas Ozoli elanike arv kiiresti vähenema. Aastatel 2009–2021 kuulus küla Aloja piirkonda. Külas on Ozoli bussipeatus. Vietvārdu datubāze[alaline kõdulink] Latvijas pagasti. Enciklopēdija. Rīga : A/S Preses nams. 2001—2002. ISBN 9984-00-412-0. Autotransporta direcija
Sonaaditsükkel

Sonaaditsükkel ehk sonaat-sümfooniline tsükkel on muusikas mitmeosaline vorm, milles vähemalt üks osa (tavaliselt esimene) on sonaadivormis. Sonaaditsükkel saab teosena nimetuse esinejate koosseisu järgi. Ka osade arv,iseloom ja ülesehitus sõltuvad esitavast koosseisust. Sonaaditsükkel sümfooniaorkestrile on sümfoonia. Sonaaditsükkel soolopillile ja sümfooniaorkestrile on instrumentaalkontsert, mis saab nime soolopilli järgi (näiteks klaverikontsert, trompetikontsert). Sonaaditsükkel soolopillile klaverisaatega või ilma on sonaat. Sonaaditsükkel kammeransamblile saab nimetuse esinejate arvu järgi. 2 mängijat – duo 3 mängijat – trio 4 mängijat – kvartett 5 mängijat – kvintett 6 mängijat – sekstett 7 mängijat – septett 8 mängijat – oktett 9 mängijat – nonett Sümfoonia ja keelpillikvartett on tavaliselt neljaosalised: osa on sonaadivormis ja kiires tempos osa on aeglane, tihti variatsioonivormis osa on tantsuline, enamasti menuett või skertso osa on kiire finaal, sonaadi- või rondovormis Sonaat ja instrumentaalkontsert on tavaliselt kolmeosalised: osa on sonaadivormis, kiire osa on aeglane osa on tavaliselt rondovormis, kiire
Kauguri raudteepeatus

Kauguri raudteepeatus oli raudteepeatus Ainaži–Valmiera–Smiltene raudteel Valmiera piirkonnas Dikļi vallas. Peatus asus Heinaste raudteejaamast 49,4 kilomeetri kaugusel ja jäi raudtee valmimisajal Volmari kreisi Dikļi kihelkonda Dikļi mõisa maadele. Peatus avati aastal 1912. 1920. aastatel rongid seal ei peatunud, peatus avati taas aastal 1935. Peatus suleti reisirongiliikluse lõpetamisel aastal 1979. T. Altbergs, K. Augustāne, I. Pētersone. Dzelzceļi Latvijā. R: Jumava, 2009, lk 118. Peatus vanal kaardil
Dikļi raudteepeatus

Dikļi raudteepeatus oli raudteepeatus Ainaži–Valmiera–Smiltene raudteel Valmiera piirkonnas Dikļi vallas Dikļi küla lähistel. Peatus asus Heinaste raudteejaamast 55 kilomeetri kaugusel ning jäi raudtee valmimisajal Volmari kreisi Dikļi kihelkonda Dikļi mõisa maadele. Peatus avati aastal 1920. Aastal 1950 rajati sinna jaamahoone, mis on säilinud siiani. Peatus suleti reisirongiliikluse lõpetamisel aastal 1979. T. Altbergs, K. Augustāne, I. Pētersone. Dzelzceļi Latvijā. R: Jumava, 2009, 118. lk. Peatus vanal kaardil
Dauguļi raudteejaam

Dauguļi raudteejaam oli raudteejaam Ainaži–Valmiera–Smiltene raudteel Valmiera piirkonnas Dikļi vallas. Jaam asus Heinaste raudteejaamast 62 kilomeetri kaugusel ja jäi raudtee valmimisajal Volmari kreisi Straupe kihelkonda Dauguļi mõisa maadele. Peatus avati aastal 1912. Algselt kandis see nime Daugeln. Teise maailmasõja järel hakkas sealses jaamahoones tegutsema kohalik pood. Aastal 1958 avati jaamast Zilaiskalnsi turbavabrikusse viiv harutee. Peatus suleti reisirongiliikluse lõpetamisel aastal 1979, ent sealne jaam tegutses edasi kuni aastani 2000, teenindades turvast vedavaid kaubaronge. Endise jaama juures asub bussipeatus Dauguļu stacija. T. Altbergs, K. Augustāne, I. Pētersone. Dzelzceļi Latvijā. R: Jumava, 2009, 118. lk. Autotransporta direcija Jaam vanal kaardil
Zilaiskalnsi raudteejaam

Zilaiskalnsi raudteejaam oli raudteejaam Ainaži–Valmiera–Smiltene raudteel Valmiera piirkonnas Kocēni vallas Liepase küla aladel. Jaam asus Heinaste raudteejaamast 71 kilomeetri kaugusel ja jäi raudtee valmimisajal Volmari kreisi Veide kihelkonda Mujāni mõisa maadele. Peatus avati aastal 1912. Algselt kandis see nime Mojan. Jaam suleti reisirongiliikluse lõpetamisel aastal 1979, sealne jaamahoone on tänapäeval erastatud. T. Altbergs, K. Augustāne, I. Pētersone. Dzelzceļi Latvijā. R: Jumava, 2009, lk 118. Peatus vanal kaardil
Kocēni raudteejaam

Kocēni raudteejaam oli raudteejaam Ainaži–Valmiera–Smiltene raudteel Valmiera piirkonnas Kocēni vallas Kocēnis. Jaam asus Heinaste raudteejaamast 76 kilomeetri kaugusel ja jäi raudtee valmimisajal Volmari kreisi Veide kihelkonda Kokmuiža mõisa maadele. Jaam avati aastal 1912. Algselt kandis see nime Kokenhof. Aastal 1913 avati sealt Kokmuiža mõisakompleksi juurde viiv kahe kilomeetri pikkune harutee, mis teenindas sealset õllevabrikut. Aastal 1919 nimetati jaam ümber Kokmuiža raudteejaamaks, tänapäevase nime sai see aastal 1940. Jaam suleti reisirongiliikluse lõpetamisel aastal 1979, sealne jaamahoone on tänapäeval erastatud. T. Altbergs, K. Augustāne, I. Pētersone. Dzelzceļi Latvijā. R: Jumava, 2009, 118. lk. Peatus vanal kaardil
Jāņuparksi raudteejaam

Jāņuparksi raudteejaam oli raudteejaam Ainaži–Valmiera–Smiltene raudteel Valmieras. Jaam asus Heinaste raudteejaamast 80 kilomeetri kaugusel ja jäi raudtee valmimisajal Volmari kreisi Veide kihelkonda Jānūparksi mõisa maadele. Jaam avati aastal 1912. Algul kandis see nime Valmiera II. Jaam asus Valmiera kesklinnale lähemal kui Valmiera raudteejaam, seetõttu kasutas seda ka ohtralt reisijaid. Kahe maailmasõja vahel oli tegemist ühega kahest selle raudtee kõige intensiivsema reisijate liiklusega jaamast. Jaama lähedusse rajati ka saekaater. Jaam suleti reisirongiliikluse lõpetamisel aastal 1979, sealne jaamahoone on tänapäeval erastatud. Pa bānīša takām… Šaursliežu dzelzceļa Smiltene – Ainaži apraksts Ineta Amoliņa historia.lv, 2010 T. Altbergs, K. Augustāne, I. Pētersone. Dzelzceļi Latvijā. R: Jumava, 2009, 119. lk. Jaam vanal kaardil
Broholmer

Broholmer on Taanist pärinev koeratõug. Tõustandardis on koera käitumise/iseloomu kohta muuhulgas kirjas: "Rahulik, hea iseloomuga, sõbralik, ent valvas." Pildid "BROHOLMER" (PDF) (inglise). FCI. Vaadatud 08.09.2017. "Broholmer" (PDF). Eesti Kennelliit. Vaadatud 08.09.2017.  Broholmer – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Broholmer koer.ee saidil