laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
NSV Liidu Lennukitööstuse Rahvakomissariaat

NSV Liidu Lennukitööstuse Rahvakomissariaat (vene keeles Народный комиссариат авиационной промышленности СССР) oli aastatel 1939–1946 eksisteerinud riigiorgan Nõukogude Liidus; kuulus rahvakomissariaadina NSV Liidu Rahvakomissaride Nõukogu koosseisu. Tegeles lennukitööstuse juhtimisega. Jaanuaris 1939 likvideeriti NSV Liidu Kaitsetööstuse Rahvakomissariaat. Selle baasil moodustati neli uut rahvakomissariaati, sealhulgas lennukitööstuse rahvakomissariaat. Mihhail Kaganovitš (1939–1940) Aleksei Šahhurin (1940–1946) Märtsis 1946 kujundati lennukitööstuse rahvakomissariaat ümber NSV Liidu Lennukitööstuse Ministeeriumiks.
NSV Liidu Kaitsetööstuse Rahvakomissariaat

NSV Liidu Kaitsetööstuse Rahvakomissariaat (vene keeles Народный комиссариат оборонной промышленности СССР) oli aastatel 1936–1939 eksisteerinud riigiorgan Nõukogude Liidus; kuulus rahvakomissariaadina NSV Liidu Rahvakomissaride Nõukogu koosseisu. Tegeles kaitsetööstuse juhtimisega. Detsembris 1936 reorganiseeriti NSV Liidu Rasketööstuse Rahvakomissariaat ja sellest eraldunud struktuuriüksuste baasil moodustati eraldiseisev NSV Liidu Kaitsetööstuse Rahvakomissariaat. Moissei Ruhhimovitš (1936–1937) Mihhail Kaganovitš (1937–1939) Jaanuaris 1939 kaitsetööstuse rahvakomissariaat likvideeriti. Selle baasil moodustati neli uut rahvakomissariaati: NSV Liidu Lennukitööstuse Rahvakomissariaat NSV Liidu Laevatööstuse Rahvakomissariaat NSV Liidu Relvastuse Rahvakomissariaat NSV Liidu Lahingumoona Rahvakomissariaat
NSV Liidu Rasketööstuse Rahvakomissariaat

NSV Liidu Rasketööstuse Rahvakomissariaat (vene keeles Народный комиссариат тяжёлой промышленности СССР) oli aastatel 1932–1939 eksisteerinud riigiorgan Nõukogude Liidus; kuulus rahvakomissariaadina NSV Liidu Rahvakomissaride Nõukogu koosseisu. Tegeles rasketööstuse juhtimisega. Rasketööstuse rahvakomissariaat moodustati jaanuaris 1932. Detsembris 1936 rahvakomissariaat reorganiseeriti – eraldus osa struktuuriüksusi, mille baasil moodustati eraldiseisev NSV Liidu Kaitsetööstuse Rahvakomissariaat. Augustis 1937 toimus taas ümberkujundamine ja uue eraldiseisva rahavakomissariaadi moodustumine (NSV Liidu Masinaehituse Rahvakomissariaat). Sergo Ordžonikidze (1932–1937) Valeri Mežlauk (veebruarist augustini 1937) Lazar Kaganovitš (1937–1939) 1934. ja 1936. aastal korraldati arhitektuurikonkurss rasketööstuse rahvakomissariaadi uue administratiivhoone ehitamiseks Punase väljaku äärde. Tegelikult jäi uus hoone ehitamata. Selline otsus võimude poolt tehti pärast veebruaris 1937 rahvakomissar Sergo Ordžonikidze surma. Jaanuaris 1939 rasketööstuse rahvakomissariaat likvideeriti. Selle baasil moodustati kuus uut rahvakomissariaati: NSV Liidu Kütusetööstuse Rahvakomissariaat NSV Liidu Musta Metallurgia Rahvakomissariaat NSV Liidu Värvilise Metallurgia Rahvakomissariaat NSV Liidu Elektrijaamade ja Elektrotehnikatööstuse Rahvakomissariaat NSV Liidu Keemiatööstuse Rahvakomissariaat NSV Liidu Ehitusmaterjalitööstuse Rahvakomissariaat
NSV Liidu Lahingumoona Rahvakomissariaat

NSV Liidu Lahingumoona Rahvakomissariaat (vene keeles Народный комиссариат боеприпасов СССР) oli aastatel 1939–1946 eksisteerinud riigiorgan Nõukogude Liidus; kuulus rahvakomissariaadina NSV Liidu Rahvakomissaride Nõukogu koosseisu. Tegeles lahingumoona tootmise juhtimisega. Jaanuaris 1939 likvideeriti NSV Liidu Kaitsetööstuse Rahvakomissariaat. Selle baasil moodustati neli uut rahvakomissariaati, sealhulgas lahingumoona rahvakomissariaat. Ivan Sergejev (1939–1941) Pjotr Goremõkin (1941–1942) Boriss Vannikov (1942–1946) Jaanuaris 1946 kujundati lahingumoona rahvakomissariaat ümber NSV Liidu Põllumajandusmasinaehituse Rahvakomissariaadiks.
Grigori Semjonov

Grigori Mihhailovitš Semjonov (vene Григорий Михайлович Семёнов; 13. september 1890 vkj Kuranža küla Durulgujevi staniitsa – 30. august 1946 Moskva) oli Venemaa sõjaväelane, Venemaa kodusõja ajal Taga-Baikali ja Kaug-Ida kasakavägede ataman.
Reetmine

Reetmine, ka äraandmine ja sõnamurdmine, on vande, lepingu, usalduse, kokkuleppe, antud sõna teadlik rikkumine, aga ka inimese enda või kogukonna normide ja väärtuste, mille järgi elatakse, nende normide ja väärtuste vastane tegevus. Kultuuride, religioonide ja õigussüsteemide lõikes on petmine moraalselt vale tegu, kuigi mõnikord mõistetakse seda sõltuvalt ajaloolistest ja sotsiaalsetest tingimustest erinevalt. Sotsioloogiliselt on reetmist tõlgendatud kui avalikku või varjatud keeldumist osalemast kogukonnas, mille liige ollakse, tegutsedes vastuolus selle normide ja väärtustega. Tuntud reeturite ja äraandjatena tuuakse tavaliselt esile Juudas Iskarioti, Ephialtest ja Marcus Junius Brutust.
Ġbejna

Ġbejna (hääldus džbeina) on traditsiooniline Malta lambapiimast valmistatud väike juust. See on valmistatud lambapiimast ja laabist ning sellele on lisatud soola, musta pipart, aga ka muid maitsetaimi. Malta saartel (Maltal ja Gozol) on juustuvalmistamisest teateid alates 14. sajandist. Maltal on ġbejna populaarne, seda süüakse värskelt või päikesekuivatatuna, aga ka lisandina suppides, pastades, pitsades või leivakattena. Sõna ġbejna (mitmus ġbejniet) tähendab malta keeles 'väikest juustu' või 'juustukest', mis on tuletatud põhisõnast ġobna 'juust'. Natalia Coleiro. "Sheep cheeselets in Malta". MALTA TRAVEL GUIDE BLOG, 7. aprill 2021. Inglise keeles. Vaadatud 24. aprillil 2023 Alice Taylor. "Malta’s iconic cheese to be considered by Brussels". EURACTIV, 18. oktoober 2022. Inglise keeles. Vaadatud 24. aprillil 2023
Christopher Pissarides

Sir Christopher Antoniou Pissarides (kreeka keeles Χριστόφορος Αντωνίου Πισσαρίδης, Christóforos Antoníou Pissarídis; sündinud 20. veebruaril 1948 Nikosias) on küprose päritolu briti majandusteadlane ja London School of Economics and Political Science'i majandus- ja poliitikaprofessor. 2010. aastal pälvis ta Nobeli majanduspreemia koos Peter Diamondi ja Dale Mortenseniga oma tööturu analüüsi eest. Christopher Pissarides sündis Antonios ja Evdokia Pissaridese pojana ning õppis aastatel 1967-1971 Essexi Ülikoolis majandust, omandades 1970. aastal bakalaureusekraadi ja 1971. aastal magistrikraadi. Doktorikraadi omandas ta London School of Economics and Political Science'is aastatel 1971-1973. Tema doktoritöö, mida juhendas Michio Morishima, kandis pealkirja "Individual Behaviour in Markets with Imperfect Information". Pärast lühiajalist tööd Küprose keskpangas oli ta 1974-1976 Southamptoni Ülikooli majandusteaduse lektor, enne kui ta läks tagasi London School of Economics'i. Seal oli ta 1976-1986 majandusteaduse lektor. Alates 1986. aastast esindab ta seda eriala professorina. Alates 1994. aastast on ta olnud ka Majanduspoliitika Uurimiskeskuse teadur ja alates 2001. aastast Töö Tuleviku Instituudi teadur. Külalisprofessorina on ta töötanud Harvardi Ülikoolis ja National Bureau of Economic Researchis (1979-1980), Princetoni Ülikoolis (1984), Euroopa Ülikooli Instituudis Firenzes (1989), California Ülikoolis Berkeleys (1990-1991), Viini kõrgema õppeasutuse juures (1992), California ülikoolis Los Angeleses (1996) ja Yale'i Ülikoolis (2000). Alates 2013. aasta oktoobrist juhib ta Peterburi Riikliku Ülikooli majanduskasvu uurimise laboratooriumi. Pissarides tegeleb tööturu ja makroökonoomika vastastikmõjuga, eelkõige töötuse, tööturupoliitika, majanduskasvu ja struktuurimuutuste teemadega. Tal on kaks poega ja tütar. Rank, Silje (11. oktoober 2010, 14:13). "Nobel kolmele". Äripäev. "В Санкт-Петербургском государственном университете открылась лаборатория под руководством лауреата Нобелевской премии Кристофера Антониу Писсаридеса" (vene). Originaali arhiivikoopia seisuga 23. detsember 2016. Vaadatud 24. aprillil 2023. Christopher A Pissarides Prof Christopher Pissarides ideas.repec.org
NSV Liidu Keskmise Masinaehituse Rahvakomissariaat

NSV Liidu Keskmise Masinaehituse Rahvakomissariaat (vene keeles Народный комиссариат среднего машиностроения СССР) oli aastatel 1939–1946 eksisteerinud riigiorgan Nõukogude Liidus; kuulus rahvakomissariaadina NSV Liidu Rahvakomissaride Nõukogu koosseisu. Aastatel 1937–1937 eksisteeris NSV Liidu Masinaehituse Rahvakomissariaat, mis moodustati 22. augustil 1937 rasketööstuse rahvakomissariaadi ümberkujundamise tulemusena. Seda juhtisid Valeri Mežlauk (1937), Aleksandr Bruskin (1937–1938), Mihhail Davõdov (kohusetäitja 1938) ja Viktor Lvov (1938). Kolm esimest rahvakomissari represseeriti ja hukati). Veebruaris 1939 masinaehituse rahvakomissariaat likvideeriti. Selle baasil moodustati kolm uut rahvakomissariaati: NSV Liidu Raskemasinaehituse Rahvakomissariaat NSV Liidu Keskmise Masinaehituse Rahvakomissariaat NSV Liidu Üldise Masinaehituse Rahvakomissariaat Ivan Lihhatšjov (1939–1940) Vjatšeslav Malõšev (1940–1941) Stepan Akopov (1941–1946) Veebruaris 1946 kujundati keskmise masinaehituse rahvakomissariaat ümber NSV Liidu Autotööstuse Rahvakomissariaadiks.
NSV Liidu Raskemasinaehituse Rahvakomissariaat

NSV Liidu Raskemasinaehituse Rahvakomissariaat (vene keeles Народный комиссариат тяжёлого машиностроения СССР) oli aastatel 1939–1946 eksisteerinud riigiorgan Nõukogude Liidus; kuulus rahvakomissariaadina NSV Liidu Rahvakomissaride Nõukogu koosseisu. Veebruaris 1939 likvideeriti NSV Liidu Masinaehituse Rahvakomissariaat. Selle baasil moodustati kolm uut rahvakomissariaati, sealhulgas raskemasinaehituse rahvakomissariaat. Vjatšeslav Malõšev (1939–1940) Aleksandr Jefremov (1940–1941) Nikolai Kazakov (1941–1946) Märtsis 1946 kujundati raskemasinaehituse rahvakomissariaat ümber NSV Liidu Raskemasinaehituse Ministeeriumiks.
NSV Liidu Elektrotehnikatööstuse Rahvakomissariaat

NSV Liidu Elektrotehnikatööstuse Rahvakomissariaat (vene keeles Народный комиссариат электропромышленности СССР) oli aastatel 1940–1946 eksisteerinud riigiorgan Nõukogude Liidus; kuulus rahvakomissariaadina NSV Liidu Rahvakomissaride Nõukogu koosseisu. Tegeles elektrotehnikatööstuse juhtimisega. Aprillis 1940 moodustati likvideeritud NSV Liidu Elektrijaamade ja Elektrotehnikatööstuse Rahvakomissariaadi baasil kaks uut rahvakomissariaati, sealhulgas elektrotehnikatööstuse rahvakomissariaat. Vassili Bogatõrjov (1940–1941) Ivan Kabanov (1941–1946) Aksel Berg (1943–1944) Märtsis 1946 kujundati elektrotehnikatööstuse rahvakomissariaat ümber NSV Liidu Elektrotehnikatööstuse Ministeeriumiks.
Mesaoría

Mesaoría (kreeka keeles Μεσαορία (tlk "mägede vahel"), türgi keeles Mesarya) on viljakas alluviaaltasandik Küprose saare põhjaosas. Tasandikul voolab Küprose pikim jõgi, Pediaíos. Pärast selle moodustumist umbes sada miljonit aastat tagasi koosnes Küpros kahest lubjakivisaarest. Umbes seitsmekümne miljoni aasta jooksul eraldas Küprost mereriba. Selle sulgesid vulkaanipursked ja moodustus Tróodose mäestik. Pehme vulkaanilise kivimi erosioon moodustas Mesaoría. Tasandikult on leitud tõendeid inimasustuse kohta, mis pärinevad neoliitikumist, mil tasandik oli kaetud metsaga. Iidsetel aegadel raiuti metsa Ptolemaioste mereväe ehitusmaterjali jaoks. Tänapäeval asub tasandikul muu hulgas Nikosia suurlinnapiirkond. cypnet.co.uk
Traavel

Traavliteks nimetatakse kiirsõiduhobuseid, kelle põhiline allüür ehk liikumisviis on traav. Nad põlvnevad enamasti flaami hobusest ja täisverelisest ratsahobusest. Neid on väga pika aja jooksul aretatud, võttes aluseks traavi kiiruse. Nii on saadud hobused, kellele kehaehituse tõttu kõige paremini sobib traavimine. Traavlite tõugude hulka kuuluvad: Orlovi traavel Ameerika traavel Prantsuse traavel Norfolki traavel Vene traavel Traavlid on mõõduka kuiva kehaehitusega ning on massiivsuselt raskeveohobuste ja ratsahobuste vahepealsed. Nad on tavaliselt lühema turjaga, libajama pihaga, lühikese järsu laudjaga ning teravate liigesnurkadega. Õlavars on küünarvarrest lühem ja kämmal on võrreldes ratsudega pikenenud. Närvisüsteemilt on traavlid tihti tundlikumad ja õrnemad. Neil on väga elav temperament ja nad on head jooksjad. Traavlid küpsevad kiiresti. Seetõttu alustavad nad võistlemist traavlikäru ees väga noorelt ning ka lõpetavad noorelt. Hiljem kasutatakse neid tõuaretuses, peetakse niisama või kasutatakse ratsaspordis. Kuigi nad küpsevad kiiresti, ei tohiks nendega ratsutama hakata varem kui ratsahobustega. Traavisport tähendab eelkõige võidusõidukaarikut vedavate ja kutsari poolt kutsitud traavlite võidusõitu. Mõningail puhkudel korraldatakse traavlite võidusõite ilma kaarikuteta. Sel puhul on hobuse juht sadulas. Sellise võistluse nimetus on Monte. Traavivõistlus peetakse hipodroomil. Meie lähimate naabrite soomlaste ja rootslaste seas on traavisport ülimalt populaarne. Enamikus Euroopa Liidu vanemates riikides võistleb traavisport kaasaelajate hulkades võrrelduna teiste suurte nn publikualadega. Traavisport on väga "pikaealine" spordiala. Euroopa parimate kutsarite seas on hulk mehi ja naisi, kellel 50. sünnipäev juba seljataga. Esimest korda istutavad noored kutsarid võidusõidukaarikusse umbes üheksa aastaselt. Siis on kaarik veel hoopis väike ja aistegi vahel pole pooletonnist võistlushobust, vaid veidi enam kui meetrise turjakõrgusega poni. Traavivõistluste korraldamine on ülimalt tulus riigile, sest just siin saab maamees põhjuse hobuseid kasvatada. Sellega suureneb tublisti maapiirkondade tööhõive ning mitmekesistub põllumajanduslik tootmine. Tallinna Hipodroom
Miroslav Hroch

Miroslav Hroch (sündinud 14. juunil 1932 Prahas) on tšehhi ajaloolane. Hroch on põhjalikult tegelenud Ida-Euroopa rahvusluse uurimisega, rajades laialt kasutatava teooria rahvusluse arengu faasidest. A-faasis rahvuslus on tema järgi vaid kitsa eliidi isiklik hobi, mil pole rahva seas erilist kandepinda (Eestis on seda faasi nimetatud ka eelärkamisajaks). B-faasis asuvad rahvuslusega tegelevad haritlased ideed laiemate rahvahulkade seas levitama, tekitades kohalike aktivistide võrgu. C-faasis muutub rahvuslus massiliikumiseks, mis võib kaasa haarata enamiku rahvast. Hrochi skeemi on oma doktoritöös ("Äratajad: Rahvuslik ärkamisaeg Eestis ja selle kandjad") kasutanud Mart Laar. "Ecclesia militans: the inquisition"; kaasautor Anna Skýbová; Leipzig, 1998 ISBN 3-361-00000-9 "Social preconditions of national revival in Europe: a comparative analysis of the social composition of patriotic groups among the smaller European nations"; New York, 2000
Henri Dupuy de Lôme

Stanislas-Charles-Henri-Laurent Dupuy de Lôme (15. oktoober 1816 Ploemeur – 1. veebruar 1885 Pariis) oli prantsuse laevaehitusinsener. Pärast erialase tehnilise hariduse omandamist École polytechnique'is täiendas Dupuy de Lôme end Inglismaal, kus õppis põhjalikult raudlaevade ehitust. Naasnud kodumaale sai temast laevaehitusinsener, kes projekteeris sõjalaevu ja laevadele aurumootoreid. Ta konstrueeris maailmas esimese sõukruviga liinilaeva Napoleon (1850) ja esimese spetsiaalselt ehitatud aurujõuseadmega avamere soomuslaeva La Gloire (1859). 1872. aastal konstrueeris Dupuy de Lôme inimjõul liikuva juhitava õhulaeva. Aerostaadi pikkus oli 36 m, suurim läbimõõt 15 m ja maht 3500 m³. Gondlis asus propelleri võll, mida kaheksa meest ühiste jõupingutustega ringi ajasid. Õhulaev võis liikuda kiirusega 9–11 km/h. Elu viimastel aastatel osales ta elektrijõuseadmega allveelaeva Gymonte konstrueerimisel (valmis 1888. aastal, juhtiv konstruktor Gustave Zédé). 1863 – Auleegioni suurohvitseri klassi orden 1866 – valiti Prantsuse Teaduste Akadeemia liikmeks Liinilaev Napoleon (1850) Soomuslaev La Gloire merelahingus (1859). François Geoffroy Roux' maal Soomuslaeva La Gloire mudel Dupuy de Lôme'i õhulaev (1872) Allveelaev Gymonte (1888)
Tartu kooliõpilaste pataljon

Tartu kooliõpilaste pataljon oli Eesti Vabadussõja alguses vabatahtlikkuse alusel Tartu vanemate klasside kooliõpilastest moodustatud väeosa. Tartu kooliõpilased osalesid Tartus korra- ja julgeoleku hoidmisel linnas, relvade ja laskemoona hankimisel ja peidetud sõjavarustuse avastamisel pärast Saksa okupatsiooni lõppu Tartus. 21. detsembril 1918 taganesid kooliõpilaste salgad Eesti vägedega ja olid sunnitud Tartust lahkuma. Kärevere mõisas võttis leitnant Julius Kuperjanov 22 treffneristi oma juhatuse alla, kes moodustasid põhialuse Julius Kuperjanovi partisanipataljonile. 29. detsembril 1918 nimetati Tartu vabatahtlike pataljoni ülemaks alamleitnant Karl August Einbund; ja 30. detsembril algas Viljandis pataljoni formeerimine ning korrastamine. 1. roodu moodustasid treffneristid alamkapten Oskar Elleri, 2. roodu Tartu Kommertskooli õpilased leitnant M. Libese juhatusel.  Pikemalt artiklis Tartu vabatahtlike pataljon Osa õppursõdureid osales alamkapten Oskar Elleri juhatusel Tartu vabatahtlike pataljoniga 1919. aasta 6. jaanuaril Kärstna mõisa vabastamisel. 13. jaanuaril liikus kogu pataljon Viljandist põhjapoolt Võrtsjärve Vaiblasse, et osaleda Tartu vabastamisel. Tartu vabatahtlike kooliõpilaste pataljon liikus üle Rannu-Valguta-Rõngu, ülesandega välja jõuda punaste seljataha, Palupera (Pritsu) raudteejaama juurde. Teel vabasti Rannu, Valguta ja Rõngu, mille käigus kaotas pataljon langenutena vabatahtlikud O. Ahase, J. Pritsi, E. Nieländeri, veltveebel B. Kofkini, velsker Viili ja varahoidja Reimani ja jõuti peagu välja Palupera jaamani. Palupera jaama suunas toimuva liikumise likvideerimiseks läkitas punavägede juhatus Valgast kohale abijõude, peamiselt läti kommunistlikke kütte, kellede survel pataljon oli sunnitud tagasi tõmbuma Valgutasse. Jätkates edasiliikumist Tõrva-Hummuli-Roopa suunal Valga poole, vabastas pataljon leitnant Karl August Einbund 30. jaanuaril Hummuli mõisa ja 1. veebruaril jõudsid vabatahtlike kooliõpilaste pataljon Valgasse. 3. veebruaril saadeti pataljon Lõunarindede ajutise juhataja Martin Wetzeri käsul Tartusse. Õppursõduritel olid Tartu raudteejaamas lilledega vaotas Tartu naisorgaisatsioonid, eesotsas Tartu Naisseltsi ja Naisühinguga. Hiljem korraldati noortele piduõhtu "Vanemuises". Õppursõdurid viidi üle formeeritavasse kooliõpilaste reservroodu, mis sai aluseks Tartu kooliõpilaste pataljonile. Tartu kooliõpilaste pataljon moodustati 15. mai 1919 ning paigutati Toomemäel olevasse endisesse üliõpilasmajja. Pataljoni koosseisus oli neli roodu. Tallinna kooliõpilaste pataljon Viljandi-Pärnu kooliõpilaste pataljon Elmar Gerhard Saal Tartu vabatahtlike kooliõpilaste pataljoni pidupäewaks., Uus Eesti, nr. 31, 1 veebruar 1936 Avo Kimmel, Karl Kimmeri päeviku põhjal, Koolipoisist kuperjanovlaseks, Kultuur ja Elu 1/2007
Aljotta

Aljotta on traditsiooniline Malta kalasupp. Algselt valmistati seda suppi kalast, mis enam ei olnud müügikõlbulik. Lisati ka kalapäid ja -sabasid, tänapäeval ka väikseid kalu, krevette, kalmaare, kaheksajalgu. Olulised lisandid on küüslauk, tomat ja aedmajoraan, supi paksendamiseks lisatakse riisi. Serveerimisel supile lisatakse sidrunimahla, kõrvale juuakse jahutatud valget veini. Maltal on aljotta väga populaarne eriti paastuajal. Aljotta on sarnane teiste Vahemere maade traditsiooniliste suppidegaː Bouillabaisse Caldeirada Cacciucco Marlene Zammit. "Aljotta – A very Maltese garlicky fish soup". // A Maltese Mouthful 2023. Inglise keeles. Vaadatud 25. aprillil 2023
Lääne-lontmudil

Lääne-lontmudil (Proterorhinus semilunaris) on väike ahvenaliste seltsi mudillaste sugukonda kuuluv kala. Pärismaisena elab ta Musta merre suubuvates jõgedes ning Egeuse mere suubuvates Maritsa ja Struma jõgedes. Invasiivse liigina on ta levinud Põhja-Ameerikas Suure järvistu piirkonnas. Eesti vetest leiti lääne-lontmudil 2020. aastal võõrliigina Sillamäe sadama lähistelt. Varem on teda Läänemeres kohatud ühel korral 2007. aastal Venemaa vetes. Täiskasvanud kala pikkus tavaliselt 9-10 cm. Keha on pruun ja laiguline, tavaliselt külgedel 5 tumedamat triipu. Ninasõõrmed on torukujulised ning ulatuvad üle alahuule. Esimesel seljauimel samuti tumedamad triibud. Vaagnauim meenutab iminappa. Lääne-lontmudil on segatoiduline, kes tarbib laias valikus põhjaselgrootuid, vahest ka kala- ja putukavastseid , kalamarja ja usse. Asustab mitmesuguseid aeglase vooluga või paigalseisva veega veekogusid alates suudmest kuni väikeste aeglase vooluga ojadeni; tavaliselt tihedas taimestikus või jämedates kivimites ning sageli väga rohkesti tagaveekogudes ja järvedes. Pesitseb ka veehoidlates ja kanalites. Lääne-lontmudil on invasiivne Doonau ja Reini jões, kus väidetavalt oli leviku põhjuseks peamise jõe ja veehoidlate kanalisatsioon või hüdroelektrijaamade tekitatud aeglaselt voolav vesi. Eelistab makrofüütide poolest rikkaid alasid, kuid teda on leitud ka liivase põhjaga aladelt. Esimest korda koeb 1-2 aastaselt, tavaliselt ainult 1-2 korda, aprillist augustini. Emased võivad kudeda rohkem kui üks kord sigimisaja jooksul ja isased valvavad õõnsustesse ladestunud mune. Vastsed ja noorloomad on põhjaelanikud. ERR (1. oktoober 2020). "Eesti sai uue kalaliigi võrra rikkamaks". ERR. Vaadatud 25. mail 2023. "Tubenose goby | ontario.ca". www.ontario.ca (inglise). Vaadatud 25. mail 2023. French, John R. P.; Jude, David J. (1. jaanuar 2001). "Diets and Diet Overlap of Nonindigenous Gobies and Small Benthic Native Fishes Co-inhabiting the St. Clair River, Michigan". Journal of Great Lakes Research (inglise). 27 (3): 300–311. DOI:10.1016/S0380-1330(01)70645-4. ISSN 0380-1330. "Tubenose Goby | Wisconsin Sea Grant" (Ameerika inglise). 20. november 2018. Vaadatud 3. mail 2023. "Freshwater Tubenose Goby (Proterorhinus semilunaris) - Species Profile". USGS Nonindigenous Aquatic Species Database (inglise). Vaadatud 3. mail 2023. "Proterorhinus semilunaris, Western tubenose goby". fishbase.mnhn.fr. Vaadatud 30. aprillil 2023.
Muska lahing

Muska lahing oli Põhjasõja ajal aset leidnud sõjaline kokkupõrge, mis toimus 27. augustil 1701 rkj Rootsi ja Vene vägede vahel. Lahing toimus Kahkva mõisa ning Muska veski juures.  Pikemalt artiklis Põhjasõda Eesti alal Peale Venemaa tsaari Peeter I üle Narva lahingus saavutatud võitu suundus Rootsi kuninga Karl XII peaarmee Laiusele talvekorterisse, kust see 1701. aasta mais Kuramaa poole lahkus. Rootsi peavägede lahkumise järel jäi Eestimaa kaitsmine Wolmar Anton von Schlippenbachile, kelle käsutuses olid vaid väiksemad ja kehvemad väekoondised, mis sisaldasid ka maakaitseväge, aadlilipkondi ja garnisonisõdureid. Kuigi Rootsi väed Kagu-Eestis olid Karli peavägedest nõrgemad, sooritasid nad mitmeid rüüsteretki Vene territooriumile. Augusti algul sooritas ooberstleitnant Hans Heinrich von Liewen 200 musketäri ja 100 ratsanikuga ühe sellise rüüsteretke Vene aladele. Retke ajal tappis ta palju Vene moonamuretsejaid ning võttis ka hulga hobuseid kaasa. 27. augustil 1701 sooritas Liewen uue rüüsteretke, seekord oli tal kaasas 200 musketäri ja 50 ratsameest. Selle väega tungis ta Petseri lähedale ja sundis venelaste eelväed oma laagrisse taganema. Osad talupojad süütasid Treski küla põlema, kuna seal olevat vaenlaste magasin olnud. Peale retke lõppu liikus Liewen oma vägedega tagasi, kuid teda hakkas jälitama väidetavalt mitme tuhande mehe suurune Vene ratsavägi. Mõlemad osapooled said kokku Muska-nimelise veski juures, kus rootslased asusid heale kaitsepositsioonile. Sellest hoolimata pidid Rootsi väed taganema, kuna venelased olid üle jõe tulnud ning neid selja tagant ründama hakanud. Rootsi sõdurid aga suutsid ennast ümber organiseerida, venelaste haardest läbi murda ja alates varahommikust kuni kella kaheni vaenlasi tagasi hoida. Lõpuks saabus Rootsi vägedele appi Andreas Ludwig von Rosen Räpinast koos 100 traguniga oma Eesti maatragunieskadronist. Olles abivägede tulekust julgust juurde saanud, hüüdsid Lieweni sõdurid "Elagu kuningas Karl" ja asusid vasturünnakule. Venelased olid sunnitud rootslaste surve all põgenema. Venelaste poolel langes 150 meest, palju hobuseid jäi ka rootslaste kätte. Rootsi poolel langes 29 meest, 14 sai haavata. Lk 44 (Põhjasõja sündmuste jälgedel, 1960) Kotšinev, Jüri. Põhjasõda maal, merel ja eesti suulises rahvapärimuses. Lk 15, 99. Kelch, Christian (2009). Liivimaa kroonika järg. Lk 169. "Põhjasõja sündmuste jälgedel". Tallinn: Eesti Riiklik Kirjastus. 1960.