laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Pakamägi

Pakamägi (ka Paka mägi) on kõrgendik Raikkülas. Pakamägi oli Balti jääpaisjärve ajal saar, mille rannaastangud kujunesid jääpaisjärve lainete tegevuse toimel. Kõrgus merepinnast on 62,5 m. Kõrgendik võeti looduskaitse alla 1973. aastal ja 2022. aastast on see Raikküla-Paka maastikukaitseala koosseisus. Koduloolased on arvanud, et Henriku Liivimaa kroonika lõigus, mis kirjeldab sündmusi 15. augustist 1216, mainitud ümberkaudse(te) rahva(ste) Eestimaa keskel Harjumaal Raigele külas aset leidnud iga-aastased nõupidamised ("intraverunt proviniam Harionensem, que est in media Estonia, ubi et omnes gentes circumiacentes quolibet anno ad placitandum in Raigele convenire solebant"), nn Raikküla kärajad, toimusid Pakamäel. Liivimaa noorema riimkroonika teatel süüdati Harjumaa Jüriöö ülestõusu alguse märgiks mäekünkal asuv maja. On avaldatud arvamust, et see toimus Pakamäel. Kuigi ajaloolane Sulev Vahtre peab loogiliseks, et Raikküla nõupidamiskohana võiks olla kesksel kohal mässu ettevalmistamisel, siis antud juhul näitavad asjaolud, et ülestõusu aktiivsem osa oli Tallinna lähistel ja märgutuli süütati sealkandis, näiteks Saha kabeli asupaigas. Pakamäel korraldatakse kontserte, suvelavastusi ja selle nõlvadel kelgutatakse. Pakamägi on siluri Raikküla kihistu stratotüüpne paljand. Seal paljandub ligi 3.3 meetri ulatuses aluspõhja kivimeid, millest ülemised 1,2 meetrit moodustab massiivne korallide ja stromatopooride sisaldusega lubjakivi. Selle all paljandub 1.4 meetrit õhukese- ja keskmisekihilist lubjakivi, mille all eendub taas 0,7 meetrit massiivset lubjakivi. "Raikküla, Pakamägi". Originaali arhiivikoopia seisuga 13. juuni 2010. Vaadatud 30. mail 2010. Paka mägi Eesti looduse infosüsteemis, vaadatud 11.04.2013. Heinrici Chronicon Livoniae. Henriku Liivimaa kroonika. 1982. Traductionem paravit Richard Kleis, Enn Tarvel textum curavit et commentatus est. Tõlkinud Richard Kleis, toimetanud ja kommenteerinud Enn Tarvel. Tallinn: Eesti Raamat, XX 2, lk 172. Jüri Metssalu. Ajalookirjutuse mõjust kohapärimusele Raikküla näitel ehk katse tuvastada maa-alune tee munkade juurest muistsete vanemateni. Kogumikus Kes kõlbab, seda kõneldakse. Eesti Rahvaluule Arhiivi toimetused 25, 2008. Lk 323–359 Sulev Vahtre. Jüriöö. Tallinn: Eesti Raamat, 1980. Lk 51 "MATKAIDEE | Müstiline Pakamäe matkarada Raplamaal". Reisijuht. 5. veebruar 2023. Vaadatud 5. veebruaril 2023. "Eesti stratotüüpsed paljandid". Originaali arhiivikoopia seisuga 4. märts 2021. Vaadatud 14. septembril 2020. Pakamägi kultuurimälestiste riiklikus registris
Ado Masing

Ado Masing (ka Aadu Masing; 4. mai 1862 Valgu – 16. september 1949 Raikküla) oli Einu (rahvasuus Eenu) talu peremees Lipa külas Raikküla vallas. Lapsena oli ta õpetanud krahv Alexander Keyserlingi lastele Raikküla mõisas eesti keelt. Tema abikaasa oli Anna Masing. Lapsed Uku Masing, Agnes Masing. Ta on maetud Rapla kalmistule, kus samal hauaplatsil on ka tema väimehe Evald Saagi kalm. EELK Rapla Maarja-Magdaleena koguduse leht nr 3, 2006. Mikk Sarv 1999. Uku Masingu aastast Raikküla ja Rapla mail. Postimees 20. veebr. Uku Masingu aastast Raikküla ja Rapla mail
Lasuurtihane

Lasuurtihane (Parus cyanus, sünonüüm Cyanistes cyanus) on linnuliik tihaslaste sugukonnast tihase perekonnast. Lasuurtihane on Eestis haruldane eksikülaline. Lasuurtihase kirjeldas 1770. aastal Peter Simon Pallas. Lasuurtihane on sinitihasega lähedane liik ja asendab teda Aasias. Lasuurtihane on levinud Euraasia parasvöötmes Valgevenest ja Venemaa lääneosast kuni Mandžuuriani. Lasuurtihane sarnaneb üsnagi sinitihasega, kuid tema sulestikus puuduvad täielikult kollased toonid. Ta on sinitihasest natuke suurem, kohevama sulestiku ja pikema sabaga. Pealagi ja alapool on valged, selg on sinihall. Tiivavööt ja küünra-hoosulgede ja tüürsulgede tipud on laialt valged. Lasuurtihane on püsimatu ja vilgas nagu teisedki tihased, väljaspool pesitsusaega liigub sageli salkades. Häälitsused sarnanevad sinitihase omadega, kutsehüüd on sabatihasesarnane madalakõlaline "tsirr" , laul on trillerdav. Lasuurtihane asustab peamiselt taigavööndi ja metsastepivööndi jõgede kaldapuistuid ja kaldavõsastikke (paju, kask, haab, pappel). Teda leidub ka järvede ja kärestike kaldapuistutes, leht- ja segametsasaludes, soistes võsades, saksauulimetsas, ja mägedes. Sügisel ja talvel tegutseb ka roostikes. Lasuurtihane toitub putukatest ja ämblikest, talvepoolaastal ka seemnetest, marjadest ja puuviljadest. Paarid moodustuvad hilistalvel. Mais või juunis rajab lasuurtihane puuõõnsusse pesa, maapinnast 1–4 m kõrgusele. Pesitseb ka ehitiste soppides ja kaljude vahel. Pesa koosneb samblast, kuivadest kõrtest ja karvadest, ja on põimitud vildi sarnaseks struktuuriks. Täiskurnas on 7–11 muna. Munad on valged, punakaspruunide tähnidega hõredalt kirjatud. Poegi toidavad mõlemad vanalinnud. Lasuurtihane annab sinitihasega kattuvas levilaosas mõnikord hübriide. Nõnda on olnud ka osa Eestis kohatud lasuurtihaseid tegelikult lasuurtihase ja sinitihase hübriidid (niinimetatud pleske tihased (ingl Pleske's Tit)). Ehtsaid lasuurtihaseid on meil kohatud väga üksikutel kordadel. Jonsson, L. Euroopa linnud. Eesti Entsüklopeediakirjastus Tallinn, 2000 Rootsmäe, L., Veroman. H. Eesti laululinnud Tallinn, Valgus 1974 Harrap, S. & Quinn, D. Tits, Nuthatches and Treecreepers Christopher Helm, London 1996 Lasuurtihane andmebaasis eElurikkus
Mahtra mõis

Mahtra mõis (saksa keeles Machters) oli rüütlimõis Juuru kihelkonnas Harjumaal. Nüüdisajal jääb kunagise mõisa territoorium Rapla valda Rapla maakonnas. Mõisa keskus asus Mahtra külas. Mahtra mõis rajati tõenäoliselt juba 1470. aastatel. Läbi ajaloo oli mõisal palju omanikke: aastast 1546. Ludwig Taube; aastast 1670. Elisabeth Brigitta Höppener 1697. Peter Rahling; Jakob Erdtmann; Otto Heinrich Rehbinder; aastast 1762. Hermann Friedrich Fersen; aastast 1765 Karl Adam Hueck; aastast 1792 Karl Ruckteschell; aastast 1799. Otto Albrecht Matthias; 1830. aastal kuulus mõis lesestunud paruniproua von Matthiasele (neiupõlves von Peetz) 1831. aastast ostis mõisa polkovnik Georg von Riesenkampff; 1832 Ottilie Riesenkampff; 1837. aastast andis erukindral Georg von Riesenkamff Mahtra mõisa rendile aukodanik Heinrich Bergile ja 1841. aastal ilmselt Magnus Kimmelile; 1843. aastal hakkas lesestunud mõisaomanik proua Ottilie von Riesenkamff taas ise mõisat majandama, pärast aga Proua v. Riesenkamff surma märtsis 1852, sai tema alaealiste laste hooldajaks ja mõisa haldajaks von Baranoff Kaiust, kuid von Baranoff müüs Mahtra mõisa Purila mõisa omanikule von Helffreichile; aastast 1853 valitses mõisa tema poeg Konstantin von Helffreich, kuid tegelikuks valitsejaks oli endine Purila mõisavalitseja Gustav Rosenberg; aastast 1878 Konstantin von Barlöwen. 1858. aastal leidsid mõisas aset talurahvarahutused mida tuntakse Mahtra sõja nime all. Viimane võõrandamiseelne omanik oli Alexander von Barlöwen, kellele kuulus ka naabruses asuv Atla mõis. Suurem osa mõisahoonetest on hävinud. Säilinud on ait ja mõned ehitiste varemed. Alles on ka mõisakeskusest eemal asuva hollandi tüüpi tuuleveski kere. Eesti mõisate loend Mahtra mõis (Juuru khk), Eesti Ajalooarhiivi kinnistute register "150 AASTAT MAHTRA SÕJAST". Originaali arhiivikoopia seisuga 30. oktoober 2008. Vaadatud 25. juunil 2010. "Mõisate valdajad". Originaali arhiivikoopia seisuga 29. september 2008. Vaadatud 10. novembril 2009. Mahtra mõisast Eesti mõisaportaalis Mahtra mõis (Juuru khk), Eesti Ajalooarhiivi kinnistute register
Alice Imedemaal (täpsustus)

"Alice Imedemaal" on Lewis Carrolli lasteraamat. Raamatu järgi tehtud filmid ja etendused: "Alice Imedemaal", 1951. aasta joonisfilm "Alice Imedemaal", 1988. aasta joonisfilm "Alice Imedemaal", 1999. aasta joonisfilm "Alice Imedemaal", Vanemuise teatri tantsuetendus "Alice Imedemaal", 2010. aasta mängufilm
Eesti meeste meistrivõistlused Vene kabes

Eesti meeste meistrivõistlused Vene kabes said alguse 1949. aastal. Vene kabe meistrivõistlustel on aastati kasutatud mitmesuguseid võistlussüsteeme: küll on võistlusi peetud nii ringsüsteemis kui ka Šveitsi süsteemis, mängitud vastasega üks partii või peetud kahepartiilisi mikromatše. 1985[küsitav]. aastal võeti kasutusele ka avakäikude sundloosimine, millest küll 1995. aasta Eesti meistrivõistlustest saati loobuti. Sellesama sundloosi tõttu peeti aastatel 1992–1994 kahed meistrivõistlused, ühed vabalt valitud avakäikudega, teine sundloosiga. Avangute sundloos võeti taas kasutusele 2010. aastal ja algseisude loos (lendkabe) 2015. aastal. 2018. aasta seisuga on edukaimad mängijad olnud Arno Uutma 21 ja Arvo Rist 11 meistritiitliga.
Mitteformaalne õppimine

Mitteformaalne õppimine (inglise keeles non-formal learning) on õppimine, mis toimub tegevuse käigus, mida väliste tunnuste põhjal ei saa pidada õppimiseks. Mitteformaalsel õppimisel on tavaliselt: õppija enese seatud eesmärk. Mitteformaalne õppimine toimub õppija enese poolt seatud eesmärgi nimel. Isegi juhul, kui õpetus on algselt käivitatud õpetuse pakkuja poolt, puudub mitteformaalsel õppimisel õpetuse pakkuja poolt kindlaks määratud õppekava. sõltumatus õppimise ajast ja kohast. Mitteformaalne õppimine võib toimuda mistahes ajal ja mistahes kohas ning tihti väljaspool kooli. õppimise organiseerimise ja meetodite paindlikkus. Mitteformaalne õppimine võib toimuda formaalse õppimise alternatiivi või täiendusena. See sobib igas vanuses inimesele. See võib olla lühikese kestuse ja madala intensiivsusega ning selle vormideks võivad olla näiteks iseseisev töö, lühikursused, töötoad, seminarid jne. Mitteformaalne õppimine võib anda kvalifikatsiooni, mida formaalsed haridusasutused ei anna. Mitteformaalne õppimine on formaalse ja informaalse õppimise vahevorm. Õppimise kolme vormi - informaalset, mitteformaalset ja formaalset - vaadeldakse tihti kontiinumina, milles on keeruline tõmmata täpset piiri, millal lõpeb üks või algab teine. Õppimise edukus sõltub sellest, kuidas neid vorme omavahel integreerida ja leida parimad vahendid, et tagada ühtaegu nii individuaalne kui ka ühiskondlik areng. Mitteformaalne õppimine on pigem korraldatud ja sellel võivad olla õpieesmärgid. Mitteformaalse õppimise erinevuseks formaalse õppimisega võrreldes on see, et mitteformaalne õppimine toimub õppija enda algatusel muude tegevuste kõrval ning ei sõltu sellest, kas neil tegevustel on õpieesmärgid või mitte. Mitteformaalse õppimise eeliseks formaalse õppimisega võrreldes on selle paindlikkus ning informaalse õppimisega võrreldes selle eesmärgipärasus. Kontiinum informaalne õppimine <-> mitteformaalne õppimine <-> formaalne õppimine varjatud teadmusbaas (Tacit Knowledge Base) <-> avalik teadmusbaas (Explicit Knowledge Base) dokumenteerimata (Non Documented) <-> dokumenteeritud (Documented) struktureerimata (Unstructured) <-> struktureeritud (Structured) juhuslik (Accidental) <-> tahtlik (Intentional) induktiivne (Inductive) <-> deduktiivne (Deductive) aktiivne (Active) <-> passiivne (Passive) sisemine (Intrinsic) <-> välimine (Extrinsic) spontaanne (Spontaneous) <-> planeeritud (Planned) enesehindamine (Self-Evaluation) <-> väline hindamine (Etero Evaluation) formaliseerimata pädevuse tunnustamise süsteem (Not Formalised Recognition and Credit Transfer System) <-> formaliseeritud pädevuse tunnustamise süsteem (Agreed Recognition System and Credit Transfer) Elukestev õpe loetakse mõnes riigis mitteformaalseks õppimiseks. Elukestev õpe Formaalne õppimine Informaalne õppimine Õuesõpe mitteformaalne.ee Recognition of Non-formal and Informal Learning Quality Guide to the non-formal and informal Learning Processes]
Harry Egipt

Harry Egipt (sündinud 15. mail 1950) on eesti filmioperaator ja reklaamfilmide režissöör. Ta on tegutsenud ka fotograafi ja tantsuõpetajana. Ta on lõpetanud 1968. aastal Tallinna 10. Keskkooli ja 1979. aastal kaugõppes Tartu Riikliku Ülikooli ajalooteaduskonna. "Päring inforegister.ee andmebaasis". Originaali arhiivikoopia seisuga 19. juuni 2021. Vaadatud 18. veebruaril 2016. "Vilistlased Tallinna Nõmme Gümnaasiumi kodulehel". Originaali arhiivikoopia seisuga 30. juuli 2018. Vaadatud 18. novembril 2018. Harry Egipti koduleht
2006. aasta Eesti meeste meistrivõistlused Vene kabes

Eesti meeste 58. meistrivõistlused Vene kabes (2006) Kärdla, 15.–18. juuni Tallinn, 9. juuli 2006
2007. aasta Eesti meeste meistrivõistlused Vene kabes

Eesti meeste 59. meistrivõistlused Vene kabes peeti 19.–22. aprillil 2007 Tartumaa Tervisespordikeskuses (endises Elva lasketiirus), Uderna külas, Rõngu vallas.
Turkestani rasvatihane

Turkestani rasvatihane (Parus bokharensis, Parus major bokharensis) on linnuliik tihaslaste sugukonnast, tihase perekonnast. Ta on rasvatihasega väga lähedane liik, mida vahel käsitletakse rasvatihase alamliigina. Elab Kesk-Aasia oaasides ja metsades.
2009. aasta Eesti meeste meistrivõistlused Vene kabes

Eesti meeste 61. meistrivõistlused Vene kabes peeti 23.–26. aprillini 2009 Paides. Esikohta jäid jagama Andrus Tull ja Arno Uutma. Meistriks saamise otsustas nendevaheline järelmatš, mis peeti Paul Kerese Malemajas 6.–7. juunini 2009. Matši võitis ja Eesti meistriks tuli Arno Uutma, kes oli varem sel aastal tulnud Eesti meistriks ka rahvusvahelises kabes. Eelmine, kellel on ühel aastal õnnestunud tulla meeste Eesti meistriks nii rahvusvahelises kui ka Vene kabes, oli Vello Luht 1986. aastal. Põhiturniiri peakohtunik oli Gert Elmaste, järelmatši kohtunik Villem Lüüs. Turniir Järelmatš
Salutihane

Salutihane ehk sootihane (Parus palustris, sünonüüm Poecile palustris) on linnuliik tihaslaste sugukonnast värvuliste seltsist. Salutihane sarnaneb väga põhjatihasega. Salutihane on levinud hajusalt üle Euraasia. Osa levilast on Euroopas, teine osa levilast Ida-Aasias Altaist, Mongooliast ja Ida-Hiinast kuni Korea, Sahhalini ja Hokkaidoni. Elutseb madalikel ja mägedes kuni 2100 m kõrguseni. Salutihane on Eesti mandriosas tavaline, saartel vähesearvuline haudelind, kelle pesitsusaegset arvukust on hinnatud 60 000 – 100 000 paarile, talvist arvukust 100 000 – 200 000 isendile. Salutihane suuremaid salkasid ei moodusta, ta on teistest tihastest vähem seltsiv. Salutihasel on läikivmust lagipea, pruunikashallid selg ja saba, kreemjate külgedega valkjas alapool. Erinevalt põhjatihasest puudub salutihasel hoosulgede heledatest välisservadest moodustunud tiivavööt. Siiski on salutihaste noorlindude hoosulgede välisservad heledamad, mistõttu on salutihase ja põhjatihase noorlinde looduses väga raske eristada. Salutihase põsed on tuhmimad kui põhjatihasel, kuklajoon on voolujooneline ja erinevalt põhjatihasest sujuvalt turjale laskuva kaarega. Kindlaimad eristustunnused on häälitsused ja laul. Salutihase kutsehüüd on "tsite-tsite" või "tsite-tsite-dä-dä-dä". Põhjatihasel sellised häälitsused puuduvad. Salutihase laul on veemulksumisega sarnanev "dip-dip-dip" silpide rida. Salutihane asustab Eestis leht- ja segametsi, jõgede ja ojade kaldapuistuid, puisniite, parke ja aedu. Salutihase eelistatud elupaikades leidub vanu ja kõduneva tüvega lehtpuid – näiteks tammi või pööke. Salutihane toitub peamiselt putukatest ja ämblikest, talvepoolaastal lisaks mitmesugustest seemnetest, pähklitest (ka pöögipähklid), mida ta eelnevalt on varunud koorepragude vahele, sambla alla ja maapinnale. Ta toitub ka marjadest. Toitu otsib peamiselt põõsastelt või puude alumistelt okstelt. Eriti talvel toitub ta ka maapinnal. Salutihane pesitseb puuõõntes ja pesakastides. Ta kasutab, erinevalt põhjatihasest, rohkem olemasolevaid õõnsusi. Salutihane pesitseb Eestis ühe korra aastas. Enamik paare moodustub veebruaris-märtsis. Pesa ehitab ta samblast ja kõrtest, pesalohu vooderdab taimevilla ja karvadega. Täiskurn on maikuus, koosneb 6–9 munast, need on valged, roostekarva täpikestega, ja sinitihase munadega äravahetamiseni sarnased. Poegi toidavad mõlemad vanalinnud. Sootihane BirdLife International (2010). Parus palustris. 2006 IUCNi punane nimistu. IUCN 2006. Vaadatud 9.12.2010. Hirundo 1:2009 Harrap, S., Quinn, D. Tits, Nuthatches and Treecreepers. London: Christopher Helm, 1996. Veromann, H. Sootihane ja põhjatihane. Eesti Loodus, 4/1988, lk 251-252. Rootsmäe, L., Veroman, H. Eesti laululinnud. Tallinn, Valgus, 1974. Salutihane andmebaasis eElurikkus
Anna Sui

Anna Sui (sündinud 4. augustil 1964 Detroitis) on Ameerika Ühendriikide moedisainer, kelle bränd on tunnustatud kogu maailmas. Tema loodud rõivad, parfüümid, kosmeetika ja aksessuaarid on müügil enam kui 50 riigis. Sui huvitus moest juba lapsena, kui hakkas moeajakirjadest pilte välja lõikama, et täiendada oma kuulsat nn Genius File'i, mis on andnud talle inspiratsiooni kogu tema karjääri jooksul. Pärast New Yorki kolimist õppis ta disainikoolis Parsons School of Design. Pärast Parsonsist lahkumist töötas Anna mitmesugustes spordirõivaettevõtetes. Samal ajal alustas ta oma korteris rõivaste disainimist, mida turustas näiteks kaubamajakettides Macy's ja Bloomingdale's. Sõbrannad Naomi Campbell ja Linda Evangelista julgustasid Sui'd välja andma esimest moekollektsiooni, mis sai teoks 1991. aastal. Etendust saatis suur menu, mis julgustas Suid avama oma poodi New Yorgis Sohos. Sui poe lavendlikarva seinad, punane põrand, must antiikmööbel ja nukupeadega mannekeenid on muutunud Anna Sui brändi kaubamärgiks. Ajakiri Time nimetas Anna Sui aastakümne esimese viie stiiliikooni hulka. 2009. aastal võitis Sui CFDA Geoffrey Beene Lifetime Achievementi auhinna, mis antakse inimestele, kes on märkimisväärselt panustanud Ameerika moemaailma. Selle auhinna on saanud ka näiteks Yves St Laurent, Giorgio Armani, Ralph Lauren, Diane Von Furstenberg ja Bill Blass. Sui disain meeldib paljudele kuulsustele, näiteks on tema loomingit kandnud Paris Hilton, Patricia Arquette, Mischa Barton, Christina Ricci, Cher, Naomi Campbell, Sofia Coppola, Lindsay Lohan, Hilary Duff, Maria Sharapova, Nicole Richie, Liv Tyler, Courtney Love ja James Iha. 1999. aastast saab osta ka temanimelisi kosmeetikume ja parfüüme. 2007. aastal andis Anna Sui välja tavapärasest nooruslikuma kollektsiooni "Dolly Girl by Anna Sui". Lastekollektsioon "Anna Sui Mini" valmis 2009. aasta alguses. Lisaks disainib Sui Samsung Electronicsile mobiiltelefone. "Dolly Girl by Anna Sui". onward.co.jp. Onward Kashiyama Co., Ltd. 2016. Originaali arhiivikoopia seisuga 6. oktoober 2016. Vaadatud 19. oktoobril 2016. "Anna Sui Mini". annasui-mini.com. Narumiya Online. 2016. Originaali arhiivikoopia seisuga 6. oktoober 2016. Vaadatud 19. oktoobril 2016. "The Souvenir Shop Anna Sui". mammina.co.jp. Mammina. 2016. Originaali arhiivikoopia seisuga 9. oktoober 2016. Vaadatud 19. oktoobril 2016. Ametlik koduleht
Aleksander Pürge

Aleksander Ernst Pürge (aastani 1936 Aleksander Ernst Bürger; 28. august 1887 Tallinn – 2. jaanuar 1940 Tallinn) oli eesti poliitik, tehnikateadlane, ohvitser (leitnant) ja insener. Ta oli töölise (masinisti) poeg. Ta lõpetas 1906 Tallinna Reaalkooli, õppis 1906–1907 Darmstadti Tehnikaülikoolis, lõpetas 1912 Riia Polütehnilise Instituudi tehnoloogiainseneri I järgu diplomiga. Ta oli Üliõpilasselts Liivika asutajaliige 1909. Ta teenis 1912 Wiegandi vabrikus, 1913–1918 Peeter Suure merekindluse ehitusvalitsuses. 1918 oli ta Tallinna Linnagümnaasiumi füüsikaõpetaja, 1918–1919 Tallinna sadamatehaste inspektor ja abijuhataja ning Vabadussõja ajal mereväe varustusameti juhataja. 28. juulist 26. oktoobrini 1920 oli ta Ado Birki valitsuses ja Jaan Tõnissoni teises valitsuses teedeminister. 1919–1921 ja 1922–1924 oli ta Tallinna Linnavolikogu liige ja Tallinna Linnavalitsuse linnanõunik, 1921–1922 firma K. Jürgens ja Co insener, 1922–1924 Tallinna Tänavaraudteekomisjoni esimees, 1925–1927 Tallinna filterveevärgi ehitustööde järelevalveinsener, alates 1927 kuni surmani Tallinna Linna Trammi direktor. Ta oli Tallinna Tehnikumi rajajaid ja 1920–1925 üldmasinaõpetuse, mehaanilise tehnoloogia ja soojusõpetuse õppejõud, ühtlasi õpetas laevamehaanikute koolis soojusõpetust. Oli Eesti Tehnika Seltsi Ajakirja abitoimetaja (1921–1922). Tema matusetalitus toimus 4. jaanuaril 1940. aastal Jaani kirikus ja ta maeti Rahumäe kalmistule. Ta oli Tallinna Jaani koguduse juhatuse liige ja Tallinna Majaomanikkude Seltsi liige. Inglistina meil ja mujal. // Eesti Tehnika Seltsi Ajakiri 12/1919 Vask kui valitsev võim maailmas. // Eesti Tehnika Seltsi Tehniline Ringvaade 6/1920 Määrdeainete raiskamisele tuleks lõpp teha. // Eesti Tehnika Seltsi Ajakiri 12/1920 1913/1918 elamu ja kauplus. Ristiku 57/ Timuti 17, Tallinn. Kaasautor Voldemar Lender 1914 elamu ja hotell "Narva". Soo 46, Tallinn 1924 evangeeliumi kristlaste palvela. Väike-Kompassi 14, Tallinn 1926 kauplustega korterelamu. Väike-Karja 5, Tallinn 1929 G. Avaldi elumaja ja kõrvalhoone. Metsa 61, Tallinn-Nõmme Tema tütar oli arstiteadlane ja neurokirurg Aino Pürge. Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide. Lk 909–910 "Dir. A. Pürge †". Postimees (1886-1944). 04.01.1940. Nr 3, lk 7. Vaadatud 25.08.2018. Miks me käime kirikus? Rahvaleht nr 146, 10. detsember 1932. Lk 4 Eesti avalikud tegelased. Tartu 1932. Lk 29 Tallinna trammi direktor A. Pürge suri. Uus Eesti nr 2, 3. jaanuar 1940. Lk 2 Sada aastat Tallinna trammi. Tallinn 1988. Lk 53, 68, 83 ja 231 Eesti teaduse biograafiline leksikon. 3. köide: N–Sap TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013, lk. 909-910 Aleksander Pürge Eesti ohvitseride andmekogus Haud Tallinna Rahumäe kalmistul Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.
Aleksander Bürger

Aleksander Bürgeri nime on kandnud järgmised isikud: Aleksander Pürge (1887–1940), Eesti poliitik ja insener Aleksander Pürgvee (1908–1942), Eesti sõjaväelane, nooremleitnant
Hans Kõrgesaar

Hans Kõrgesaar (1. veebruar 1883 Võisiku vald, Viljandimaa – 10. jaanuar 1940 Tallinn) oli Tallinna Majaomanikkude Panga direktor. Ta oli 1911–1914 Põhja Vastastikuse Krediitühisuse sekretär, osales Esimeses maailmasõjas, oli 1918–1920 Peterburi Eesti Laenu-Hoiuühisuse juhatuse liige, 1920–1922 Peterburi opteerimiskomisjon sekretär, 1922–1923 Eesti-Vene kaubanduse aktsiaseltsi juhatuse liige, alates 1924. aastast Tallinna Majaomanikkude Panga asjaajaja-direktor. Dir. H. Kõrgesaar. Uus Eesti, 11. jaanuar 1940, nr. 9, lk. 2.
Märt Kuivas

Märt Kuivas (23. juuni 1889 Vana-Kariste vald, Pärnumaa – 11. jaanuar 1940 Kuressaare) oli eesti loomaarst. Õppis 1912–1916 Tartu Veterinaarinstituudis ja 1920–1922 (lõpetas) Tartu Ülikooli loomaarstiteaduskonnas. Fraternitas Dorpatensise vilistlane. Osales Esimeses maailmasõjas ja Vabadussõjas. Alates 1931. aastast oli Kuressaare linna loomaarst.
Elektrolüütilise dissotsiatsiooni teooria

Elektrolüütilise dissotsiatsiooni teooria on tänapäeval üldist tunnustust leidnud teooria, mille kohaselt iooniliste sidemetega ühendite lahustumise mehhanismiks polaarsetes lahustites on elektrolüütiline dissotsiatsioon. Elektrolüütilise dissotsiatsiooni teooria alusepanijaks oli Rootsi keemik Svante August Arrhenius, kes sai selle eest 1903. aastal Nobeli keemiaauhinna.
Laguahel

Laguahel ehk lagunemisahel ehk detriitahel on ökosüsteemis funktsioneeriv toiduahel, mis baseerub detriidi ehk pudeme olemasolul ja ühtlasi algab sellest. Laguahelatel on eriti tähtis osakaal metsaökosüsteemides. Laguahela moodustavad organismid (detritovoorid) tarbivad detriiti. Laguahela võiks välja näha selline: mingile, enamasti raskesti lagundatavale orgaanilisele osakesele (näiteks okka tükk) kogunevad esmased selle tarbijad (näiteks bakterid, mikroseened), kes omakorda süüakse ära neist toituva organismi poolt. Viimase baktereist toituva organismi väljaheited on mõnevõrra degradeerunumad kui algne aine ning väljaheidet hakkavad uuesti sööma bakterid jt, kes võivad taas sattuda sama organismi seedekulglasse ehk kes sööb sisuliselt ära siis jälle oma mikroorganismidega kaetud väljaheiteid. Protsess kestab seni, kuni orgaaniline aine on mineraliseerunud anorgaanilisteks ja taaskasutatav primaarprodutsentidele. Mikroobne ling