laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Endel Ruberg

Endel Ruberg (21. mai 1917 Sõmeru vald – 28. detsember 1989 Stockholm) oli soomepoiss, skaudijuht ja eesti kunstnik Kanadas. Ta astus 17-aastaselt vabatahtlikuna kaitseväkke, temast sai allohvitser. 1941. aastal oli ta metsavend. Oktoobris 1941 läks Soome, ta osales Jätkusõjas Hanko vabastamises. Aastal 1942 sai ta raskelt haavata, ta läbis Soomes ohvitseride kursused. Augustis 1944 naasis Eestisse, sõdides soomepoistega pealetungiva Punaarmee vastu. Septembris 1944 põgenes laevaga üle mere Rootsi. 1951. aastal siirdus Rootsist Kanadasse. Ta oli Montréalis skautmaster. Lisaks sai temast lasketreener ja kunstnik. Ta maalis "külmutustehnikas" akvarelle, on teinud puunikerdusi ja nahkehistööd. Tema töid leidub Jaapani keisrikojas, Briti kuningakojas, Toronto Eesti Majas, Montréali kunstimuuseumis. Tema tööd on olnud näitustel Rootsis, USA-s, Austraalias, Soomes jm. Endel Ruberg suri 28. detsembril 1989 Stockholmis eesti kiriku trepil, olles Rootsis külas. Ta on maetud Montréalis. Temast on ingliskeelse filmi teinud Harri Kivilo ja tolle poeg Alar. Kes on kes? Kes on kus? Kaugete maade eestlased. Lühielulood. Vello Lään. Olion 2011 http://isik.tlulib.ee/index.php?id=126
David Petraeus

David Petraeus (sündinud 9. novembril 1952 Cornwall-on-Hudsonis New Yorgi osariigis) on Ameerika Ühendriikide maaväe erukindral, kes oli aastatel 2007–2008 Iraagi-vastase koalitsiooni juht, aastatel 2008–2010 Ameerika Ühendriikide keskväejuhatuse juht ja aastatel 2011–2012 Luure Keskagentuuri peadirektor. Petraeus on friisi päritolu. Ta õppis aastail 1970–1974 West Pointi sõjaväeakadeemias.
Krimmi Kilp

Krimmi Kilp (saksa keeles Der Krimschild) oli Saksa Riigi 7. juulil 1942 loodud autasu, mida anti Krimmi poolsaarel aset leidnud lahingutes osalenud sõduritele. Teenetemärk anti kõigile sõduritele, kes teenisid Saksa Riigi 11. armees või 3. Rumeenia armees, kes osalesid Krimmi kampaanias. Autasu anti ka postuumselt. Autasustatav pidi vastama järgmistele kriteeriumitele: olema vähemalt 3 kuud sõdinud Krimmis; olema võtnud osa mõnest suuremast lahinguoperatsioonist; olema saanud sõjaheitlustes haavata. Niisugused tingimused pandi paika, et ära hoida olukorda, kus autasu antaks ohvitseridest isikutele, kes pelgalt võtsid osa ametlikest kohtumistest. Teenetemärgil on kujutatud kilpi, mille ülaosas eendub natsionaalsotsialistliku Saksamaa kotkaga, mis vaatab paremale. Kusjuures kotka tiivad ulatuvad üle kilbi ääre ning kotkas hoiab küünistega tammepärga, mille sees on svastika. Kotka vasaku tiiva alt eendub aastaarv 1941 ning parema tiiva alt vastavalt 1942. Niisamuti eendub kilbilt Krimmi poolsaar ja Kertši poolsaar, aga ka maismaad Krimmist põhjas. Ümmarguste ringidega on kujutatud Krimmi kuus suuremat linna ning kõverjoonega suuremad jõed. Krimmi poolsaarel on trükitähtedega sisse graveeritud sõna "KRIM". Krimmi kilpi kanti mundri vasakul rinnal. On arvatud, et autasusid võidi valmistada 150 000 kuni 250 000 tükki, millest välja jagati 100 000. Saksa Riigi 11. armee komandöri Erich von Mansteini käsul tehti Rumeenia peaministrile Ion Antonescule samasugune autasu üleni kullast. Wehrmacht Award veebileht
1937. aasta Eesti meistrivõistlused kergejõustikus

1937. aasta kergejõustiku Eesti meistrivõistlused.
1939. aasta Eesti meistrivõistlused kergejõustikus

1939. aasta kergejõustiku Eesti meistrivõistlused.
1940. aasta Eesti meistrivõistlused kergejõustikus

1940. aasta kergejõustiku Eesti meistrivõistlused.
1936. aasta Eesti meistrivõistlused kergejõustikus

1936. aasta kergejõustiku Eesti meistrivõistlused toimusid 1936. aasta juulis. Meeste võistlused peeti 4.–5. juulil Tallinnas, maraton samas 12. kuupäeval, naiste alad ning kümnevõistlus Tartus 13.–14. juulil. Meeste seas võitis võistkondlikult Kalev (159), Akadeemilise Spordiklubi (129) ees, järgnesid ÜENÜTO (42), Sakala (33), Tallinna politsei spordiring (24) ja Pärnu spordiklubi (14). Naistest oli edukaim ÜENÜTO (75), ASK (69) ja Pärnu Vapruse (24) ees. 4×100 m teatejooksus oli Kalev I meeskonna (Anton, Toomre, Vuht, Toomsalu) aeg Eesti rekordiks. E. Rähni seeria: 11,7-645-10,72-165-54,7-17,5-32,97-303-35,64-5.12,4
Tellise looduskaitseala

Tellise looduskaitseala on looduskaitseala Jõgeva maakonna kirdeosas Mustvee vallas ja osaliselt Jõgeva vallas. Selle pindala on 238,1 ha. Ala võeti kaitse alla Vabariigi Valitsuse 6. juuni 2005. aasta määrusega nr 119. Tellise looduskaitsealal on kaitse all looduslikud elupaigad (lamminiidud, rohundirikkad kuusikud, vanad laialehised salumetsad ning soostuvad ja soo-lehtmetsad) ning looduslik taimestik ja loomastik. Tellise looduskaitseala Eesti looduse infosüsteemis
Toljase mäed

Toljase mäed on ulatuslik mõhnastik Jõgeva maakonna kaguosas Sõõru ümbruses Vooremaal. Nad paiknevad Kääpa ja Kullavere jõe vahel. Toljase mäed on erineva kujuga kuplid ja kühmud kõrgusega kuni 92 m. Nad on tekkinud mandrijää taandamisel ja on selle servakuhjatised. Künkad vahelduvad orgudega, mille põhjas tavaliselt on väikesed soostuvad järved. Toljase mägede kirde- ja kaguosa on kaetud metsaga. Jõgeva maakond veebiportaalis eestigiid.ee Voore küla veebiportaalis eestigiid.ee
Gollum

Gollum, ka Guglunk, Urglik ja Smeagol oli tegelane J.R.R. Tolkieni teostes "Sõrmuste Isanda" ja "Kääbik ehk Sinna ja tagasi". Guglunk oli kunagi kääbik, kes sündis Urgliku nime all Anduini orus Võhumõõgaväljade lähedal. Kolmanda ajastu 2463. aastal leidis Urgliku sõber Varglik (Deagol) õngitsemise ajal Sõrmuse ning võlusõrmuse endale saamiseks mõrvas Urglik sõbra. Sõrmuse vägi pikendas Urgliku eluiga, kuid muutis teda tundmatuseni. Kurguhäälitsuste tõttu, mida ta rääkida püüdes nüüd kuuldavale tõi, nimetati teda edaspidi Guglunkiks. Guglunk hakkas pelgama valgust ning hankis süüa vaid kiskja kombel tappes ja varitsedes. Kõige mugavamalt tundis ta end sügavate koobaste tumedates veekogudes. Tema nahk muutus karvutuks, mustaks ja limaseks, keha aga kõhnaks ja luiseks. Ta pea meenutas paljast kolpa, silmad olid pungis nagu kalal. Guglunki hambad kasvasid pikaks nagu orkide teravad kihvad ja algselt kääbikute jalgadega sarnanenud jalad muutusid lamedaks ning neile kasvasid ujulestad. Peaaegu viis sajandit elas ta peidus koobastes Udumägede all. 2941. aastal aga sattus tema pesapaika Bilbo Paunaste, kes sai Ühe Sõrmuse enda kätte. 3017. aastal Kolmandal Ajastul võttis Sauron Guglunki kinni ja viidi Barad-Dûri, kus teda küsitleti ja piinati. Kui kogu vajalik info oli saadud, lasti Guglunk tagasi vabadusse. Sauron ei usaldanud Guglunki, kuid lootis, et too läheb kättemaksu ihates ise vargaid (Bilbo Paunaste) otsima ning Sauroni spioonid jõuavad Guglunki jälitades vargani. Gollum põgenes aga Surnusoodesse, kuhu Sauroni saadikud ei järgnenud. Sealt püüdis Gollumi kinni Aragorn, kes viis ta Sünklaane põhjaossa (Laanekuningriiki), kus teda kuulas üle Gandalf. Ent seegi ei andnud mingit tulemust- Guglunk ei teadnud isegi midagi kindlat ning millest teadis, sellest vassis. 3018. aasta juunis saatis Sauron orkide väe Thranduili vastu, et Guglunk ära tuua, kuid peagi saadi teada, et Guglunk on orkide käest pakku pääsenud. Mööda Anduini ujudes möödus ta Lothlorienist ning peitis end sama aasta sügisel Moriasse. Seal elatus ta Sõrmuse vennaskonna saabumiseni riskantsetest toiduvargustest. 3019. aastal jõudis Guglunk lõpuks järele uuele Sõrmusekandjale Frodo Paunastele, kuid ei suutnud tema käest kuidagi Sõrmust kätte saada. Vahepeal näis, et Frodo on Guglunki täiesti taltsaks muutnud, kuid reetmine oli viimasele elunormiks saanud. Nii ründas Guglunk Turmalõhangute veerel Sõrmusekandjat, kui Sõrmuse vägi oli viimsel hetkel isegi heast Frodost jagu saanud. Kogu oma kurjust ja jõudu kokku võttes suutis Guglunk Sõrmuse Frodol käest rebida, kuid samal hetkel astus ta liigse sammu tahapoole ning langes tasakaalu kaotades koos oma hinnalise varaga Maa kõrvetavatesse sügavustesse.
Jõgevamaa Hõberist

Jõgevamaa Hõberist on Jõgeva maakonna autasu, mis antakse isikutele, kes oma töö ja tegevusega on oluliselt kaasa aidanud Jõgevamaa arengule. Samuti võidakse autasu anda isikutele, kes on silma paistnud mingi kindla, maakonna jaoks olulise saavutusega. Teenetemärk on hõbedast ja oma kujult rist, mille keskel on värviline Jõgevamaa vapp. Risti harude vahel on neli hõbedast ristikheinalehte. Jõgevamaa Hõberisti mõõdud on 44×44 millimeetrit. Hõberisti lint on 35 mm ja Jõgevamaa vapi värvides: sinise ja rohelise välja poolitavad kolm valget joont. Teenetemärgi statuut kinnitati 25. jaanuaril 2007. Jõgevamaa Hõberisti väljaandmise otsustab Jõgeva maavanem koostöös Jõgevamaa Omavalitsuste Liiduga. Korraline andmine toimub üks kord aastas – 24. veebruariks, Eesti iseseisvuspäevaks. Esimest korda anti need välja 2006. aastal. Teenetemärki võib saada kord elu jooksul. Teeneteristi kavandi autor on Heino Prunsvelt. 2006 Kalli Kadastik, Anatolia Lunina, Ahto Vili, Endel Pajumägi 2007 Anne Kaus, Maret Oja, Malle Weinrauch, Viive Kibena, Ants Paju, Jüri Alandi 2008 Sirje Alusalu, Tiit Lääne, Lianne Saage-Vahur, Urmas Ingver, Aarne Liiv, Imbi Paju, Viive Aunap 2009 Lembit Paal, Paul Gill, Andres Vään, Ene Ilves, Ilja Bõstrov, Mati Kivi, Ilmar Tupits, Anti Orav, Juhan Reimann, Villu Ojassalu, Igor Ellisson 2010 Malle Koppa, Mati Koppel, Tiit Kulu, Asta Leiten, Jaan Rahuküla, Leo Tõnson 2011 Sirje Kiis, Vitali Goroško, Väino Treiman, Uno Valdmets, Maire Kasvandik 2012 Andres Lippur, Ülo Luht, Helge Maripuu, Pille Tutt 2013 Katrin Rajamäe, Alo Teder, Kaido Lehtla, Liivi Loide 2014 Malle Einberg, Malle Arnek, Aivar Anijago, Heikki Soom, Andres Põder 2015 Margo Klaos, Kaljo Lalin, Maie Männik, Meeli Nõmme, Romualdas Urmilevičius, Natalja Peltomaa 2016 Kersti Kurvits, Mati Kuusvere, Aimur Säärits 2017 Ivar Dubolazov, Margus Kaasik, Leina Kreek, Luule Palmiste, Laidi Zalekešina, Tõnu Vare "Jõgevamaa teenetemärkidele kandidaatide esitamise aeg hakkab lõppema"[alaline kõdulink]. Postimees, 4. jaanuar 2008 Jõgevamaa teenetemärgid
Zëri i Popullit

Zëri i Popullit ('rahva hääl') oli Tiranas ilmunud albaaniakeelne ajaleht. Ajalehe esimene number ilmus 25. augustil 1942. Kuni 1992. aastani oli ajaleht Albaania Tööpartei häälekandja, seejärel Albaania Sotsialistliku Partei häälekandja. Alates 2015. aasta novembrist ajalehe paberväljaanne enam ei ilmu ja Zëri i Popullit on veebiväljaanne. Ajalehe veebiväljaanne
Jevgeni Novikov (rallisõitja)

Jevgeni Novikov (vene keeles Евгений Максимович Новиков, sündinud 19. septembril 1990 Moskvas) on endine Venemaa rallisõitja. 2009 sõitis ta autoralli MM-l Citroën Junior Teamis. 2011–2013 sõitis ta võistkonnas M-Sport autoga Ford Fiesta RS WRC. Profiil lehel ewrc-results.com
Saarjärve looduspark

Saarjärve looduspark on looduspark Jõgeva maakonnas Mustvee vallas Saarjärve külas. Selle pindala on 158,3 ha. Saarjärve looduspark oli loodud Vabariigi Valitsuse 9. juuni 2005. aasta määrusega nr 127. Selle loomise eesmärgiks oli Mustvee järve, seda ümbritseva metsa ning Saare mõhnastiku kaitse. Kaitse alla on võetud looduslikud elupaikad (looduslikult rohketoitelised järved, vanad loodusmetsad, soostuvad ja soo-lehtmetsad) ning looduslik taimestik ja loomastik. Looduspargi ajalugu ulatub aastasse 1968, kui kaitse alla võeti Mustvee järv ja seda ümbritsev mets (Mustvee järve kaitseala). Saarjärve looduspark kuulub Euroopa kaitsealade võrgustikku Natura 2000. Mustvee järv paikneb orundis Vooremaa ja Kagu-Eesti lavamaa vahel. Järve ümbruses paikneb Saare mõhnastik, mida kolmest küljest ümbritsevad voored. See on Kaiu mõhnastiku sopp, mis tungib sügavamale Vooremaasse. Saare mõhnastiku mõhnad vahelduvad nn termokarstidega. Küngaste ja seda ümbritseva madalamade alade pinnal kasvavad peamiselt okasmetsad, järve põhjakaldal leidub ka põliseid lehtpuid. Kaitsealast 0,7 km kaugusel paikneb Mustvee mõis, mille pargi eriosana on ajalooliselt olnud Mustvee järv koos parkmetsaga. Saarjärve looduspargi territooriumil asub Mustvee mõisa endiste omanike – Mannteuffelite perekonna – matmispaik. Saare järv Saare mõis (Maarja-Magdaleena) Saarjärve looduspark eelise infosüsteemis Sissekanne Eesti looduse infosüsteemis (vaadatud 06.04.2013) Saarjärve looduspark Turismiwebi saidil
Õigeusu kihelkonnakool

Õigeusu kihelkonnakool (vene keeles православная церковноприходская школа) oli 19. sajandi keskpaigast kuni 1920. aastani Balti kubermangudes, sealhulgas ka tänase Eesti aladel eksisteerinud koolitüüp. Õigeusu kihelkonnakoolid eksisteerisid iga õigeusu koguduse juures. 1846. aasta 26. jaanuaril andis Venemaa keiser Nikolai I korralduse asutada Liivimaa kubermangu igasse vasttekkinud õigeusukogudusse kihelkonnakool. Suurema territooriumiga maakoguduste äärealadele moodustati lisaks veel madalama õppetasemega abikoole. Kihelkonnakool eksisteeris koolitüübina ka luterlikus koolisüsteemis. Ühe-klassilistes õigeusu-kihelkonnakoolides käisid lapsed koolis neli aastat, kaheklassilistes viis aastat. Abikoolides käisid lapsed tavaliselt kolm talve. 1870. aastal vastu võetud seaduse järgi pidid lapsed kooli minema 10-aastaselt. Pärast 1880. aastat hakati kooliiga langetama. Kihelkonnakoolis kestis õppeaasta 1. novembrist kuni 1. aprillini. Jõuluvaheaeg algas ajavahemikul 19.–22. detsembril ja kestis 19. jaanuarini. Alates 1887. aastast alanud venestamispoliitikast toimus õppetöö kihelkonnakoolides vene keeles, välja arvatud usuõpetus, mida anti endiselt õpilaste emakeeles. Õigeusu kihelkonnakoolide arv hakkas kiiresti kasvama seoses usuvahetusliikumisega 1840. aastatel. Kui 1848. aastal oli kolmes Balti kubermangus kokku 72 õigeusu kogudust, millest vaid 15 juures tegutsesid kihelkonnakoolid, siis 1851. aastal oli ainuüksi Liivimaa kubermangus juba 69 õigeusu kihelkonnakooli ja 1859. aastal 258 kihelkonnakooli. Sügisel 1917 läksid õigeusu kihelkonnakoolid üle eesti- ja lätikeelsele õppele, paljud neist aga lõpetasid koolihoonete võõrandamise tõttu Saksa okupatsiooni ajal töö. Eestis andis Ajutine Valitsus võõrandatud koolihooned novembris 1918 kogudustele tagasi ja osa koolidest jätkas tööd, kuid 1920. aastal vastu võetud avalike algkoolide seadusega kihelkonnakoolid riigistati või munitsipaliseeriti ja muudeti tavalisteks algkoolideks. õigeusu abikool õigeusu vallakool kihelkonnakool Koolielu 19. sajandil, novaator.err.ee, 12.12.2017 Карпухина, С. Православные церковноприходские школы на территории Латвии в XIX веке. – Православие в Латвии: исторические очерки, 1. Рига, Балто-славянское общество культурного развития и сотрудничества, 1993, стр. 7–26.
Oleg

Oleg (Ве́щий Оле́г, ka Helge, Helgu või Helgi; enne 862. aastat – 912 või 922) oli Vana-Vene riigi tegelik rajaja. Teda peetakse praegu Venemaal kõige olulisemaks valitsejaks, Vene riigi tegelikuks asutajaks. Vene leetopissi põhjal oli Oleg Rjuriku kaaskondlane (võimalik, et väimees), kes pärast viimase surma 879 sai regendina Novgorodi valitsejaks, sest Rjuriku poeg Igor ehk Ingvar olevat olnud veel liiga noor. Oleg vandus, et Igori täisealiseks saamisel, annab ta võimu üle. 882. aastal läks Oleg sõjakäigule lõunasse ning alistas endale Kiievi, kus valitsenud samuti skandinaavlased Askold ja Dir laskis ta maha lüüa. Ta tegi Kiievist oma riigi pealinna, alistades või lepinguid sõlmides allutas enda võimule kõik ümbritsevad rahvad, kes seni olid maksnud makse Kasaari kagaanile. Sõjakäigule Bütsantsi vastu läksid tema juhtimisel Konstantinoopoli alla ka eestlased ehk tšuudid nagu slaavlased tollal meid nimetasid. Linna ei vallutatud kuid piiramisel saavutati suure lunaraha andmine ja maksuvaba kaubandusõigus Bütsantsiga. Tihedad suhted olid Olegil mõistagi ka Skandinaaviaga. Mõnede andmete kohaselt olevat ta loobunud 912 vürstitroonist ning läinud tagasi Skandinaaviasse, kus ka surnud. Nestori kroonika kohaselt olevat suurvürst Oleg soovinud ennustajatelt teada saada, kuidas ta oma surma kohtab, ja saanud vastuseks, et surm saabub lemmikhobuse kaudu. Seepeale olevat Oleg lasknud lemmikhobuse kaugele steppi saata. Aastaid hiljem pärinud ta oma lemmikhobuse kohta, ja saanud vastuseks, et hobune on surnud, otsustanud tema skeletti oma silmaga vaatama minna. Kohale jõudes tõstnud ta oma jala hobusekolbale, mispeale salvanud teda pahkluu piirkonda harilik rästik, kes oli tulnud välja hobuse silmakoopast. Mitme päeva pärast olevat Oleg surnud ja ennustus loeti täitunuks. Sellest räägib ka Puškini kirjutatud poeem, mida mõned peavad Venemaa hümniks nr 2. Mike Dixon-Kennedy, Encyclopedia of Russian and Slavic Myth and Legend, lk 210, 1998, Google'i raamat veebiversioon (vaadatud 26.03.2014) (inglise keeles) The twelve most dangerous Russian animals, April 26, 2011 Vladislav Kuzmichev, Natalya Fedotova, Veebiversioon (vaadatud 26.03.2014) (inglise keeles) Gale Encyclopedia of Russian History: Oleg, Veebiversioon (vaadatud 26.03.2014) (inglise keeles) Кубанский казачий хор - "Как ныне сбирается вещий Олег..."
Reach-U

Reach-U (kuni 2016. aastani AS Regio) on Eesti ettevõte, mis tegeleb tarkvara ja geoinfosüsteemide loomisega. Ettevõte asutati Tartu Ülikooli juurde kõrvalfirmana 1990. aastal. Regio esimene juhatuse esimees oli Teet Jagomägi, 2012. aastast on selles ametis Ülo Säre. Ettevõtte keskmine töötajate arv 2011. aastal oli 79. Regio tegutseb Tartus aadressil Riia 24 ja Tallinnas Mere pst 4. Ettevõte on võitnud selliseid auhindu nagu Aasta Innovaator (2005), Ettevõtluse Auhind (2005), Aasta Rahvusvahelistuja (2006), Juhtimiskvaliteedi Auhind (2007) ning olnud töötaja- ja peresõbralike firmade edetabeli esimeses pooles. Rahvusvaheliselt asuti tegutsema Reach-U kaubamärgi all. Kui välismaale suunatud tegevused olid Eestis toimuvast suuremaks kasvanud, siis otsustati muuta ettevõtte ärinime, Eesti-sisene kaardiüksus jäi aga endiselt Regio nime kasutama. Regio OÜ "Regio vahetas juhti ning plaanib tegevust laiendada" ERR, 1. august 2012. "Regio kasum kukkus 5087 euroni"[alaline kõdulink] Delfi Majandus, 12. juuli 2012. Regio tähistab 25. sünnipäeva uue nimega Reach-U Regio. Ettevõtte koduleht Teet Jagomägi "Kuidas ma Regio majandusaasta kaardistasin" Director, oktoober 2005
Angela Merkel

Angela Dorothea Merkel (neiupõlvenimega Kasner; sündinud 17. juulil 1954 Hamburgis) on Saksamaa poliitik, kes oli 2005–2021 liidukantsler. Tema isa Horst Kasner (1926–2011) oli luterlik pastor. Merkeli ema Herlind (neiupõlvenimi Jentzsch, s. 1928) oli inglise ja ladina filoloog. Aastal 1954 sai Merkeli isa pastori koha Quitzowi kirikus, Perlebergi lähedal Saksa DV-s. Perekond kolis lähedalasuvasse Templini linna, kus Merkel ka üles kasvas. Aastal 1973 astus Merkel Leipzigi Ülikooli, kus õppis füüsikat. Kooli lõpetas ta 1978. aastal ning asus tööle Saksa DV Teaduste Akadeemia füüsikalise keemia instituudis (1978–1990). Ta oli instituudis agitatsiooni- ja propagandasekretär FDJ liinis. Poliitikasse läks ta aastal 1989. Aastal 1991 valiti Merkel Helmut Kohli valitsuse nais- ja noorsooasjade ministriks. Aastal 1994 määrati ta keskkonnaministriks. Aastal 1998 sai Merkelist Kristlik-Demokraatliku Liidu peasekretär. Aastatel 2000–2018 oli ta Kristlik-Demokraatliku Liidu esimees. Alates 22. novembrist 2005 on Merkel Saksamaa liidukantsler. Merkel on tugevalt mõjutanud Euroopa Liidu poliitikat. 2007. aastal oli Merkel Euroopa Nõukogu president ning mängis olulist rolli Lissaboni lepingu sõlmimisel. Merkel mängis ka olulist rolli 2008. aasta majanduskriisi ning sellele järgnenud Euroopa võlakriisi tagajärgede lahendamisel, kus ta võttis enda kanda peamise otsustaja rolli. 2015. aastal puhkenud pagulaskriisi ajal lubas Merkel Saksamaa liidukantslerina pakkuda abi Süüriast ja mujalt Lähis-Idast Saksamaale saabuvatele pagulastele. Kuulsaks sai Merkeli ütlus "Wir schaffen das" ("Me saame sellega hakkama"). Tema valitsusajal otsustas Saksamaa pakkuda varjupaika 800 000 Euroopasse saabunud Lähis-Ida sõjapõgenikule. Merkel on kõige kauem võimul püsinud Euroopa Liidu liikmesriigi valitsusjuht. 2018. aasta oktoobris teatas Merkel, et ei kavatse enam kandideerida Saksamaa Kristlik-Demokraatliku Liidu juhiks, ent lubas jääda liidukantsleriks kuni 2021. aasta valimisteni. Merkel on kõige kauem võimul olnud valitsusjuht Euroopa Liidus. 2008 – Saksamaa Liitvabariigi teeneteorden 2008 – Karl Suure auhind 2021 – Maarjamaa Risti I klassi teenetemärk Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). Hajo Schumacher, "Angela Merkeli edu saladused. Võimu kaksteist seadust". Saksa keelest tõlkinud Katrin Kaugver. Olion, Tallinn 2010, 215 lk; ISBN 9789985666074 Liidukantsleri kabinet (saksa keeles)
Gwaihir

Gwaihir Tuulteisand on tegelane John Ronald Reuel Tolkieni raamatutest "Sõrmuste Isand" ja "Kääbik ehk Sinna ja tagasi". Udumägede kotkas Gwaihir oli Kolmanda Ajastu lõpul suurim ja võimsaim kotkaste seas. Ta oli Kõigi Lindude Isand ning väga hea sõber võlurite ja haldjatega, eriti pärast seda, kui Gandalf oli ravinud ta terveks mürgihaavast. Erebori retke ajal 2941. aastal päästis Gwaihir oma kaaslastega Thorini kaaskonna orkide rünnaku käest. Viie Väe Lahingu ajal Erebori all oli Gwaihiril ja tema kotkastel otsustav roll lahingu käiku saatusliku pöörde toomisel. Sõrmuse Sõja ajal vabastas Gwaihir Gandalfi Raudlinna vangistusest ja kandis ta hiljem, pärast lahingut Moria võimsa Balrogiga, minema Zirak-zigili mäetipult. Sõja viimase lahingu ajal Mordori Musta Värava ees juhtisid Gwaihir ja tema vend Luitaja kõiki Põhja kotkaid võitlusse Sõrmusevaimudega vahetult enne seda, kui hävitati Üks Sõrmus. Seejärel suundusid Gwaihir ja Luitaja Turmamäe nõlvadele, kus nad päästsid Frodo Paunaste ja Tobajuss Mängla.
Boriss Berezovski (pianist)

Boriss Vadimovitš Berezovski (vene Борис Вадимович Березовский; sündinud 4. jaanuaril 1969 Moskvas) on vene kontsertpianist.
Igor

Igor (ukraina keeles Ігор Рюрикович, ka Ingvar ja Inge; enne 879. – 945) oli Kiievi suurvürst alates 912 või 922. Nestori kroonika andmeil oli tegu poollegendaarse valitseja Rjuriku pojaga, kelle eest varem valitses Oleg. Igori ja Olga (ka Helga; surnud 969) järglased: poeg Svjatoslav, Kiievi-Vene valitsejana (945–972) Svjatoslav I poeg Vladimir Rjurikovitšid Kiievi suurvürst Bütsantsi ajalugu#Suhted Kiievi-Venega Esimene Bulgaaria tsaaririik Ungari vürstiriik Poola vürstiriik
Aleksandr Glazunov

Aleksandr Konstantinovitš Glazunov (10. august (29. juuli vkj) 1865 Peterburi – 21. märts 1936 Pariis) oli vene hilisromantismi helilooja, muusikapedagoog ja dirigent. Glazunov jäi noore mehena silma Mili Balakirevile, kes suunas ta õppima Nikolai Rimski-Korsakovi juurde. Klaverimänguga hakkas Glazunov tegelema üheksa- ja komponeerimisega üheteistaastaselt. Aastatel 1905–1928 oli ta Peterburi konservatooriumi rektor, siis lahkus ta Nõukogude Liidust ega naasnud enam kunagi. Glazunovi tuntuim õpilane Peterburis oli Dmitri Šostakovitš. Alates 1928. aastast vahetas Glazunov tihti elukohta, resideerides nii Euroopa eri paigus kui ka Ameerika Ühendriikides. Tallinna Konservatoorium valis Glazunovi 1935. aastal oma auprofessoriks, võttes arvesse, et Peterburi konservatooriumis oli ta mitme Eesti helilooja (sh Juhan Aaviku ja Artur Lemba) õpetaja ning käis paar korda ka Eestis oma helitöid juhatamas. Glazunov suri 1936. aastal Pariisis. Glazunovi tuntud teoste hulka kuuluvad tema üheksa sümfooniat, millest viimane jäi lõpetamata. Seejuures kirjutas ta esimese sümfoonia 1881. aastal, mil oli vaid 16-aastane. Veel on ta tuntud oma instrumentaalkontsertide, eriti saksofonikontserdi, kolme balleti ja kammermuusika poolest. 1897. aastal dirigeeris Glazunov Sergei Rahmaninovi esimese sümfoonia esiettekannet, mis ebaõnnestus ja põhjustas Rahmaninovile kolmeaastase depressiooni, mille jooksul ei kirjutanud ta ühtegi teost. Vähemalt Rahmaninovi abikaasa sõnul oli läbikukkumise põhjuseks Glazunovi alkoholijoobes dirigeerimine. Juhan Aavik. Aleksander Konstantinovič Glasunov †. Muusikaleht nr 3, 1936 Noote Glazunovi muusikaga International Music Score Library Projectis