laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Ohakalind

Ohakalind (Carduelis carduelis) on linnuliik vintlaste sugukonnast ohakalinnu perekonnast. Rahvapäraseid nimetusi: takjalind, takjatihane, ohakalind, ohakavarblane, tiglits, terlits. Üldpikkus 12–14 cm. Välimus ja häälitsused on iseloomulikud. Noorlind erineb teistest vintlastest üleni musta saba ja vanalinnuga sarnase tiivamustri poolest. Kutsehüüd on tikelit või stipit, hoiatushüüd tasane häi. Laul on kiiretempoline, selles on rohkesti kutsehüüde vaheldumisi vidistavate, klõbistavate ja mõnede vileliste häälitsustega. Ohakalind on levinud Euraasias Atlandi rannikust kuni Jenissei, Altai, Tian Shani ja Põhja-Indiani. Eestis on ohakalind üsna üldlevinud harilik haudelind. Osa asurkonnast rändab septembris-oktoobris Kesk- ja Lääne-Euroopasse, kust naaseb märtsis-aprillis. Ohakalinnu pesitsusaegset arvukust hinnatakse 40 000 – 60 000 paarile, talvist arvukust 10 000 – 40 000 isendile. Enamik ohakalinde lahkub meilt septembris ja oktoobris. Ohakalind asustab kultuurmaastiku puistuid. Ohakalind ehitab pesa nii okas- kui lehtpuudele. Varakevadel eelistab ta okaspuid, mis sel ajal pakuvad paremat varju kui raagus lehtpuud. Teistkordseks pesitsemiseks valib ta sagedamini lehtpuu. Tavaliselt paikneb pesa tüvest eemal ja on enamasti põimitud väheste peente okste külge. Pesa on paksuseinaline poolkera, see koosneb tihedasti põimitud raagudest, rohukõrtest, samblikest, kasetohu libledest jm. Pesalohk on vooderdatud peente kõrte, taimevilla, jõhvi ja karvadega. Pesa välispind on tihedasti kaetud ämblikuvõrguga, mis teeb pesa helehalliks. Kurnas on 4–6 muna. Need on valkjad, kirjatud pruunikate tähnide, laikude ja kriipsukestega. Emaslind soojendab poegi esimestel päevadel nende koorumise järel. Poegi toidavad mõlemad vanemad esimestel päevadel putukatega, hiljem pugus pehmendatud seemnetega. Pärast poegade pesast väljalendu jätkavad vanalinnud nende toitmist umbes nädal aega. Pärast seda hakkavad noorlinnud laialt ringi liikuma. Peale korvõieliste seemnete sööb õrnu taimevõsusid ja vähemal määral putukaid. Ohakalind oli 2016. aastal Saksamaa aasta lind ja 2018. aastal Valgevene aasta lind. "Eesti lindude staatus, pesitsusaegne ja talvine arvukus 2003–2008" (PDF). Hirundo. Eesti Ornitoloogiaühing. 2009. Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 14. detsember 2011. Vaadatud 27. oktoobril 2011. Rootsmäe, L., Veroman, H. Eesti laululinnud. Tallinn Valgus 1974 Vogel des Jahres. Naturschutzbund Deutschland Птушка года ptushki.org Ohakalind andmebaasis eElurikkus
Korkodon

Korkodon (vene Коркодон) on jõgi Aasias. Algab Kolõma mägismaalt. Ülemjooksul voolab põhja, alamjooksul pöördub läände. Suubub paremalt Kolõmasse. Jõe pikkus on 476 km, valgala pindala 42 800 km², äravool 50,4 m³/s. Suurim lisajõgi on Bulun.
Epi

Epi on Vanuatule kuuluv saar Melaneesias, üks Vanuatu saartest. Saare geograafilised koordinaadid on 16° 45′ S, 168° 15′ E. Epi lähimad naabrid on Malampa provintsi kuuluvad Ambrym põhjas ja Malakula loodes ning Epiga samasse Shéfa provintsi kuuluvad Shepherdi saared ja Éfaté lõunas. Saare pindala on 444 km². Ta on loodest kagusse 43 km pikk ja kirdest edelasse kuni 18 km lai. Tema rannajoone pikkus on 130 km. Epil elas 1986. aastal 3035 inimest. Saar on mägine, kõrgus kuni 833 m. Kõrgeim tipp on Kvaternaari ajal tegutsenud Epi vulkaan. Epi rannikust 13 km põhjas asub vulkaaniline Lopevi saar, millel olev vulkaan on alates 1862. aastast vähemalt 22 korda pursanud. Saare tähtsaimad majandusharud on põllumajandus ja kalapüük. Mõlemaga tegeletakse peamiselt oma pere tarbeks, mitte müügiks. Saare sisemajanduse kogutoodang inimese kohta on 457 USA dollarit ja suure osa sellest annavad 50–80 töölist, kes Epilt igal aastal 7 kuuks Uus-Meremaale tööle värvatakse. Saarel on kaks lennujaama: loodeosas on Lamen Bay lennujaam ja kagus Valesdiri lennujaam. Mõlemat teenindab mitu korda nädalas Air Vanuatu. Saarel on ka sadam ja mitu katteta teed. Autosid on vähe.
Põllumajanduspoliitika

Põllumajanduspoliitika ehk agraarpoliitika on riigivõimu abinõude süsteem, mis on suunatud oma riigi põllumajanduse arendamisele ja reguleerib teiste riikide põllumajandustoodangu importi. Riigivalitsuste põllumajanduspoliitika eesmärk on riigisisestel põllumajandustoodangu turgudel mingite kindlate tulemuste saavutamine. Nende tulemustena võivad olla garanteeritud toetuste taset, hinnete stabiilsus, toodangu kvaliteet, toodangu valik, maakasutus või hõivatus. Põllumajanduspoliitika elluviimisel korraldatakse maareforme, riigis kaitstakse põllumajandussaaduste turge, põllumeestele makstakse toetusi jne. Uno Silberg. Agraarpoliitika. 2001, Tartu Ülikooli Kirjastus, 388 lk. ISBN-13 4741231124993; ISBN-10 9985565754 Põllumajanduse tulevik - Eestimaa Looduse Fond Eesti agraarpoliitika ja Euroopa Liidu Ühtne Põllumajanduspoliitika (CAP)
Viru-Jaagupi kirik

Viru-Jaagupi kirik ehk Viru-Jaakobi kirik on kirik Lääne-Viru maakonnas Viru-Jaagupis. Kirikut kasutab EELK Viru-Jaakobi kogudus. Viru-Jaagupi kirik sai endale kirikumaad Liivi ordu ordumeistrilt Johann von Mengdenilt 1453, Johann Wolthus von Herselt 1473, Berend von der Borchilt 1482 ja Wolter von Plettenbergilt 1504. aastal. Kiriku täpne ehitusaeg on teadmata, kirikut on esmamainitud 1473. aastal Rakvere Saksa Maarja kiriku abikirikuna. Viru-Jaagupi kirik oli ka Viru-Jaagupi kihelkonna peakirik. Kiriku hävitasid 16. sajandi lõpul sõjas vene väed ning see ehitati taas üles 1669. aastal. 1703. aastal Põhjasõjas laastati kirikumõis taas. Kiriku süütasid Vene väed 1703. ja 1708. aastal. Kirik taastati ja uuendati 1877. ja 1878. aastal. Viru-Jaagupi pastoraat EELK Viru-Jaakobi kirik Viru-Jaagupi kirik kultuurimälestiste riiklikus registris
Pak 40

7,5 cm Pak 40 oli kasutusel Wehrmachti standardtankitõrjekahurina. Sellega olid relvastatud peamiselt jalaväeüksuste tankitõrjedivisjonid (Abteilung) ja üksikud tankitõrjekompaniid. 1939 said firmad Rheinmetall-Borsig ja Krupp Relvastusametilt tellimuse raske tankitõrjekahuri väljatöötamiseks. Rheinmetalli valmistatud ja Pak 40-ks nimetatud kahur sarnanes konstruktsiooni poolest väga 5 cm Pak 38-ga, omades näiteks suudmepidurit, kahekordset lafeti kaitsekilpi ja samatüübilist vedrustust. 75 mm kahur ja selle tugev laskemoon tingisid lafeti valmistamise terasest. Seetõttu suurenes märgatavalt relva kaal, mis võimaldas kasutada transpordiks ainult vedukmasinaid. Uus Pak 40 hakkas saabuma üksustesse esimeste väiksemate partiidena enne 1941. aasta lõppu. Efektiivse laskekaugusega kuni 2000 m ja soomustläbistavusega 80 mm 1000 m pealt (südamikuga tankitõrjemürsk PzGr 40) said väeosad esmakordselt piisavalt efektiivse relva võitluseks T-34 ja teiste raskemate tankidega. Tegemist oli ka võrdväärse partneriga vene 76,2 mm põhitankitõrjekahurile ZIS-3. Pak 40-tega võidi asendada täiesti vananenud ja ebaefektiivsed 3,7 cm Pak 35/36-d ja lõpuks ka 5 cm Pak 38-d. Kahuri veoks kasutati põhiliselt kergeid poolroomikvedukeid SdKfz 10 või SdKfz 11, lintvedukeid RSO, aga ka (maastiku-) veoautosid. Kokku toodeti 1941–1945 umbes 23 000 tankitõrjekahurit Pak 40.
Pak 38

5cm Pak 38 (saksa k. 5 cm Panzerabwehrkanone 38) oli kasutusel Wehrmachti standardtankitõrjekahurina. Sellega olid relvastatud peamiselt jalaväeüksuste tankitõrjedivisjonid (Abteilung) ja üksikud tankitõrjekompaniid. Kogemused 3,7cm Pak 35/36-ga Hispaania kodusõja lõpus esitasid 1938. aastaks nõudmise uue, tugevama, 50 mm kaliibriga tankitõrjekahuri väljatöötamiseks. Alates 1939. aastast valmistatud Pak 38 paistis silma järgmiste uuenduste poolest: suudmepiduri olemasolu vähendas tagasilöögijõudu lafetile, andes võimaluse uue konstruktsiooniga haarlafeti kaalu vähendamiseks, kahekordne lafeti kaitsekilp ja täiskummirattad torsoonvedrustusega. Esimesed uued relvad jõudsid väeosadesse 1940. aastal. Saksa-Nõukogude sõja alguseks 1941. aastal oli kasutusel 1047 seda tüüpi kahurit. Esmalt paigutati Pak 38-d tankitõrjeüksustes kokku vanemate Pak 35/36´tega. Tankitõrjemürsuga PzGr 40, mis sisaldas volframsüdamikku, oli võimalik edukalt võidelda ka tankidega T-34. 1943. aastal kasutusele võetud kumulatiivlaenguga mürsk Stielgranate 42 läbistas juba 180 mm soomust, kuid oli väga väikese efektiivse laskekaugusega (u 100 m). Kahuri veoks kasutati põhiliselt kergeid poolroomikvedukeid SdKfz 10 või SdKfz 11, aga ka (maastiku-) veo- või sõiduautosid. Kahurit oli kerge ka käsitsi liigutada. Kokku toodeti aastatel 1939–1943 seda 9568 eksemplari. Pak 38 ei olnud aga piisavaks vastuseks Vene rasketankidele ega 76,2 mm kahurile ZIS-3. Sõja jooksul asendati 5 cm Pak 38 järk-järgult 7,5cm Pak 40-ga, kuid oli sellegipoolest aktiivselt kasutusel sõja lõpuni.
Usvjatõ rajoon

Usvjatõ rajoon on haldusüksus Venemaal Pihkva oblasti lõunaosas. Piirneb läänes Valgevenega. Rajooni pindala on 1106 km², elanike arv oli 1. jaanuari 2012 seisuga 5407, neist 2519 meest ja 2888 naist. Elanike arvult on see Pihkva oblasti väikseim rajoon. Rajoonis on 112 asulat, rajoonikeskus on Usvjatõ alev. Halduslikult jaguneb rajoon Usvjatõ aleviks ja 2 vallaks: Tserkovištše ja Usvjatõ vald. Usvjatõ rajoon loodi 1927 Leningradi oblasti koosseisus. 1957 läks Pihkva oblasti koosseisu. 1959 rajoon likvideeriti, kuid loodi taas 1966. aastal. Peamine majandusharu on põllumajandus. https://pskovstat.gks.ru/storage/mediabank/NAS230403_1.htm "Pihkva oblasti statistikaamet". Originaali arhiivikoopia seisuga 7. märts 2016. Vaadatud 24. märtsil 2013. Usvjatõ rajooni koduleht
Seersant

Seersant (inglise keeles sergeant) on sõjaväeline auaste, tuntumaid ja kasutatavamaid allohvitseriauastmeid maailmas. Eesti kaitseväes on seersant nooremallohvitser; kõrgem nooremseersandi ja madalam vanemseersandi auastmest. Mereväes vastab seersandile maat. Seersandi auaste võeti Eesti sõjaväes kasutusele 1930. aastate lõpul. Enne seda nimetati vastavat auastet nooremallohvitseriks. Seersandi auaste on reservväepõhises Eesti kaitseväes jaoülema standardauaste. Kaadrikaitseväelastest komplekteeritud regulaarüksustes on seersandi auaste lahingupaari vanema või pooljao/grupi ülema ametikoha auaste. Nimetus pärineb ladina sõnast serviens ('teenija') ning esineb teistes keeltes eri kujul. Seersandi auastme nimetuse arengust Jagu
Aracaju

Aracaju on linn Brasiilias, Sergipe osariigi pealinn. Aracaju on asutatud 1855. aastal osariigi pealinnana. Population estimates for July 1st, 2015, vaadatud 4.06.2016. Linna koduleht
Sõjamäe lahing

Sõjamäe lahing oli Jüriöö ülestõusu lahing 14. mail 1343 Tallinna lähedal. Liivi orduväe ja eestlaste maleva vahel toimunud lahingu paika hakati rahvasuus nimetama Sõjamäeks. Tänapäeval on selles kohas Tallinna Lasnamäe linnaosa Sõjamäe asum, lahingupaika tähistab Jüriöö ülestõusu mälestusmärk Jüriöö pargis. Pärast ülestõusnud maarahva saadikute ehk eestlaste kuningate mõrvamist Paides asus suur orduvägi Burchard von Dreilebeni juhtimisel Tallinna poole teele. Eestlased saatsid neile vastu väesalgad tõkestuslahingute pidamiseks, mis toimusid 11. mail Kämbla küla juures ning siis Kanaveres. 14. mail 1343 jõudis orduvägi Tallinna lähistele ja jäi linnast penikoorma (umbes 10 km) kaugusel paigale. Ordumeister kartis, et rüütlite raskeratsaväge nähes võib eestlaste malev jällegi taktikaliselt lähedal asuvasse sohu taanduda nagu Kanaveres. Seetõttu otsustas ordumeister pettust kasutada. Ta saatis Võnnu ja Turaida foogtid kahe lipkonnaga aja võitmiseks eestlaste malevaga rahu pakkumise ettekäändel petteläbirääkimisi pidama. Foogtid jõudsidki eestlastega kokkuleppele ning ordu peavägi liikus Lasnamäele ülestõusnute laagri alla. Seejärel saatis ordumeister uue saadiku eestlaste juurde, kes andis teada, et ordu on leppest lahti öelnud ning eestlased valmistugu lahinguks. Ülestõusnute malev hakkas kohe varasema plaani järgi soo poole taganema, kuid selleks ajaks oli orduvägi tee sohu tõkestanud. Järgnevas Sõjamäe lahingus kaotas kroonikate andmetel elu 3000 eestlast ning eestlaste peavägi sai lüüa. Ülestõusnute otsusekindlusest annab aimu krooniku kirjeldus langenut teeselnud eestlasest, kes tapluse järel ühele lahinguvälja uudistama tulnud Tallinna linnakodanikule veel poolsurnunagi kallale tunginud. Liivi ordu ja eestlaste maleva vahel toimunud lahingu paika hakati rahvasuus nimetama Sõjamäeks, mis praegu on asum Tallinna Lasnamäe linnaosas. *Sulev Vahtre (tõlkija ja kommenteerija). (Bartholomäus Hoeneke) Liivimaa noorem riimkroonika: (1315-1348). Tallinn: Eesti Riiklik Kirjastus, 1960. Lk 85.
Abbeville (täpsustus)

Abbeville on mitme asula nimi: Abbeville Prantsusmaal Picardie's Abbeville-Saint-Lucien Prantsusmaal Abbeville Kanadas Manitobas Abbeville USA-s Alabamas Abbeville USA-s Georgias Abbeville USA-s Louisiana Abbeville USA-s Mississippi osariigis Abbeville USA-s Lõuna-Carolinas Lõuna-Carolinas on ka Abbeville'i maakond.
Mägi-kanepilind

Mägi-kanepilind (Linaria flavirostris) on vintlaste sugukonda ohakalinnu perekonda kuuluv lind. Esimest korda kirjeldas mägi-kanepilindu teaduslikult Carl von Linné aastal 1758. Mägi-kanepilind on pesitsusajal levinud Briti saartel, Norras, Türgi idaosas, Kaukasuses, Iraanis ja Kesk-Aasias kuni Mongoolia, Nepali ja Tiibetini ning üldse Euroopa ja Aasia mäestike alpi- ja lähisalpivööndis. Ta kuulub soodsas seisundis liikide hulka. Eestis on ta vähesearvuline läbirändaja ja talikülaline oktoobrist märtsini, esinedes peamiselt Lääne-Eesti rannikul. Talvist arvukust hinnatakse 10 - 200 isendile. Mägi-kanepilinnu üldpikkus on 12,5–14 cm. Suuruse ja kuju poolest sarnaneb ta kanepilinnuga, kuid tal on pikem ja sügavama väljalõikega saba, väiksem pea ja kohevam sulestik. Talvel eristab teda kanepilinnust iseloomulikult ruuge pea ja rind, mustrita kurgualune ja kahvatukollane nokk. Isaslinnu päranipuala roosakaspunane värvus on hästi näha lendutõusul. Kutsehüüd on tunnuslik djuää(r) (selle järgi on saanud oma ingliskeelse nimetuse), seda kuuleb nii toituvatelt kui lendavatelt lindudelt. Laul on karedakõlaline sädin.. Mägi-kanepilind tegutseb enamasti maapinnal, kus ta liigub jõnksuliselt nagu hiir. Väljaspool pesitsusaega tegutseb salkadena rannaniitudel, kõrrepõldudel, umbrohuväljadel, prügimägedel ja mujal avamaastikul. Mägi-kanepilind pesitseb Briti saartel ja Norras lagedatel rannanõmmedel ja ranniku nõmmrabades ning mägitundras. Kurnas on 4–7 muna. Haudumine kestab 12–13 päeva. Pärast poegade koorumist toidavad mõlemad vanemad neid 15 päeva, mil pojad on pesas, ja teist sama palju, kui pojad on juba pesast lahkunud. Väljaspool pesitsushooaega hulguvad mägi-kanepilinnud ringi rannikul, mõnikord segamini teiste vintlastega. "Loomade elu", 6. kd., lk. 409 "Eesti lindude staatus, pesitsusaegne ja talvine arvukus 2003–2008" (PDF). Hirundo. Eesti Ornitoloogiaühing. 2009. Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 14. detsember 2011. Vaadatud 27. oktoobril 2011. "Bird guide". Collins 1999 L. Jonsson "Euroopa linnud". Eesti entsüklopeediakirjastus 2000 Mägi-kanepilind andmebaasis eElurikkus
Hele-urvalind

Hele-urvalind (Acanthis hornemanni) on vintlaste sugukonda urvalinnu perekonda kuuluv lind. Hele-urvalind on levinud Euraasia ja Põhja-Ameerika põhjaosas. Eestis on ta ebajärjekindel väikesearvuline läbirändaja ja talikülaline (mitte igal talvel) oktoobrist aprillini, kelle talvist arvukust hinnatakse 0–5000 isendile . Venemaal kohtab teda kõikjal Põhja-Jäämere rannikul. Hele-urvalinnu pikkus on 12–14 cm. Tema eristamine urvalinnust on keeruline. Vanalind erineb urvalinnust valgema sulestiku, mustrita valge päranipuala ja peaaegu triipudeta kehakülgede poolest. Noorlind on urvalinnuga veelgi sarnasem, tema laubal on rohkem valget ja nokk väiksem. Ka häälitsused on tal nagu urvalinnul. Emaslinnul on rinnal, külgedel ja keha tagaosal rohkem triipe, aga ta on ikkagi hele. Hele-urvalinnul on kirjeldatud kaks alamliiki. Gröönimaa ja Põhja-Kanada alamliik hornemanni on natuke suurem ja heledam kui Euraasia ja Põhja-Ameerika põhjaosas elav alamliik exilipes. Mõnel pool, näiteks Põhja-Skandinaavias, moodustab hele-urvalind seltsinguid urvalinnuga. Hele-urvalinnu põhiline toiduobjekt on kaseseemned. Hele-urvalind pesitseb peamiselt lagetundras ja mägede nõmmrabades. Pesa rajab ta pajupõõsasse või kase oksaharude vahele. Kurnas on 4–5 muna. Pojad lahkuvad pesast 9–14 päeva pärast koorumist. Hele-urvalinnu pesitsusbioloogiat tuntakse puudulikult. Teaduslikult kirjeldas hele-urvalindu esimesena taani Gröönimaa-uurija ja ametnik Gröönimaal Carl Peter Holbøll 1843. Ta andis linnule nime oma kaasmaalase, botaaniku Jens Wilken Hornemanni järgi, kes oli surnud üle-eelmisel aastal. "Eesti lindude staatus, pesitsusaegne ja talvine arvukus 2003–2008" (PDF). Hirundo. Eesti Ornitoloogiaühing. 2009. Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 14. detsember 2011. Vaadatud 26. oktoobril 2011. Hele-urvalind andmebaasis eElurikkus
Rõngu vald

Rõngu vald oli vald Tartu maakonnas. Vald liideti 2017. aastal Eesti omavalitsuste haldusreformi käigus naabervaldadega Elva vallaks. Valla pindala oli 164 km². Rõngu vallas elas 2009. aasta 2. aprilli seisuga 2898 inimest. Rõngu vallavanem oli Hillar Hänilane. Rõngu valla omavalitsuslik staatus kinnitati 1991. aastal. Käärdi – Rõngu Kalme – Kirepi – Koruste – Kõduküla – Käo – Lapetukme – Lossimäe – Piigandi – Raigaste – Rannaküla – Tammiste – Teedla – Tilga – Uderna – Valguta Valla ettevõtete seas on Rõngu Pagar, Rõngu Aed AS, Rõngu Mahl, plasttoodete valmistaja Promens AS, Waide motell ja palkmajade valmistaja RPM. Maakatastri statistika, vaadatud 26.03.2020. Statistikaamet, vaadatud 30.05.2017. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator Siseministeerium: Kohalike omavalitsuste juhid 2014. a. jaanuari seisuga, vaadatud 17. oktoober 2014 Harju maakonna Rae ja Ida-Viru maakonna Lüganuse valla, Lääne-Viru maakonna Tapa linna, Saare maakonna Orissaare valla, Tartu maakonna Haaslava, Laeva, Nõo, Rannu, Rõngu ja Vara valla ning Kallaste linna, Valga maakonna Helme, Põdrala ja Tõlliste valla, Viljandi maakonna Halliste valla ja Karksi-Nuia alevi ning Võru maakonna Urvaste valla omavalitsusliku staatuse kinnitamise kohta (vastu võetud 11.07.1991)
Kadakalind

Kadakalind on mitme linnu rahvapärane nimetus: siisike sookiur
Liocichla bugunorum

Liocichla bugunorum on vilbaslaste sugukonda kuuluv lind. Linnuliigi teaduslik nimetus tuleb buguni hõimust, kelle kodumetsades ta kirjeldati. Esmakordselt vaadeldi teda 1995. aastal Indias Arunachal Pradeshi osariigis. Linnu kirjeldas teadusele 2006. aastal astrofüüsik Ramana Athreya. Lind kirjeldati ilma tüüpeksemplari kogumiseta, sest arvatavasti on liigi arvukus väga väike ja üheainsagi isendi tapmisest oleks kahju. Selle asemel kirjeldati liik sulgede, fotode, helisalvestiste ja kirjalike ülestähenduste põhjal. Rahvusvaheline zooloogianomenklatuuri koodeks ei luba uut liiki kirjeldada, kui tüüpeksemplari ei ole, aga praegusel juhul käsitleti sulgede ja fotode olemasolu tüüpeksemplarina. Tema kõige lähedasem sugulane on Liocichla omeiensis, mis on Hiinas endeemne. Siiski on need kaks liiki selgelt erinevad. Liocichla bugunorum on väike (22 cm), peamiselt oliivhalli sulestiku ja musta pealaega vilbaslane. Noka ja silma vahel on oranžkollast, tiibadel on kollased, punased ja valged laigud. Saba on must ja punase tipuga, ning sabaaluse kattesuled on karmiinpunased. Jalad on roosad ja nokk on tüvikuosas must ja tipus valkjas. Linnuvõrguga püüti kinni teinegi, kahvatum isend, kes oli arvatavasti emane. Häält on kirjeldatud flöötivana ja teiste lindude häältest eristuvana. Kõik vaatlused on tehtud 2 km kõrgusel põõsaste ja väikeste puudega mäenõlvadel, üks vaatlus tehti vana metsa servas. Jaanuaris on vaadeldud väikeseid salkasid, maikuus on täheldatud paare, kokku hinnanguliselt 14 isendit. Arvatavasti on igal paaril oma territoorium, mida ta pesitsemise ajal kaitseb. Praegu on liiki teada ainult ühes kohas, teda võib aga leiduda mujalgi Arunachal Pradeshis või Bhutanis. Kuigi ta ei vaja elupaigaks metsa, vaid saab hakkama põõsastikus, peetakse teda ohustatud liigiks, eriti arvestades plaane rajada kiirtee läbi tema ainsa teadaoleva elupaiga. 2016. aastal hindas BirdLife International ta kriitilises seisundis liigiks. http://www.iucnredlist.org/details/22734628/0 (vaadatud 12.3.2017) Foto enne linnu uurimist ja kirjeldamist Teine foto Kolmas foto
Matthäus Quatember

Matthäus Gregor Quatember (1. mai 1884 Kamenná, Lõuna-Tšehhi maakond – 10. veebruar 1953 Rooma) oli Citeaux' titulaarabt alates 1946. aastast ja tsistertslaste kindralabt alates 1950. aastast.
Leopold Wackarž

Leopold Wackarž (3. mai 1819 Oberplan – 13. detsember 1901) oli tsistertslaste kindralabt aastail 1891–1900.
Peipsiääre vald (1991)

Peipsiääre vald oli vald Tartu maakonnas. Peipsiääre vallavanem on Aleksandr Širokov. Vald moodustati 1991. aasta 21. novembril. 2017. aastal moodustati Alatskivi valla, Kallaste linna, Pala valla, Peipsiääre valla ning Vara valla ühinemisel uus haldusüksus – Peipsiääre vald. Kolkja – Kasepää – Varnja Savka – Sipelga Enne külade liitmist 1976. aastal olid eraldi külad ka Sohvia, Suur-Kolkja, Uus-Kasepää, Vana-Kasepää ja Väike-Kolkja. Maakatastri statistika, vaadatud 27.03.2020. Statistikaamet, vaadatud 30.05.2017. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator Siseministeerium: Kohalike omavalitsuste juhid 2014. a. jaanuari seisuga, vaadatud 17. oktoober 2014 Harju maakonna Harku valla, Põlva maakonna Alaküla valla ning Tartu maakonna Mehikoorma ja Peipsiääre valla omavalitsusliku staatuse kinnitamise kohta Alatskivi valla, Kallaste linna, Pala valla, Peipsiääre valla ja Vara valla osas haldusterritoriaalse korralduse ja Vabariigi Valitsuse 3. aprilli 1995. a määruse nr 159 „Eesti territooriumi haldusüksuste nimistu kinnitamine“ muutmine
Michael Browne

Kardinal Michael Browne (6. mai 1887 Grangemokler – 31. märts 1971 Rooma) oli dominiiklaste ordumeister aastail 1955–1962.
Andreas Frühwirth

Kardinal Andreas Franz Frühwirth (21. oktoober 1845 Sankt Anna am Aigen – 9. veebruar 1933 Rooma) oli dominiiklaste ordumeister aastail 1891–1904.
Paul Heider

Paul Heider (21. juuni 1868 Adamsthal – 25. jaanuar 1936 Troppau) oli teoloog ja Saksa ordu kõrgmeister 1933. aastast kuni surmani.
Altafjorden

Altafjorden (põhjasaami Álaheaivuotna) on Norra mere laht Lapimaa põhjarannikul. Lahe pikkus on 38 km, sügavus kuni 488 m. Asub Alta vallas.
Erikub

Erikub on atoll Mikroneesias, osa Marshalli saarte Rataki ahelikust. Atolli pindala on 153 ha. Laiud on madalad. Kuuluvad Marshalli Saartele.