laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Arto Bryggare

Arto Kalervo Bryggare (sündinud 26. mail 1958 Kouvolas) on Soome endine tõkkejooksja ja poliitik. Ta võitis 110 meetri tõkkejooksus 1984. aasta olümpiamängudel Los Angeleses pronksmedali ja 1983. aasta kergejõustiku maailmameistrivõistlustel Helsingis hõbemedali. Tema nimel on siiani Soome ja Põhjamaade rekord 110 meetri tõkkejooksus 13,35. Arto Bryggare kuulub Soome Sotsiaaldemokraatlikku Parteisse. Aastatel 1995–1999 ja 2003–2007 oli ta Eduskunna liige. 1984 Los Angeleses pronksmedal 110 m tõkkejooksus 1983 Helsingis hõbemedal 110 km tõkkejooksus 1978 Prahas pronksmedal 110 m tõkkejooksus 1982 Ateenas pronksmedal 110 m tõkkejooksus 1986 Stuttgardis hõbemedal 110 m tõkkejooksus 1977 San Sebastiánis pronksmedal 60 m tõkkejooksus 1979 Viinis hõbemedal 60 m tõkkejooksus 1981 Grenoble'is Euroopa sisemeister 50 m tõkkejooksus 1983 Budapestis hõbemedal 60 m tõkkejooksus 1987 Liévinis Euroopa sisemeister 60 m tõkkejooksus Arto Bryggare koduleht Arto Bryggare Tilastopaja OY kodulehel Arto Bryggare Eduskunna kodulehel Arto Bryggare YLE Elävä arkisto kodulehel
Mosaiik (raamatusari)

"Mosaiik" oli kirjastuses Valgus aastail 1973–1991 välja antud populaarteaduslike raamatute sari. Kokku ilmus sarjas 52 köidet. 1. Valeri Soifer 1973. Pärilikkuse aritmeetika. (Tõlkinud Juhan Kalam ja Toivo Orav.) 2. Robert Wells 1973. Bioonika. 3. Samuel Lilley 1973. Inimesed, masinad ja ajalugu. 4. Leonard Rastrigin 1974. Juhuslik, juhuslik, juhuslik maailm. 5. George F. Bass 1974. Allveearheoloogia. 6. Vladimir Levi 1974. Mõttejaht. 7. Haldur Õim 1974. Semantika. 8. Boriss Sergejev 1975. Huvitavat füsioloogiast. 9. Ago Künnap, Paula Palmeos, Tõnu Seilenthal 1974. Põhja ja itta. 10. Samuel Tolansky 1975. Revolutsioon optikas. 11. Aron Gurevitš 1975. Viikingite retked. 12. J. E. Gordon 1975. Miks me ei kuku läbi põranda. 13. Mihhail Volkenštein 1975. Teaduse ristteedel. 14. Alan Holden 1976. Mis on tahke keha. 15. Viktor Komarov 1976. Universumi sügavustes. 16. Nikolai Tšeboksarov, Irina Tšeboksarova 1976. Rahvad, rassid, kultuurid. 17. Marell Minnaert 1976. Valgus ja värv looduses. 18. Boriss Sergejev 1977. Imetabane aju. 19. Pierre-André Molène 1978. Taifuunikütid. 20. David Finkelštein 1977. Aine puhtus. 21. Viktor Pekelis 1978. Sinu võimalused, inimene!. 22. Jakov Hurgin 1978. Aga mis siis?. 23. Jevgeni Gruntenko 1978. Immuunsus -- organismi liitlane või vaenlane?. 24. Peter Fischer, Reinhard Göttner, Reinhard Krieg 1979. Mis on ja mida suudab statistika. 25. Bernard Glemser 1978. Inimene vähi vastu. 26. Friedrich Zavelski 1978. Mass ja selle mõõtmine. 27. Kalojan Manolov, Dobri Lazarov, Ivan Lilov 1980. Keemial on oma seadused. 28. Rafail Guter, Juri Polunov 1980. Abakusest raalini. 29. Ritchie R. Ward 1981. Bioloogiline kell. 30. Roland Glaser 1980. Teisitinähtud bioloogia. 31. Aino Lunge 1980. Emotsioonide psühholoogia. 32. Jossif Šklovski 1981. Universum, elu, mõistus. 33. Haldur Õim 1983. Inimene, keel ja arvuti. 34. Stephen Barr 1982. Kääride ja paberiga topoloogiasse. 35. Henry S. Lipson 1983. Katsed, mis lõid füüsika. 36. Vitali Rõdnik 1983. Aatomimaailma seadused. 37. Peeter Tulviste 1984. Mõtlemise muutumisest ajaloos. 38. Jüri Saarma 1984. Närvid, närvid.... 39. Hergi Karik 1984. Vask, kuld ja raud olid esimesed. 40. Jaak Lõhmus, Laur Palgi 1985. Osakestest osakestes. 41. Irina Radunskaja 1984. Pöörased ideed. 42. Anti Kidron 1986. Suhtlemispsühholoogia. 43. Aleksei Efros 1987. Korrapäratuse füüsika ja geomeetria. 44. Boriss Konarev 1987. Keemiahuvilistele orgaanilisest keemiast. 45. Boriss Konarev 1987. Keemiahuvilistele anorgaanilisest keemiast. 46. Meredith W. Thring, Eric R. Laithwaite 1987. Kuidas leiutada. 47. Talis Bachmann, Jaan Huik 1989. Imetabane taju. 47. Horst Rast 1988. Vulkaanid ja vulkanism. 49. Agu Aarna 1989. Põlevkivi. 50. Kim Lossev 1989. Kliima eile, täna ja homme. 51. Hergi Karik 1991. Hämmastavad ained. 52. Igor Novikov 1991. Mustad augud ja universum.
Aivar Kull

Aivar Kull (sündinud 1. novembril 1955) on eesti kultuuriloolane ja -kriitik. Ta on kirjutanud Oskar Lutsu ja Lembit Eelmäe biograafia. Lõpetas 1974. aastal Tartu 1. Keskkooli. Aastatel 1974–1975 õppis Tartu Riiklikus Ülikoolis matemaatikat. Ta on alates aastast 1996 Eesti Kirjanike Liidu liige. "Kulli pilk" (valimik kirjanduskriitikat). Ilmamaa, Tartu 2005, 462 lk; ISBN 9985771761 "Oskar Luts. Pildikesi kirjanikupõlvest". Ilmamaa, Tartu 2007, 488 lk; ISBN 9789985772010; teine, parandatud trükk samal aastal; ISBN 9789985772508 "Lembit Eelmäe. Näitlejaraamat". Ilmamaa, Tartu 2011, 192 lk; ISBN 9789985773802 "Kull ja kiri" (kriitikakogumik). Ilmamaa, Tartu 2015, 312 lk; ISBN 9789985774854 "Kaks suurt tartlast: Luts ja Jürgenstein" – Tartu Postimees 30. märts 1998 "Oskar Luts ja kõmuajakirjandus" – Sirp 9. aprill 1999 "Oskar Luts ja nõukogude tsensuur" – Sirp 28. aprill 2000 "Oskar Lutsu patukahetsus aastast 1948". Keel ja Kirjandus 2007, nr 1, lk 59–62 2020 Ene Mihkelsoni kultuurimõtestaja preemia http://www.htg.tartu.ee/?sub=lennud&aasta=1974/ https://ekspress.delfi.ee/kuum/kullipilguga-kriitik?id=69000017 Eesti kirjanike leksikon, Eesti Raamat, Tallinn 2000, lk 238, artikli autor Janika Kronberg Rein Veidemann, "Meie kaasautoreid: Aivar Kull", Postimees, 23. aprill 2004 Riina Mägi, "Kulli pilk 120-aastasele Oskar Lutsule" (intervjuu) – Vooremaa 6. jaanuar 2007, lk 5 Raimu Hanson, "Kirjanduskriitik Kull püüdis kinni suure kala" (intervjuu) – Tartu Postimees 8. jaanuar 2007, lk 5 Andrus Kivirähk, "Kaardistatud Luts" (raamatu "Oskar Luts" arvustus) – Looming 2007, nr 3, lk 469-471 Ele Süvalep, "Väärtkirjanik Luts" (raamatu "Oskar Luts" arvustus) – Keel ja Kirjandus 2007, nr 5, lk 402-404 Andres Laasik, "Näitleja hingesuurus on leidnud tee lavalt raamatusse" (raamatu "Lembit Eelmäe" arvustus) – Eesti Päevaleht 15. aprill 2011 Aivar Kull, "Silma selge iiris. Sõnavõtt Ene Mihkelsoni kultuurimõtestaja preemia vastuvõtmisel 21. oktoobril 2020 Eesti Kirjandusmuuseumis" – ERR Kultuuriportaal 22. oktoober 2020
Õigeusk Eestimaal

"Õigeusk Eestimaal" (vene keeles "Православие в Эстонии") on Moskva ja kogu Venemaa patriarhi Aleksius II teos, mille esmaväljaanne avaldati 1999. aastal Moskvas. Tegemist on kirikuloolise uurimusega, mis annab ülevaate õigeusu ajaloost Eesti aladel muinasajast kaasajani. 1984. aastal kaitses tollane Tallinna ja Eesti metropoliit Aleksius teoloogiadoktori kraadi. Tema väitekiri koosnes kolmest köitest ja kandis pealkirja "Ülevaade õigeusu ajaloost Eestis" (vene keeles "Очерки по истории Православия в Эстонии"). 1999. aastal anti Moskvas tema doktoritööst välja lühendatud üheköiteline kokkuvõte, mida oli täiendatud materjaliga kuni Aleksiuse lahkumiseni Tallinna ja Eesti metropoliidi ametist 1992. aastal. 2009. aastal avaldas Moskva Patriarhaadi Kirjastus sellest teosest täiendatud väljaande, kuhu oli lisatud ajaloolised andmed perioodi 1993–2009 kohta. Samal 2009. aastal tõlgiti raamat eesti keelde. Teos avaldati Moskva Patriarhaadi Kirjastuse ja kirjastuse Revelex koostöös ning selle esmaesitlus toimus 11. detsembril 2009 Tallinnas Vene Kultuurikeskuses. Raamatu tõlkisid German ja Riina Schutting. Eestikeelne väljaanne on varustatud nii autori kui ka Moskva ja kogu Venemaa patriarhi Kirilli eessõnaga ning koosneb järgmistest peatükkidest: Õigeusu algus Eestis (muinasajast kuni XII sajandi lõpuni) Katoliiklikud feodaalvallutused Eestis (XIII sajandi alguse ristisõjast kuni reformatsioonini XVI sajandi algul) Luterlik-evangeelse usutunnistuse kehtestamine paikkonnas (XVI sajandi algupoole reformatsioonist kuni Põhjasõja lõpuni XVIII sajandi alguses) Õigeusk Baltimaades (1710–1836) Riia vikaarkonna asutamine (1836). Usuvahetusliikumine Liivi- ja Eestimaal (1841–1845) Riia piiskopkond (1850–1865) Õigeusk Eestimaa kubermangus (1865–1919) Autonoomne Õigeusu Kirik Eestis (1920–1940) Õigeusu Kirik Eestis ja Lätis (1941–1945) Tallinna ja Eesti piiskopkond (1945–1992) Lisa. Eesti Õigeusu Kirik (1992–2009) Materjale Eesti õigeusu ajaloost (1841–1993) "Õigeusk Eestimaal" on kõige põhjalikum ülevaade õigeusu ajaloost Eesti aladel. Tegelikult on see ainus uurimus, mis kajastab kohaliku õigeusu arengut alates selle jõudmisest Eesti aladele kuni viimaste aastate sündmusteni. Teose peamised probleemid on seotud selle objektiivsusega. Esiteks kajastab raamat õigeusu ajalugu Eestis Vene Õigeusu Kiriku seisukohalt, mis iseäranis 20. sajandi, aga ka usuvahetusliikumise perioodi osas on vaieldav ja mõneti kallutatud. Teiseks on autor ühe osa vaadeldavast ajast (1961–1992) olnud ise Moskva Patriarhaadi Tallinna ja Eesti piiskopkonna juht, mistõttu selle perioodi kirjeldus sarnaneb pigem memuaaride kui neutraalse teadusliku uurimusega. "Õigeusk Eestimaal" 1999. aasta venekeelne väljaanne
Sirje Olesk

Sirje Olesk (neiupõlvenimega Sirje Mägar; sündinud 24. augustil 1954 Kohtla-Järvel) on eesti kirjandusteadlane ja -kriitik. Sirje Olesk elas lapsepõlves Jõhvi äärelinnas Proletariaadi tänavas (praegune Pae tänav). Rajooni elu piiras rohkelt põlevkivikaevandused. Tema isa oli pärit Toilast. 1961. aastal algas tema koolitee ja 1972. aastal see lõppes Adolf Kesleri nimelises Kohtla-Järve keskkoolis. Olesk õppis aastatel 1972–1977 Tartu Riiklikus Ülikoolis eesti keelt ja kirjandust ning lõpetas selle cum laude. Doktorikraadi sai 1989. aastal Tartu Ülikoolis. Pärast ülikooli töötas Tallinna 24. Keskkooli eesti keele ja kirjanduse õpetajana 1980. aastani, kuna läks Tartusse Eesti Kirjandusmuuseumi teadussekretäriks. Olesk sai teadusosakonna juhatajaks 1988. aastal ja sai doktorikraadi 1989. aastal uurimusega "Luuleteoreetilise mõtte arengust Eestis 1878–1918" juhendaja Harald Peebu valve all. 1990. aastast töötas Eesti Kirjandusmuuseumi teadusdirektorina. Alates 2002. aastast on Olesk olnud Kirjandusmuuseumi vanemteadur, aga aastatel 2008–2010 ja uuesti aastatel 2015–2019 ta töötas Helsingi Ülikooli eesti kultuuri külalislektorina. Oleski uurimusteemad on olnud Aino Kallas, nõukogude aja eesti kirjandus, luule ning Eesti ja Soome vahelised suhted. Alates 1998. aastast Olesk on olnud Soome Kirjanduse Seltsi välisliige ja 2006. aastal Soomluse Liidu (Suomalaisuuden liitto) Viro-Säätiö ("Eesti-Fond") andis talle Aino Kallase nimelise auhinna. "Tõdede vankuval müüril", Eesti Kirjandusmuuseum 2002, ISBN 9985867378 "Isad ja tütred", Looming, 2/2009 "Menukas kirjanikubiograafia — kogu tõde Mika Waltarist?", Looming, 7/2009 2006 – Viro-Säätiö Aino Kallase auhind (Soome) 2000 – Valgetähe III klassi teenetemärk 1996 – E. V. Ponkala auhind (Soome) 1994 – Eesti Kultuurifondi aastapreemia Sirje Oleski abikaasa oli kirjandusteadlane ja endine poliitik Peeter Olesk (1953–2021). Abielupaaril lapsi polnud. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 17. aprill 2015. Vaadatud 16. aprillil 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) https://www.etis.ee/portaal/isikuCV.aspx?PersonVID=5289&lang=et http://www.kaleva.fi/uutiset/kulttuuri/sirje-olesk-sai-aino-kallas-palkinnon/87372/ Aivar Kull, "Sirje Olesk hoiab kätt kirjanduse pulsil" (raamatu "Tõdede vankuval müüril" arvustus, Tartu Postimees 19. detsember 2002 Tiit Hennoste, "Kindlate tõdede müüri varjus" (raamatu "Tõdede vankuval müüril" arvustus), Looming 2003, nr 4, lk 626–630 Aare Pilv, "Ajatu mälestus" (raamatu "Tõdede vankuval müüril" arvustus), Keel ja Kirjandus 2003, nr 4, lk 310–313 Rein Veidemann, "Sirje Oleski armastusabielu kirjandusega", Postimees 21. august 2004 Sirje Olesk Eesti biograafilises andmebaasis ISIK
Škoda 12Tr

Škoda 12Tr on kahest kokkuühendatud trollibussist Škoda 9Tr moodustatud koosseisu tähistus. Selliseid koosseise oli plaanis valmistada ka Škoda tehases, kuid selleni ei jõutud. See tehti aga tarnitud 9Tr-ide baasil teoks osas Nõukogude Liidu linnades, sealhulgas Tallinnas ja Riias. Mõnel pool omistatigi sellistele koosseisudele tehase kavandatud tähistus 12Tr. Koosseisu loomiseks kohandati standardseid kahe- või kolmeukselisi trolle 9Tr minimaalselt. Need ühendati omavahel jäiga ühenduslüliga. Samuti tuli luua elektriline ühendus. Tallinnas nimetati selliseid koosseise nimetati "Albertiteks". Olander, Aare. Tramm, buss ja troll Tallinnas, lk. 109 Fotod ja tehnilised andmed tootja veebilehel Foto Škoda 9Tr kaksiktrollist Tallinnas Riia trollide Škoda 12Tr fotogalerii
Jens Fink-Jensen

Jens Fink-Jensen (sündinud 19. detsembril 1956 Kopenhaagenis) on taani kirjanik, fotograaf ja helilooja. Jens Fink-Jensen on lõpetanud 1976. aastal võõrkeelte kallakuga Herlufsholmi, seejärel läbinud sõjaväeteenistuse ja ohvitseriväljaõppe Taani Kuninglikus Vahtkonnas. 1986. aastal lõpetas ta Kopenhaageni Kunstiakadeemia Arhitektide kooli arhitekti kvalifikatsiooniga (MAA, cand.arch.) ja 1997 sama akadeemia multimeediadisainerina. Fink-Jensen debüteeris ilukirjanduses novelliga "Juuni 1995", mis ilmus päevalehes Dagladet Information 1975, ning luuletajana mais 1976, kui ilmusid neli luuletust ajalehes Hvedekorn. Tema esimene luulekogu oli 1981. aastal ilmunud "Verden i et øje" ("Maailm silmas"). Proosaraamatudebüüt oli aastal 1986, kui ilmus novellikogu "Bæsterne" ("Elajad"). Aastal 1994 ilmus tema esikteos lastekirjanikuna "Jonas og konkylien" ("Joonas ja merekarp"). 1980. aastatel pani Jens Fink-Jensen koos teistega aluse postmodernistlikule luuleliikumisele firserdigtere, mis kogunes väljaande Hvedekorn toimetaja Poul Borumi ümber, ning organiseeris Kopenhaagenis teiste hulgas koos luuletaja Michael Strungega põlvkonnamanifesti "NÅ!!80" (Noo!!80). Fink-Jensen esineb poeetiliste multimeediaetenduste ja luuleõhtutega, näitab oma diapositiive ja esitab oma süntesaatorikompositsioone keskkoolides ja festivalidel, sealhulgas koostöös klahvpillimängija Fredrik Mellqvisti ja saksofonist Jens Severiniga. Fink-Jensen on esinenud fotonäitustega "Sydens Skibe" ("Lõunamaa laevad") ja "Beijing Ansigt" ("Pekingi nägu"), luule-fotonäitusega "OrdBilleder" ("Sõnapildid") ja heli-diapositiivide etendusega "Øje på verden – om bøgernes råstof" ("Pilk maailmal – raamatute toormaterjalist"). 1999. aastal ilmus araabiakeelne tõlge Jens Fink-Jenseni luulekogumikust "Nær afstanden" ("Kauguse lähedal"). Tõlkija oli Jamal Jumas (Alwah kirjastus, Madrid). Üksikud luuletused olid varem ilmunud päevalehes Al-Quds Al-Arabi (London 1996) ja ajalehes Nizwa (Omaani Sultanaat 1999). "Verden i et øje" ("Maailma silmas"), luule, 1981 "Sorgrejser" ("Reisid kurbuses"), luule, 1982 "Dans under galgen" ("Tants võllapuu all"), luule, 1983 "Bæsterne" ("Elajad"), novellid, 1986 "Nær afstanden" ("Kauguse lähedal"), luule, 1988 (tõlge araabia keelde 1999) "Jonas og konkylien" ("Joonas ja merekarp"), lasteraamat, 1994 (illustreerinud Mads Stage) "Forvandlingshavet" ("Muutuste meri"), luule, 1995 "Jonas og himmelteltet" ("Joonas ja taevatelk"), lasteraamat, 1998, (illustreerinud Mads Stage) "Alt er en åbning" ("Kõik on avatus"), luule, 2002 "Syd for mit hjerte. 100 udvalgte kærlighedsdigte", luule, 2005 Jens Fink-Jenseni koduleht
Endel Nirk

Endel Nirk (pseudonüüm Emil Nestor Hermelin; 15. detsember 1925 Koorküla vald – 15. aprill 2018 Tallinn) oli eesti kirjandusteadlane, -kriitik ja kirjanik. Endel Nirk oli pärit talupidajate perekonnast. Ta õppis 1933–1938 Koorküla algkoolis, 1938–1943 Tõrva Gümnaasiumis ja 1944–1949 Tartu Riikliku Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonnas, lõpetas eesti filoloogina. Filoloogiakandidaadi kraadi kaitses ta 1959. aastal ja filoloogiadoktori kraadi 1971. aastal. 1943–1944 oli mobiliseeritud Saksa sõjaväkke. Ta töötas 1949–1953 Tallinnas Sirbi ja Vasara toimetuses. Alates 1953. aastast töötas Endel Nirk Keele ja Kirjanduse Instituudis, kus oli 1953–1962 teadur, 1962–1968 Oktoobri-eelse kirjanduse sektori ja 1968–1972 kirjandusteooria sektori juhataja. Aastatel 1976–1983 oli Endel Nirk Tallinna E. Vilde nim. Pedagoogilise Instituudi eesti keele ja kirjanduse kateedri professori kt. 1972–1976 ja alates 1983. aastast oli ta kutseline literaat. Endel Nirk on Kirjanike Liidu liige alates 1955. aastast. Aastal 1980 kirjutas ta alla 40 kirjale. https://dea.digar.ee/page/sirpjavasar/1960/11/12/7 Porikuu sonaat-fantaasia opus 13 "Eduard Bornhöhe", Eesti Riiklik Kirjastus 1961 "Friedrich Reinhold Kreutzwald", Eesti Riiklik Kirjastus 1961 "Teemad variatsioonidega", Eesti Riiklik Kirjastus 1964 "Kreutzwald ja eesti rahvusliku kirjanduse algus", Eesti Raamat 1968 "Eesti kirjanduse biograafiline leksikon" (koos Endel Sõgeliga), Eesti Raamat 1975 "Kaanekukk", Kunst 1977 "Mosaiikvõlv", Eesti Raamat 1978 "Eesti kirjandus", Perioodika 1983 "Avardumine", Eesti Raamat 1985 "Tabelinus", Perioodika 1990 "Teeline ja tähed. Eurooplase Karl Ristikivi elu", Eesti Raamat 1991 Eesti kalaluule antoloogia. Koostanud Vladislav Koržets. Väljaandja Sõnavald OÜ. Tallinn, 2021. 728 lk ISBN 978-9949-9843-5-0. 1979 – Juhan Smuuli nimeline kirjanduse aastapreemia ("Mosaiikvõlv. Mõtisklusi") 1992 – Eesti Kultuurkapitali esseistika auhind ("Teeline ja tähed") 1994 – Eduard Vilde nimeline kirjandusauhind ("Siin maa peal") 2000 – Valgetähe IV klassi teenetemärk 2006 – Riigivapi IV klassi teenetemärk Eesti kirjarahva leksikon. Tallinn, 1995, lk. 375 Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). Elulugu Janika Kronberg, (Endel Nirgi) autopsühhograafiline ajaromaan, Postimees, 15. detsember 1995 Oskar Kruus, "Meie sibelemisel siin peaks mingi mõte olema...", Õhtuleht, 24. aprill 1997 Endel Nirk Eesti biograafilises andmebaasis ISIK
Hadrianus III

Hadrianus III oli paavst 884–885. Ta oli 109. paavst. Hadrianus oli sündinud Roomas ja ta oli Benedictuse poeg. Marinus I pühitses ta kardinaliks. Salvador Miranda järgi oli tema tegelik nimi Agapito ja ta võis pärineda Conti suguvõsast. Hadrianus III valiti paavstiks 17. mail 884.  Pikemalt artiklis Karolingid Frangi keiser Karl Paks saatis suvel 885 paavstile kutse ilmuda Wormsi riigipäevale, kus kavatseti arutada keisri troonipärimise küsimust. Kuna keisril polnud abielust meessoost järeltulijaid, soovis ta kuulutada enda järglaseks väljaspool abielu sündinud poja Bernardi. Poola krooniku Martinus Polonuse (Martinus Troppaust, Marcin z Opawy) järgi andis Hadrianus III välja dekreedi, mille alusel võisid Itaalia aadlikud valida keiser Karl Paksu surma järel uue keisri ja Itaalia kuninga. Hadrianus III teavitas Konstantinoopoli patriarhi Photios I-st oma saamisest paavstiks. Hadrianus III lasi silmad välja torgata paavst Johannes VIII vastase vandenõu kavandamises kahtlustatud aadlikul Giorgio d'Aventinol, kes mürgitas armukese pärast oma venna ja abiellus ühiskondliku positsiooni kindlustamiseks Benedictus III sugulasega. Tema ajal tabas Roomat näljahäda. Asudes 885. aastal teele Wormsi riigipäevale, määras paavst Rooma halduriks Pavia piiskopi Johannese. Hadrianus III sätestas kroonik Martin Poloniuse järgi, et paavstiks valitud isik ei pea ametisse pühitsemiseks saama keisri luba. Hadrianus III kohustas Narbonne'i peapiiskoppi Sigebodet (Sigebaud) ähvardama Nîmesi piiskoppi Gilbertit ekskommunikatsiooniga. Hadrianus III võttis oma protektsiooni alla Saint-Gilles-du-Gard'i kloostri ja Montier-en-Der'i kloostri Prantsusmaal ning 17. aprillil 885 San Sisto kloostri Piacenzas. Ta kinnitas juunis 885 Santa Maria Crassensi kloostri privileegid. Hadrianus III suri Modena lähistel San Cesario sul Panaros 885. aasta septembri keskel, olles teel Wormsi riigipäevale. Ta maeti Nonantolas asuvasse kloostrisse. Hadrianus III oli esimene paavst pärast Martinus I-st, kes suri väljaspool Roomat. Hadrianus III kuulutati Leo XIII poolt 2. juunil 1891 pühakuks ja tema mälestuspäev on 8. juulil, varem aga 7. septembril. J. N. D. Kelly: The Oxford Dictionary of Popes. 1996. Liber Pontificalis. Artikkel Hadrianus III kohta. (inglise keeles) Artikkel Hadrianus III kohta. (inglise keeles) Artikkel Hadrianus III kohta. Hadrianus III dokumendid. 9. sajandi kardinalid.
Kärt Anvelt

Kärt Anvelt (sünninimi Kärt Karpa; sündinud 4. märtsil 1973) on eesti ajakirjanik. Anvelt on saanud kaks Eesti uuriva ajakirjanduse auhinda – Bonnieri preemiat: 1998. aastal, kui ta kirjutas Eesti Päevalehes Tallinna Keskhaigla kahtlastest neerusiirdamistest, ja 2014. aastal, kui Eesti Päevalehes ilmusid tema lood dopinguarst Vitali Bernatskist. 10. detsembril 2010 kuulutati ta vaesuse ja sotsiaalse tõrjutuse vastu võitlemise Euroopa aasta ajakirjanduskonkursi võitjaks. 2020. aasta kevadel osales Anvelt TV3 meelelahutussaates "Maskis laulja", kus ta kehastas lõvi. Anvelt on ansambli All Stars liige. Ta on abielus Andres Anveltiga. 1998, 2014 – Bonnieri preemia 2022 – Valgetähe IV klassi teenetemärk Delfi uudis ajakirjandusauhindadest "Ringvaade". ERR. 23. november 2022. 13. hooaeg, 2416. osa. Vaadatud 24.11.2022.{{netiviide}}: CS1 hooldus: url-olek (link) "Karjääris kannapöörde teinud Kärt Anvelt: "Laps on meie perre väga oodatud!"", Naisteleht, 19. mai 2006 "Kärt Anvelt naaseb maikuus teleekraanile", Õhtuleht, 12. aprill 2007 Epp Petrone. Paar: Kärt ja Andres Anvelt Eesti Naine, juuni 2007 "Ajakirjanik Kärt Anvelt tahab Saaremaal kinnisvaraäri ajada", Oma Saar, 30. august 2007 Delfi, Kärt Anvelt EFIS, Kärt Anvelt "Hommik Anuga" 7, 1'57"–11'15" ERR, 1. märts 2015 Pöörased 90ndad (2015 – 2016)
Ekspressiivne abstraktsionism

Ekspressiivne abstraktsionism; ka lüüriline abstraktsionism on üks abstraktsionismi vormidest, mille eesmärk on tunnete ja meeleolude väljendamine värvide, rütmide ja erinevate pindade abil. Ekspressiivse abstraktsionismi esindajateks on Vassili Kandinsky ja Paul Klee. Geomeetriline abstraktsionism
2006. aasta laskesuusatamise maailmameistrivõistlused

2006. aasta laskesuusatamise maailmameistrivõistlused toimusid 12. märtsini Pokljukas Sloveenias. Kuna olümpiaaastal eraldi maailmameistrivõistlusi ei peeta ja segateatesõit Torinos olümpiamängude kavva ei kuulunud, siis peeti ainult sel alal MM-võistlus. Finaal: 12. märts Osavõtjaid: 26 võistkonda Ametlikud tulemused
Geomeetriline abstraktsionism

Geomeetriline abstraktsionism; ka konstruktiivne abstraktsionism on üks abstraktsionismi vormidest, kus väljendusvahendiks on teatud kindlad geomeetrilised vormid, värvid ja rütm. Geomeetrilise abstraktsionismi rajajaks oli Kazimir Malevitš ja Piet Mondrian. Geomeetrilise abstraktsionismist kasvas välja suprematism, samuti peetakse selle suuna hilisemaks avaldusvormiks 1950. aastatel väljakujunenud opkunsti. Ekspressiivne abstraktsionism