laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Franz Krull

Franz Joachim Heinrich Krull (8. märts 1835 – 19. mai 1901) oli saksa päritolu Eesti tööstur. Krull õppis Saksamaal masinaehitust. Aastal 1864 saadeti ta saksa masinaehitusettevõtte töötajana Novgorodi kubermangu. Aastal 1865 asutas ta Narvas viinatootmisseadmete tehase, mis 1875. aastal Tallinna ümber koliti. Ettevõte laienedes loodi sellest 1899. aastal aktsiaselts Franz Krull. Margus Kruut: Kopli hiilgus – Krulli masinatehas, Eesti Ekspress, 5. juuli 2009
Puebla

Puebla on linn Mehhikos, Puebla osariigi ja Puebla valla halduskeskus. Puebla on elanike arvult neljas linn Mehhikos. Linn asub umbes 110 km Méxicost kagus Puebla orus, 2175 meetri kõrgusel merepinnast. Puebla pindala on 546 km²; elanike arv 2005. oli aastal 1 399 519. Puebla vallas elas 2005. aastal 1 485 941 inimest. Puebla asutati aastal 1531 Puebla de los Ángelese nime all. Linna ajalooline keskus kuulub 1987. aastast UNESCO maailmapärandi nimistusse. Pueblas on üle 20 ülikooli. Puebla katedraal San Francisco tempel San Cristobali tempel http://www.inegi.org.mx/sistemas/consulta_resultados/iter2010.aspx?c=27329&s=est  Puebla – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Kiigelaulukuuik

Kiigelaulukuuik on Olav Ehala vokaalansambel. Esimene kontsert toimus 3. juunil 1985 Matkamajas tollase eestvedaja Tõnu Kaljuste juhtimisel. Ansambel on esinenud Eestis, Soomes, Saksamaal, Iirimaal, Portugalis. Ilmunud on CDd "Siidiplaat" (1995), Olav Ehala autoriplaat "Kino. Teater. Muusika" (1998) ja "Koidulast Ehalani". Plaat "Koidulast Ehalani" valmis 2000. aastal, seda esitleti ansambli 15. tegevusaastat tähistaval kontserdil. Riina Roose (sopran) Toomas Rull (tenor) Olavi Kõrre (bass) Riho Ridbeck (bariton) Kadi Selde (sopran) Elo Toodo (alt) "Kiigelaulukuuik laulab Koidulast Ehalani" Eesti Päevaleht, 3. juuni 2000 Kiigelaulukuuik andmebaasis MusicBrainz (inglise keeles) Tutvustus 2001. aastal Suure-Jaanis toimunud kontserdi kavast
Bailey akaatsia

Bailey akaatsia (Acacia baileyana) on liblikõieliste sugukonda akaatsia perekonda kuuluvpõõsas või puu. Taim on saanud nimetuse botaanik Frederick Manson Bailey järgi. Nimetuse autor on Ferdinand Mueller. Bailey akaatsia on pärismaine väikesel alal Austraalia Uus-Lõuna-Walesi osariigi lõunaosas, kuid teda kultiveeritakse laialdaselt mujal Austraalias. Victoria osariigis on ta paljudes kohtades naturaliseerunud ning tõrjub välja kohalikke liike. Bailey akaatsiat on laialdaselt introdutseeritud ka Uus-Meremaale. Bailey akaatsia on igihaljas põõsas või puu. See lühiealine liik on kiirekasvuline. Taime kõrgus on enamasti 4–8 m, võib ulatuda 10 meetrini. Võra laius kuni 6 m. Lehed on enamasti hõbedased (hallikasrohelised), kahelisulgjad. Õied on peaaegu alati beežid kuni kuldsed. Väikesed õied moodustavad kera- või silindrikujulisi õisikuid, milles torkavad silma tolmukad, seepärast näevad õisikud näevad välja kuldkollased. Neil on tugev lõhn. Bailey akaatsial on ekstrafloraalsed nektaariumid. Noored kaunad on sinakad. Bailey akaatsiat kasvatatakse kodumaal ilutaimena, Euroopas on ta levinud lõikelillena. Baily akaatsia annab teiste liikidega ristandeid, sealhulgas haruldase liigiga Acacia pubescens. Kasvatatakse ka roomavat leinavormi ning populaarset sinakas-purpursete lehtedega teisendit purpurea (sort 'Purpurea', tuntuim sort). Taim on soojalembene ning vajab poorset, mitte liigniisket mulda. Pikaealised seemned tuleb enne külvi valada üle keeva veega ning leotada 24 tundi. Akaatsia on ka meetaim. Alkaloidide sisaldus taimes on alla 0,02%. Acacia baileyana F.Muell., veebiversioon (tarve 9.08.2015)(inglise keeles) Bailey akaatsia andmebaasis eElurikkus Sissekanne veebisaidil LegumeWeb Sissekanne veebisaidil Tela botanica (prantsuse keeles) Sissekanne GRINi veebisaidil Lühikirjeldus lehe joonisega (inglise keeles) Kirjeldus Austraalia botaanikaaedade veebisaidil Lehtede ja ekstrafloraalse nektaariumi foto
Must akaatsia

Must akaatsia (Acacia melanoxylon) on taimeliik akaatsia perekonnast. Must akaatsia on pärismaine Austraalia ja Tasmaania idaosas. Must akaatsia on kiiresti kasvav igihaljas põõsas või puu, mis kasvab 8...15 m (mõnikord kuni 45 m) kõrguseks. Tal on püstine sirge tüvi ning tihe võra, mille kuju on püramiidjas kuni silindriline. Mõnikord ulatuvad oksad kaugele välja. Lehed esinevad ainult noortel taimedel, hiljem asenduvad nad fülloodidega. Must akaatsia kasvab väga mitmesugusel mullal ja väga mitmesuguses kliimas, kuid on lopsakam külmemas kliimas. Musta akaatsia puidust tehakse muu hulgas mööblit ja paate.
Kahelisulgjas leht

Kahelisulgjas leht on sulgjas liitleht, mille pearootsu sulgjatele külgharudele kinnituvad omakorda lehekesed enamasti vastakuti paarikaupa. Acacia bonariensis Acacia praecox Bailey akaatsia Niiluse akaatsia Prosopis affinis Kolmelisulgjas leht
Leili Tammel

Leili Tammel (sündinud 29. juulil 1943 Kärla vallas Käesla külas) on eesti laulja (metsosopran). Ta lõpetas Leningradi Konservatooriumi laulu eriala. 1973. aastast oli ta Eesti NSV Riikliku Akadeemilise Ooperi- ja Balletiteatri Estonia solist, 1986. aastast ka Tallinna Konservatooriumi õppejõud ja ansambli Camerata Tallinn solist. Pärast emeriteerumist elab Saksamaal. 1981 Eesti NSV teeneline kunstnik 1987 Georg Otsa nimeline auhind 1987 Eesti Teatriliidu muusikaauhind 1990 Eesti NSV rahvakunstnik 1991 Eesti Vabariigi kultuuripreemia (ansambel Camerata Tallinn koosseisus) 1998 Peeter Süda kultuuristipendium The International Who's Who of Women 2002, 3rd edition. Europa Publications "Looduslaps, kes alati teel. Leili Tammel 60." Eesti Raadio saade (kestus 1 tund), 31. juuli 2003 Rahvusarhiivi fotode andmebaas. Leili Tammel (fotograaf Kalju Suur), 1993 Foto (Leili Tammel pildil paremal)
Vittoria Accoramboni

Vittoria Accoramboni (15. veebruar 1557 Gubbio – 22. detsember 1585 Padova) oli itaalia aristokraat, Bracciano hertsoginna. Ta sai tuntuks oma erakordse ilu ja õnnetu lõpu pärast. Tema seikluslik elu on andnud ainet mitmele kirjandusteosele. Vittoria sündis Gubbios pere kümnenda lapsena. Tema isa kuulus Marchest pärit väikeaadlisuguvõssa, mis oli Gubbiosse tulnud 14. sajandil. Perekond kolis Rooma paremat elu otsima. Vittoria isa lükkas tagasi mitmed Vittoria kosilased ning peatus siis Francesco Perettil, kellel polnud küll erilist positsiooni, kuid kelle onu oli kardinal Felice Peretti, keda peeti paavstikandidaadiks (hiljem saigi temast paavst Sixtus V). 16-aastane Vittoria abiellus Perettiga. Pillava eluviisi tõttu sattus paar peagi võlgadesse. Vittoriat imetlesid ja jumaldasid paljud Rooma kõige targemad ja säravamad mehed. Tema kõige tulisemate imetlejate seas oli Paolo Giordano I Orsini, kes oli esimene Bracciano hertsog ning üks Rooma mõjukamaid isikuid. Aastal 1581 tappis Vittoria vend Marcello, kes tahtis, et tema õest saaks hertsogi abikaasa, Peretti. Hertsogit kahtlustati kuriteo kaasosaluses, seda enam, et arvati, et ta oli tapnud oma esimese abikaasa Isabella de' Medici. Vittoria võttis hertsogi abieluettepaneku heameelega vastu ning peagi nad abiellusid, algul salaja (1581), ja 1583, pärast paavst Gregorius XII vastuseisu ületamist, ka avalikult. Kadeduse tõttu püüti seda abielu tühistada ning Vittoria koguni vangistati; ta vabanes ainult tänu kardinal Carlo Borromeo sekkumisele. 24. aprillil 1585, pärast Gregorius XII surma, sai Vittoria esimese abikaasa onu kardinal Montalto paavstiks ja tõotas paarikesele kätte maksta. Neid hoiatati ning nad põgenesid algul Veneetsiasse ning sealt Salòsse, mis asus Veneetsia riigi territooriumil. Selles linnas hertsog novembris 1585 ka suri, pärandades kogu oma isikliku varanduse lesele (Bracciano hertsogkonna jättis ta oma esimese abikaasa pojale Virginio Orsinile). Leinav Vittoria tõmbus tagasi Padovasse, kuhu talle järgnes tema surnud abikaasa sugulane Lodovico Orsini, kes oli Veneetsia vabariigi teenistuses. Lodovicol oli plaanis püüda varandus ümber jagada. Varanduse jagamisel tekkis tüli ning Lodovico tegi ühele meesterühmale ülesandeks Vittoria tappa. Vittoria suri 1585. aasta lõpus. Veneetsia vabariik mõistis hiljem Lodovico ja peaaegu kõik tema kaasosalised surma. John Webster. "Valge kurat ehk Paolo Giordano Ursini tragöödia" (draama; 1612) Stendhal. "Vittoria Accoramboni" (jutustus; 1837–1839) Ludwig Tieck. "Vittoria Accoramboni" (ajalooline romaan; 1840) Robert Merle. "L'Idole" (romaan; 1987)
Kurna–Tuhala tee

Kurna–Tuhala (riiklik registreerimisnumber 11115) on kõrvalmaantee Kiili ja Kose vallas. Tee pikkus on 20,7 km. Tee saab alguse Tallinna–Rapla–Türi maantee 6. kilomeetril Kangru külas (Kiili vald). Tee läbib Kangru, Vaela, Sausti, Lähtse, Metsanurga, Nabala, Sõgula, Sõmeru, Tammiku ja Tuhala küla ning Kiili aleviku. Tee lõpeb Vaida–Urge tee 12. kilomeetril Tuhala külas (Kose vald). Tee ületab kaht silda (Oorna sild üle Oorna oja tee 14. kilomeetril ja Angerja sild üle Angerja oja tee 16. kilomeetril) ja 18 truupi. Bussipeatusi jääb teele 11: Nabala tee, Kangro, Ööbiku, Kurna tee, Vaela, Sausti tee, Kiili, Andrese, Lähtse, Paali ja Nabala. Kuni 12,3. kilomeetrini on tee mustkattega, edasi kulgeb kruusatee. Tee on klassita. Kuni Tallinna ringteeni on liiklussagedus üle 6000 auto ööpäevas, edasi kuni Sausti–Kiili teeni on liiklussagedus 3000–6000 autot ööpäevas, edasi kuni Tõdva–Nabala teeni on liiklussagedus 1000–3000 autot ööpäevas, edasi tee lõpuni on liiklussagedus 200–500 autot ööpäevas. Kuni Tallinna ringteeni on kiiruspiirang 60 km/h, edasi kuni 4. kilomeetrini on kiiruspiirang 50 km/h, edasi kuni Kiili alevikuni on kiiruspiirang 70 km/h. Kiili alevikus on kiiruspiirangud 40 ja 50 km/h. Edasi kuni 9,3. kilomeetrini on kiiruspiirang 50 km/h, sealt edasi kuni 18,2. kilomeetrini on kiiruspiirang 70 km/h. Kiili alevikus on 0,9 km teed valgustatud. Teega ristub 4. kilomeetril Tallinna ringtee, 7. kilomeetril Sausti–Kiili tee, 9. kilomeetril Lähtse–Paekna tee ja 13. kilomeetril Tõdva–Nabala tee.
Aerobiondid

Aerobiondid on õhkkeskkonna organismid. Laiemas tähenduses loetakse aerobiontideks kõiki maismaaorganisme (vastandina hüdrobiontidele, kelle elukeskkond on vesi). Kitsamas tähenduses peetakse aerobiontide all silmas üksnes kõrgemaid loomi (mitmeid linde ja imetajaid), kes on head lendajad. Hüdrobiondid Aeroplankton Aerobioloogia Ökoloogialeksikon. (1992). Koost. Masing, V. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus
Tlaxcala

Tlaxcala on linn Mehhikos, Tlaxcala osariigi ja Tlaxcala valla halduskeskus. Tlaxcala on Mehhiko kõige väiksem osariigi pealinn. 2005. aastal elas linnas 15 777 inimest. Kuigi linna asukohal elasid juba varem indiaanlased, peetakse linna ametlikuks asutajaks Hernán Cortési (1520. aastal), kes kasutas kohalikke oma liitlastena asteekide vastu.
Klaaspärlimäng

"Klaaspärlimäng" on Hermann Hesse romaan, mis ilmus 1943. aastal Šveitsis. Eesti keeles ilmus see Helga Krossi tõlkes 1976. aastal ja uuesti 2005. aastal. Romaani järgi on nime saanud Tartus toimuv klassikalise muusika festival "Klaaspärlimäng".
Hinni kanjon

Hinni kanjon on sälkorg või kanjon, mis asub Rõuge vallas Võrumaal Kahrila järve lähedal Haanja looduspargi sihtkaitsevööndis. Hinni kanjon on tähelepanuväärne seepärast, et on ainus koht Eestis, kus oja mõlemal küljel paiknevad järsud liivakivipaljandid. Kanjoni sügavus on 15–20 m ja pikkus 300 m[viide?]. Kanjoni põhjas voolab sügavalt liivakivisse lõikunud kiirevooluline Enni oja. Esimesed 50 m ülesvoolu on kanjoni laius 6–10 m, siis aga kitseneb 3 m laiuseks. Hinni kanjon on lõikunud devoni ajastu Gauja lademe alumise osa – Sietini kihistiku liivakivisse; tegu on selle lademe osa ühe parima paljandiga Eestis. Sälkoru järskudel veerudel paljandub ligi 200 m ulatuses 5–6 m kõrguste püstiste seinte või pankadena valge või mitut tooni kollakas põimkihiline liivakivi. Rohketele roostepruunidele liivakihtidele on värvi andnud raua oksüdeerumine kvartsiterakeste ümber. Liivakiviseintes on jälgi ka looduse loomingust: kanjoni põhjas on näha vee tekitatud uurdeid, on ka väike allikakoobas. Orasoja kanjon Tõrvajõe kanjon
Zacatecas

Zacatecas on linn Mehhikos, Zacatecase osariigi ja Zacatecase valla halduskeskus. Linn asub kitsas sügavas orus 2496 meetri kõrgusel merepinnast. Linna tänavad on kitsad ja mäkke minevad tänavad on väga käänulised. Zacatecas asutati 1548. aastal, kaks aastat pärast seda, kui Juan de Tolosa suure hõbedaleiukoha avastas, ja peagi sai sellest üks Mehhiko suuremaid mäetööstuskeskusi. See ja teised kaevandused läheduses meelitasid kohale palju rahvast ning 1588 andis Hispaania kuningas Felipe II Zacatecasele oma vapi. Zacatecases ka vermiti münte ja raha transporditi Hispaaniasse, et aidata maksta Hispaania kuningate arvukate sõdade eest. Frantsisklased avasid Zacatecases 1616 kooli. 1835. aasta mais puhkes Zacatecases ülestõus Mehhiko presidendi Antonio Lopez de Santa Anna vastu, kes oli eelmisel aastal peatanud Mehhiko põhiseaduse kehtivuse ja kehtestanud diktatuuri. Santa Anna surus ülestõusu julmalt maha. Seejärel laskis ta oma sõduritel kaks päeva Zacatecases vägistada ja rüüstata. Tapeti üle 2000 tsiviilisiku. 1914. aastal Mehhiko revolutsiooni ajal elas Zacatecas üle revolutsiooni kõige verisema lahingu, Zacatecase lahingu, kus föderaalarmee sai hävitavalt lüüa konstitutsionalistide armeelt, mida juhtis Francisco Villa. Villa võit kukutas presidendi Victoriano Huerta. Lahingu ja kindral Villa monument on tänapäeval linna lähedal mäetipus ja selle juurest avaneb vaade kogu linnale. Tänapäeval ei ole kaevandused enam linna majanduses olulised. Peamine kaevandus "Mina El Edén" ('Eedeni kaevandus') on muudetud turismi sihtkohaks, mille juurde kuuluvad maa-alune diskoteek ja suured kaevanduskoopad. Viimasel ajal ongi Zacatecas kujunenud mehhiklaste seas vaatamisväärsuseks ja paljud ärid keskenduvad turistidele. Zacatecase ajalooline vanalinn kuulub UNESCO maailmapärandi nimistusse. Linnas on hulgaliselt kaunistatud ehitisi, vanu losse, munakivisillutisega tänavaid, koloniaalajast pärinevaid purskkaeve ja sepistatud laternaid. Linna keskmeks loetakse Armase väljakut, mille ääres on katedraal ja 18. sajandist pärit kuberneriloss. Linnas on väikeseid väljakuid ja parke, millest tuntuimad on Iseseisvuse park (Jardín de la Independencia) ja 19 m² suurune Juáreze aed (Jardín de Juárez). Paljud kirikud on muudetud muuseumideks või kunstigaleriideks. Zacatecase eeslinnade hulgas on nii tuhaplaatidest ehitatud aguleid kui ka suletud kvartaleid rikastele. Zacatecase sõpruslinnad on Azusa, El Paso ja Santa Fe (kõik USA-s). Zacatecase hüüdnimi on "õilis ja ustav linn". http://www.inegi.org.mx/sistemas/consulta_resultados/iter2010.aspx?c=27329&s=est
Nõgesleht

Nõgesleht (Acalypha) on taimede perekond piimalilleliste sugukonnast, alamtriibuse Acalyphinae ainus perekond. Perekonnas on 400–500 puude ja põõsaste liiki. Kõige tuntum on toataimena kasvatatav harjaseline nõgesleht (Acalypha hispida). Ka Wilkesi nõgesleht (Acalypha wilkesiana) on ilutaim. Nõgeslehed kasvavad peamiselt troopikas ja lähistroopikas (kuid puuduvad Hawaii saartel ja mõnel muul Vaikse ookeani saarel), parasvöötmes on vähe liike. Kaks kolmandikku teadaolevatest liikidest kasvab Ameerikas USA lõunaosast kuni Uruguayni ja Argentina põhjaosani.
Harjaseline nõgesleht

Harjaseline nõgesleht (Acalypha hispida) on taimeliik nõgeslehe perekonnast. Taimel on kaunid punased rippuvad õisikud, mille tõttu teda kasvatatakse toataimena. Tõenäoliselt on ta pärit Uus-Guinealt. Teda kasvatatakse kõikjal troopikas ning ta on sageli metsistunud. Kirjeldus Florida ülikooli lehel Kirjeldus saidil Floridata.com
Acámbaro

Acámbaro on linn Mehhikos Guanajuato osariigis Lerma jõe ääres, Acámbaro valla keskus. Linn asub 1800 m kõrgusel merepinnast. Elanike arv: 1910: 11 080 2000: 55 516 2005: 55 082 (rahvaloendus) Linn on raudteede sõlmpunkt ja sillalinn. See on ainuke koht Mehhikos, kus on veel käigus akvedukt. https://www.inegi.org.mx/app/areasgeograficas/?ag=070000110002#collapse-Resumen Acámbaro kujukesed Acámbaro leib
Harilik ogahai

Harilik ogahai ehk katraan (Squalus acanthias) on hailiik ogahailaste sugukonnast. Tal on sale, väljavenitatud keha ja terav koon. Selg ja küljed on helehallid kuni pruunid valgete laikudega, kõht on hele. Kummagi seljauime ees on terav oga, mis on vao kaudu ühenduses mürginäärmega. Ogahaid kasvavad umbes meetri pikkuseks ning kaaluvad kuni 10 kg, harva rohkem. Nad elavad 50–200 m sügavusel ning liiguvad suurte parvedena. Ogahaid elavad kuni 20 aastat. Suguküpseks saavad nad alles 10-aastaselt. Emased on siis umbes 75–90, isased 60–80 cm pikad. Pärast sisemist viljastamist kopulatsiooni teel moodustuvad emasel munakapslid, kus on kuni kuus muna. Embrüod kooruvad kapslitest juba emaihus ja arenevad emaka piirkonnas sünnikasvuni 20–30 cm (ovovivipaaria). 18–22 kuu pärast sünnib 2–11 poega. Sellise aeglase paljunemise tõttu on harilik ogahai sarnaselt teiste hailiikidega ohustatud ülepüüdmisest ja on kantud punasesse raamatusse. Harilikku ogahaid tarvitatakse toiduks.
San Luis Potosí vald

San Luis Potosí vald on vald Mehhikos San Luis Potosí osariigis. Valla pindala on 1443,14 km2 ja elanike arv 2005. aastal oli 730 950. San Luis Potosí valla halduskeskus on San Luis Potosí.
Kanepilind

Kanepilind (Linaria cannabina) on linnuliik vintlaste sugukonnast kanepilinnu perekonnast. Ta elutseb Euroopas, Põhja-Aafrikas, Ees-Aasias ja Kesk-Aasias. Eestis on kanepilind harilik haudelind, kelle pesitsusaegset arvukust hinnatakse 40 000–60 000 paarile, talvist arvukust 10–200 isendile. Kanepilinnul on sale keha, lühike kael ja peenikesed jalad. Tunnuslikud on kastanpruun seljaosa ja hallikaspruun pea. Tiivad ja kaheharuline saba on tumepruunid valgete triipudega. Kanepilinnud on umbes 13–14 cm pikkused. Tiibade siruulatus on umbes 23 cm. Kehakaal on enamasti 15–20 g. Kanepilinnul on pulmarüül tugevalt väljendunud sooline dimorfism. Isasel on hall pea ning säravalt karmiinpunane otsmik ja rind. Valkjal kõril on pruunid triibud. Selg on punakaspruun. Mustadel tiibadel ja sabasulgedel on valged ääred. Kõhupool on kollakaspruun ning rohkem või vähem selgete tumedamate pikitriipudega. Tavarüül on isase punane värv selgelt tuhmim. Üleminek pulmarüüle toimub pärast täielikku sulgimist sügisel ilma lisasulgimiseta. Talve jooksul tulevad rinna- ja perasulgede hallide või helepruunikate äärte või otste alt nähtavale punased sulelõigud. Emasel ei ole sulestikus üldse punast. Tema seljapool on tumepruun. Selja- ja kõhupool on selgete tumepruunide pikitriipudega. Pojad on pikkade hallide udusulgedega. Kurk on roosapunane ja nokamõhud helekollased. Kanepilind võib segi minna mägi-kanepilinnu ja urvalinnuga. Mägi-kanepilind sarnaneb emase kanepilinnuga, aga tal on tiibadel ja sabal vähem valget, samuti on tal kollane nokk ja pulmarüüs punane päranipp. Urvalind on kanepilinnust väiksem ning tal on must lõug ja kollane nokk. Kanepilinnu lennupilt on laineline nagu vintidel ikka. Lähihüüd on lühike "gigigi". Häirimise puhul laseb kanepilind kuuldavale nasaalse läbitungiva "düjee". Hoiatushüüd on tasane ja venitatud "tjuiid". Kutsehüüd on "gjä-gjä". Sageli häälitsevad kanepilinnud ka nasaalselt "glüü". Kanepilinnu laul on kestev ja sädistav. See algab valjude kiirenevate staccato elementidega. Sageli järgneb kiire triller ja nasaalsed häälitsused. Kanepilind võib üle võtta ka teiste lindude laulu. Kanepilinnu laulu võib kuulda aasta läbi, välja arvatud sulgimise ajal. Ta laulab enamasti kõrgel kohal, harvem ka lennul. Seejuures raputab isane rippuvate tiibadega erutatult oma sulestikku. Laul õpitakse varajases nooruses isase ettelaulmise põhjal. Kanepilinnud laulavad sageli kooris. Emased toovad enne paaritumist või ka enne munemist kuuldavale tasase laulu. Seda laulu võib kuulda ka pärast sulgimist. Tüüpilise kultuurmaastikulinnuna eelistab ta põõsa- ja hekimaastikke. Ta toitub metsikute rohttaimede seemnetest, samuti puuseemnetest. Kanepilindu ei loeta ohustatuks. "Eesti lindude staatus, pesitsusaegne ja talvine arvukus 2003–2008" (PDF). Hirundo. Eesti Ornitoloogiaühing. 2009. Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 14. detsember 2011. Vaadatud 27. oktoobril 2011. "Kõlanäide". Originaali arhiivikoopia seisuga 30. oktoober 2005. Vaadatud 30. oktoobril 2005. Kanepilind andmebaasis eElurikkus Kanepilind Eesti selgroogsed
Ogapaanaks

Ogapaanaks (Acanthopanax) on taimede perekond või alamperekond araalialiste sugukonnast (alamperekonnana eleuterokoki perekonnast). Liikide seas on: harilik eleuterokokk ehk harilik ogapaanaks raotu eleuterokokk ehk raotu ogapaanaks
Acanthopterygii

Acanthopterygii on kiiruimsete ülemselts. Sinna kuuluvad seltsid: Mugiliformes Atheriniformes (ateriinilised) Beloniformes (tuulehaugilised) Cetomimiformes Cyprinodontiformes Stephanoberyciformes Beryciformes Zeiformes Gobiesociformes Gasterosteiformes (ogalikulised) Syngnathiformes (merinõelalised) Synbranchiformes Tetraodontiformes Pleuronectiformes (lestalised) Scorpaeniformes (meripuugilised) Perciformes (ahvenalised; sellesse seltsi kuulub 40% kalaliikidest)
Acanthosicyos

Acanthosicyos on taimeperekond kõrvitsaliste sugukonna alamsugukonnast Cucurbitoideae. Ta on endeemne Lõuna-Aafrikas. Teada on kaks liiki: Acanthosicyos horridus Acanthosicyos naudinianus
Acanthosicyos horridus

Acanthosicyos horridus ehk Acanthosicyos horrida on taimeliik perekonnast Acanthosicyos. Taim on endeemne Namibi kõrbele. Ta kasvab 40...60 km laiusel ribal 1000 km pikkusel rannikul Oranje jõest lõunas kuni Kunene jõeni põhjas. Sellel alal esineb ta ainult rivier'ide kallastel ja luidete äärtel, kus nende juured ulatuvad põhjaveeni. Ta ääristab Walvis Bay luiteid tihedate hekkidena. Populatsiooni hinnatakse mõnele sajale kuni mõnele tuhandele eksemplarile. Nende arvukus ja viljade suurus on viimastel aastatel vähenenud. Acanthosicyos horridus on Namibi kõrbe kõige sagedasem taim. Teised taimed saavad seal kasvada tänu temale. Fossiilide põhjal oletatakse, et liik on eksisteerinud 40 miljonit aastat. See on lehtedeta okaspõõsas, mis kasvab 0,5...1 m kõrguseks. Ta moodustab läbimatuid tihnikuid, millest igaüks võib katta kuni 1500 m² ja elada üle 100 aasta. Tihnik kogub liiva, moodustades kõrgeid luiteid, kusjuures suurem osa taimest on liiva sees peidus. Tema käsivarrejämedused (kuni 30 cm paksused) lihakad sageli 15 m pikkused (kuni 40 m pikkused) juured ulatuvad põhjaveeni. Acanthosicyos horridus on kahekojaline taim. Õie läbimõõt on 3 cm ja õied paiknevad üksikult. Nii emas- kui ka isastaimedel on helekollased või rohekad õied. Emasõitele on iseloomulik alumine sigimik õiekarika all. Põõsas on kaetud paarikaupa asetsevate 2...3 cm pikkuste ogadega. Fotosüntees toimub okstes, õites ja ogades. Viljad on algul rohelised, hiljem oranžikaskollased, melonikujulised, ogadega kaetud. Nad sisaldavad palju vett ning kasvavad jaanalinnumunasuurusteks (läbimõõt umbes 15 cm) ja kaaluvad umbes 1 kg. Viljas on umbes 250 seemet. Beežid seemned maitsevad pähklitaoliselt ning on õlirikkad (umbes 55%) ja valgurikkad (umbes 30%). Vilju söövad paljud kõrbeloomad, sealhulgas kaelkirjak, orüks, ninasarvik, šaakal, hüään ja mitmesugused mardikad. Seemneid levitavad peamiselt elevandid, samuti okassead, sest neil jäävad seemned suurelt jaolt seedimata. Väiksemad närilised, kes vajavad palju energiat, näiteks Gerbillurus paeba, söövad aga peamiselt toitainerikkaid seemneid. Viljaliha ja seemned (inglise keeles butterpits) on olnud namadele (hotentottidele) ja damaradele toiduks. Kohalikud nimetavad selle vilja !Nara. Seemneid säilitatakse kuivatamise teel. Namiibias kasutatakse taime ka maovalude vastu, haavade paranemise kiirendamiseks ja kaitseks päikese eest. Sissekanne saidil Protabase Sissekanne saidil NamibWeb Kirjeldus Sissekanne Saksa koloniaalleksikonis