laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Miguel Hidalgo y Costilla

Miguel Hidalgo y Costilla (täieliku nimega Don Miguel Gregorio Antonio Ignacio Hidalgo y Costilla y Gallaga Mandarte Villaseñor, lühendatult ka lihtsalt Miguel Hidalgo; 8. mai 1753 Pénjamo, Hispaania - 30. juuli 1811 Nueva Vizcaya, Mehhiko) oli Mehhiko vabadussõja eestvedaja ning on tuntud ka kui "Mehhiko rahva isa". Hidalgo sündis 1753. aastal kreooli peres. Juba 15-aastaselt saadeti Hidalgo kolledžisse. Hiljem vahetas ta kooli, et õppida preestriks. Õpingud lõpetas ta Mehhiko Kuninglikus ja Paavstlikus Ülikoolis. 1778. aastal ordineeriti Hidalgo preestriks ning alustas ka ülikoolis loengute andmist. Hidalgo innustust 18. sajandi valgustusajastust ning hakkas seadma küsimärgi alla Hispaania kuninga autoriteeti ning ka Rooma paavsti võimu. Teda kutsuti liituma Hispaania kuninga vastase vandenõuga. Kui Napoleon I väed ründasid Hispaaniat, mõjutas see ka Mehhikos toimuvat. Hidalgo näitas Mehhiko inimestele, kuidas hoida majandust ise üleval ja mitte olla nii sõltuv Hispaaniast. See muidugi Hispaania võimudele ei sobinud ning Hidalgo elas pidevalt arreteerimise hirmus. 1810. aastal korraldas ta mässu, millest võttis osa 300 inimest. Mässu eesmärk oli astuda vastu Hispaania kuningavõimule. Ilma sõjaväelise erihariduseta Hidalgo leidis hulgaliselt kaasvõitlejaid kuni temaga oli liitunud ligi 800-meheline armee, mis liikus Mehhikos ning levitas oma sõnumit. 1810. aasta septembriks oli tema vägi muutunud juba 5000 liikmeliseks armeeks. Kuu aega hiljem jõuti Valladolidi (tänapäeva Morelia) lausa 15 000 liikmelisega väega. Hidalgo lasi kohalikud Hispaania kubernerid vangistada ning pani linna juhtima enda kokku pandud valitsuse. Peagi lahkuti linnast ning mindi edasi teistesse linnadesse, kus sunniti kuningriigi väed taganema. Hidalgo vangistati 1811. aastal ning ta tapeti. Miguel Hidalgo auks on mitmes Mehhiko linnas püstitatud skulptuurid. Mets, Maiu. "Mehhiko". Mets, Maiu (28.11.2021). "Napoleon I".
Krista Grinbergs-Raigla

Krista Raigla (sünninimi Grinbergs; 18. juuli 1953 Ventspils, Läti – 21. veebruar 2022) oli eesti laulja. Krista Grinbergs-Raigla sündis eesti-läti perekonnas. Kuna sel ajal polnud Lätis võimalust laulmist õppida ning tal oli Tallinnas sugulasi, astus ta 1974. aastal Eesti NSV Riikliku Filharmoonia estraadistuudiosse. Alates 1978. aastast laulis ta ansamblis Laine. Aastatel 1986–1991 oli ta ka ansambli Viru Trio liige. "Suri ansambel Laine laulja Krista Grinbergs-Raigla". ERR. 21.02.2022.
José Francisco de San Martin y Marras

José Francisco de San Martín y Matorras (25. veebruar 1778 – 17. august 1850) oli Argentinast pärit El Río de la Plata sõjaväelane ja poliitik ning üks Argentina, Tšiili ja Peruu vabastajatest. Ta on Simón Bolívari kõrval üks kahest Hispaania-Ameerika iseseisvussõja tähtsamast tegelasest. Aprillis 1784, kuueaastaselt, saabus ta koos perega Hispaaniasse Cádizi linna. Seda pärast Buenos Aireses viibimist. Ta asus hiljem elama Málaga linna. 1786. aastal alustas ta õpinguid Real Seminario de Nobles Madridis ja Escuela de Temporalidades Málagas. Hiljem astus ta Hispaania armeesse ja tegi sõjaväekarjääri Murcia rügemendis. Ta võitles Põhja-Aafrikas, seejärel Napoleon I ülemvõimu vastu Hispaanias ning osales Bailéni ja La Albuera lahingutes. Pärast kolonelleitnandi auastme saamist ja vahepeatust Londonis naasis ta 34-aastaselt 1812. aastal Buenos Airesesse, kus ta seadis end Río de la Plata Ühendatud Provintside iseseisvumise teenistusse. Talle usaldati ratsagrenaderide rügemendi loomine (mis kannab tänapäeval tema nime), mis sai oma tuleristsed San Lorenzo lahingus. Hiljem määrati ta kindral Manuel Belgrano asemel Põhjaarmee ülemaks. Seal mõtles ta välja oma kontinentaalse plaani, mõistes, et patriootide triumf Hispaania-Ameerika iseseisvussõjas saavutatakse ainult siis, kui kõrvaldatakse kõik rojalistlikud põhiolemused, mis olid koloniaalsüsteemi säilitamisele lojaalsed võimukeskused Ameerikas. Kui ta nimetati Mendoza linnas asuva Cuyo kuberneriks, pani ta oma projekti käima: pärast Andide armee organiseerimist ületas ta samanimelise mäeaheliku ja juhtis Tšiili vabastamist Chacabuco ja Maipú lahingutes. Seejärel ründas ta Tšiili poolt organiseeritud ja rahastatud laevastikuga Lõuna-Ameerika Hispaania võimukeskust Lima linna. Selleks andis talle juhiseid Tšiili senat. Seejärel kuulutas ta 1821. aastal välja Peruu iseseisvuse. Ta lõpetas oma relvakarjääri pärast Guayaquili nõupidamist Simón Bolívariga 1822. aastal, kus ta andis talle üle oma armee ja eesmärgi viia lõpule Peruu vabastamine. Peeter Jaani. "Simón Bolívar". Wikipedia. Peeter Jaani. "Napoleon I". Wikipedia. José de San Martín 2022
Raido Kalbach

Raido Kalbach (9.august 1981 – 16. märts 2022) oli eesti kuulitõukaja. Raido Kalbach oli mitmekordne Eesti meistrivõistluste medalist. Treenis ennast Kalevi Kergejõustikukoolis Vello Palmi käe all. Tema isiklikuks rekordiks kuulitõukes jäi 17.35m. "Meie hulgast lahkus kuulitõukaja Raido Kalbach".
Nikolai Kristoffel

Nikolai Kristoffel (5. märts 1932 – 12. märts 2022) oli Eesti füüsik, Tartu ülikooli emeriitprofessor. 1955. aastal lõpetas ta Tartu Riikliku Ülikooli teoreetilise füüsika eriala cum laude'ga ja astus kohe aspirantuuri. 1959. aastal sai ta Tartu Riiklikus Ülikoolis füüsika-matemaatika kandidaadi kraadi. 1967. aastal kaitses Leningradis füüsikadoktori väitekirja. Aastatel 1976−1997 juhtis ta Tartu ülikoolis tahkiseteooria sektorit ja laborit. Ühtlasi oli ta seal eri aegadel õppejõud, algul assistendi ja hiljem professorina. Ta tegutses külalisprofessori ja uurijana ka Stuttgardi, Karlsruhe, Milano ja Kenti ülikoolides ning Max Plancki tahkiseuuringute instituudis Stuttgardis. Alates 1997. aastast oli ta Tartu Ülikooli emeriitprofessor. Nikolai Kristoffel on teinud uurimistöid eri valdkondadest, näiteks defektidega kristallid, struktuursed faasisiirded ja ferroelektrikud, kristallvõre lokaalne dünaamika, tahkiste spektroskoopia ja optilised efektid ning ülijuhtivus, mis on ta saanud silmapaistvalt olulisi tulemusi. Tartu Ülikooli füüsika instituudis töötas ta kuni 2018. aastani. 2004 Eesti Vabariigi teaduspreemia 2000 Eesti Füüsika Seltsi aastapreemia 1997 Tartu Ülikooli suur medal 1985 Eesti Vabariigi teaduspreemia 1976 professori kutse teoreetilise füüsika alal 1965 Eesti Vabariigi teaduspreemia 1963 vanemteaduri kutse Nikolai Kristoffel on silma paistnud ka maletajana. Ta on kuulunud kirimales Eesti koondisse ja aastal 2000 andis rahvusvaheline kirimaleföderatsioon talle rahvusvahelise seeniormeistri tiitli. "Nikolai Kristoffel". ETIS. "Tartu Ülikooli suure medali kavalerid". Tartu Ülikool. Vaadatud 4.12.2022.
Hugo-Eduard Vaino

Hugo-Eduard Vaino (10. oktoober 1915 – 9. märts 2022, Räpina) oli vanim eesti mees. Siseministeeriumi andmetel oli ta vanim eesti mees. Ta elas 106-aastaseks, millest kümme aastat möödus Nõukogude Liidu vangilaagrites ja 20 aastat Ukrainas. Ta tutvus oma ukrainlannast naisega vangilaagris ja läks pärast vabanemist koos naisega elama Ukrainasse, kus töötas raudbetoonitehases keevitajana. Hiljem tõi koduigatsus ta Eestisse tagasi, kuid abikaasa kartis temaga kaasa tulla. Oma viimased eluaastad veetis ta Ristipalo pansionaadis. Tema tütar on Ukraina kirjanik Maria Vaino. "Põlvas lahkus jäädavalt Eesti vanim mees". Postimees. 15. märts 2022. "Suri Eesti vanim mees Hugo-Eduard Vaino". Õhtuleht. 16. märts 2022.
Maris-Lembi Balbat

Maris-Lembi Balbat (20. juuni 1936, Tallinn – 25. veebruar 2022) oli eesti teatriloolane, teatri- ja filmikriitik. 1954. aastal lõpetas Tallinna 7. Keskkooli, seejärel õppis Tartu Riiklikus Ülikoolis ajalugu, ülikooli lõpetas 1959. aastal. 1967. aastal sai Eesti NSV Teaduste Akadeemia Ajaloo Instituudis teatriajaloo alal aspirantuuri (juhendaja Karin Kask). Aastatel 1968–1969 oli Eesti Teatri- ja Muusikamuuseumi teaduslik töötaja, 1969–1976 Tallinnfilmi stsenaariumide toimetuskolleegiumi liige ja mängufilmide toimetaja ning 1979–1997 Kultuurilehe teatri- ja filmiosakonna toimetaja. Aastatel 1997–1998 töötas ta ajalehe Kultuurimaa toimetuses. 1962. aastast ilmus tema artikleid ajalehtedes Sirp ja Maaleht ning ajakirjas Elukiri. Koostanud brošüüri "Eesti NSV rahvakunstnik Velda Otsus" (1968) ja toimetanud kogumiku "Madis Kõivu mõttelistes maailmades" (2003, koos Piret Kruusperega). Maris-Lembi Balbat oli Eesti Teatriuurijate ja -kriitikute Ühenduse ja Eesti Teatriliidu liige. "Balbat, Maris". Eesti Teatriliit.
Eric Carmen

Eric Howard Carmen (11. august 1949 Cleveland, Ohio osariik – 11. märts 2024) oli USA poplaulja, laulukirjutaja, kitarrist ja klahvpillimängija. Ta saavutas tuntuse pop rock '​i ansambli Raspberries solisti, basskitarristi ja laulukirjutajana. Ta kirjutas ansambli tuntuima laulu "Go All the Way", mida müüdi singlina üle miljoni eksemplari. 1970. aastate keskpaigas alustas Carmen soolokarjääri. Tema omanimeline debüütalbum ilmus 1975. aastal. Samal ilmunud Carmeni debüütsingel "All by Myself" on olnud tema edukaim ja tuntuim. Laulu meloodiaks sai ta inspiratsiooni Sergei Rahmaninovi teisest klaverikontserdils. Singel jõudis USA-s teisele ja Suurbritannias kaheteistkümnendale kohale. 1996. aastal sai "All by Myself" uuesti hitiks Celine Dioni esituses. USA-s on Carmenil olnud veel seitse esineljakümnehitti, millest tuntumad on "Never Gonna Fall in Love Again" (1976), "She Did It" (1977), "Hungry Eyes" (1987), mis sai tuntuks filmis "Räpane tants" ("Dirty Dancing"), ja "Make Me Lose Control" (1988). Koduleht
Janet Sobel

Janet Sobel (varem Letšovskõi; 31. mai 1893, Katerõnoslav (nüüdne Dnipro) – 11. november 1968, New York) oli Ukraina päritolu kunstnik, kes hakkas USA-s elades 1938. aastal abstraktse ekspressionismiga tegelema ning oli teadaolevalt esimene kunstnik, kes kasutas tilgutamistehnikat ja ülelõuendi maalimisstiili. Ta mõjutas otseselt Jackson Pollockit, kes on tilgutamistehnikat populariseerinud. Janet Letšovskõi sündis Ida-Ukrainas 1893. aastal. Ta põgenes riigist antisemiitliku pogrommi eest (mille käigus ta isa hukkus) 15-aastaselt 1908. aastal koos ema ja kolme õvega. Ta abiellus aasta hiljem kullassepa ja graveerija Max Sobeliga ning sai temaga viis last. Maalimisega hakkas ta tegelema 45-aastase vanaemana, kui tema 19-aastane maalimisest tüdinud poeg oma maalitarbed talle andis. Kunstimaailmas hakkas tuntust koguma 1940. aastatel, kuid kadus sealt sama kümnendi teisel poolel, kui kolis Brooklynist Plainfieldi, kuna see asus mehe töökohale lähemal. Janet Sobelil polnud aga võimalik sealt kuskile sõita ja seepärast ka mitte New Yorgi kunstiringkondades liikuda. Samuti kolis Euroopasse üks tema toetajaid, Peggy Guggenheim. Ühtlasi ilmnes, et Sobelil on allergia värvide ühe koostisosa suhtes ja ta pidi edaspidi piirduma kriitidega. Janet Sobelil puudus kunstitaust ning ta katsetas mitmesuguseid tehnikaid ja viise, alustades esmalt rahvusmotiividega, kuid arendades hiljem välja tilgutamis- või pritsimistehnika ning tegeles ülelõuendimaaliga, kus maal valmib terviklikult üle kogu lõuendi. Ta katsetas selleks näiteks silmatilkade pipetiga ja tolmuimejaga. Kunstniku poeg märkas ema tööde tähelepanuväärsust ning otsis kontakti toonaste mõjuisikutega, näiteks Chagalliga, tuntud kunstikoguja Sidney Janisega, Max Ernsti, André Bretoni, John Deweyga. 1944. aastal toimus Janet Sobeli esimene isikunäitus Puma galeriis. Sobelit tulevaseks oluliseks sürrealistiks hinnanud Sidney Janis lisas naise teosed oma tol aastal mööda riiki rännanud näitusele "Ameerika abstraktsed ja sürrealistlikud maalid". Aasta hiljem lisati Sobeli teosed Guggenheimi muuseumi näitusele "Naised" sajandi kunsti galeriis. 1946. aastal toimus samas muuseumis Janet Sobeli isikunäitus, kus tema teoseid nägi ka Jackson Pollock, kes sai hiljem tuntuks Sobeli tehnikat kasutades. "Pro and Contra" – rahvuslikud motiivid "Through the Glass" – lähenemine abstraktsionismile "Milky Way" – abstraktsionism Grovier, Kelly (7. märts 2022). "Janet Sobel: The woman written out of history". BBC Culture. Vaadatud 22. märtsil 2022. Hill, Isabella (27. aprill 2021). "Janet Sobel: the Forgotten Female Artist Who Influenced Jackson Pollock". DailyArt Magazine. Vaadatud 22. märtsil 2022. "Overlooked No More: Janet Sobel, Whose Art Influenced Jackson Pollock". The New York Times. 30. juuli 2021. Vaadatud 22. märtsil 2022. "Janet Sobel". National Gallery of Art. Vaadatud 22. märtsil 2022. Sandra Zalman (2015). "Janet Sobel: Primitive Modern and the Origins of Abstract Expressionism". Woman's Art Journal. Vaadatud 22.3.2022.
Suurendav lüli

Suurendav lüli on mõõteahela lüli, mille suurendamisel suureneb ka sulgev lüli. Vähendav lüli
Peter Cetera

Peter Paul Cetera (sündinud 13. septembril 1944 Chicagos) on USA laulja, laulukirjutaja ja basskitarrist, kes on eelkõige tuntud rock-ansambli Chicago endise solisti ja basskitarristina. Ta oli Chicago liige aastatel 1967–1985. Ta kuulus ansamblisse selle edukaimal perioodil. Chicagoga salvestas ta seitseteist albumit. Ta laulis kuulsaks pajud Chicago hitid, sh "25 or 6 to 4" (1970), "Just You 'n' Me" (1973), "(I've Been) Searchin' So Long" (1974), "Call on Me" (1974), "Old Days" (1975), "If You Leave Me Now" (1976), "Hard to Say I'm Sorry" (1982) ja "You're the Inspiration" (1984). Ta oli autoriks või kaasautoriks paljudele Chicago lauludele, sh esikohahitile "If You Leave Me Now". Ta alustas soolokarjääri 1980. aastate alguses, kui kuulus veel Chicagosse. Omanimelise debüütalbumi andis ta välja 1981. aastal. Cetera soolokarjäär on olnud samuti edukas. 1986. aastal jõudsid tema singlid "Glory of Love" ja "The Next Time I Fall" (koos Amy Grantiga) USA singlite edetabelis Billboard Hot 100 esikohale. Mõlemad singlid pärinesid tema teiselt stuudioalbumilt "Solitude/Solitaire". Filmis "Karate Kid II" ("The Karate Kid Part II"; 1986) kõlanud "Glory of Love" nomineeriti parima originaallaulu Oscarile ja Kuldgloobusele. "Glory of Love" ja Grantiga lauldud "The Next Time I Fall" esitati mõlemad ka Grammy auhinnale. Tema teised tuntumad laulud on olnud veel "One Good Woman" (1988; USA-s 4. koht), "After All" (1989, koos Cheriga; USA-s 6. koht) ja "Restless Heart" (1992). Kokku on Cetera välja andnud seitse stuudioalbumit. 2016. aastal võeti ta Chicago liikmena vastu Rock'n'rolli Kuulsuste Halli. 2017. aastal valiti ta koos Chicago liikmete Robert Lammi ja James Pankow'ga laulukirjutate kuulsuste halli Songwriters Hall of Fame'i liikmeks. "Peter Cetera" (1981) "Solitude/Solitaire" (1986) "One More Story" (1988) "World Falling Down" (1992) "One Clear Voice" (1995) "Another Perfect World" (2001) "You Just Gotta Love Christmas" (2004)
Vähendav lüli

Vähendav lüli on mõõteahela lüli, mille vähendamisel väheneb ka sulgev lüli. Suurendav lüli
Lüli ülekandesuhe

Lüli ülekandesuhe on tegur, mis iseloomustab koostislüli muutuse mõju sulgevale lülile. Ülekandetegur
Günokriitika

Günokriitika (pr la gynocritique, ingl gynocritics) on kirjanduskriitika haru, mis tegeleb ainult naisautorite loomingu analüüsimise ja tõlgendamisega, seejuures ei pea kriitik ja uuritav ise feministid olema. Naiskirjanike tekstide hindamise eesmärk ei ole otsida feminismiteooriale sobivaid ning feministlikule kirjanduskriitikale omaseid poliitilisi seisukohti, vaid koguda empiirilisi materjale naiste loodud kirjanduse ajaloo, žanrite, keelekasutuse, eri teemade ja struktuuride kohta. Selline käitumine võimaldab luua uusi kirjanduslikke mudeleid, mis ei ole surutud meesautorite loomingu vormi, traditsioonidesse ja teooriatesse. Günokriitika idee üks eelkäija on filosoof John Stuart Mill, kes juba 1869. aastal tähendas vajadust uutele mudelitele, mis arvestaksid naiste kirjandusega. Günokriitika mõiste autor on Ameerika kirjanduskriitik Elaine Showalter, kes on tuntud oma feministlike käsitluste poolest, mis on olnud progressiivsed uurimused naiste õiguste tagamisel ning naisautorite loomingu analüüsimisel. Oma tuntuimas essees – „Feministliku poeetika poole” (1979) – esitleb ta günokraatia mõistet, mille järgi tuleb naisi näidata täieõiguslike loojatena, mitte üksnes passiivsete tarbijatena. Showalteri seisukoht iseloomustab laiemalt kogu kirjandusteadusliku feminismi teist lainet,  kui feminism asus varasemast põhjalikumalt tegelema naiste kultuurilise ja sotsiaalse identiteedi küsimusega. Teise laine lõpuaastatel ilmus palju günokriitilisi tekste, näiteks Sandra Gilberti ja Susan Gubari „Hull naine pööningul“ (1979), mis kirjeldavad naiste ärevust autorsuse pärast, kuna see on ajalooliselt olnud rohkem meestele omistatud õigus ning tegevus. Günokriitika kui termin ei ole tänapäeval nii laialt levinud kui aastakümneid tagasi, mil Showalter selle idee sõnastas. Siiski on selle mõte ja tava endiselt oluline, sellest tulenevalt ka teosed, mis klassikalisteks günokriitika näideteks kujunesid (eespool mainitud „Hull naine pööningul“, „Feministliku poeetika poole”). Moi, Toril 1991. Feministlik kirjanduskriitika. Vikerkaar, nr 7, lk 68–78. Showalter, Elaine 1979.  Towards a feminist poetics. Women Writing and Writing About Women. London: Routledge. Gaur, Aakanksha jt 2022. Elaine Showalter. Britannica, 17.01. Mambrol, Nasrullah 2016. Feminism: An Essay. Literary Theory and Criticism, 27.04. Mambrol, Nasrullah 2016.  Gynocriticism A Brief Note. Literary Theory and Criticism, 25.09. OR = Oxford Reference i.a, https://www.oxfordreference.com/view/10.1093/oi/authority.20110803095913896.
Jana Vagner

Jana Vagner (vene keeles Яна Михайловна Вагнер; sündinud 8. oktoobril 1973 Moskvas) on vene kirjanik. Jana Vagner sündis 1973. aastal kakskeelses peres. Tema Tšehhi päritolu ema oli tuli 1960. aastatel Moskvasse, et õppida vene keelt ja kirjandust. Vagneri isa on vene rahvusest. 1994. aastal lõpetas Jana Vagner Venemaa Riikliku Humanitaarülikooli magistrikraadiga juhtimise erialal. 2010. aastani töötas ta (sünkroon)tõlgi ja logistikafirma juhatajana, peale selle on ta olnud raadios uudistesaate juht. 2008. aastal hakkas ta kirjutama blogi, milles kujutas fiktsionaalset lugu ellujäämisest keset postapokalüptilist viirusepuhangut. Järjejutust arenes edasi Vagneri debüütraamat „Вонгозеро“, mis ilmus 2011. aastal. Apokalüptiline põnevik on kirjutatud peategelase Anna vaatepunktist, see räägib teekonnast, mille ta peab oma abikaasa Sergei, poja Mihhaili ja nende ühiste tuttavatega ette võtma, et pääseda Moskvat tabanud viiruslaine eest. Põgenemise ajal seisavad nad vastamisi muutunud maailmaga, kus ei kehti enam tavapärased käitumis- ja moraalinormid. Lisaks raskendavad ellujäämist keerulised suhted tegelaste endi vahel. Sihtkohaks võetakse utoopiline Vongozero järve saarekesel asuv jahimaja. Raamatu põhjal valmis 2019. aastal teleseriaal „Эпидемия“ (režissöör Pavel Kostomarov, ingliskeelne pealkiri „To The Lake“). 2013. aastal ilmus raamatu teine osa „Живые люди“, mille fookuses on ellujäämine muust maailmast eraldatuna, elades külg külje kõrval kitsastes oludes. Üle tuleb elada talv, pääseda näljast ning õppida karmide tingimustega kohanema. Jana Vagneri kõige hilisem romaan „Кто не спрятался“ ilmus 2017. aastal. Narratiivi keskmes on sõbrad, kes sõidavad mägedesse hotelli, kuid jäävad sinna jäise vihma tõttu lõksu. Peagi leitakse üks nende seast tapetuna, mis käivitab sündmuste ahela. „Вонгозеро“ (2011, eesti keeles „Vongozero“ (2016), tõlkinud Jaana Peterson) „Живые люди“ (2013, eesti keeles „Elusad inimesed“ (2021), tõlkinud Jaana Peterson) „Кто не спрятался“ (2017) Guzeva, Alexandra 2020. Who is Yana Vagner, author of „To The Lake“? Russia Beyond, https://www.rbth.com/arts/332882-yana-vagner-vong-lake. Яна Вагнер, https://www.goodreads.com/author/show/5218658._. Vagner, Jana 2016. Vongozero. Tallinn: Varrak. Elusad inimesed, https://varrak.ee/raamatud/elusad-inimesed/?add-to-cart=62691.
Imre Thököly

Imre Thököly (25. september 1657 Késmárk Ungari kuningriik – 13. september 1705 İzmit Osmanite riik) oli Ungari aadlik, Habsburgide-vastaste ülestõusude juht, nagu ka tema isa krahv István Thököly enne teda. Ta oli Osmanite vasallriigi Ülem-Ungari vürst aastail 1682–1685 ja põgusalt Transilvaania vürst aastal 1690. Olles sõlminud liidu osmanitürklastega, aitas Thököly 1683. aastal neid Viini lahingus ja juhtis impeeriumi ratsaväge Zenta lahingus. Keeldudes alistumast Saksa-Rooma riigi keiser Leopold I-le, kaotas Thököly oma Ülem-Ungari vürstiriigi ja lahkus lõpuks Konstantinoopoli lähistele Galatasse, kus Mustafa II andis talle suure valduse.  Imre Thököly – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Täpsusklass

Täpsusklass määrab ära detaili tolerantsid, mis leitakse piirhälvete tabelitest. Mõõteriista täpsusklass
Kežmarok

Kežmarok (saksa keeles Kesmark või Käsmark) on linn Slovakkia idaosas Prešovi maakonnas. See asub Popradi jõe ääres. Kežmaroki on esmamainitud 1251. aastal. Linnaõigused sai see 1269. aastal. Linn on saanud nime selle järgi, et seal asus juustuturg (saksa keeles Käsemarkt) Kežmaroki üks suurimaid vaatamisväärsusi on 1717. aastal ehitatud puukirik. Bochnia, Poola Gliwice, Poola Hajdúszoboszló, Ungari Kupiškis, Leedu Lanškroun, Tšehhi Lesneven, Prantsusmaa Nowy Targ, Poola Příbram, Tšehhi Weilburg, Saksamaa Zgierz, Poola http://pop-stat.mashke.org/slovakia-cities.htm  Kežmarok – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
István Thököly

István Thököly (5. veebruar 1623 Késmárk – 4. detsember 1670 Orava kindlus) oli Ungari krahv ja maaomanik. Ta sündis István Thököly vanema ja tema teise naise Katalin Thurzó pojana. Tänu oma emapoolsele päritolule saavutas ta kõrgema sotsiaalse positsiooni kui teised tema suguvõsa esindajad. Pärast vanaisa György Thurzó surma määrati ta 1653. aastal Orava valduste haldajaks. 1654. aastal määras Saksa-Rooma riigi keiser Leopold I ta krahviks. Kuna ta toetas Wesselényi vandenõu, siis piirasid keiserlikud väed Orava kindluse ümber. Thököly suri piiramise ajal. Tema ainus lapseea üleelanud poeg Imre Thököly pääses eluga. Tema vandenõus osalemise tõttu konfiskeeriti kindlus ja kuulutati ta 1671. aastal kogu oma varast (mööbel, relvad, kunstiteosed jne) ilmajäänuks. Vanade kroonikate järgi veeti kindlusest Viini üheksateist vankritäit esemeid. Imre Thököly
Mõõtmestamine

Mõõtmestamine on joonise varustamine mõõtmetega. Mõõtmestamiseks kasutatakse distantsjooni, mõõtjooni, mõõtjooneotsi, ühisnullpunkte ja mõõtarve.
Orava linnus

Orava linnus (slovaki keeles Oravský hrad, saksa keeles Arwaburg, ungari keeles Árva vára) on Orava jõe kohal kõrgel kaljul asuv linnus Slovakkia külas Oravský Podzámokis. Seda peetakse üheks kaunimaks linnuseks terves riigis. Selle ehitamist alustati Ungari kuningriigi ajal 13. sajandil. Seal on filmitud palju stseene 1922. aasta filmile "Nosferatu", kus linnus kujutas krahv Orloki Transilvaania lossi. Orava linnus ehitati vana puidust kindlustuse kohale, mis rajati pärast 1241. aasta mongolite sissetungi Ungarisse. Algset linnust ilmestati romaani- ja gootipäraselt, hiljem rekonstrueeriti see renessanss- ja uusgooti stiilis ehitiseks, mis järgib kalju kuju, millel paikneb. 16. sajandi keskel linnust juhtima asunud kaevandussuurnike Thurzó suguvõsa lasi teha suure hulga ümberehitustöid, kuigi praegune kuju saavutati lõplikult alles 1611. aastal. Linnus põles 1800. aastal, sestpeale ei kasutatud seda enam elukohana. II maailmasõjani kestnud lagunemisperioodi järel sai linnusest riiklik mälestis.  Orava linnus – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis https://www.oravskemuzeum.sk/
CNC World

CNC World on 2010. aasta 1. juulil tööd alustanud ööpäev läbi inglise keeles saateid edastav riigi enamusosalusega (51%) Hiina uudistekanal, mis on osa riigi püüdest esitada „Hiina vaatenurgast lähtuv rahvusvaheline nägemus“. "China's Xinhua launches global English TV channel". BBC News (Briti inglise). 1. juuli 2010. Vaadatud 16. juunil 2021. Peters, Jeremy W. (22. mai 2011). "One View of the News World". Originaali arhiivikoopia seisuga 30. september 2019. Vaadatud 25. mail 2020. Branigan, Tania (1. juuli 2010). "China funds English TV news channel CNC World in push for soft power". The Guardian (Briti inglise). ISSN 0261-3077. Originaali arhiivikoopia seisuga 22. august 2019. Vaadatud 22. augustil 2019. "China launches global English TV". BBC News (Briti inglise). 1. juuli 2010. Originaali arhiivikoopia seisuga 22. august 2019. Vaadatud 22. augustil 2019. "China is spending billions on its foreign-language media". The Economist. 14. juuni 2018. ISSN 0013-0613. Originaali arhiivikoopia seisuga 20. august 2019. Vaadatud 22. augustil 2019.