laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Michael Bay

Michael Benjamin Bay (sündinud 17. veebruaril 1965 Los Angeleses) on Ameerika Ühendriikide filmirežissöör ja -produtsent. Tema tuntuimad teosed on "Pearl Harbor", "Armageddon" ja Transformerite filmisaaga. Tema filmides on tihti kasutatud rohkesti eriefekte. Kuigi paljud tema teosed on olnud kassahitid, on ta filmikriitikutelt saanud palju kriitikat. "Pahad Poisid" (1995) "Kaljukindlus" (1996) "Armageddon (film)" (1998) "Pearl Harbor" (2001) "Pahad Poisid II" (2003) "Saar" (2005) "Transformerid" (2007) "Transformerid: Langenute kättemaks" (2009) "Transformerid: Kuu varjukülg" (2011) "Pain & Gain" (2013) "Transformerid: Väljasuremine" (2014) "13 tundi: Benghazi salajased sõdurid" (2016) "Transformerid: Viimane rüütel" (2017) "6 Underground" (2019) "Ambulance" (2022)
Johannes Villemson

Johannes Villemson (25. märts 1893 Tallinn – 22. märts 1971 Chicago, USA) oli Eesti kergejõustiklane, kiiruisutaja ja sporditegelane. Noorena harrastas ta koduvõimlemist ja Miili klubis maadlust ja tõstmist.mängis Meteori jalgpallimeeskonnas ja osales edukalt karskusseltsi Valvaja jooksuvõistlustel, 1910 siirdus Kalevisse. Kiiruisutamises võistles esimest korda 1909 ja kergejõustikus 1910. Tuli 1914–16 1500 m jooksus 3 korral Venemaa meistriks, 4 x 400 m teatejooksus võitis hõbeda ning 400 ja 800 m jooksus pronksi. Ületas 1914–17 12 korral Venemaa rekordi (800, 1000 ja 1500 m jooksus ning kümnevõistluses). 1917 sai Helsingis kolme keskmaadistantsi üldvõitja karika. 1911–1927 püstitas ta 60–2000 m jooksus, teivashüppes ja kümnevõistluses 55 Eesti tipptulemust või rekordit ning oli 22 korral teatejooksurekordi või -tipptulemuse püstitaja. 1920. aastal oli ta Antwerpeni olümpiamängudel 1500 m eeljooksus 3., kuid diskvalifitseeriti. 800 m eeljooksus oli ta 6. Kergejõustikus: 60 m 7,1 (1917), 100 m 11,0 (1914), 200 m 23,4 400 m 52,3 (1917), 800 m 1.59,3 1000 m 2.39,2 (1922), 1500 m 4.11,0 (1917), 2000 m 5.57,2 (1920), teivas 3.04,5 (1913). Kiiruisutajana tuli 1911–15 4 korral mitmevõistluses (1911–13, 1915) ja 11 korral üksikdistantsidel Eesti meistriks ning parandas 11 korda Eesti tipptulemust. Isiklikud rekordid: 500 m 48,3 1500 m 2.43,2 (1915), 5000 m 10.05,6 10 000 m 19.56,0 (1913). Oli 2 korral (1916–17) Eesti jääpallimeistreid ja Eesti rekordi püstitajaid sõudmises (3000 m neljapaadil). Tegutses 8 spordialal kohtunikuna, sh maadluskohtunikuna Pariisi (1924), Amsterdami (1928) ja Berliini OM-il (1936), 11 korda EM-il ning tõstekohtunikuna Pariisi OM-il. Oli koos Jüri Lossmaniga Eesti esimesi spordistatistikuid ja 1917–26 esimeste spordikalendrite koostajaid. Oli 1920–40 ESL-i ja ESK asjaajaja, spordibüroo peasekretär, EOK asjaajaja (1923–40), EKRAVE Liidu, Kergejõustiku- ning Maadlus-, Poksi- ja Tõsteliidu asjaajaja. 1941 töötas Kehakultuuri- ja Spordikomitee plaani- ja rahandussektori juhatajana, 1943–44 Rahvakasvatuse Peavalitsuse Spordiameti raskejõustikuinstruktorina. Oli 1923–26 Kadrioru staadioni ehituskomitee liige. ESK esindajana andis 31. X 1940 koos A. Luhti ja K. Vitsutiga staadioni üle Dünamo EV Nõukogule. Oli Kalevi juhatuse liige, kergejõustikuosakonna laekur ja majandusjuht, välismaailmaga spordisidemete arendaja, Eesti Spordilehe talitusjuht ja kaastööline (1920–40) ning mitme spordiala võistlusmääruste tõlkija ja koostaja. Aastal 1944 läks Saksamaale, 1949 siirdus USA-sse. USA-s Chicagos oli ta aastaid sealse Eesti Seltsi esimees. Tema tuhk maeti 1982. aastal Tallinna Metsakalmistule. Ta oli Henrik Villemsoni isa. Biograafia ESBL-is (vaadatud 28.12.2014) Biograafia ESBL-is
Erich Altosaar

Erich Carl Altosaar (1. august (vkj)/ 14. august 1908 Tallinn – 11. oktoober 1941 Kirovi vangla, Vene NFSV) oli Eesti korv- ja võrkpallur. Lisaks teenis ta Eesti politseis ja Kaitsepolitseis. Noorena mängis ta seltsis Võitleja jalg-, võrk- ja korvpalli. 1927. aastal siirdus Altosaar spordiseltsi Kalev, oli aastast 1931 oli ta seltsi korv- ja võrkpallimeeskonna kapten, treener ja mängujuht. Ta tuli 9 korda võrkpallis (1927, 1929, 1931, 1933, 1935–39), 4 korda korvpallis (1927, 1930–31, 1941) ja 1 kord jalgpallis (1930) Eesti meistriks. Tema pikkus oli 187 cm. Eesti korvpalli rahvusmeeskonna eest pidas 29 mängu - neist esimese Lätiga 25.02.1928, kui Eesti võitis 26:25 (resultatiivseim Altosaar 9 punktiga) ja viimase samuti Lätiga 26.04.1941, mil Eesti kaotas 28:46. 17 mängus oli ta koondise kapten, sai 1939. aasta Euroopa meistrivõistlustel 5. koha. Ta osales Berliini olümpiamängudel ja ühtlasi kandis nende olümpiamängude avatseremoonial Eesti lippu. Altosaar avaldas Eesti Spordilehes korvpalliprobleeme analüüsivaid kirjutisi ning saatis välisreisidelt päevalehtedele spordisõnumeid. 1944. aastal, kui Eestis möödus veerand sajandit korv- ja võrkpalli harrastamise algusest, hinnati teda Eesti korvpalli esimese 25 aasta (1919-1944) parimaks mängijaks (postuumselt). Erich Altosaar valiti 2020. aastal Eesti korvpalli kuulsuste halli. Ta määrati 27. oktoobril 1934 politseikordniku kohusetäitjaks, 19. aprillil 1935 kinnitati kordnikuks, 6. novembril 1936 vabastati teenistusest ja samas asus teenistusse poliitilisse politseisse. Ta lahkus teenistusest 1. aprillil 1940 ning ta arreteeriti Nõukogude võimu poolt ja hukati Venemaal. Biograafia ESBL-is (vaadatud 28.12.2014) Erich Altosaar. Tulemused. Erich Altosaar. Statistika. Eesti Korvpalliliit. Vaadatud 02.01.2023. Kuulsuste Hall. vaadatud 02.01.2023. Vello Lään ja Märt Ibrus. Eesti korvpall. Portreed. Tallinn, 2006, lk 347–348. Biograafia ESBL-is Eesti kommunismiohvrid 1940–1991
Taavi Pae

Taavi Pae (sündinud 27. detsembril 1976) on eesti geograaf. Ta õppis Tartu Ülikooli bioloogia-geograafiateaduskonnas geograafiat, lõpetas ülikooli 1999. aastal. 2002. aastal kaitses ta Tartu Ülikoolis Erki Tammiksaare juhendamisel magistritöö "Eesti kalmistute kujunemine ja paiknemine" ning 2006. aastal Erki Tammiksaare ja Rein Ahase juhendamisel doktoritöö "Formation of cultural traits in Estonia resulting from historical administrative division". 2002–2009 teadustoimetaja Eesti Entsüklopeediakirjastuses Septembrist 2006 töötanud Tartu Ülikoolis eri ametikohtadel lektori või/ja teadurina. Septembrist 2018 Tartu Ülikooli Loodus- ja täppisteaduste valdkonna ökoloogia ja maateaduste instituudis Eesti geograafia dotsent. 2019. aastal ilmus Taavi Pae koostatud "Eesti rahvusatlas" (Tartu Ülikooli geograafia osakond, Regio). Atlas koondab Eesti kartograafilise pärandi, samas sisaldab see ka 30 tänapäevast kaarti ja Eesti kartograafia ajaloo bibliograafia (koostas Heino Mardiste). Eesti rahvusatlas valiti 2019. aasta Eesti kaunimate raamatute hulka ja Tartu aasta teo nominendiks. 2022. aastal ilmus Taavi Pae koostatuna raamat "Viguriga kaardid - Eesti kujutatuna kaartidel". See sisaldab 65 kaarti, mis ilmusid 2021. aasta jaanuarist 2022. aasta juunikuuni Postimehe nädalalõpulisas "AK". Taavi Pae eestvõttel tähistati 2019. aastal Roheliste rattaretkel Reina ja Põripõllu küla lahkmejoonel õ ja ö häälikuline piir. Selle selgitas 1928. aastal välja Theodor Kaljo. Maanteeamet keelas sildid. 30. novembril 2020 avati viiemeetrine tähis. õ/ö tähis valiti rahvahääletusel 2020. aasta keeleteoks. 2019 Tartu Ülikooli aumärk 2022 Eesti looduskaitsemärk Saaremaa sai Ö-tähe kauaoodatud tähise ERR, 30. november 2020. Vaadatud 7. aprill 2021 "Tartu Ülikooli aumärgi kavalerid". Tartu Ülikool. Vaadatud 9.12.2022. Taavi Pae Eesti Teadusinfosüsteemis
Tirich Mir

Tirich Mir on Hindukuši mäestiku kõrgeim mägi. Mäetipu kõrgus merepinnast on 7708 meetrit. See asub Pakistanis. Mäetipul käis 1950. aastal rühm norralasi, nende seas Arne Næss.
Felix Vaher

Felix Vaher (24. juuni 1907 Tartu – 14. detsember 1978 Toronto, Kanada) oli Eesti laskur. Ta kuulus 1937. aastal Eesti laskekoondisse ja võttis osa maailmameistrivõistlustest. Aastal 1939 tuli sõjapüssist laskmises kolmel korral individuaalselt ja ühel korral meeskondlikult Eesti meistriks. Biograafia ESBL-is (vaadatud 28.12.2014)
Voldemar Vaho

Voldemar Vaho (ka Vahho; 28. juuli 1909 Rannu vald, Tartumaa – 1. detsember 1984 Tallinn) oli Eesti korvpallikohtunik ja sporditegelane, Ernst Vaho vend. Aastal 1929 lõpetas ta Riigi Tehnikagümnaasiumi, hiljem sõjakooli. Aastani 1941 oli ta korv- ja võrkpallikohtunik. Enne II maailmasõda oli ta Pärnu metsamajandis ametnik, hiljem töötas Harju KEK-is. Biograafia ESBL-is (vaadatud 28.12.2014) Biograafia ESBL-is
Voznivtsi

Voznivtsi (ukraina keeles Вознівці) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Žmerõnka rajoonis. Elanike arv on 328. Pindala on 1,118 km².
Dankivka (Illintsi rajoon)

Dankivka (ukraina keeles Даньківка) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Illintsi rajoonis. Elanike arv on 659. Pindala on 1,65 km².
Vilja Kuzmin

Vilja Kuzmin (sündinud 8. novembril 1944) on Eesti riigiametnik. Vilja Kuzmin töötas 1991. aastast Sotsiaalhooldusministeeriumis. Alates 1993. aastast oli ta Sotsiaalministeeriumi sotsiaalkaitse osakonna peaspetsialist, hiljem puuetega inimeste büroo juhataja ning sotsiaalkindlustuse osakonna pensionipoliitika juht. 2005 Valgetähe IV klassi teenetemärk Puuetega inimestele võrdsete võimaluste loomise standardreeglite kasutamisjuhend. Koostajad: Eha Leppik, Vilja Kuzmin. Tallinn: Eesti Puuetega Inimeste Koda, 1996
Külli Pedak

Külli Pedak (sündinud 27. juulil 1946) on eesti riigiametnik. Külli Pedak lõpetas 1972. aastal Tartu Riikliku Ülikooli õigusteaduskonna diplomitööga “Küla töörahva saadikute nõukogu”. Töötas 1973. aastast Eesti NSV sotsiaalkindlustusministeeriumis, 1993–1996 Sotsiaalkindlustusameti direktor, 1997–2011 Sotsiaalkindlustusameti peadirektor. Ajaleht Äripäev on neljal aastal (2002, 2003, 2004, 2005) valinud ta edukaimaks riigi- ja kohalike omavalitsuste naisjuhiks. 2005 Valgetähe III klassi teenetemärk E-kataloog ESTER Väinu Rozental. Aasta naine: juhi soost olulisem on tugev meeskond. Äripäev. 03.09.2011 Külli Pedak: Lubage väärikalt vananeda. Maaleht. 25.12.2011
Pilistvere II maailmasõja matmispaik

Pilistvere II maailmasõja matmispaik on Teise maailmasõja aegne matmispaik Pilistvere kihelkonnas Viljandimaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Pilistvere külas Põhja-Sakala vallas Viljandi maakonnas. Väidetavalt on Pilistverre maetud Teises maailmasõjas Nõukogude poolel 1941. aastal langenud 26 sõjameest. Matmispaik on 1997. aastast riiklik ajaloomälestis. Kultuurimälestis nr 8430 "II maailmasõjas hukkunute ühishaud" Pilistvere II maailmasõja matmispaik kultuurimälestiste riiklikus registris
Heterodüün

Heterodüün (moodustatud kreeka k sõnadest hetero teine, muu + dynamis jõud) on väikese võimsusega harmoonilisi võnkumisi tekitav kõrgsagedusgeneraator, mida kasutatakse mõõteaparatuuris, laserikiirguse modulaatorites ja superheterodüünvastuvõtjates signaali sageduse muundamiseks. Superheterodüünvastuvõtja sagedusmuunduri heterodüüni nimetatakse enamasti ostsillaatoriks, sisemiseks ostsillaatoriks või ka kohalikuks ostsillaatoriks (ingl k local oscillator).
Smiltynė

Smiltynė on Leedu linna Klaipėda osa. Saksa keeles Sandkrug. Asub Kura säärel Kopgalisest lõuna pool. Smiltynė asub Kura sääre rahvuspargi territooriumil. Kuna linnaosa on ülejäänud Klaipėdast Kura lahega eraldatud, siis peavad sellega ühendust parvlaevad. Suurem osa Smiltynėst on kaetud metsaga. Linnaosa kõrgeim koht on liivast koosnev 36,5 meetri kõrgune Hageni mägi. Linnaosa vanim hoone on aastal 1796 ehitatud Klaipėda tuletorn. XIX sajandi lõpus ja XX sajandi alguses muutus Smiltynė suvituspiirkonnaks, toona liideti osa sellest Klaipėdaga. 1901. aastal valmis Smiltynė kuursaal, kus toimusid kammermuusikakontserdid. Suurem osa linnaosast liideti Klaipėdaga 1947. aastal, 1962. aastal liideti linnaga veel osa Smiltynė ümbruse metsast. XX sajandi teisel poolel kujunes linnaosa üheks Klaipeda Merefestivali toimumispaigaks.
Viljandi Garnisoni kalmistu

Viljandi Garnisoni kalmistu on kalmistu Viljandi kihelkonnas Viljandimaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Riia maantee ja Kalmu tänava nurgal Viljandi linnas Viljandi maakonnas. Sõjaväelastele eraldati kõige edelapoolsem osa vanast kalmistust 1915. aastal ning esimese maailmasõja ajal maeti sinna teadaolevalt kümme Vene sõjameest. Vabadussõja ajal maeti sinna kaks langenud Eesti sõjameest. 1923. aastal asutati seal ametlikult Viljandi Garnisoni kalmistu. Kalmistu korrastati ja planeeriti ümber 1939–1940 kujur Roman Haavamäe projekti järgi. Kalmistule maeti 1942. aastal ka kolm 1941. aasta Viljandi punase terrori ohvrit. Nõukogude kolmanda okupatsiooni ajal jäi kalmistu hävitamata, kuid seda ei hooldatud. Kalmistu korrastati 1994. aastal, sinna on teadaolevalt maetud 24 inimest. 1919 – Anton Argel 1919 – Jaak Tohver 1937. aasta 15. aprill – major Jaan Madisson (1887–1937) 1942. aasta 30. juunil – Aliide Sahk 1942. aasta 30. juunil – tundmatu mees 1942. aasta 30. juunil – tundmatu mees "Sõjawäe matusepaiga asjus". Sakala, 23. juuli 1923 "Terroriohvrite ümbermatmine". Sakala, 1. juuli 1942 Maire Sala. "Viljandimaa kalmistute lugu". Viljandi 2007. Lk 77 ja 112 Viljandi Garnisoni kalmistu. Viljandimaa kalmistute bibliograafia
Kopgalis

Kopgalis (saksa keeles Süderspitze) on Leedu linna Klaipėda osa. Asub Kura säärel Smiltynėst põhja pool. Kuna linnaosa on ülejäänud Klaipėdast eraldatud Kura lahega, siis peavad Klaipėdaga ühendust parvlaevad. Kopgalis asub Kura sääre rahvuspargi territooriumil. Seal asub Leedu meremuuseum ja delfinaarium. Linnaosa lõunapiiril on Kopgalise ja Smiltynė ühine kalmistu, ka asub seal kalurite elu kajastav etnograafiamuuseum. Kopgalis tekkis 1795. aastal paigana, kus laevadele toimetati ballasti. Kuigi Preisi võimud andsid sealsetele asukatele mitmeid privileege, elas 1821. aastal Kopgalises siiski vaid 7 peret. Elanikud tegelesid kalapüügiga ja kasvatasid kartuleid. XIX sajandi keskpaigas kujunes Kopgalis esimeseks kuurordiks Kura säärel, seal asusid eraldi supelrannad nii naistele kui ka meestele. Aastal 1866 ehitati Kopgalisesse fort, mis hävis Teise maailmasõja ajal. Tänapäeval on fort rekonstrueeritud ja seal asub 1979. aastast Klaipėda meremuuseum. Vana kaluriküla on muudetud vabaõhumuuseumiks, aastast 1994 asub seal delfinaarium. Kopgalises elas Liudvikas Stulpinas, esimene leedulasest kapten. Teine tuntum elanik on Leedu kirjanik Jonas Žilius-Jonila, kes oli aastatel 1925-1926 Klaipėda piirkonna kuberner.
Nicolaas van Wijk

Nicolaas van Wijk (4. oktoober 1880 Delden – 25. märts 1941 Leiden) oli hollandi keeleteadlane ja slavist. Ta töötas Leideni Ülikoolis ning oli 1929–1930 selle rektor. Ta oli ühe esimese fonoloogiateemalise raamatu autor. 2006. aastal ilmus tema elu ja tegevuse kohta Hollandi akadeemilise kirjavara kirjastuses Brill ülevaateteos "Nicolaas van Wijk (1880-1941)".
Jomantė Šležaitė

Jomantė Šležaitė (sündinud 7. veebruaril 1989) on Leedu ooperilaulja, dramaatiline sopran. Ta võitis 2013. aastal Klaudia Taevi nimelise ooperilauljate konkursi. Varem on ta pälvinud preemiaid ka Tiit Kuusiku nimelisel rahvusvahelise kammerlaulu konkursil (2012), Kaunase rahvusvahelisel soololauluvõistlusel (2012), Lonigo rahvusvahelisel lauluvõistlusel (2010). Eestis on ta esitanud Aida rolli Verdi samanimelises ooperis Vanemuise Teatris aastatel 2015-2019. See ooper lavastati tema jaoks osana preemiast võidu eest Klaudia Taevi nimelisel konkursil. Ta on Vladimiras Prudnikovase õpilane Kaunase ja Vilniuse muusikaakadeemias ning on osalenud Ingrid Kremlingi (Hamburg), Wojciech Starostecki (Praha) ja Verena Reini (Berliin) meistriklassides. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 29. detsember 2014. Vaadatud 29. detsembril 2014.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
Elīna Šimkus

Elīna Šimkus (sündinud 1982) on läti ooperilaulja, lüüriline sopran. Ta on lõpetanud Jazeps Vitolsi nimelise Läti Muusikaakadeemia lauluklassi (2006) ja Norra Muusikaakadeemia (2009, prof. Barbro Marklund, prof. Hakan Hagegard). 2011. aastal võitis ta Pärnus Klaudia Taevi nimelise konkursi III preemia. Ta laulis 2013. aastal festivali PromFest raames ooperi "Tsaari mõrsja" nimirolli. Laulja repertuaaris on ooperiklassika, kammermuusika, kaasaegne muusika ning ka muusikal ja rokkooper. Šimkus on teinud koostööd järgmiste orkestritega: Sinfonietta Riga, Oslo sümfooniaorkester, barokkorkester Collegium Musicum Riga, Läti Rahvuslik Sümfooniaorkester, Läti Muusikaakadeemia sümfooniaorkester, brassbänd Riga jpt. http://www.muusikaelu.ee/bachi-motetid-ja-mozarti-suur-missa-estonia-kontserdisaalis/
Andrei Savtšenko

Andrei Savtšenko on valgevene ooperilaulja, bariton. Savtšenko on Klaudia Taevi nimelise konkursi võitja (2011) ja Varssavi rahvusvahelise lauljate konkursi laureaat (2009). Aastal 2013 laulis ta peaosa festivali PromFest raames lavastatud ooperis "Tsaari mõrsja". Ta on lõpetanud Mihhail Oginski nimelise Muusikakooli ning Valgevene Riikliku Muusikaakadeemia (professor Georgi Jurevitš (Георгий Илларионович Юревич)). Savtšenko on töötanud Molodetšno Noorte Ooperiteatris ning olnud Valgevene riikliku ooperi- ja balletiteatri solist.
Väylä

Väylä (inarisaami keeles Vävli) on küla Soomes Inari vallas, mis asub Inari järve kaldal Vävlivuonâ ehk Väylävuono lahe ääres. Küla soomekeelne nimi on saadud otsetõlkena Inari saami keelest. Läheduses on ka Vävlijuuhâ ehk Väyläjoki. Ilmari Mattus. Itä-Inarin paikannimistö. Ivalo: Metsähallitus, 2010, lk 269. Lapimaal sündis Soome tänavune külmarekord. Postimees.ee, 29. detsember 2014.
Karvaičiai

Karvaičiai on endine küla Kura lahe kaldal, Leedu linna Neringa osa. Saksa keeles Karwaiten. Asub Kura säärel Kura sääre rahvuspargi territooriumil. Linnaosa asub Juodkrantėst lõunas ja Pervalkast ning Preilast põhjas. Karvaičiai lähistel asuvad kaks luidet, vanem 30, uuem 50 meetri kõrgune. Suurema luite alla on mattunud vana Karvaičiai küla. Karvaičiais on sündinud folklorist Ludwig Rhesa. Karvaičiaid mainitakse esimest korda aastal 1509, sealsed kalurid pidasid endid kuralasteks. Aastal 1741 ehitati sinna kirik, mis aga aastal 1797 liiva alla mattus. Aastast 1786 tuli külal pidada võitlust peale tungiva liivaga. Vana küla mattus lõpuks liiva alla, suurem osa elanikest kolis teistesse ümbruskonna asulatesse. Suurem osa elanikest kolis Juodkrantėsse, kuhu püstitati ka uus kirik. Uus Karvaičiai moodustas Juodkrantė lõunapoolseima aguli, ka tänapäeval loetakse seda Juodkrantė osaks. Vana Karvaičiai vapp on osa praegusest Neringa vapist.
Leevaku hüdroelektrijaam

Leevaku hüdroelektrijaam asub Põlva maakonna Räpina valla Leevaku külas Võhandu jõel. Elektrijaam töötas aastatel 1917–1968 ja on jätkanud tegevust 1993. aastast tänapäevani. Vesiveski ehitati Leevakule 1835. 1893. aastal tegutsesid juba jahu- ja saeveskid, samuti sai seal villa kraasida. 1880. aastatel asutatud manufaktuuris kooti sineliriiet ja vooditekke Vene armeele. Kui 1905. aasta suvel seati vabrikutes sisse kahe vahetusega töö, ulatus tööliste arv 45-ni. 1910. aastast tootis tööstusettevõte oma tarbeks elektrit. 1917. aastast alates müüdi elektrienergiat taludele ja Toolamaa mõisale. Praegune hüdroelektrijaama hoone ehitati aastal 1933. Arhitekt on teadmata. Leevaku hüdroelektrijaam hävis II maailmasõja ajal. 1947. aastal taastati elektrijaam Võrumaa noorte ühistööna. Ehituse algataja oli tollane ELKNÜ Võru Maakonnakomitee sekretär Feliks Pärtelpoeg, töid juhatas Andres Ojasoo. Kirjanduslikult tegi tollaste kommunistlike noorte löökehituse tuntuks Juhan Smuul poeemiga "Järvesuu poiste brigaad". Ehitusel töötas ka hilisem luuletaja Paul Haavaoks, kes kirjutas jaama taastamisest raamatu "Eelkarastumine" (1974). 1962. aastal pandi elektrijaama hoonele mälestustahvel. Jaam töötas 1968. aastani, viis aastat hiljem lõhkusid tulvaveed tammi. Elektrijaam taastati ja avati taas 1993. aastal. Jaama võimsus on 2014. aastal 185 kW ja seda haldab alates taastamisest 1993. aastal AS Generaator. Suvekuudel on elektrijaamas avatud muuseum. Tutvuda saab nii jaama enda, Leevaku ajalugu tutvustavate stendide kui ka nõukogudeaegsete elektrimõõdikutega. Leevaku hüdroelektrijaama eksperthinnang Talv lasi hästi hüdroelektrit teha. Postimees, 14.03.2013. Leevaku hüdroelektrijaam
Juodkrantė

Juodkrantė on endine küla Kura lahe kaldal, Leedu linna Neringa osa. Saksa keeles Schwarzort. Asub Kura säärel Kura sääre rahvuspargi territooriumil. Linnaosa asub Karvaičiaist põhjas. Aastal 2001 oli seal 720 elanikku. Juodkrantės asub sadam. Haridust annavad algkool ja merekool. Juodkrantės on raamatukogu ja kultuurimaja. Vaatamisväärsuseks on lisaks XIX sajandi lõpus ehitatud villadele luteri kirik aastast 1885. Juodkrantėt mainitakse esimest korda aastal 1429. Toonane küla asus praegusest põhja pool, Läänemere kaldal. Vana küla mattus XVI sajandi lõpuks liiva alla, uus küla rajati tänapäevasesse paika Kura lahe kaldale aastal 1603. Vanasse asupaika jäi veel 6 majapidamist, aga aastaks 1723 kadusid needki. XVII sajandi keskel kolisid küla lõunaotsa ka endise Karvaičiai küla elanikud. XIX sajandi keskel sai Juodkrantėst kuurort, asula arengule aitas kaasa ka see, et sadama süvendamisel leiti merevaiku, nii et seda hakati kaevandama. Kaevandamine lõpetati aastal 1890, selleks ajaks oli leitud 2250 tonni merevaiku. Aastal 1946 sai Juodkrantėst alev, aastal 1947 ühendati see Klaipėda linnaga. Aastal 1961 liideti piirkond vastloodud Neringa linnaga. Vana Juodkrantė vapp on osa praegusest Neringa vapist. Luited Juodkrantė külje all Ludwig Rhesa mälestussammas Juodkrantė kirik Juodkrantė merekool Juodkrantė haldushoone Juodkrantė portaalis Vietoves.Lt (leedu keeles) Schwarzort (saksa keeles)
Kamari hüdroelektrijaam

Kamari hüdroelektrijaam asub Jõgeva maakonnas, Väike-Kamari külas, Põltsamaa jõel. Jaama võimsus 2014. aastal oli 500 kW. Jaama teke on seotud Külmoja veskiga Külmojal Põltsamaa kihelkonnas. Veski kuulus algselt Võisiku mõisale ja see riigistati 1921. aastal. Veski põles 1928. aastal ja seda ei taastatud. Veski ümbrus oli Põltsamaa linna elanike seas populaarne väljasõidukoht. Hiljem hakati Külmoja veski kohale kavandama linna uut elektrijaama. Põltsamaa linn ostis 1938. aastal veskikrundi ära, et teha sinna elektrijaam, mis leevendaks elektripuudust linnas. 1939. aastal ehitati kõrgepinge ülekandeliin Leiest Põltsamaale, et lülitada Põltsamaa elektrisüsteem ja ka tulevane Külmoja hüdroelektrijaam ühtsesse Eesti elektrivõrku. Teise maailmasõja tõttu jäid need plaanid teostamata. Millalgi 1940/1950. aastate vahetuse paiku loobuti elektrijaama rajamisest Külmoja suudmesse ning jaama asukoht viidi umbes 1,5 km ülesvoolu Väike-Kamarisse. Seal valmis 1956. aastal Kamari hüdroelektrijaam. Jaam seisati 1971. aastal ning taaskäivitati 1999. aastal. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 29. detsember 2014. Vaadatud 29. detsembril 2014.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)