Nõukogude-Afganistani sõda

Nõukogude-Afganistani sõda oli üheksa-aastane konflikt, milles valitsevat marksistlikku Afganistani Rahvademokraatlikku Parteid (PDPA) toetanud NSV Liidu sõjalised jõud sõdisid mudžahiidide vastu. Mudžahiide toetasid välisriigid, muuhulgas Ameerika Ühendriigid, Saudi Araabia, Pakistan, Suurbritannia ja Egiptus. Sõda algas 1978. aastal kodusõjana. Nõukogude väed sekkusid 1979. aastal, alustasid lahkumist 15. mail 1988 ja olid tervenisti välja viidud 15. veebruariks 1989. 1933. aastal troonile tõusnud kuningas Zahir Shah valitses Afganistani nelikümmend aastat. Tema võimuaega peetakse stagnatsiooniks, ometi tekkisid 1960. aastatel Afganistanis demokraatliku liikumise alged. Mõjukaim neist oli Afganistani Rahvademokraatlik Partei (PDPA), mis nägi oma eesmärgina parlamentaarse riigikorra ja demokraatliku valitsussüsteemi loomist. PDPA jagunes 1965. aastaks kaheks rivaalitsevaks fraktsiooniks: Khaliq (rahvas) ja Parcham (lipp). Vältimaks kodusõja võimalikku puhkemist, loobus kuningas Zahir Shah 1973. aastal toimunud vabariikliku riigipöörde järel vabatahtlikult troonist. Riigipöörde peakorraldaja, endine peaminister ning kuninga nõbu ja õemees Mohammed Daoud Khan, kehtestas vabariikliku riigikorra ja asus jõudsalt arendama suhteid põhjanaabri, Nõukogude Liiduga. 1978. aastal mõrvati Moskva mahitusel toimunud riigipöörde käigus nõukogudemeelsest välispoliitikast loobunud Daoud, misjärel Afganistanist sai lühikeseks ajaks külma sõja tallermaa. Uus valitsus asus ellu viima sotsialistlikke reforme, jaotades ümber maad ning propageerides aktiivselt sugudevahelist võrdsust ja ateistlikku ideoloogiat. Reformide käigus hukkus tuhandeid inimesi. Ameerika Ühendriikide valitsus asus toetama vastupanuliikumist, lootes Nõukogude Liitu Vietnami sõja laadsesse konflikti vedada, et sel viisil Nõukogude Liidu lagunemisele kaasa aidata. Afganistani uues valitsuses tekkinud ja kiiresti vägivaldseks arenenud võimuvõitluses jäi peale peaminister Hafizulla Amin, kes 1979. aasta septembris president Nur Muhammad Taraki võimult kõrvaldas ja hukata lasi. Ka Amin ise kukutati Nõukogude Liidu korraldatud riigipöörde käigus võimult ja tapeti vaid kolm kuud hiljem, 27. detsembril 1979. Afganistanis oli pärast monarhia kukutamist võimul marksistlik Nur Muhammad Taraki. Pärast poolteist aastat kestnud valitsusaega tõrjuti Nur Muhammad Taraki kõrvale ja Afganistani Rahvademokraatliku Partei etteotsa sai 1979. aasta septembris Hafizullah Amin. Pärast seda, kui Amin keeldus NSV Liidu abist poliitilise olukorra stabiliseerimiseks, halvenesid NSV Liidu ja Afganistani suhted. Vägede sisseviimine Afganistani oli NSV Liidu tippjuhtkonnal olnud plaanis juba mitu kuud ning Afganistani valitsus oli saatnud kümmekond sellelaadset palvet. 12. detsember 1979 kogunesid NLKP KK peasekretäri Leonid Brežnevi kabinetti tema Moskva-lähedases suvilas NSV Liidu kõige mõjuvõimsam nelik: Brežnev, KGB esimees Juri Andropov, kaitseminister marssal Dmitri Ustinov ja välisminister Andrei Gromõko. Koosviibimisest koostas lühikese protokolli peasekretäri lähim usaldusalune ja NLKP Keskkomitee üldosakonna juhataja Konstantin Tšernenko, keda seetõttu peetakse mõnes käsitluses ka viiendaks otseseks asjaosaliseks. Sellel koosolekul langetati lõplik otsus viia NSV Liidu väed Afganistani, et seal olukord stabiliseerida. Samal õhtul nimetas kaitseminister Turkestani sõjaväeringkonna ülema asetäitja kindralleitnant Juri Tuhharinovi uue formeeritava, 40. üldarmee juhatajaks. Häire korras saadeti piirile kõigepealt motolaskurdiviisi pataljon ja neile järgnesid 108. motolaskurdiviisi kõik väeosad. 25. detsembri hommikul ületasid äsjavalminud pontoonsilla üle Amudarja jõe esimestena 108. diviisi luurepataljon ja nende järel 56. üksiku dessantründebrigaadi neljas pataljon, mille koosseisus olid ka kaks kuud varem ajateenistusse mobiliseeritud eesti poisid. Nende ülesandeks oli hõivata Salangi mäekuru tähtsal Kabuli maanteel. Samal päeval algas ka 103. dessantdiviisi ümberpositsioneerimine lennukitel Bagrami ja Kabuli lennuväljadele. Pimeduses ja rasketes ilmastikuoludes Kabuli lennuväljale maanduma hakanud neljamootoriline suur transpordilennuk Iljušin IL-76 kaotas halvas nähtavuses orientatsiooni ja sööstis kell 19.33 vastu mägesid. Selles lennukis paiknes kaks veoautot, neist üks bensiinitsisterniga. Hiiglaslikus plahvatuses hukkusid kõik seitse lendurit, 37 õhudessantväelast ja üheksa meest muudest väeosadest. Hukkunute hulgas oli ka Vitebski 103. kaardiväe õhudessantdiviisis teeninud eestlasest reamees Aarne Vinni. Aarne Vinnit autasustati hiljem postuumselt Punatähe ordeniga, mis anti üle tema vanematele. 1979. aasta 25. ja 26. detsembril hõivasid Nõukogude väed pealinna ja tähtsamad linnad. 27. detsembri õhtul kell 19.15 (kohaliku aja järgi) alustasid spetsiaalselt riigipöördeks moodustatud KGB ründerühmad Zenit (118 võitlejat) kindral Juri Drozdovi juhtimisel ja Grom (154 võitlejat) kapten Viktor Karpuhhini juhtimisel, üks rood piirivalvureid ja teine õhudessantväelasi, GRU-le allunud Musulmanide pataljon (315 võitlejat) major Hassan Albajevi juhtimisel ning 345. õhudessantvägede polgu üksused ja mitu tuhat Nõukogude sõjaväenõunikku KGB kindralmajor Juri Ivanovi üldjuhtimisel operatsiooni Baikal 79 teostamist, mis tähendas Kabuli strateegiliselt tähtsate objektide vallutamist ootamatu rünnakuga. Peamiselt planeeris operatsiooni KGB polkovnik Grigori Bojarinov, kes oli ka Teise maailmasõja aegne partisanisõja ja linnarünnakute spetsialist. Kell 19.35 lasi KGB erirühma Zenit väike diversioonigrupp õhku Kabuli peapostkontori ja selles asuva sidekeskuse, millega viidi rivist välja kogu riigi telefonisüsteem, katkes valitsusasutuste salajane sidesüsteem ja terve riik lõigati ära välismaailmast. Plahvatus oli teistele rühmadele märguandeks rünnakut alustada. Rünnati kaitseministeeriumi, siseministeeriumi, tele- ja raadiokeskust, staabihooneid jms. Viimane ja kõige raskem ründeobjekt oli Afganistani partei- ja valitsusjuhi Amini palee, mis paiknes mäe tipul. Paleed ründasid KGB rühmad Zenit ja Grom, mille võitlejad olid riietunud Afganistani armee mundritesse, mille all olid kuulikindlad vestid. Käsivarre ümber tõmmati valge side, et eristuda päris afgaanidest. Paleed ründas ka rood õhudessantväelasi ja samal hommikul ja päeval paleed valvanud nn Musulmanide pataljon, kokku umbes 700 võitlejat. Lahingumöllus röökisid vales mundris mehed venekeelseid vandesõnu, et mitte tappa üksteist ja palees olevaid Nõukogude arste. Kaitsjad, sh Aminile otsealluv sajameheline ihukaitse, avaldasid tugevat vastupanu, kuid tapeti, hukkus ka Amin. Amini palee ründamisel langes kakskümmend Nõukogude ründajat, sh polkovnik Grigori Bojarinov. Pärast strateegiliste punktide hõivamist viidi Afganistani täiendavad Vitebski ja Pihkva dessantdiviisi väeosad. Pärast Amini tapmist asus riiki juhtima Nõukogude Liidule ustav Babrak Karmal. Karmali vahetas 1986. aastal välja Muhammad Najibullah (KHADi juht). Kuna Afganistani sõda oli Ameerika Ühendriikide ja NSV Liidu vahelise külma sõja kokkupuutepunkt, siis Nõukogude luure- ja diversioonigrupid jätkasid relvastatud erioperatsioonidega Afganistanis, kuhu suunati pärast Amini palee rünnakus osalenud operatiivgruppe Zenit ja Grom uus koondgrupp Kaskaad (tegutses kuni 1983. aasta kevadeni), millele järgnes Omega (tegutses kuni 1984. aasta aprillini) jt. Operatiivgrupp Omega kandis konspiratsiooni eesmärgil Afganistani Õppekeskuse nimetust ning eriülesandeid viis ta läbi koos Afganistanis asuvate Nõukogude Liidu nõunikega, kes olid jaotatud julgeolekuministeeriumi allüksuste juurde Afganistani provintsides. Omega oli jaotatud üheksaks operatiivgrupiks, millest kaheksa asusid vastavalt nende kontrollitavas provintsis ning üheksas – staap ja erigrupp (группа захвата 'hõivamisgrupp') – NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Komitee esinduses Kabulis. Lisaks lahinguüksustele asusid Afganistanis ka Nõukogude Liidu poliitilise luure (KGB) ning sõjalise luure (GRU) esindused, samuti osalesid Afganistanis korra tagamisel ning uute riigistruktuuride ülesehitamisel NSV Liidu Siseministeeriumi, sealhulgas ka Eesti NSV Siseministeeriumi töötajad, kes suunati rotatsiooni korras ühe aasta kestnud nn missioonidele Afganistani erinevatesse provintsidesse (operatiivgrupp Koobalt). Sõjategevuses osalesid 40. armee eriüksused: 2 eriotstarbelist brigaadi, mis koosnesid 8 eriotstarbelisest salgast ja 1 eriotstarbeline rood 3 motolaskurdiviisi koosseisus olnud luurepataljoni õhudessantdiviisi, dessantründebrigaadi, 2 üksiku motolaskurbrigaadi, 13 motolaskur- ja 4 langevarjudessantpolgu koosseisus olnud 21 luureroodu raadio- ja sideluuret viisid läbi OsNAZi üksikpolk (mille koosseisus oli 6 radarikeskust) ja 3 motoriseeritud diviiside luurepataljonide üksikroodu; agentuurluuret viisid läbi 40. armee ja Turkestani sõjaväeringkonna luureosakonnad ja üle 20 operatiivagentuurgrupi. Ameerika Ühendriikidest ja nende mõjualustest Araabia muslimimaadest suunati Afganistani vastupanuliikumise toetamiseks instruktoreid Ameerika Ühendriikide tsiviil- ja sõjaväeluure ning liitlaste (Pakistani) luureorganisatsioonidest, kes viisid läbi vastupanuvõitlejate väljaõpet, varustamist relvastuse ning laskemoonaga. Afganistani mudžahiide abistas USA. Ka mõned islamiriigid varustasid neid relvade ja rahaga. LKA tarnis määrava tähtsusega relvastust: maa-õhk tüüpi rakette Stinger, mis piiras Nõukogude vägede tegutsemist õhus, ning tuhandeid muulasid varustuse kohalevedamiseks Pakistanist. Samal ajal liitusid omavahel ka mitmed välismaal elanud araablastest mudžahiidid džihaadiks Afganistani Demokraatliku Vabariigi vastu, luues rahvusvahelisi muslimite organisatsioone nagu Maktab al-Khidamat, mis said aastas 600 miljonit USA dollarit Saudi Araabia valitsuselt ja ka rikkamatelt saudidest üksikisikutelt, keda vahendas Usāmah ibn Lādin. Maktab al-Khidamat loodi Abdullah Azzam'i ja Usāmah bin Lādin'i poolt 1984. aastal Peshawaris, mis asub Pakistanis. Alates 1986. aastast alustati värbamist keskusega Brooklynis Atlantic avenüül. Tuntud isikute hulgas töötas keskuses ka "topeltagent" Ali Mohamed, keda FBI eriagent Jack Cloonan kutsus "bin Ladeni esimeseks treeneriks" ja "Pime Šeik" Omar Abdel-Rahman, mudžahiidide Afganistani värbamisjuht. ÜRO vahendusel 1988. aastal sõlmitud relvarahu tulemusena viis Nõukogude Liit oma väed Afganistanist välja. Viimased Nõukogude väeüksused lahkusid sealt 15. veebruaril 1989. Nõukogude-Afganistani sõjas sõdis ka 1652 tollasest Eesti NSV-st ajateenistusse kutsutud meest, kellest 36 hukkus (neist 16 eestlast, 14 venelast, kaks valgevenelast, üks ukrainlane, kolme rahvus on teadmata). Eestisse on tänaseks jäänud 800–900 Nõukogude-Afganistani sõja veterani. Kapten Karl Paks, kes 1987. aasta juulis 103. õhudessantdiviisi koosseisus Afganistani saadeti, juhib Afganistani sõja veterane ühendavat organisatsiooni Relvavendlus. Pärast Nõukogude vägede lahkumist Afganistanist naasis mitu miljonit põgenikku kodumaale. USA ja Nõukogude Liit kindlustasid üheskoos kokkuleppe täitmist, ent sissid ei tunnustanud seda seni, kuni Najibullah veel võimul püsis. Afganistani kommunistid, kellest oli saanud kõigest üks kodusõjas osalevatest kildkondadest, kukutati võimult 1992. aastal. Afganistani kodusõda Afganistani sõda (2001) (2001–2021) Operatsioon Štorm-333 ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioon 462 Goodson 2001, lk 147, 165 Witte, Griffe. "Afghanistan War | 2001–2014". Encyclopædia Britannica. "Afghan War | 1978–1992". Encyclopædia Britannica. Barlett, Donald L.; Steele, James B. (13. mai 2003). "The Oily Americans". Time. "Interview with Dr. Zbigniew Brzezinski-(13/6/97)". Cornwell, Rupert (13. veebruar 2010). "Charlie Wilson: Congressman whose support for the mujahideen helped force the Soviet Union out of Afghanistan". The Independent. London. ""Reagan Doctrine, 1985," United States State Department". State.gov. Corera 2011 Starr 2004, lk 157–158. Crile 2003 ""Saudi Arabia and the Future of Afghanistan". Council on Foreign Relations. Renz, Micahel (6. oktoober 2012). "Operation Sommerregen". Die Welt. Nyrop, Richard F.; Donald M. Seekins (Jaanuar 1986). Afghanistan: A Country Study (PDF). Washington, DC: United States Government Printing Office. pp. XVIII–XXV. Mark N. Katz (9. märts 2011). "Middle East Policy Council | Lessons of the Soviet Withdrawal from Afghanistan". Mepc.org. Maxime Rischard. "Al Qa'ida's American Connection". Global-Politics.co.uk. "Soviet or the USA the strongest". Grau, W. Lester; Jalali, Ahmad Ali. The Soviet-Afghan War: Breaking the Hammer & Sickle (5. märts 2013). "Russian soldier missing in Afghanistan for 33 years is FOUND living as nomadic sheikh in remote Afghan province". DailyMail. Isby 1986 Giustozzi 2000: "A tentative estimate for total mujahideen losses in 1980-02 may be in the 150–180,000 range, with maybe half of them killed." Markovskiy, Victor (1997). "Жаркое небо Афганистана: Часть IX" [Hot Sky of Afghanistan: Part IX]. Авиация и время. lk.28 "Soviet Air-to-Air Victories of the Cold War". Borer 1999, lk 216 Noor Ahmad Khalidi (1991). "Afghanistan: Demographic Consequences of War: 1978–87". Central Asian Survey, vol. 10, nr. 3, lk. 101–126 Marek Sliwinski (1989). "Afghanistan: The Decimation of a People". Orbis. lk 39. Hilali 2005, lk 198. "Laidoneri muuseum. Külm sõda". Originaali arhiivikoopia seisuga 20. september 2008. Vaadatud 10. novembril 2008. Võõra sõja esimesel päeval hukkus eesti poiss Küllo Arjakas, Postimees 15.12.2007 "Maktab al-Khidamat". GlobalSecurity.org. 11. jaanuar 2006. Originaali arhiivikoopia seisuga 14.02.2007. Vaadatud 11.02.2007. Wright (2006) Cloonan Frontline interview, PBS, 13. juuli 2005. "Et kirstud raskemad oleksid, pandi sinna kive". Originaali arhiivikoopia seisuga 23. mai 2010. Vaadatud 18. oktoobril 2009. Borer, Douglas A. (1999). Superpowers defeated: Vietnam and Afghanistan compared. London: Cass. ISBN 978-0714-644-09-7 Goodson, Larry P. (2001). Afghanistan's Endless War: State Failure, Regional Politics, and the Rise of the Taliban. University of Washington Press, ISBN 978-0295-980-50-8 Corera, Gordon (2011). MI6: Life and Death in the British Secret Service. London: Phoenix. ISBN 978-0297-860-99-0. S. Frederick Starr (2004). Xinjiang: China's Muslim Borderland. M.E. Sharpe. ISBN 978-0871-138-54-5 Crile, George (2003). Charlie Wilson's War: The Extraordinary Story of the Largest Covert Operation in History. Atlantic Monthly Press. ISBN 978-0871-138-54-5. David C. Isby (1986). Russia's War in Afghanistan. Osprey. ISBN 978-0850-456-91-2 Antonio Giustozzi (2000). War, politics and society in Afghanistan, 1978–1992. Hurst. ISBN 978-0878-407-58-3 Hilali, A. (2005). US–Pakistan relationship: Soviet Intervention in Afghanistan. Burlington, VT: Ashgate Publishing Co. ISBN 978-0754-642-20-6 Wright, Lawrence (2006). Looming Tower: Al Qaeda and the Road to 9/11. Alfred A. Knopf. ISBN 978-0-375-41486-2 Küllo Arjakas "Afganistan 1979–1989: viimase viie aastakümne üks verisemaid sõdu" osa 45 Küllo Arjakas "Afganistan 1979–1989: viimase viie aastakümne üks verisemaid sõdu" osa 20 Küllo Arjakas "Afganistan 1979–1989: viimase viie aastakümne üks verisemaid sõdu" osa 1 Peeter Ernits. Afganistan: Et kirstud raskemad oleksid, pandi sinna kive Maaleht, 12. veebruar 2009