laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Pargi tänav (Raadi)

Pargi tänav on tänav Tartumaal Tartu vallas Raadi alevis. Tänav algab Mõisa puiesteelt, ristub seejärel Paruni, Aadliku ja Mõisaproua tänavaga ning lõpeb ristudes Mõisapiiri tänavaga. 2022. aastani kuulus tänav Vahi alevikku. Pargi tänav on nime saanud Raadi mõisa pargi järgi, mis paikneb tänava läheduses. http://geoportaal.maaamet.ee/est/Kaardiserver/Aadressiandmed-p125.html
Kolm õde

"Kolm õde" on Anton Tšehhovi näidend, mis valmis 1900. aastal. Näidend esietendus 31. jaanuaril 1901 Moskva Kunstiteatris. "Kolme õe" peategelased on Prozorovide perekonna kolm õde Olga, Maša ja Irina ning nende vend Andrei. Õed on üles kasvanud Moskvas, kuid pidanud veetma viimased üksteist aastat provintsilinnas. Näidendi keskne sümbol on Moskva kui õnneseisund, kuhu õed igatsevad naasta, ent mis neist üha kaugemale libiseb. Laiemas plaanis kujutab realistlik näidend Vene kõrgklassi allakäiku ja tähenduseotsingut moodsas maailmas. Kolme õe prototüüpideks on peetud õdesid Brontesid (Charlotte, Emily ja Anne), kuid tõenäolisemalt on neiks Permis elanud õed Zimmermannid. Näidendit on korduvalt trükitud ja lavastatud ka Eestis. 2023 – Ekspeditsioon, lavastaja Katariina Unt 2022 – Must Kast, lavastaja Ingomar Vihmar 2021 – Endla teater, lavastaja Ingomar Vihmar 2014 – Rakvere teater, lavastaja Andres Noormets 2012 – Eesti Draamateater, lavastaja Hendrik Toompere jr Henri Troyat. Tšehhov. 2004, lk 245–249 "Tšehhovi elule ja loomingule pühendatud veebileht". Originaali arhiivikoopia seisuga 4. märts 2011. Vaadatud 12. veebruaril 2012. "Teatris Ekspeditsioon esietendub Katariina Undi lavastus "3õde"". ERR. 15. november 2023. "Kolm õde". Teatri Must Kast koduleht. "Kolm õde". Endla teatri koduleht. "3 õde". Rakvere Teatri koduleht. "Kolm õde". Eesti Draamateatri koduleht.
Halobiondid

Halobiondid on obligaatselt suure soolsusega keskkonda vajavad organismid. Organisme, kes eelistavad suuree soolsusega keskkonda, nimetatakse halofiilideks. Halobiondid on kohastunud elama näiteks soolajärvedes. halofiil halofiilsed bakterid halofüüdid Ökoloogialeksikon. (1992). Koost. Masing, V. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus
Kalaparv

Kalaparv on ühevanuste ja bioloogiliselt seisundilt sarnaste, üksteise kaudu vastastikku orienteeruvate kalade rühm (parv). Ajalises mõttes on kalaparv pikemat ajavahemikku eksisteeriv kui suhteliselt ajutine kalade elementaarpopulatsioon. Parvi moodustavad kalad (parvekalad) on eluviisilt tavaliselt pelaagilised ehk avavees elavad. Eestikeelses kirjanduses on mõnikord eristatud ka kalaparvest suuremat rühmitust, mida nimetatakse kalakarjaks või kalapopulatsiooniks. Parvekalad Kalakari Ökoloogialeksikon. (1992). Koost. Masing, V. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus Keskkonnasõnaraamat 2004 [1] (vaadatud 12.02.2012)
Georg Lurichi mälestusvõistlused

Georg Lurichi mälestusvõistlused on Georg Lurichi mälestusturniir Kreeka-Rooma maadluses. Esimesed mälestusvõistlused peeti 26.–28. aprillil 1956 seoses Georg Lurichi 80. sünniaastapäeva tähistamisega.
Kristjan Palusalu mälestusvõistlused

Kristjan Palusalu mälestusvõistlused on võistlused Kreeka-Rooma maadluses, mida korraldatakse kahekordse olümpiavõitja Kristjan Palusalu auks alates 1988. aastast, laienedes toimuvad võistlused ka vabamaadluses. Algselt korraldas võistlusi Spordiselts Kalev, hiljem Eesti Maadlusliit. Turniir toimus traditsiooniliselt oktoobri lõpul, 2017. aastast alates toimub kevadel. 2018. aastal toimusid võistlused 31. korda, leidsid aset Kalevi spordihallis, teist korda olid võistlused ka vabamaadluses ning võistlused olid ka UWW kalendris. Saku Suurhallis toimus ka Euroopa suurim noorte maadlusturniir Tallinn Open 2018 - Kristjan Palusalu Noorte Maadlusvõistlus. https://sport.err.ee/693018/euroopa-suurim-maadlusturniir-tallinn-open-2018-saab-avaloogi
Stieglitzi kunstikool

A. L. Stieglitzi nimeline Peterburi Riiklik Kunsttööstusakadeemia (vene keeles Санкт-Петербургская государственная художественно-промышленная академия имени А. Л. Штиглица), eesti keeles ajalooliselt tuntud Stieglitzi kunstikoolina, on Peterburis asuv kunstikõrgkool. See on kandnud ka nimesid Tehnilise joonistamise keskõppeasutus (Центральное училище технического рисования, ЦУТР) ja V. I. Muhhina nimeline Leningradi kõrgem kunsttööstuskool (Ленинградское высшее художественно-промышленное училище им. В. И. Мухиной, ЛВХПУ). Kool rajati 1876. aastal Aleksander II käsul vahendite eest, mille annetas pankur ja tööstur parun Alexander von Stieglitz (Александр Людвигович Штиглиц). Kool tegutses 1884. aastal Stieglitzi surma järel pärandatud kapitali (umbes 7 miljonit rubla) protsentidest. See valmistas ette nii tarbekunstnikke tööstuse tarvis kui ka joonistus- ja joonestusõpetajaid keskastme kunsttööstuskoolide tarbeks. Eesti kunstnikest on Stieglitzi kunstikoolis õppinud Lilly Walther (1888–1894), Karl Burman vanem (1901–1902), August Roosileht (1906–1907), Aleksander Promet (1897–1904), Hans Kuusik (1902), Peet Moorats, Jaan Koort, Konrad Mägi, Roman Nyman, Aleksander Tassa, Voldemar Mellik ja Nikolai Triik. Akadeemia peakorpus asub hoones, mille projekteeris kooli esimene direktor, arhitekt Maximilian von Messmacher. Aastatel 1953–1994 kandis õppeasutus Nõukogude skulptori Vera Muhhina nime, seepärast hüütakse seda vahel ka "Muhhina kooliks". 1994. aastal võeti õppeasutuselt Muhhina nimi ning 27. detsembril 2006 anti sellele tagasi Stieglitzi nimi. Tänapäeval on akadeemias 1500 üliõpilast ja 220 õppejõudu. Selles on kolm osakonda: monumentaalkunsti, disaini ja dekoratiiv-rakendusliku kunsti osakond. Stieglitzi muuseum "Училище барона Штиглица". Originaali arhiivikoopia seisuga 29. jaanuar 2010. Vaadatud 12. veebruaril 2012. Студенты Мухинского училища: Нас лишают материальной помощи // «Газета. СПб», 12.11.2007 Художественно — промышленная академия меняет имя — Мухиной на Штиглица // Фонтанка.ру, 27.04.2006 Петербургской Художественно-промышленной академия вернули имя барона Александра Щтиглица[alaline kõdulink] // Пятый канал, 27.12.2006. СПГХПА им. А. Л. Штиглица
Pimeaed

Pimeaed on park Narva idaosas Vanalinna linnaosas, mis rajati Victoria bastionile 19. sajandi lõpus. Park sai nime kõrval asuva Pimevärava järgi. Pargi osa Pax bastionil nimetatakse Väikeseks Pimeaiaks. Seal asub purskkaev. Pimeaias asuvad 1882. aastal püstitatud mälestussammas 1704. aastal Narva vallutamisel langenud vene sõjameestele ning 1964. aastal püstitatud mälestusmärk 1918. aastal Joala lahingus hukkunud II Viljandi kommunistliku kütipolgu sõduritele. 1965. aastal paigutati Pimeaias Victoria bastionile 1918. aastal sõjategevuse käigus hukkunute matmispaigale dolomiitkiviplokkidest sein, reljeefse tekstiga "SIIA ON MAETUD / NARVA VABASTAMISE / LAHINGUTES NOVEMBRIS / 1918 LANGENUD VILJANDI / KOMMUNISTLIKU POLGU / JA TEISTE PUNAARMEE / VÄEOSADE VÕITLEJATE / PÕRM". Punaarmeelaste mälestusmärk demonteeriti 19. septembril 2023 ning väidetavast ühishauast inimsäilmeid ei leitud. Vabadussõjas hukkunute ühishaud kultuurimälestiste riiklikus registris "Punasõdurite ühishauda Narvas ei olnud kedagi maetud" ERR, 21. september 2023
Troonide mäng (telesari)

"Troonide mäng" (inglise "Game of Thrones") on Ameerika Ühendriikide telesari. Sarja loojad on Ameerika produtsendid David Benioff ja D. B. Weiss. Telesari põhineb George R. R. Martini romaanisarjal "Jää ja tule laul", sarja pealkiri pärineb romaanisarja esimese raamatu pealkirjast "Troonide mäng". Sarja filmitakse Belfasti stuudios, välivõtted filmitakse Horvaatias, Islandil, Maltal, Marokos, Põhja-Iirimaal, Hispaanias, Šotimaal ja Ameerika Ühendriikides. "Troonide mängu" esimene osa läks eetrisse 17. aprillil 2011 telekanalil HBO ja viimane osa oli eetris 19. mail 2019. "Troonide mängu" muusika on loonud saksa helilooja Ramin Djawadi. 2011. aastal sai "Troonide mäng" 13 Primetime Emmy nominatsiooni, aga võitis ainult ühe auhinna. Auhinna sai Peter Dinklage draamasarja parima meeskõrvalosatäitja kategoorias. Sari on viie hooaja peale kokku võitnud 190 auhinda, nende seas 26 Emmyt. "Troonide mäng" on üks maailma kallimaid telesarju – ühe osa tootmine maksab keskmiselt 6 miljonit dollarit. Sarja kalleim osa, milleks oli teise hooaja üheksas, "The Battle of Blackwater", maksis koguni 8 miljonit dollarit. "Troonide mängu" üht hooaega filmitakse terve aasta, näiteks viienda hooaja filmimine viies riigis vältas 240 päeva. Võttemeeskonda kuulus üle tuhande inimese, osatäitjaid oli 166 osatäitja ja massistseenides osalejaid 5000. Sarja kuues hooaeg on filmitud Põhja-Iirimaal, Hispaanis, Horvaatias ja Islandil. Sari on oluliselt tõstnud Põhja-Iirimaa külastatavust, tuues piirkonnale sisse hinnanguliselt 100 miljonit dollarit. Sarja jaoks loodud dothraki keel põhineb osaliselt eesti keelel, teisteks keelteks olid vene, türgi, inuktituti ja suahiili keeled. Sarja teise hooaja avaosa esilinastus HBO kanalil 1. aprillil 2012. Eestis on telesarja näidanud televisioonikanalid ETV2 ja Fox Eesti. Sarja 4. hooaeg jõudis vaatajateni kanalil Fox 7. aprillil 2014. Sarja 6. hooaeg jõudis teleekraanidele 24. aprillil 2016, Eestis esilinastus hooaja avaosa 25. aprillil kanalil Fox. "Kultussarja "Troonide mäng" veriseim hooaeg algab esmaspäeval" ""Troonide mängu" keel põhineb osaliselt eesti keelel"
Knjažna Anastassija

Knjažna Anastassija (vene keeles Княжна Анастасия) on nelja tekiga Dmitri Furmanov-klassi (projekt 302 teine seeria) Venemaa jõereisilaev, mis on ehitatud VEB Elbewerften Boizenburg/Roßlau laevatehases Saksamaal 1989. aastal. Laeva saksa tüübinimetus on BiFa 129M, Binnenfahrgastschiff 129 meetrit, moderniseeritud. Laev kannab suurvürstinna Anastassija (1901–1918) nime. Kiil pandi laevale tehasenumbriga 396 VEB Elbewerften Boizenburg/Roßlau laevatehases ja alus lasti vette 27. mail 1988 ning 27. juunil 1989 kirjutati alla üleandmise-vastuvõtu aktile ja tõsteti NSVL lipp. Laevale pandi nimeks Nikolai Bauman ja see anti üle Moskvas asuvale Moskva Laevakompaniile (ГП Московское речное пароходство МРФ РСФСР). Riigiettevõte Moskva jõelaevandus, hiljem eraettevõte OAO Moskva jõelaevandus ning OAO Moskovskij turistitšeskij flot on kasutanud jõelaeva Nikolai Bauman kruiisidel Volgal, Moskva jõel ja Neeval. 12. augustil 2011 asus Knjažna Anastassija pikale reisile ja 2011. aasta septembrist kasutatakse laeva hotellina naftaleiukohal Kaspia merel. Jõereisilaevade loend RRR, Alus 222707 (vene keeles) "Projekt 302". Originaali arhiivikoopia seisuga 24. veebruar 2007. Vaadatud 24. veebruaril 2007. Jõelaev Knjažna Anastassija, projekt 302 (vene keeles) Княжна Анастасия (до 11.2009 Николай Бауман), registri andmed (vene keeles) "Projektide 301 ja 302 laevade nimekiri". Originaali arhiivikoopia seisuga 27. veebruar 2007. Vaadatud 27. veebruaril 2007. Заводские таблички и закладные доски (vene keeles) "Пассажирский теплоход "Княжна Анастасия" ушел на Каспийское море под плавобщежитие". Originaali arhiivikoopia seisuga 15. jaanuar 2014. Vaadatud 13. veebruaril 2012. Jõelaev Knjažna Anastassija, projekt 302 (vene keeles)
Michael McCallum

Michael (Mike) McCallum (sündinud 7. detsembril 1956 Kingstonis Jamaical) on Jamaica endine poksija. McCallum osales II keskkaalus (kuni 67 kg) 1976. aasta Montréali olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas veerandfinaalis oma kohtumise hilisemale pronksmedalivõitjale Reinhard Skricekile (Lääne-Saksamaa) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. McCallum osales II keskkaalus (kuni 67 kg) 1. maailmameistrivõistlustel (Havanna, 1974), kuid kaotas veerandfinaalis oma kohtumise hilisemale hõbemedalivõitjale Clinton Jacksonile (USA) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. McCallum poksis jaanuarist 1981 kuni veebruarini 1997 elukutselisena. Ta pidas kokku 55 kohtumist, millest võitis 49 (neist 36 nokaudiga) ja kaotas 5 kohtumist ning 1 kohtumine jäi viiki. Ta on olnud eri poksiorganisatsioonide ja kaalukategooriate maailmameister. 21. suveolümpiamängude poksivõistlus. Montréal 1976. Tulemused inglise keeles "1. maailmameistrivõistlused poksis. Havanna 1974. Tulemused inglise keeles". Originaali arhiivikoopia seisuga 11. august 2011. Vaadatud 13. veebruaril 2012. Michael McCallum veebisaidil Olympedia (inglise) Michael McCallum veebisaidil BoxRec (inglise)
Henk Badings

Henk Badings (tegelikult Hendrik Herman Badings; 17. jaanuar 1907 – 26. juuni 1987) oli hollandi helilooja. Autodidakt pluss kompositsiooniõpe Rotterdamis, Amsterdamis ja Haagis. Loomingus Bachi-stiili, bitonaalsust, lineaarsust, elektroonikat, A.D.Fockeri 31-tooni süsteemi. Ooperid "Lemmik-kuulujutud" "Rembrandt" "Neiu Androsest" elektrooniline ooper "Salto-mortale" balletid "Balletto-grotesco" "Orpheus ja Euridyke" "Evolutsioonid" 10 sümfooniat sh N6 Psalmide sümfoonia "Louisville sümfoonia" avamänge 4 viiulikontserti 2 tšellokontserti kolmik-kontsert klaverile, tšellole ja saksofonile orkestriga Oktett puupillidele kvintette 3 keelpillikvartetti 2 sonaati viiulile oratoorium "Apokalypsis"
Michael William Balfe

Michael William Balfe [baalf] (15. mai 1808 Dublin – 20. oktoober 1870 Ware, Hertfordshire) oli iiri viiuldaja, laulja (bariton) ja ooperihelilooja. Ta õppis Wexford /London Horni[küsitav] juures, debüteeris aastal 1823 viiuldajana Londonis ja Bar Norwichis, seejärel õppis laulu Itaalias Galli[küsitav] juures, töötas ooperilauljana Pariisis ja Palermos. Esimese ooperi kirjutas 1828 aastal (lavastati Londonis 1835), organiseeris Inglise ooperi 1857-63, millega edukad esinemised olid Venemaal ja Pariisis. Alates 1864 jäi peatuma Iirimaale. Oli juhtiv helilooja 19. sajandi Inglismaal. 29 ooperit, sealhulgas "Iseenesest rivaalid" 1830 Palermo "Hoiatus armukadedatele" Pavia 1830 "Henry IV Marna´t ületamas" 1833 Milano "Rochelle´i piiramine" 1835 London "Neiu Artoi´st" 1836 "Catherine Grey" 1837 "Falstaff" 1838 "Diadeste" 1838 "Keolanthe" 1841 "Armuallikas" 1843 "Aymoni [emoni] neli poega" 1844 "Sevilla täht" 1845 "Nõiamoor" 1845 "Ori" 1846 "Preili" 1847 "Saatan on selles" 1852 "Mustlastüdruk" 1843 "Kastiilia roos" 1857 "Satanella" 1858 "Puritaanlase tütar" 1861 "Nantese relvameister" 1863 "Blabce of Never" 1863 "Magav kuninganna" 1864 "Mustlased" Cervantese novelli järgi ballett "Peruulanna" kantaat "Mazepa".
Francisco Asenjo Barbieri

Francisco Asenjo Barbieri (3. august 1823 Madrid – 19. veebruar 1894 Madrid) oli hispaania helilooja, dirigent ja muusikateadlane. Ta õppis Madridi konservatooriumis klaverit Pedro Albénizi, klarnetit R. Brocki, laulmist Baltasar Saldoni ja kompositsiooni Ramón Carniceri juures aastal 1837. Töötas ooperilaulja ja pianistina, oli sõjaväe-teatriorkestris klarnetimängijana, oli rändteatrite koormeister; asutas aastal 1847 ooperit propageeriva ajakirja La Espana musical; oli alates 1868 Madridi konservatooriumi harmoonia ja muusikaajaloo professor, rahvusliku zarzuela üks taaselustajaid, milleks 1856 avati spetsiaalne teater, alates 1866 juhatas Madridi kontserdiühingut; avaldas 1890 suure kogu vanu (15.–16. sajandi) hispaania laule. 77 zarzuela't, sh "Au ja parukas" 1850, "Mäng tulega" 1851, "Leib ja sõnnid" 1864, "Krooni briljandid" 1854, "Väike habemeajaja Lavapies'st" 1874, "Juan de Urbina" 1876, "Los fusileros" 1884. Mõned on Hispaanias populaarsed tänaseni.
Itaalia liir

Itaalia liir (itaalia keeles lira italiana, tähis ₤, L. või Lit) oli Itaalia rahaühik 1861–2002. 1999–2002 oli liir ametlikult euro "rahvuslik allühik", kuid füüsilisi makseid sai teha ainult liirides. Enne Teist maailmasõda jagunes liir sajaks tšenteesimoks (centesimo – 'sajandik'). Ehkki paberrahana võeti liir kasutusele 1882. aastal vaid 5- ja 10-liiriste kupüüridena, millele alles 1895. aastal lisandusid 25-liirised, viis inflatsioon 20. sajandi vältel selleni, et 1997. aastal lasti välja isegi 500 000-liirine rahatäht. Euro tulekul olid kasutusel järgmiste nominaalväärtuste ja kujutistega paberliirid: 1000 liiri, Maria Montessori (0,516 eurot) 2000 liiri, Guglielmo Marconi (1,03 eurot) 5000 liiri, Vincenzo Bellini (2,58 eurot) 10 000 liiri, Alessandro Volta (5,16 eurot) 50 000 liiri, Gian Lorenzo Bernini (25,82 eurot) 100 000 liiri, Caravaggio (51,65 eurot) 500 000 liiri, Raffael (258,23 eurot) Liiri kasutati ka teistes Itaalia riikides: Parma hertsogiriigis enne 1802. aastat ning 1815–59, Napoleon I rajatud Itaalia kuningriigis 1807–1814, Sardiinia kuningriigis 1816–1861, San Marinos 1860. aastatest 2002. aastani, Kirikuriigis 1866–1870 ning Vatikanis 1929–2002. Samuti on liiri nimeline valuuta kasutusel olnud mõnes muus riigis (Iisrael, Malta, Türgi jt). Sõna "liir" tuleneb ladina sõnast libra, mis tähendab naela kui hõbeda massiühikut.
Paberraha

Paberraha (ka kupüür ja rahatäht) on paberist, riidest, metallist või plastist valmistatud seaduslik maksevahend, enamasti ristkülikukujuline. See on teine sularaha liik müntide kõrval, mis on tavaliselt väiksema nominaalväärtusega kui rahapaberid (ehkki mitte alati). Esimesed paberrahad võeti kasutusele Tangi ja Songi dünastiate aegses Hiinas alates 7. sajandist. See arenes kaupmeeste hoiusetšekkidest Tangi dünastia ajal, kuna kaupmehed soovisid vältida suurte tehingutega kaasnevaid vaskmündikoguseid. Yuani dünastia ajal võttis paberrraha kasutusele mongolite riik. Euroopasse jõudis paberraha 14. sajandil, tänapäevasel kujul võeti see tarvitusele 17. sajandil. Ehkki tänapäeval tagab paberraha tavaliselt riik, võib see põhimõtteliselt kehtida ka üksnes panga tagatisega. Ka nüüdisajal ei väljasta paberraha kõigis riikides üksnes riigipank.
Arnold Bax

Arnold Edward Trevor Bax (8. november 1883 London – 3. oktoober 1953 Cork) oli inglise helilooja. Bax sündis hollandi päritolu kõrgkeskklassi perekonnas. Perekonna mõju tõttu ei pidanud ta kunagi tööd raha pärast tegema, vaid üksnes sellepärast, et see talle meeldis. Juba nooruses paistis Bax silma intellekti ja suure muusikaandega, eriti klahvpillidel. Teda õpetati kodus, formaalselt käis ta esimest korda koolis alles 1898–1900 oma kodulinnaosas asuvas Hampsteadi konservatooriumi nimelises erakolledžis. Ta õppis klaverit Tobias Matthay ja kompositsiooni Frederick Corderi juures Londoni Kuninglikus Muusikaakadeemias. 1941 sai kuningliku muusikameistri tiitli. Seda tiitlit kannab Suurbritannias korraga ainult üks inimene ja tollal oli see eluaegne amet. Bax töötas pianisti ja dirigendina. Teda mõjutasid Richard Wagner, Nikolai Rimski-Korsakov, romantism ja prantsuse impressionistid. Ta on avaldanud autobiograafia "Farewell my youth" (1943). Luulet ja jutustusi kirjutas ta varjunime Dermot O'Byrne all. Balletid, sh "Ehast koiduni" ("From Dusk till Dawn", 1917), "Tõde vene tantsijaist" ("The Truth about the Russian Dancers", 1920, kirjutatud Sergei Djagilevile) 7 sümfooniat (1922–1939) 9 sümfoonilist poeemi, sh "Imede aed" ("In the fairy hills", 1909), "Tintangel" (1919), "Vahemeri" (1921) Viiulikontsert (1937), Vioolakontsert (1920), Tšellokontsert (1932), Klaverikontsert vasakule käele (1949), Fantaasia viiulile klaveriga (1920) Kontsert fagotile ja harfile keelpillide sekstetiga (nonett) Kontsert flöödile, oboele ja harfile keelpillikvartetiga, 3 keelpillikvartetti Trio flöödile, vioolale ja harfile 6 sonaati (erinevatele instrumentidele) Klaverile "Maiöö Ukrainas", "Hopakk" (1910)
Amy Beach

Amy Marcy Cheney Beach (5. september 1867 Henniker, New Hampshire – 27. detsember 1944 New York) oli USA pianist ja helilooja, esimene Naisheliloojate Assotsiatsiooni president. Gaeli sümfoonia
Georg Anton Benda

Georg Anton Benda (õieti Jiří Antonín Benda; 30. juuni 1722 Benátky nad Jizerou – 6. november 1795 Köstritz) oli tšehhi viiuldaja, dirigent ja helilooja. Ta õppis muusikat Kosmonosy (1735) ja Jičíni (mõlemad Kesk-Tšehhi maakonnas) (1739–1742) gümnaasiumides, töötas 1742–1749 Berliinis kammermuusikuna, aastast 1750 Gothas, kus oli 1770–1778 õukonna kapellmeister, esines oma kapelli dirigeerides Berliinis, Potsdamis jm Euroopas. 13 ooperit, sh melodraamad "Ariadne Naxosel" 1774, "Medeia" 1775, "Pygmalion" 1779, "Almanzor ja Nadine" 1779, singspiel'id, sh "Metsad" 1776; "Külalaat" 1775 (kõige edukam), veel "Puuraiuja ehk Kolm soovi" 1778, "Romeo ja Julia", "Tatari seadus" 1786, missad, sümfoonilised kantaadid "Amynti kaebed" 1774, "Cephal ja "Aurora" 1775, "Blenda kaebed" 1792.
Kratt

Kratt (ka pisuhänd, puuk, tulihänd) on eesti folklooris nõiduslik olend, kes tule- või sädemejoana ringi lennates mitmesugust vara (vilja, rõivaid, raha jne) kokku veab. Varasemate uskumuste kohaselt käis inimese hing ise nõiasõnade mõjul kratiks. Hiljem on levinud arusaam mitmesugustest esemetest valmistatud krattidest. Üldine on olnud usk, et inimkätega valmistatud krati elluäratamiseks on vaja kuradile kolm tilka verd anda, oma hing talle müüa. Tulihändasid kujutatakse enamjaolt inimestena, kes on võimelised punasteks tulejugadeks muutuma ja naabertaludes varastamas käima. Muutumiseks kasutavad vargakommetega inimesed toa nurgas lebavat kivi, mida nuusutades nad tulihändadeks moonduvad. Sellisel juhul seostataksegi tulihända rohkem inimese kui üleloomuliku olendiga ning pererahvas, kes ise on endale tulihänna muretsenud, annab talle ka putru süüa. Tavaliselt kirjeldatakse tulihända tumedas riietuses, habemega, kukesulega musta kübaraga mehena. Kratti seevastu seostatakse pigem inimese loodud olendina, kellel puuduvad inimlikud omadused. Krati tegemise kohta on üpris detailseid õpetusi. Kõige levinum neist on see, et kratt tuleb teha kolmest vanast raaguviheldud saunavihast, need luuavarre ümber siduda, hõõguv süsi südameks panna ja kõige pimedamal ja pilvisemal täiskuu-neljapäeva ööl kolme tee ristil vanakuradiga leping sõlmida. Lepingu sõlmimiseks tuleb krati hõõguvale südamele kolm tilka enda verd poetada. Jällegi, erinevates tekstides on õpetused erinevad, mõned neist väidavad, et kõige õigem krati tegemise aeg on iga kuu kolmanda neljapäeva ööl ning et kolme tee ristumise asemel tuleb rituaal viie tee ristumise kohas läbi viia. Kratti kirjeldatakse kui üleloomulikku pool inimest, pool looma. Tal on tavaliselt punane habe ning kratile peab kogu aeg tööd andma, et too peremehele kallale ei läheks ning teda endaga vanapagana juurde maa alla ei viiks. Kratist lahti saamiseks tuleb elukale anda töö, millega too hakkama ei saa, näiteks liivast köie tegemine. „Korra jäänud vaene sant ühte talusse öömajale. Ööse kuulnud sant kobistamist, härganud ülesse ja näinud, et kõik majarahvas üksteise järele taha nurka läinud, seal halli kivi nuusutanud ja siis tuhknai! laest välja lennanud. Kui kõik ära kadunud, tõusnud sant maast ülesse, sidunud ennast jalgu pidi taari astja külge kinni ja läinud ka kivi nuusutama. Oh sa pala silk! Nii pea kui sant nuusutanud, lennanud ta taari astjaga tükkis laest välja ja otse kohe teise talu aita teistele järele. Teised ajanud parajasti kotte vilja täis, kui sant taari astjaga mürinal, kolinal järele tulnud. Üks seal olija ütelnud: "Tasa, tasa, suure tasi mees! Sa viid korraga palju ära ja jätad jälle maha, kust kinni ei saa!" Need talurahvas olnud tulihännaks käijad ja vedanud nõia kivi abil teiste aitadest vilja kokku.”  Jakobson, August (2016). Puujalaga katk.  M. J. Eiseni seletusi tulihännast ja 40 juttu – alliktekstid Vikitekstides
Arthur Benjamin

Arthur Leslie Benjamin (18. september 1893 Sydney – 10. aprill 1960 London) oli austraalia pianist, pedagoog ja helilooja. Ta õppis aastatel 1911–1914 Londoni Kuninglikus Muusikakolledžis klaverit Frederic Cliffe ja kompositsiooni Charles Villiers Stanfordi juures, aastail 1919–1921 oli Sydneys õppejõud, elas aastast 1922 Inglismaal, kus üheks ta õpilaseks oli Benjamin Britten, 1941–1946 dirigeeris Vancouveri sümfooniaorkestrit Kanadas, pianistina esitas peamiselt oma teoseid. Ooperid "Kurat teda võtaks" ("The devil take her") 1931, "Primadonna" 1933, "Lugu kahest linnast" (Charles Dickensi järgi) 1950, "Tartuffe" 1964, TV-ooper "Mariana" 1956, ballett "Orlando hõbepulm" 1951; Sümfoonia 1945, klaverikontserdid 1928 / 49, Romantiline fantaasia viiulile ja vioolale orkestriga 1935, Oboekontsert keelpillidega 1942, kontsert akordionile 1953, Pastoraalne fantaasia keelpillide kvartetile 1924, Sonaat tšellole klaveriga 1945, klaverisüit 1927. Populaarne oli ta "Jamaica rumba" 2 klaverile.