laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Kääbas

Kääbas ehk kääbaskalme on kalmevorm, kus surnud on maetud liivast või mullast kuhjatiste alla või sisse. Kääbas on reeglina ümmargune (ümarkääbas) või piklik ja võib sisaldada puit- või kivikonstruktsioone. Kääpas võib olla laiba- või urnmatuseid, võib olla ka hauapanuseid. Kääpaid hakati Euroopas rajama hilisneoliitikumis, eriti levisid need pronksi- ja rauaajal. Ida- ja Kagu-Eestis levisid alates keskmisest rauaajast pikk-kääpad. Nende kõrgus on kuni 1 meeter, kuid pikkus ulatub mõnikümnest kuni sadakonna meetrini. Kirde-Eestist leitud kääpad, mille läbimõõt on 3–6 m ja kõrgus alla meetri, dateeritakse 11. ja 12. sajandi vahetusest kuni 14. sajandi alguseni ja neid seostatakse vadjalaste sisserändega. Kääbastesse matmine kadus 15. sajandil. Kääbas Rahumäe külas Sutte kääpad Jõuga kääbaskalmistu Loosi ja Puutli küla kääpad Kurgaan Valter Lang. Baltimaade metalliaeg. Õppematerjale. Tartu, 2003, lk 88, 110 Eesti Entsüklopeedia, kääbas
Aģe

Aģe on 41 km pikkune jõgi Lätis Lääne-Vidzemes. Jõgi algab Aģe järvest, voolab läbi Sigulda ja Limbaži piirkonna ning suubub Saulkrasti piirkonnas Zvejniekciemsi külas Liivi lahte. Aģe jõge on esmamainitud nimede Adya ja Adia all Henriku Liivimaa kroonikas. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 14. juuli 2014. Vaadatud 12. juulil 2014.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Henriku Liivimaa kroonika = Heinrici chronicon Livoniae. Ladina keelest tõlkinud Richard Kleis, toimetanud ja kommenteerinud Enn Tarvel. Tallinn: Eesti Raamat 1982. Peatükk XIV (5), lk 105
Artur Toom

Artur Eduard Johannes Toom (aastani 1936 Artur Eduard Johannes Thom; 5. jaanuar 1884 Pihtla vald, Saaremaa – 29. märts 1942 Ussollagi vangilaager, Solikamsk, Venemaa) oli eesti ornitoloog ja looduskaitsja. Kuna Toomi tegevus puudutas eelkõige Vilsandi linnustikku, on teda rahvasuus hakatud kutsuma Vilsandi linnukuningaks. Artur Toom oli pärit Sagariste külast Pihtla vallas Saare maakonnas. Vilsandi tuletorni ülemaks sai toona 22-aastane Artur Toom 1906. aastal. Aktiivse linnukaitselise tegevuse raames rentis ta Kihelkonna pastoraadilt merelindude kaitseks Vaika saared, tegi saartel hooldustöid nii rendiperioodil kui ka pärast seda ning lõi lindudele soodsaid pesitsemistingimusi. Toom tegi aktiivset koostööd Kihelkonnale Rootsiküla mõisasse rajatud Riia Loodusuurijate Ühingu bioloogiajaamaga. 1921. aastal täiendas end Tartu Ülikoolis, õppides meteoroloogiat, ornitoloogiat ja ihtüoloogiat. Artur Toom arreteeriti NKVD poolt 11. juunil 1941 Kuressaares. Surmaotsus. Suri eeluurimisel Ussollagi vangilaagris Solikamskis Venemaal. 1906–1940 Vilsandi tuletorni ja päästejaama ülem ning meresidepunkti juhataja 1921 – oli üks Tartu Ülikooli Kuusnõmme bioloogiajaama asutajatest, taastati ka Vaika looduskaitseala 1922 või 1927 – rajas Vilsandile muuseumi 1924 – Vaika saared liideti Kuusnõmme bioloogiajaamaga la kuulutati looduskaitsereservaadiks, Artur Toom nimetati reservaadi ülevaatajaks 1930 – oli üks Saarte Looduskaitse Seltsi asutajaid 1940 – kevadel võttis Nõukogude Liit tuletorni üle ja sügisel lahkus Artur Toom Vilsandilt 1916 Georgi risti 4. järk 1936 Eesti Punase Risti II järgu I astme teenetemärk 1940 Looduskaitsemärgi III järk "okupatsioon.ee". Originaali arhiivikoopia seisuga 11. november 2016. Vaadatud 10. novembril 2016. Trei, A. (2012). Pildikesi Püha kihelkonnast. Tallinn: Tallinna raamatutrükikoda. http://entsyklopeedia.ee/artikkel/toom_artur1 https://bioneer.ee/artur-toom-linnukuningas-linnuriigis
Eķengrāve

Eķengrāve on küla (mazciems) Lätis Jēkabpilsi piirkonnas Viesīte vallas. Ta jääb Viesītest kolme kilomeetri kaugusel. Eķengrāves oli endise Eķengrāve mõisa (Eckengraf) keskus.  Eķengrāve – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Eķengrāve mõis

Eķengrāve mõis (Eķengrāves muiža, saksa Eckengraf, Eichengrabe) oli mõis Lätis Nereta kihelkonnas. Tänapäeval asub endine mõisasüda Jēkabpilsi piirkonnas Viesīte vallas Eķengrāves. Eķengrāve mõis rajati aastal 1477, mil Bernhard von der Borch rajas ümbruskonna maadest umbes 20 hektari suuruse maavalduse. Mõisa omanikeks olid Lafflerid, seejärel aastast 1565 Vietinghoffid ja aastast 1590 Grotthußid. Aastal 1622 kasutati mõisa kohta esimest korda nime Eichengrabe. Aastal 1633 said mõisa omanikeks Zöge von Manteuffelid, 1698 aga Taubed. Omanike kiire vahetus jätkus aastal 1753 Wittenite ja aastal 1762 Howenitega. Aastal 1783 jõudis mõis taas Manteuffelite kätte tagasi, aga juba aastal 1798 läks see edasi Witte von Wittenheimidele. Nende valdusse jäi mõis kauemaks, vahetusid vaid rentnikud. Aastal 1861 ostis mõisa Heinrich Heinz, aga aastal 1872 Rechenbergid. Nende valdusse jäi mõis võõrandamiseni aastal 1920, tol ajal kuulus mõisa juurde juba 1333 hektarit maad. Rechenbergid rentisid mõisakompleksi Läti riigilt edasi aastani 1926, mil sinna asusid elama Lievenid. Mõisa elumaja ja kõrvalhooned on kultuurimälestistena kaitse all.
PewDiePie

Felix Arvid Ulf Kjellberg (rootsi hääldus: ˈfeːlɪks ˈɕɛlˈbærj; sündinud 24. oktoobril 1989), tuntud ka kui PewDiePie, on rootslasest juutuuber, koomik ja videomängude kommentaator. Ta on tuntuim oma YouTube'i kanali poolest, mis koosneb videomängude mängimistest, blogidest ja koomilistest videotest. Tema kanal YouTube'is oli suurima tellijate hulgaga kanal alates 2013. aastast augustist ning kaotas selle koha 2019. aasta märtsis India produktsioonifirmale T-series. PewDiePie kanal ületas 100 miljoni tellija piiri 24. augustil 2019. Ta kutsus enne 2017. aastat oma fänne bro'deks, mis jäi talle külge, kui mängis mängu "Amnesia". Nüüd kutsub ta fänne squad fam'iks, mille ta kopeeris naljaga teiselt juutuuberilt Jacksfilmsilt.[viide?] 2016. aastal nimetas ajakiri Time teda maailma 100 kõige mõjuvõimsama inimese seas. 2012. aasta juulis jõudis PewDiePie kanal ühe miljoni tellijani. 2013. aasta augustis seljatas PewDiePie Smoshi ja tõusis sellega kõige tellitumaks kanaliks YouTube'is ning hoidis seda kohta segamatult kuni 2019 aastani. Sotsiaalmeedia statistikaleht Social Blade avaldas 30. augustil 2018 tabeli, milles ennustati, et T-Series möödub PewDiePie'st sama aasta oktoobris. Rivaliteet kahe enim tellitud kanali vahel põhjustas debatte sõltumatute blogijate ning produktsioonifirmade konkurentsi teemal terve aasta vältel, PewDiePie fännid ning toetajad korraldasid aktsioone PewDiePie kanalile tellijate juurde saamiseks jmt. T-Series möödus PewDiePie kanalist esimest korda 9. märtsil 2019 ning saavutas lõpliku ülekaalu 14. aprillil 2019. Tallinnas toimus 27. veebruaril 2019 PewDiePie tellijate mobiliseerimiseks toetusrongkäik, kus osales sadu noori. Sydell, Laura (30. detsember 2013). "Hot On YouTube: Videos About Video Games, And Science, Too". NPR. Vaadatud 30. detsembril 2013. Emma Blackery (15. juuli 2015). "An Interview With PewDiePie". Felix: It's err, Kjellberg [pronounced SHEL-bərg] "Kjellberg pronunciation". Forvo. Vaadatud 23. novembril 2013. Mattha Busby (25. august 2019). "PewDiePie surpasses 100m subscriber mark on YouTube". The Guardian. Brent Koepp (25. august 2019). "PewDiePie becomes first individual YouTuber to hit 100 million subscribers". Dexerto. Parker, Trey (8. mai 2016). "The World's 100 Most Influential People: Felix Kjellberg (a.k.a. PewDiePie)". Time (inglise keeles). Vaadatud 17. veebruaril 2017.{{netiviide}}: CS1 hooldus: tundmatu keel (link) Allen Farrington (20. detsember 2018). "PewDiePie's Battle for the Soul of the Internet". Quillette. "The Great Subscriber War / Subscribe to PewDiePie". Know Your Meme. Andri Allas (1. märts 2019). "Kuidas ma tegin omaenda "Päästame PewDiePie" rongkäigu". Level1. "Galerii: Tallinnas marsiti maailmakuulsa juutuuberi PewDiePie toetuseks". ERR Menu. 27. veebruar 2019. PewDiePie Youtube'i kanal
Rahvusvaheline Migratsiooniorganisatsioon

Rahvusvaheline Migratsiooniorganisatsioon (IOM, ka ÜRO rändeamet) on valitsustevaheline rahvusvaheline organisatsioon, mis asutati 1951. aastal algselt Euroopa migratsiooni valitsustevahelise komitee (ing Intergovernmental Committee for European Migration, ICEM) nime all, et aidata ümber asuda Teise maailmasõja tõttu kodust lahkuma pidanud inimestel. 2014. aasta seisuga oli organisatsioonil 156 liikmesriiki ja lisaks 10 vaatlejastaatusega riiki. Eesti ühines organisatsiooniga 2004. aastal. 2016. aastast kuulub IOM seotud organisatsioonina ÜRO süsteemi. IOM on tähtsaim migratsioonialal tegutsev valitsustevaheline organisatsioon. IOMi eesmärk on edendada humaanset ja organiseeritud migratsiooni, suurendada migratsiooni küsimustes rahvusvahelist koostööd, leida migratsiooniprobleemidele praktilisi lahendusi ning pakkuda humanitaarabi seda vajavatele migrantidele. IOM töötab järgmises neljas laiemas migratsiooni juhtimist puudutavas valdkonnas: migratsioon ja areng, migratsiooni lihtsustamine, migratsiooni reguleerimine ja sundmigratsiooni probleemi lahendamine. IOM teeb tihedat koostööd nii valitsuste, valitsustevaheliste kui ka valitsusväliste partneritega. IOMil on Eestis esindus, mida juhib Kari Käsper. Euroopa migrantide liikumise ajutine valitsustevaheline komitee (ing Provisional Intergovernmental Committee for the Movement of Migrants from Europe, PICMME), nagu IOMi algselt nimetati, asutati Lääne-Euroopas 1951. aastal Teise maailmasõja järgses ümberasumise kaoses. Komiteele anti volitus aidata Euroopa valitsustel leida sihtriike hinnanguliselt 11 miljoni kodust lahkuma sunnitud inimese ümberasumiseks. 1950. aastatel organiseeris see transpordivahendeid ligi miljonile migrandile. Euroopa migratsiooni valitsustevahelise komitee põhikiri allkirjastati 1953. aasta 19. oktoobril Veneetsias. See jõustus 30. novembril 1954. Organisatsiooni nime muutmine poole sajandi jooksul kajastas selle arenemist logistikaagentuurist migratsiooniagentuuriks: 1952. aastal nimetati ajutine valitsustevaheline komitee Euroopa migratsiooni valitsustevaheliseks komiteeks, 1980. aastal migratsiooni valitsustevaheliseks komiteeks ning 1989. aastal Rahvusvaheliseks Migratsiooniorganisatsiooniks. IOM on osalenud inimeste või looduse põhjustatud järgmiste katastroofide tagajärgede lahendamises: Ungari revolutsioon (1956), Praha kevad (1968), Tšiili riigipööre (1973), Vietnami paadipõgenikud (1975), Lahesõda (1990), sõjad Kosovos ja Ida-Timoris (1999), India ookeani maavärin (2004), Iraagi sõda (2003), Pakistani maavärin (2004/2005) ja Haiti maavärin (2010). IOMi koduleht IOMi Eesti esinduse koduleht IOMi koduleht (inglise keeles) Rahvusvahelise Migratsiooniorganisatsiooni põhikirja eestikeelne tõlge Riigi Teatajas
Ennu laht

Ennu laht (ka Kase laht, Kasse laht) on laht Saaremaa lõunarannikul Saaremaa vallas. See on lihtlaht, mida Kasti lahest eraldab Tirbi poolsaar. Kasti lahe hoiualaga seotud dokumentides nimetatakse lahte Kase laheks. Ametlikuks nimeks on kohanimenõukogu kinnitanud nime "Ennu laht" lahe ääres asuva Ennu küla järgi. Kaartidel võib kohata mõlemat nime. Ennu laht on madal, keskmine sügavus 2 meetrit. Rannajoon on liigendunud. Veepeegli pindala on 232 ha. Ennu laht jääb Kasti lahe hoiualale, seal on liivased ja mudased pagurannad, mis on oluliseks elupaigaks nii veetaimedele, selgrootutele, kaladele, veelindudele kui ka kurvitsalistele. Eelkõige on tegemist lindude jaoks olulise peatus- ning toitumiskohaga. Olulise elupaigana esineb ka rannikulõukaid. Kasti maastikukaitseala, Kasti lahe hoiuala ja Tulpe merikotka püsielupaiga kaitsekorralduskava aastateks 2012–2021. Keskkonnaamet, vaadatud 13.07.2014. Kohanimenõukogu koosoleku protokoll. Protokoll nr 41. 24. mai 2012. Kase laht Eesti looduse infosüsteemis
Poka laht

Poka laht on väike laht Saaremaal Saaremaa valla kaguosas, Oessaare lahe edelaosas. Poka laht asub Väljamõisa külast kirde suunas, Laidevahe lahest põhjas. Piirkond kuulub Laidevahe looduskaitseala koosseisu. Poka lahte suubub Poka jõgi, mille valgla suurus on umbes 10 km². Poka laht on üks Oessaare lahe soppidest. Seetõttu esineb nende veekogude omadustes palju sarnasusi, kuid ka mõningaid erinevusi. Poka lahe vesi on põhjani läbipaistev. Sealse veekogu pH-tase on kõrge (9,64), mis annab märku hapniku üleküllastusest (204%). Lahes on rohkelt orgaanilist ainet ja lämmastikku. Ka on seal suurenenud kloriidi- ja sulfaadisisaldus, kuna veekogu paikneb mere läheduses. Sette paksus ja iseloom varieerub vastavalt veekogu osale. Näiteks lahe lõunapoolses piirkonnas on sete paksema koostisega kui loodenurgas, kus see oli pehme ja viskoosne. Poka lahes esineb enim veesisest taimestikku, kuna laht on väga madal ja mudarohke, mistõttu katab sealne taimestik kogu järve põhja. Näiteks leidub seal mändvetiktaimi (Charophyta), kamm-penikeeli (Potamogeton pectinatus, sünonüüm Stuckenia pectinata) ja harilikku vesihernest (Utricularia vulgaris). Kaitsealuseid liike piirkonnas ei ole. Poka laht on heaks kudemisalaks mitmetele kalaliikidele, kellele meeldivad merega seotud lõukad. Et tagada Laidevahe lahe ning seal esinevate ohustatud liikide ja nende elupaikade säilimine, on veekogu osa Laidevahe looduskaitsealast. Ka kuulub piirkond Siiksaare-Oessaare lahtede linnuala ja Siiksaare-Oessaare loodusalana (keskkonnaregistri kood EE0040469) Euroopa Liidu Natura 2000 võrgustikku. Oessaare laht Laidevahe looduskaitseala Laidevahe looduskaitse ala saidil turismiweb.ee Poka oja Eesti looduse infosüsteemis Ott, Ingmar jt (2012). Rannikujärvede uurimiste tulemused. – Rannikulõukad Eestis ja Läänemere keskosas. Arengulugu, geoloogia ja hüdroloogia, elustik ning looduskaitseline väärtus. Tartu Ülikooli Pärnu kolledž, Keskkonnaamet, Eesti Maaülikooli Põllumajandus- ja keskkonnainstituudi Limnoloogiakeskus. Kalanduse riikliku andmekogumise programmi täitmine ja andmete analüüs. Rannikumere kalad. 10.10.2012. a II vahearuanne, Eesti Mereinstituut.
Matkarada

Matkarada on looduses märgistatud või kaardile kantud ja täiendava informatsiooniga varustatud, tavaliselt jalgsi liikumiseks mõeldud matkatee. Matkaradade hulka kuuluvad ka looduse õpperajad. Oandu-Ikla matkatee Piusa ürgoru matkarada Väike Väerada Pieterpad loodusrada Matkaraja mõistest. Eesti matkaradade trükised.
Õpperada

Õpperada on jalutusrada või matkarada, mis on varustatud õppeotstarbelise teabematerjaliga. Õpperajad toetavad õuesõpet. Loodusõpperadadel ei keskenduta vaatamisväärsustele, vaid ökoloogiliste koosluste seostele, looduskaitselisele mõtteviisile ja paiga kultuuriloole. Võimaluse korral on tuleks kavandada loodusraja läbimist hoolikalt. Tänu sellele on võimalik säästa keskkonda ning olla kursis rada ümbritseva piirkonnaga. Soovitatav on järgida järgmisi näpunäiteid . Eelista olemasolevaid loodus- või matkaradu, et piirata liigset keskkonna koormamist. Võimaluse korral kasuta liikumiseks ühistransporti või ühte autot mitme inimese transpordiks. Võimaluse korral paki kaasavõetav toit korduskasutatavatesse karpidesse ja kottidesse, et vähendada tekkivaid jäätmeid. Liigu looduses jälgi jätmata. Korista enda prügi ja ära jäta seda metsa. Pea kinni infotahvlitel olevatest piirangutest. Kasuta elavat tuld mõistlikult – veendu tuleohutuses. Loodusraja pikkus on 8 km ja rada kulgeb Nohipalu Mustjärve kaldalt Valgejärve kaldani ning jõuab Ilumetsa meteoriidikraatrini. Ilumetsa kraater, mis avastati 1938. aastal, on tekkinud meteoriidilöögi tagajärjel. Kraatri juures asub infopaviljon, kust leiab teavet Eesti meteoriidikraatrite kohta. Loodusrada, mille pikkus on 4 km, algab maanteesilla lähedalt autoparklast, mis asub jõe vasakul kaldal. Rajal on viis infostendi, mis annavad rajaläbijale informatsiooni loodusobjektide ning pargi ajaloo kohta ning tutvustab Keila-Juga. Rada viib läbi uusgooti stiilis mõisakompleksi, rippsildade, joaaluse kanjoni ja kallastel asuva pargi. Parki on mitu korda rekonstrueeritud ning viimati tehti seda pärast 1967. aasta augustitormi. Rebastemäe õpperaja pikkus on 1,5 km ja rada asub Hiiumaal Kõpu maastikukaitsealal. Loodusrada saab alguse Kärdla-Kõpu maantee 61. kilomeetril asuvast trepist, mis viib Rebastemäele. Rajal tutvustatakse erinevaid metsatüüpe (näiteks palu- ja salumetsad) ning iidset luitemaastikku. Kõrgeimaks punktiks teekonnal on Kaplimäe, kus kasvavad kuslapuu, lodjapuu ja kukerpuu ning luitevalli jalamitel harilik näsiniin, mis on looduskaitsealune taim. Loodusrada on tähistatud puude külge kinnitatud sinister lintidega. Heimtali õpperada Hüpassaare õpperada Ingatsi õpperada Kabli looduse õpperada Kopraraja õpperada Kuuraniidu õpperada Lemmjõe keelemetsa õpperada Majakivi-Pikanõmme õpperada Meiekose õpperada Riisa õpperada Saarjõe õpperada Selli-Sillaotsa õpperada Sopa allika õpperada Vanapagana õpperada Öördi õpperada "Volbrück, P. (s. a.). Looduse õpperada kui vahend õppekasvatustöös". Originaali arhiivikoopia seisuga 10. detsember 2018. Vaadatud 3. jaanuaril 2019. Loodusega koos. (s. a.). Juhised looduses liikujale. Suuroja, M. (2005). Eesti looduse õppe- ja matkarajad. Tallinn: Tallinna Raamatutrükikoda.
Õuesõpe

Õuesõpe ehk väliõpe on vabas õhus korraldatud õppetöö vorm. Õuesõpe ei eelda selleks eraldi ehitisi. Õuesõppe eeliseks on ära kasutada olemasolevaid parke, looduskauneid kohti, jne... Õuesõpe võimaldab (siseruumides korraldatud õppega võrreldes) paigaseoste ja ökosüsteemsete suhete paremat esiletoomist; samuti on oluline otsesem seotus tegevustega, liikumisega ja enamate meelte aktiivse kaasamisega. Õuesõppel võidakse kasutada õpperadu. metsalasteaed õppetund Dahlgren, L. O.; Szczepanski, A. Õuesõppe pedagoogika. Tallinn: Ilo 2006.
Oosäär

Oosäär (ka Oossaar, Kuradisäär, Oossäär) on 1,83 hektari suurune laid Liivi lahes Paatsalu lahe suudme ees. Laid kuulub Paatsalu küla koosseisus Lääneranna valda. Laid on väga kitsas (5–10 m) ja pikk (umbes 2,3 km). Rannajoone pikkus on 3,4 kilomeetrit. Laid on liivase pinnamoega ja lõunatipus on maasäär. Laid kuulub Väinamere hoiuala koosseisu ja on looduskaitse all. Oosäär Eesti looduse infosüsteemis
Egon Erwin Kisch

Egon Erwin Kisch (kodanikunimi Egon Kisch; 29. aprill 1885 Praha – 31. märts 1948 Praha) oli juudi rahvusest saksakeelne Austria ja Tšehhoslovakkia ajakirjanik ja kirjanik. Egon Erwin Kisch oli pärit jõukast saksakeelsest sefardijuudi kaupmeheperekonnast. Pärast reaalkooli lõpetamist õppis ta 1903. aastal ühe semestri Praha Tehnikaülikoolis, seejärel kuulas loenguid Praha Karl Ferdinandi Ülikoolis. 1904. aastal kutsuti ta aastasesse sõjaväeteenistusse Austria-Ungari armeesse. 1906. aastast tegi ta kaastööd Prahas ilmuvatele saksakeelsetele ajalehtedele Bohemia ja Prager Tagblatt. 1913. aastal kirjutas Kisch uuriva ajakirjanikuna Alfred Redli enesetapust ja avalikustas, et Redl oli olnud Vene spioon. 1913. aasta juunis kolis Kisch Berliini, kus töötas ajalehe Berliner Tageblatt toimetuses. Juba 31. juulil 1914 mobiliseeriti ta Austria-Ungari armeesse. 1915. aasta märtsis sai ta rindel raskesti haavata. Haiglast vabanemise järel kuulutati ta sõjaväeteenistuseks kõlbmatuks ning ta töötas Ungaris tsensorina. 1917. aastal suunati Kisch Viini sõjaväe käsutusse ajakirjanduslikule tööle. Ta astus aga kontakti vasakpoolsetega. 1918. aasta novembris võttis ta osa Punakaardi loomisest ja töötas ajalehes Der Freie Arbeiter. 1919. aasta märtsis astus Kisch Austria Kommunistlikku Parteisse. 1919. aasta märtsist kuni juunini töötas ta Viini vasakpoolse ajalehe Der Neue Tag toimetuses. Kui olukord Austrias stabiliseerus, kuulutati Kisch soovimatuks isikuks ning ta pöördus Prahasse tagasi. Aastatel 1921–1933 oli Kischi põhielukoht Berliin. Tema peamine sissetulekuallikas oli töö Brno ajalehe Lidové noviny Berliini korrespondendina, kuid tema artikleid ilmus ka muudes väljaannetes. Sel perioodil reisis Kisch palju ning temalt ilmus reportaažiraamatuid, mis äratasid küllalt suurt tähelepanu. 1925. aastal astus ta Saksamaa Kommunistlikku Parteisse. 1933. aasta märtsis saatsid natsionaalsotsialistlikud võimud Kischi Saksamaalt välja Tšehhoslovakkiasse. Aastatel 1934–1939 elas ta põhiliselt Pariisis ja Versailles's. Ta viibis reporterina ka kodusõja ajal Hispaanias. 1939. aasta septembris panid Prantsuse võimud Kischi koduaresti. 1939. aasta lõpus õnnestus tal siiski sõita Ameerika Ühendriikidesse. 1940. aasta lõpul asus Kisch elama Mehhikosse. 1946. aasta märtsis pöördus Kisch Prahasse tagasi. Eesti keeles on ilmunud 1961. aastal Egon Erwin Kischi reportaaživalimik "Pöörane reporter". Egon Erwin Kisch 1885– 1948 Lebendiges Museum Online Egon Erwin Kisch – the Raging Reporter Czech Radio
Snēpele mõis

Snēpele mõis (Snēpeles muiža) on endine mõis Lätis Kuldīga piirkonnas Snēpele vallas Snēpeles. Snēpele mõis rajati XIX sajandi alguses Hahnide perekonna jahilossina. Selle suguvõsa kätte jäi mõis kuni võõrandamiseni. Mõisa peahoone on heas korras, aastast 1924 asub seal Snēpele põhikool. Peahoone juures asub 4 hektari suurune park 22 puuliigiga. Põhiliselt kasvavad pargis tammed, nende seas on ka mitmed põlispuud. Sissekanne Läti mõisate veebisaidil; fotod (läti keeles)
Bruņene

Bruņene on küla (mazciems) Lätis Augšdaugava piirkonnas Skrudaliena vallas. Külas asub Bruņene mõisa (Brunnen) süda. Aastatel 2009–2021 jäi asula Daugavpilsi piirkonda.
Tartu Mill Triathlon 2014

Tartu Mill Triathlon 2014 oli 12.–13. juulil 2014 Tartu linnas toimunud triatlonivõistlus. Triatloni käigus ujuti Emajões, rattatrass läbis kesklinna ning jooksudistants kulges Emajõe kaldapealsel. Võistlus toimus samal ajal Tartu hansapäevadega. Tartu Mill Triathlon 2014 oli Tartu kolmas linnatriatlon, esimest korda toimus triatlon Tartus 21.–22. juulil 2012 (Tartu Mill Triathlon 2012). Tartu Mill Triathlon
Bruņene mõis

Bruņene mõis (läti keeles Bruņenes muiža, ka Bruņas muiža, saksa keeles Brunnen) oli mõis Kuramaal Aizlauce kihelkonnas. Tänapäeval asub endine mõisasüda Lätis Augšdaugava piirkonnas Skrudaliena vallas Bruņenes. Bruņene mõis kuulus kuni võõrandamiseni aastal 1920 Lievenite perekonnale. klassitsistlikus stiilis häärber ehitati 18. sajandil. Hiljem lisandusid sellele veel uusgooti elemendid. Kõrvalhooned ehitati 19. sajandil. Peale võõrandamist jagati mõisakompleksi hooned laiali. Peahoones asus kool. Nõukogude ajal kuulusid hooned kohalikule sovhoosile. Tänapäeval on hoonetest alles mõisa tallid ja maakivist tootmishoonete müürid.
Bebrene

Bebrene on küla (lielciems) Lätis Augšdaugava piirkonnas, Bebrene valla halduskeskus. Esimest korda on seda mainitud aastal 1562. Aastatel 2003–2021 jäi küla Ilūkste piirkonda. Asulas asub Bebrene mõisa (Bewern) süda. Lisaks on seal raamatukogu, keskkool, postkontor, kultuurimaja ja aastal 1798 ehitatud katoliku kirik.
Vilja Palm

Vilja Nyholm-Palm (sündinud 12. mail 1957) on eesti telerežissöör ja meediaõppejõud. Vilja Palm lõpetas 1975. aastal Tallinna 32. Keskkooli teatri eriklassi. 1977. aastal astus Leningradi Teatriinstituuti ja lõpetas selle 1983. aastal telerežii erialal. Hiljem täiendas end Soomes Yleisradio Raadio ja Televisiooni Instituudis (1993–1994). 1996. aastal osales ta Taanis Baltic Media Centre kursusel TV&radio Trainer Training ja 1997. aastal sealsamas kursusel TV management for Producers. Vilja Palm on töötanud Eesti Televisiooni laste- ja noortesaadete toimetuses ning alates 1993 kunsti- ja kirjandussaadete peatoimetuses režissöörina. 1989. aastast töötab ta Eesti Televisiooni Teleteatri režissööri-lavastajana, aastail 1993–1999 oli Teleteatri pearežissöör. Tema käe all valmis 1994. aastal näiteks telesari "Wikmani poisid". Vilja Palm on mänginud telelavastuses "Nõiakivi" susi Zuuzit. Aastail 1999–2001 oli Vilja Nyholm-Palm Kanal 2 programmidirektor ja 1994–2003 Tallinna Pedagoogikaülikooli telerežii õppejõud. Aastail 2004–2006 valmis tema lavastajatööna TV3-s näidatud teleseriaal "Kodu keset linna" ja 2008. aastal Kanal 2-s näidatud teleseriaal "Eestlane ja venelane". Ta on Valkla hooldekodu asukate elu, mõtteid ja probleeme tutvustava dokumentaalfilmi "Oma kodu, kulla-kallis" (2000) stsenarist ja režissöör. Lisaks on ta telemängufilmide "Isa" (režissöör Mart Kivastik, 1998) ja "Armuke" (režissöör Mart Kivastik, 1999) produtsent. Vilja Palm: ekraanile pole ma kunagi tahtnud ronida, Õhtuleht, 22. oktoober 2005 Vilja Nyholm-Palm: "Wikmani poisid" pole seebiseriaal, Eesti Päevaleht, 26. september 2009