laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Mait Raava

Mait Raava (sündinud 6. juunil 1962 Paides) on eesti psühholoog ja juhtimiskonsultant. Mait Raava on lõpetanud Tartu Ülikooli sotsiaalpsühholoogina (1992) ja Tallinna Ülikooli psühholoogia teadusmagistrina (1993) ja on läbinud psühholoogia doktoriõppe Tallinna Ülikoolis (2002–2006), uurides tippjuhtide innovatsiooni eeldusi. Ta on täiendanud end Oxfordi Ülikoolis, Massachusettsi Tehnoloogiainstituudis, Western Kentucky Ülikoolis, Helsingi Ülikoolis, Microsoftis, Hay grupis, Jaapani haridusministeeriumis jm. Ta on olnud psühholoogia lektor ja teadur Tallinna Ülikoolis (1989–1994) ja Tartu Ülikoolis (1993–1995), karjääri planeerimise lektor Tallinna Ülikoolis (2000–2006) ja strateegilise juhtimise teadur ja lektor EBS-is (2006–2008). Mait Raava on OÜ Pro Konsultatsioonide (1994) kaasasutaja ja juhtimiskonsultant. Ta on spetsialiseerunud innovatsiooni uurimisele ja selles juhtide nõustamisele. Ta on nõustanud paljusid Eesti juhtivaid ettevõtteid ja riigiasutusi. Ta on nõustanud avaliku teenistuse tippjuhi kompetentsimudeli väljatöötamist (2005) ja uuendamist (2017 ja 2023) ja tippjuhi kandidaatide eelduste mudeli väljatöötamist (2024) ning haridusasutuse juhi kompetentsimudeli väljatöötamist (2006) ja uuendamist (2009 ja 2016). Ta on olnud Markit Holding AS-i nõukogu liige (2014–2016) ja esimees (2016–2023). Kuulub teadusorganisatsioonidesse: Eesti Psühholoogide Liit (EPL) American Psychological Association (APA) Strategic Management Society (SMS) Mait Raava oli Erakond Parempoolsed liige 08.10.2022–28.03.2023 ja 27.03.-07.09.2024. Ta oli 2023. aasta Riigikogu valimistel kandidaatide nimekirjas, kuid otsustas valmiskampaanias osalemisest loobuda ja kogus valimisringkonnas nr 2 (Tallinna Kesklinna, Lasnamäe ja Pirita linnaosad) 28 häält ning ei osutunud valituks. "Pro Konsultatsioonid". "Avaliku teenistuse tippjuhtide kompetentsimudel". 2023. "Haridusasutuse juhi kompetentsimudel". 2016. Originaali arhiivikoopia seisuga 3. august 2020. Mait Raava Eesti Teadusportaali andmebaasis Mait Raava artiklid 1994–2015 andmebaasis ISE ja alates 2015 andmebaasis Digar Pro Konsultatsioonid
Vello Kaavere

Vello Kaavere (sünninimi Baumann; 13. juuli 1936 Tõrva – 11. aprill 1994 Tartu) oli eesti teadusajaloolane, genealoog. 1959. aastal lõpetas Kaavere Tartu Riikliku Ülikooli geograafia alal. Töötas kutselise pedagoogina Tartu Pimedate Koolis ja pikemat aega Tartu 1. Eriinternaatkooli direktori asetäitjana 1975. aastani. Aastatel 1975–1994 töötas Zooloogia ja Botaanika Instituudis teadurina ja hiljem Baeri muuseumi juhatajana. Ta oli üks Baeri muuseumi rajajaid ja ülesehitajaid. Kaavere võttis osa Eesti Geograafia Seltsi, Tartu Saksa Kultuuriinstituudi tööst, oli Saksamaal asuva Baltisaksa Genealoogia Seltsi liige, juhtis Teadusajaloo ja Teadusfilosoofia Eesti Ühenduse geograafia ajaloo sektsiooni ja Eesti Looduseuurijate Seltsi loodusteaduse ajaloo komisjoni, ta osales ka Tartu Riikliku Ülikooli õppetöös[viide?]. Alates 1964. aastast avaldas ta teaduslikke ja populaarteaduslikke artikleid 19. sajandi kuulsatest teadlastest ajakirjas Eesti Loodus ja teistes väljaannetes. Karl Ernst von Baeri kohta ilmus tema sulest kirjutisi alates aastast 1967. Kaavere osales sarja Folia Baeriana toimetamisel ja Eesti teaduse biograafilise leksikoni märksõnastiku koostamisel. Ta toimetas kogumikke Teaduse ajaloo lehekülgi Eestist ja kirjutas artikleid entsüklopeediale geograafia ajaloo valdkonnast. Tunnustust[viide?] on leidnud tema raamat K. E. von Baeri suguvõsast (Die Nachkommen von Karl Ernst von Baer, 1990) ja eestikeelne suures osas originaaluurimustel põhinev Baeri elulugu (1992). "Teaduse ajaloo lehekülgi Eestist. XI kogumik. Geograafia ajaloost Eestist". – Erki Tammiksaar. "Vello Kaavere. In memoriam". Tallinn: Teaduste Akadeemia Kirjastus, 1995. Lk 8.
Heinrich Fabricius

Heinrich Fabricius on olnud mitme tuntud inimese nimi: Heinrich Fabricius vanem Heinrich Fabricius noorem, Eesti vaimulik (suri 1657)
Pipra-koldpuu

Pipra-koldpuu (Zanthoxylum piperitum) on ruudiliste sugukonda kuuluv heitlehine põõsas või väike puu. Looduslik levila on Hokkaidō ja Kyūshū saar Jaapanis, Korea poolsaare lõunaosa ning Hiina. Puul on sulgjad lehed ning valged kuni rohekad õied. Pipra-koldpuu viljakesti kasutatakse vürtsina, mida tuntakse Sichuani pipra nime all.
María Moscholioú

María Moscholioú (kreeka keeles Μαρία Μοσχολιού; 1934 – 25. november 2020) oli kreeka teatri- ja filminäitleja. Moscholioú sündis Ateenas. Ta oli lõpetanud National Theatre of Greece Drama Schooli. 1968., 1972., 1976. ja 1980. aasta olümpiamängude eel kehastus naine Olümpias Hera templi varemeis ülempreestriks, kes süütas olümpiatule. "Maria Pentagiotissa" (1957) "Gerakina" (1958) https://www.koukidaki.gr/2021/01/maria-mosholiou.html "Πέθανε η Μαρία Μοσχολιού (φωτο) - Kefalonia Magazine". 25. november 2020. Maria Moscholiou. Kreeka Olümpiakomitee Maria Mosholiou. IMDb Greek actress Maria Mosholiou. RIA Novosti media library Maria Mosholiou rollid teatris. National Theatre
Sichuani pipar

Sichuani pipar on pipra-koldpuu (Zanthoxylum piperitum) viljakestadest saadav vürts. Enne kasutamist eraldatakse viljadest kibedad seemned. Viljakesta maitse on piprane, värskendav ja veidi sidrunimaitseline. Vürts sisaldab eeterlikke õlisid, milles domineerivad tsineool ja terpeen. Vürts on toimelt antiseptiline, suurendab söögiisu ja soodustab seedimist. Tarvitatakse seedehäirete ja külmetushaiguste korral.
Heinategu

Heinategu ehk heinakoristus on heina niitmise, kuivatamise, riisumise, kuhjapaneku, kokkusurutult kiletamise, heinaveo ja muude heina kogumisega seotud tööde kogum. Heinategu on Eesti maamajanduses olnud erakordselt tähtsal kohal, kuna Eesti kliima (sademehulk ületab aurumise) võimaldab varuda loomadele piisavas koguses koresööta. Vastavalt tarvidusele on ka niitude ehk heinamaade osakaal maakasutuses olnud Eestis suur. Heinateo kultuur kujunes Eestis arvatavasti 4.–7. sajandi paiku. Heinavajadus on seoses piimaturu vähenemisega Eestis viimase 30 aasta jooksul vähenenud. Et rohu kasvutingimused on endiselt head, on jätkuvalt potentsiaali kultuuristada niitusid ja rohkendada heinatööd. Heinateol kasutatakse heinatööriistu. Heinatöid alustatakse esimese niitega juunis. Täishoog on juulis. Nii on juulit kutsutud ka heinakuuks. Samuti tehakse heina teisest niitest, mis olenevalt sademetest võib kesta kuni öökülmadeni septembris. Minevikus tehti heina käsitsi. 19. sajandil leiutati niidukid, mis heina maha niitsid, ent kokku tuli see korjata endiselt käsitsi. Minevikus koguti hein koonusjasse kuhja või saadu. Tänapäeval valmistavad niidumasinad töö käigus heinapalle. Minevikus säilitati heina küünis, tänapäeval säilib kiletatud või rullitud hein ka heinamaale jäetuna piisavalt hästi. Minevikus tehti heina metsaheinamaadel ja puisniitudel, korrapäraste heinamaade rajamine põldude kõrvale taludele senisest lähemale on hiline nähtus ja hakkas levima alles Eesti Vabariigi algusaegadel. rohumaa
Harilik seesam

Harilik seesam (Sesamum indicum) on seesamiliste sugukonda seesami perekonda kuuluv rohttaim. Harilik seesam on kuni 2 m kõrgune kõrretaolise varre ja piklikovaalsete lehtedega rohttaim. Valged kuni veinipunased õied meenutavad kujult sõrmkübarat. Viljadeks on kupar, milles asuvad seemned, mida kasutatakse maitseainena. Hariliku seesami seemned on veidi magusa maitsega ning peaaegu lõhnatud. Liik on pärit Indiast. Harilikku seesamit on juba ammustest aegadest kultiveeritud Mesopotaamias, Indias ja Aafrikas. seesamiseemned
Rohevetikad

Rohevetikad on rühm taimi. Nad on vetikad, millest on arenenud embrüofüüdid. Rohevetikate hinnanguline liikide arv on 6000 – 10 000. Rohevetikate ehitus on võrreldes teiste vetikatega (puna- ja pruunvetikad) kõige mitmekesisem. Leidub nii üherakulisi viburitega või viburiteta, koloniaalseid vorme kui ka hulkrakseid. Lihtsaima struktuuriga rohevetikad on niitjad, täiuslikematel on plaatjas tallus. Suurus on mõnest mikromeetrist kuni mõnekümne sentimeetrini. Rohevetikate hulgas leidub erakordselt suurte rakkudega organisme: mummvetikas, vullvetikas, Acetabularia. Enamik rohevetikaid elab mageveekogudes. Vähesed suudavad elada mullapinnal või selle pindmistes kihtides. Mõned liigid on kohastunud eluks teistel taimedel. Osa üherakulisi rohevetiktaimede liike elab sümbiontidena teistes organismides. Rohevetikate süstemaatika on aegade jooksul teinud läbi mitmeid muutusi. Ka tänapäeval omab see mõiste mitmetasandilisust ja sellega kaasnevat mitmetähenduslikkust. Kõige laialdasemalt saab rohevetikaid lugeda koos maismaataimedega üheks monofüleetiliseks rühmaks. Selles kontekstis nimetatakse neid rohelisteks taimedeks. Kitsamates tähendustes võib rohevetikateks lugeda klorobionte (Chlorobionta), kui neist maha arvata maismaataimed. Rohevetikad saab liigitada ka kaheks suureks klaadiks: rohevetikad sensu stricto ehk Chlorophyceae ja mändvetikad sensu lato. See liigitus on vaieldav, kuna kumbki klass ei pruugi olla monofüleetiline. Chlorophyta Chlorophyceae Ulvophyceae Trebouxiophyceae Chlorokybales Klebsormidiales Zygnematales Desmidiales Coleochaetales Charales pruunvetikad punavetikad
Allika puisniit

Allika puisniit on vana puisniit, mis asub Matsalu rahvuspargis. Allika puisniit on väga liigirikka taimestikuga, leitud on kuni 62 liiki ruutmeetrilt. Matsalu rahvuspark (vaadatud 12. juuli 2012)
Reha

Reha on tööriist, mida kasutatakse peamiselt heina, õlgede jms käsitsi riisumiseks või kaarutamiseks. Vanimad reha leiud Baltikumis pärinevad 10. sajandist pKr. Eesti taludes olid reha osadeks pikk, otsast lõhestatud vars ja risti selle otsas olev kaha, kuhu olid kinnitatud rehapulgad (piid). Erikujulist puidust rehereha, millel olid pikemad ja harvemad pulgad, kasutati rehepeksul põhu puistamiseks. Pärast viljalõikust kasutati põldude riisumiseks ühe või kahe varrega paari meetri laiust järelveetavat kõrrereha. Rukkireha oli lühikese varrega ning see võimaldas rukki lõikamisel suurema koguse kõrte koomale tõmbamist nende paremaks niitmiseks. heinatööriistad looreha Koot ja Reha Eesti etnograafia sõnaraamat. Koostanud Arvi Ränk, toimetanud Õie Ränk. Tallinn 1995. lk 176 Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 247 Rehereha, foto EPM-is Rukkireha, foto EPM-is
Schmetterlinghaus

Schmetterlinghaus (ka Viini liblikamaja) on Viini kesklinnas asuv liblikamaja, kus on sadu ringilendavaid troopilisi liblikaid. Liblikamaja asub aadressil 01 Burggarten ning koos palmimajaga kuulub Hofburgi lossikompleksi juurde. Liblikamaja avati 1993. aastal.  Schmetterlinghaus – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Schmetterlinghausi ametlik koduleht
Roheline pipar

Roheline pipar on vürts, mida saadakse musta pipra taimedelt toorelt korjatud marjadest. Rohelisi piprateri saab kuivatada, säilitada soolvees või äädikas. Rohelisel pipral on värskem ja aromaatsem pipramaitse. See sobib kastmete ja sealihafilee maitsestamiseks. Roheliste piprateradega valmistatakse ka ebatavalist magustoitu: maasikad serveeritud konjaki ja rohelise pipraga. Must pipar Valge pipar
Aerutamine 2012. aasta suveolümpiamängudel

Aerutamine 2012. aasta suveolümpiamängudel toimus 29. juulist 2. augustini ja 6. kuni 11. augustini, ning välja jagati 16 komplekti medaleid (aerutamises 12 ja kärestikuslaalomis 4). Võistlused peeti aerutamises Dorney Lake'is ja kärestikuslaalomis Lee Valley White Water Centres. Aerutamise ametlik veebileht Londoni OM-il Kärestikuslaalomi ametlik veebileht Londoni OM-il ICF-i koduleht
Red Deer

Red Deer on linn Kanadas Alberta provintsis Red Deeri jõe ääres. Peamised majandusharud on naftatööstus ja tööstuslik põllumajandus. Asula tekkis 1882. aastal rajatud karusnahakaubapunkti juurde. 1901 sai see linnaks ja 1913 city staatuse. Population and dwelling counts, for Canada, provinces and territories, and census subdivisions (municipalities), 2016 and 2011 censuses – 100% data Linna koduleht
Riisumine

Riisumine (ehk rehitsemine) on töö, mille puhul reha abil tõmmatakse kokku niidetud heina. Heinateol riisutakse niidetud ja maas kuivanud hein (loog) vaaludesse, kust siis hanguga kogutakse kuhja või heinarõuku. Riisuda võib ka hobuse või traktori taga veetava loorehaga. Riisuda võib ka mahalangenud puulehti või prahti.
Eesti Maaülikooli veterinaarmeditsiini ja loomakasvatuse instituut

Veterinaarmeditsiini ja loomakasvatuse instituut on Eesti Maaülikooli instituut. Instituudi eelkäijaks loetakse Tartu Veterinaarinstituuti, mis loodi aastal 1848 (esialgu nimega Tartu veterinaarkool). Praegune ülikooli veterinaarmeditsiini ja loomakasvatuse instituut moodustati 1. jaanuaril 2005 endise Eesti Põllumajandusülikooli loomakasvatusinstituudi, loomaarstiteaduskonna ja agrobiokeskuse baasil. Eesti Maaülikooli veterinaarmeditsiini ja loomakasvatuse instituut vastutab ülikoolis veterinaarmeditsiini – loomaarstiõppe, kalakasvatuse, loomakasvatuse ning toiduainete tehnoloogia eriala õppetöö eest. Instituudi töös on ääretult oluline, et kaasajastatud õppe- ja teadustöö reageeriks paindlikult tootja ja töötleja vajadustele. Instituudi osakondade ja töörühmade uurimistöö erinevates valdkondades katab peaaegu kogu ahela „farmist toidulauale”. EMÜ veterinaarmeditsiini ja loomakasvatuse instituut teeb söötmisteaduse, loomakasvatuse, sh kalakasvatuse, loomageneetika ja tõuaretuse, sigimisbioloogia ja reproduktsiooni, biotehnoloogia, normaalse ja patoloogilise morfoloogia, looma tervise, nakkus- ja invasioonihaiguste, teraapia, toiduhügieeni, toiduainete tehnoloogia ning teistes loomakasvatuse ja veterinaarmeditsiini valdkondades tänapäeva tasemel õppe- ning teadus- ja arendustööd ning arendab innovaatilist tegevust . Instituudi koosseisu kuulub ka Eesti Maaülikooli loomakliinik ja Eesti Maaülikooli apteek. 2024. aasta seisuga tegutseb instituut Tartus aadresil Kreutzwaldi 62. EMÜ VLI koduleht "EMÜ veterinaarmeditsiini ja loomakasvatuse instituut". Viimati külastatud 31. märts 2013.
Eesti Maaülikooli metsandus- ja maaehitusinstituut

Metsandus- ja maaehitusinstituut on Eesti Maaülikooli instituut. Instituut moodustati 1. jaanuarist 2005 Eesti Maaülikooli struktuurireformi käigus varasema metsandusteaduskonna, maainseneriteaduskonna ja metsandusliku uurimisinstituudi ühendamisel. Instituut paikneb Tartus Maaülikooli linnakus Fr. R. Kreutzwaldi tänaval. Koduleht
Eesti Maaülikooli majandus- ja sotsiaalinstituut

Eesti Maaülikooli majandus- ja sotsiaalinstituut on Eesti Maaülikooli instituut. Eesti Maaülikool, majandus- ja sotsiaalinstituut 40. Koostanud Ülle Roosmaa. Tartu, 2009 Koduleht
Ōi tuumaelektrijaam

Ōi tuumaelektrijaam on tuumaelektrijaam Jaapanis Fukui prefektuuris Ōi linnas. Jaama hakati ehitama 1972 ja see hakkas tööle 1979. aastal. Jaamas on 4 reaktorit (käivitatud vastavalt märtsis 1979, detsembris 1979, detsembris 1991 ja veebruaris 1993). 2011 peatati tuumajaama töö. 16. juunil 2012 lubas Jaapani valitsus reaktorid 3 ja 4 uuesti käivitada. 1. juulil käivitati üks reaktor. Jaapan peatab viimase tuumareaktori, ERR, 15. september 2013
Aleksandr Kulinitš

Aleksandr Kulinitš (sündinud 24. mail 1992) on Eesti jalgpallur (kaitsja), kes mängib Eesti Meistriliiga klubis Nõmme Kalju. Ta mängis 2009–2014 Eesti klubis Tallinna FC Levadia. 2014. aasta suvel lahkus Levadiast, kui sai kihlveopettustes osalemise kahtlustuse. 5. detsembril 2014 määras Eesti Jalgpalli Liit Kulinitšile 4-aastase mängukeelu mängutulemustega manipuleerimise eest. Hiljem vähendati karistust ühele aastale. Suvel 2015 liitus FC Infonetiga. 2018. aasta algul siirdus Sloveenia kõrgliiga klubisse NK Krško. Endine Infoneti kaitsja siirdus Sloveenia kõrgliigasse Soccernet.ee, 16. jaanuar 2018 http://sport.err.ee/v/jalgpall/6f812ed8-4557-45dd-b7af-2bd555eab333 Aleksandr Kulinitš jalgpall.ee veebis Mängija profiil transfermarkt.com
Ivan V

Ivan V Romanov (6. september 1666 – 8. veebruar 1696) oli Vene tsaar ja Peeter I oli tema kaasvalitseja 1682–1696. Tema isa oli Aleksei Mihhailovitš ja tema ema oli Maria Miloslavskaja. Tal oli 4 vanemat venda, kellest täiskasvanuks sai Fjodor III, ja 7 vanemat õde, kellest täiskasvanuks sai 6. Neist abiellus ainult Fjodor, kelle ainus laps suri 10 päeva vanuselt. Ivanil oli veel väikelapsena surnud noorem õde. 1669, kui Ivan oli 2-aastane, suri tema ema. 1671 abiellus isa uuesti Natalja Narõškinaga ning Ivanile sündisid poolvend Peeter I ja kaks poolõde, kellest kumbki ei abiellunud ja noorem suri pisikesena. Ivan V oli nii füüsiliselt kui vaimselt raske puudega ja valitses vaid nimeliselt. 1689. aastani valitses tema asemel ta õde Sofia Aleksejevna, kelle Peeter I saatis hiljem Novodevitši kloostrisse nunnaks. Sellest peale valitsesid Ivan ja Peeter Venemaad koos. Kuigi Ivani nimetati vanemaks tsaariks, ei olnud ta võimeline riiki juhtima. Ta osales üksnes kiriklikel tseremooniatel. Ta abiellus 1684. aastal Praskovja Saltõkovaga (1664–1723) ja neil oli 5 tütart. Neist Anna Ivanovna sai Venemaa keisrinnaks (1730–1740) ja Jekaterina Ivanovna tütre Anna Leopoldovna poeg Ivan VI Venemaa keisriks ning Anna Leopoldovna tema eest regentvalitsejaks aastatel 1740–1741. Kui Ivan oli 27-aastane, kirjeldasid välissaadikud teda enneaegselt vananenuna, ta oli siis juba peaaegu kiilas ja peaaegu pime ning osalt halvatud. Kaks aastat hiljem ta suri. Kuna tal poegi polnud, siis mingit pärilusprobleemi ei tekkinud, vaid Peeter I võttis kogu võimu enda kätte.
Plagu

Plagu on mingi organisatsiooni või ametiisiku lipp. Plaguks nimetatakse ka kahe väljaga lipu suuremat välja. (Laiemas tähenduses on plagu lipu teine nimetus. Meremeeste kõnepruugis tähendab plagu ka laevalippu). Sõna tuleb arvatavasti hollandi sõnast vlag või saksa sõnast Flagge. Euroopa Liidu lipp ÜRO lipp Olümpialipp Punase Risti lipp WHO lipp
Pjotr Semjonov-Tjan-Šanski

Pjotr Semjonov-Tjan-Šanski (vene keeles Пётр Петрович Семёнов-Тян-Шанский, kuni 1906 – Pjotr Semjonov, 14. jaanuar (2. jaanuar vkj) 1827 – 11. märts (26.veebruar vkj) 1914) oli vene geograaf, botaanik, statistik, riigi- ja ühiskonnategelane.
Leopold von Schrenck

Leopold von Schrenck (vene keeles Леопольд Иванович фон Шренк; 6. mai (24. aprill vkj) 1826 – 20. jaanuar (8. jaanuar vkj) 1894) oli baltisakslastest Venemaa zooloog, geograaf ja etnograaf. Schrenck oli sündinud Harkivi kubermangu Sumõ maakonnas Hiteni mõisas. Ta lõpetas Tartu ülikooli 1850. aastal filosoofia magistri kraadiga ning aastatel 1853–1857 osales Siberi idaranniku looduse uurimisel. 1854–1855 aastate talvel ta oli käinud Sahhalini saare läänerannikul ja Tõmi jõel, kus ta uuris Sahhalini pärismaalaste elu. Hiljem õppis ta loodusaineid Berliinis ja Königsbergis. Schrencki järgi on nime saanud näiteks sellised loomad nagu Notoacmea schrenckii; Acipenser shrenckii; Amuuri roninastik Elaphe schrenckii; ida-väikehüüp Ixobrychus eurhythmus (inglise keeles Schrenk's Bittern); Apatura schrenckii.
Pooljuhtrelee

Pooljuhtrelee ehk elektronrelee on relee, milles elektriahelaid katkestavad ja ühendavad mehaaniliste kontaktide asemel pooljuhtlülitused; need lülitused põhinevad enamasti MOSFET-transistoridel või sümmeetrilistel trioodtüristoridel. Elektronreleede oluliseks eeliseks on liikuvate kontaktide puudumine, samuti võimalus teostada neid mikrolülitustena. Selleks et eraldada sisendahel väljundahelast galvaaniliselt, s.t vältida nende vahel elektrilist juhtivust, on elektronrelee sisendlülitusse ühendatud optron. Optoelektroonilise pooljuhtreleena kasutatakse niisugust optilist paari, mille tüürahelas on infrapuna-valgusdiood ja koormusahelas MOSFET-fototransistor. Solid state relay glossary of terminology
Keelrelee

Keelrelee (varasem nimetus: herkonrelee) on vooluahelate lülitamise seadis, mille kontaktipaari vetruvad magnetmaterjalist keeled paiknevad hermeetiliselt suletud kestas (harilikult klaastorus); see kest on kontaktide sädelemise vähendamiseks täidetud inertgaasiga. Keelte kontakteeruvad pinnad on kullatud või hõbetatud ja asetsevad teineteisest 30–150 μm kaugusel. Releel võib olla ka mitu kontaktipaari. Termini herkonrelee asemel on praegusajal rohkem kasutusel keelrelee (herkon pärineb vene keelest: герко́н on moodustatud sõnadest герметичный контакт). Ingliskeelses kirjanduses on selle seadme nimetuseks lülitina reed switch või releena reed relay. Keelkontakte lülitatakse (suletakse või lahutatakse) magnetväljaga, mida tekitatakse kas elektrivooluga või püsimagnetiga. Elektrivoolu abil tekitatakse magnetväli samamoodi nagu tavalises, lahtiste kontaktidega elektromehaanilises relees elektromagneti abil, mille induktiivpool ümbritseb kontakte. Kui pooli mähisesse vool sisse lülitada, siis kujunevas magnetväljas kontaktipaari pooled magneetuvad, nii et nende kontakteeruvatel otstel moodustuvad erinimelised magnetpoolused (mis teatavasti omavahel tõmbuvad teineteise poole) ja piisava väljatugevuse korral kontaktid sulgevad vooluahela. Tüürvoolu väljalülitamisel eemalduvad vetruvate kontaktipoolte otsad teineteisest, katkestades kontaktidega ühendatud vooluringi. Samalaadselt saab keelkontakte tüürida (sulgeda ja lahutada) püsimagneti lähendamise ja eemaldamisega. Niisuguseid lülitusseadiseid ‒ magnetkontakte ‒ kasutatakse näiteks valvesignalisatsioonis. Keelkontakt monteeritakse ukse (või akna) piidasse ja püsimagnet sellega kohakuti ukse välisserva. Kui ukse avamisel püsimagnet keelkontaktist eemaldub (näiteks 10 mm võrra), siis magnetvälja mõju nõrgeneb sedavõrd, et kontaktkeeled eemalduvad teineteisest, katkestades relee juhtvoolu ahela, ning relee annab signaali häireseadise töölerakendamiseks. Keelreleesid valmistatakse ka pindmontaažiks, samuti mikroteostuses integraallülituste tarvis. Need on võimelised lülitama ülinõrku signaale, mille pinget mõõdetakse nanovoltides, voolu femtoamprites ja lülitamissagedust megahertsides. Tööiga võib ulatuda miljardite lülitamistsükliteni. Keelreleed kui lülitit iseloomustavad: füüsilised mõõtmed (mm) tundlikkus magnetvälja suhtes maksimaalne lubatud pinge (V) maksimaalne lubatud vool (A) elektriliste kontaktide arv lülituse iseloom (sulguv, avanev, ümberlülitav) lülituse kiirus vastavasse magnetvälja jõudes (s) kontaktide algasendi taastumine vastavast magnetväljast eemaldudes (s) töötsüklite arv ehk eluiga Igapäevaelus võib keelreleed leida jalgratta spidomeetri komplektidest või turvasüsteemidesse kuuluvatest ukseanduritest. Vajadus keelrelee järele tekib olukordades, kus elektrilisi lülitusi on vaja sooritada nii perioodiliselt kui erisugusetihedusega, seetõttu leidub neid ka automatiseeritud tootmisseadmetes. Keelkontakttajur What is a reed relay?
Magnetkontakt

Magnetkontaktiks nimetatakse niisugust keelreleed, mille keelkontakte lülitatakse püsimagneti magnetvälja tugevuse muutmisega.