laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Ernst Johann von Biron

Ernst Johann von Biron (õigemini Ernst Johann von Bühren; läti keeles Ernsts Johans Bīrons; vene keeles Эрнст Иоганн Бирон; 23. november 1690 Kalnciems – 29. detsember 1772 Jelgava) oli Kuramaa hertsog. Ernst Johann von Bühren sündis Kuramaal väikeaadliku peres. Ta käis Königsbergi ülikoolis, kuid visati sealt vääritu käitumise pärast välja. 1714. aastal siirdus Bühren Venemaale, kus tema nime hakati kirjutama prantsuspärasemalt – Biron. Ta tegutses Peeter I poja Aleksei Petrovitši abikaasa Charlotte Christine õukonnas, hiljem sidus end aga Kuramaa hertsoginna Anna Ivanovnaga. Kui too 1730. aastal Venemaal võimule sai, muutus Biron üheks Venemaa keisririigi mõjuvõimsaimaks meheks. 1737. aastal suri Kettlerite dünastia Kuramaal välja ning Poola kuningas August III, kelle vasall Kuramaa hertsogiriigi valitseja oli, nimetas Bironi Venemaa keisrinna (1730–1740) Anna Ivanovna nõusolekul uueks Kuramaa hertsogiks. Biron, kes juba oli endale hankinud tohutu varanduse, jätkas seda ka Kuramaa hertsogina. Ta laskis rajada suurejoonelise Jelgava ja Rundale palee ning tema eluviisi kadestasid koguni Prantsusmaa kuninga õukonna liikmed. 1740. aastal keisrinna Anna suri, ning ehkki Biron määrati seejärel Venemaa keisririigi regendiks, ei kestnud tema ülemvõim kaua. Juba kolm nädalat hiljem võttis Burchard Christoph von Münnich ta vahi alla ning esialgu mõisteti ta surma. Hiljem muudeti karistus aga eluks ajaks asumisele saatmiseks Siberisse. 1762. aastal aga, kui võimule sai Peeter III, kutsuti vana Biron tagasi keisri õukonda. Aasta hiljem määras Katariina II ta uuesti Kuramaa hertsogiks. 1769. aastal loobus ta troonist oma poja Peteri kasuks ja suri kolm aastat hiljem oma luksuslikus Jelgava palees. Püha Andreas Esmakutsutu orden (1. oktoober 1730, võeti ära 8. november 1740, ennistati 24. märts 1762) Rundāle loss 2008. aastal. Vaade pargi poolt Vaade Rundāle lossi peasissepääsule
Peter von Biron

Peter von Biron (ka Peter von Bühren; 15. veebruar 1724 – 16. jaanuar 1800) oli Kuramaa hertsog 1769–1795. Ta oli viimane iseseisev Kuramaa hertsogiriigi hertsog. Peter oli Ernst Johann Bironi poeg. 1740. aastal pidi ta koos isaga minema pagendusse Siberisse, kuid naasis sealt 1762. aastal. 1769. aastal loobus isa Kuramaa troonist tema kasuks. Peter osutus üpris valgustusmeelseks valitsejaks, 1775. aastal rajas ta akadeemilise gümnaasiumi Academia Petrina Miitavisse, mis siiski ülikooli õigusi kunagi ei saanud. Lisaks teostas Peter ka mõningaid haridusreforme. 1792. aastal puhkes Kuramaal aga tänu Prantsuse revolutsioonile rahulolematus ning "möldrimässu" käigus piirati koguni hertsogilossi. 1794. aastal pingestus olukord veelgi, kui Poola ülestõusnud ka Kuramaale tungisid. Seepeale kutsus hirmunud hertsog appi Venemaa keisririigi väed, mis sealt aga enam ei lahkunudki. 1795. aastal sunniti Biron troonist loobuma ning Kuramaa hertsogi tiitel liideti Venemaa keisri tiitliga. Haldusreformi käigus moodustati Kuramaa hertsogiriigi territooriumil Kuramaa kubermang Venemaa keisririigi koosseisus. Oma osa oli siin ka sellel, et Peteril polnud meessoost järglasi. Oma viimased eluaastad elas Peter Biron Saksamaal. Pensionipõlve tegi mugavamaks Venemaalt saadud kopsakas valuraha. Püha Andreas Esmakutsutu orden (14. veebruar 1740)
Mait Maltis

Mait Maltis (sündinud 23. veebruaril 1951) on eesti poplaulja. Ta on lõpetanud Tallinna Õhtukeskkooli 1972. aastal. Lauljateed alustas ta 1968. aastal ansamblis Lüürikud. Enne seda oli ta laulnud lühemat aega solistina Raivo Diksoni juhendatud naisansamblis. Peale Lüürikute tegutsemise lõppu 1972.aastal (liikmeid kutsuti sõjaväeteenistusse), laulis Maltis paar aastat restoran-varietees Kihnu Jõnn. Peale sunduslikku ajateenistust Nõukogude armees asus Maltis tööle restorani Kungla ansambli solistina. Noort solisti märkas Kustas Kikerpuu ning kutsus teda telesaadetesse esinema. Tuntust kogunud Mait Maltis liitus ansambliga Vitamiin 1980. aastal. Tema repertuaari kuulusid enamasti lööklaulud ja kantrimuusika. Kuna ansamblil olid pikad kontsertturneed mööda Nõukogude Liitu, lahkus paiksemat eluviisi soovinud Maltis 1984. aastal ansamblist. Laulnud lühikest aega ansamblis Artell, asus ta solistina pikemaks ajaks tööle hotelli Olümpia varietees. 1990. aastatel esines Maltis Tallinn–Helsingi ja Tallinn-Stockholmi liinil sõitvatel laevadel. Hiljem on Maltis andnud kontserte nii solistina kui ka koos poegade Mikko ja Jaakko Maltisega. Jaanuaris 2011 astus Maltis Keskerakonda. Ta kandideeris 2011. aasta Riigikogu valimistel Keskerakonna nimekirjas valimisringkonnas nr. 9 ja sai 195 häält. 2015. aasta Riigikogu valimistel kandideeris valimisringkonnas nr 8, talle anti 129 häält ning ta ei osutunud taas valituks. 2013. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel kandideeris ta Keskerakonna nimekirjas Tallinna linnavolikogusse ja 2017. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel Saue valla volikogusse, kuid valituks ei osutunud. Mait Maltise tuntumad laulud on "Teel koju", "Must kohv", "Kauge aeg", "Tule lähemale", "Dolores", "Lolita", "Gloria", "Marina" jt. "Teel koju" CD 1997 (Buschmann & Ko) "Kutse tantsule nr:10 Dolores" CD 1998 (Aidem Pot) "Las ma olen ainus" CD 2000 (Hitivabrik) "Aega peatada ei saa" CD 2002 (Records 2000) "Minu parimad" CD 2002 (Hitivabrik) "Eesti kullafond: Mait Maltis" CD 2004 (Hitivabrik) "Teel koju" CD 2005 (Hitivabrik) Tal on viis last: Margo, Mikko, Jakko, Mari-Liis ja Kristo Maltis. "Eesti kullafond" Maltised ei saa enam pidama. elu24.postimees.ee, 24. märts 2010. Mait Maltis oli naisansambli solist. ohtuleht.ee, 30. oktoober 2004 [elu24.postimees.ee Mait Maltis: Pere keskel kogun jõudu.] videvik.ee, 2001. Ansambel Vitamiin. Mait Maltis on pidevalt täiskasvanud poegadega koos.... ohtuleht.ee, 10. jaanuar 2020. http://www.vvk.ee/index.php?id=12655&pid=6757&cid=17072 Valimiste arhiiv. vvk.ee/arhiiv. Mait Maltis. Discography. Mait Maltis soovitab lapsi teha viiekümneselt. Elu24.ee, 21.09.2007. Mait Maltise meeldejäävaim esinemine lõppes Padaorus 20-tunnises lumevangis. melu.goodnews.ee. Laulma peab kogu aeg, nii palju kui võimalust on. kuma.ee, mai 2008.
Aldo Vaharo

Aldo Vaharo (kuni 1936 Alfei Voldemar Freudenstein; 23. märts 1914 Tallinn – 16. september 1982 Paramus) oli eesti vaimulik. Ta lõpetas 1932. aastal Tallinnas Jakob Westholmi Gümnaasiumi. Olles ajateenistuses, lõpetas Kaitseväe Ühendatud Õppeasutiste Sõjakooli Tondil inseneriväe aspirantide klassis ülendamisega lipnikuks. 1933. aastal siirdus Tartu Ülikooli usuteadust õppima. Kuna töötas vahepeal riigiteenistuses, jäi osa õpinguist puudu lõpetamiseks, kui usuteaduskond 1940. aastal suleti. Pärast seda töötas mitme koguduse juures. Sõjavankri lähemale veeredes kutsuti lipnik Aldo Vaharo tegevteenistusse, kus ta formeeris inseneriväe kompanii. Algul oli tema kompanii Narva all Kuremäe kloostri joonel, hiljem saadeti Tartu alla. Rinde lagunemisega seoses põgenes ta Saksamaale. Rahu saabudes asus ta Taani piiri ääres. Seejärel siirdus ta Inglise tsoonis asuvasse Göttingeni Ülikooli usuteaduskonda, et stuudium lõpule viia. Prooviaasta möödus Göttingenis ja pärast seda ordineeriti ta Oldenburgis 14. augustil 1949 õpetajaks. Teenis eestlasi Eutinis, Hamburgis, Lübeckis ja mujal eestlaste keskustes. 13. jaanuaril 1951 jõudis ta USA-sse. Jätkas õpinguid Missouri Sinodile kuuluvas Concordia teoloogilises seminaris Saint Louises Missouri osariigis. Töötas aastaid New Yorgi piirkonnas koos Conrad Klemmeriga, teenides nii Bostoni, Patersoni kui ka teiste piirkondade eestlasi. Konrad Veem Eesti Vaba Rahvakirik Dokumentatsioon ja leksikon EVR Stockholm 1988 Eesti Kirik nr.4. 1979
John Lindström

John Lindström (ka Johan Lindström; 11. juuli 1909 Vormsi – 10. august 1985 Stockholm) oli rannarootsi päritolu Eesti ja Rootsi vaimulik. John Lindström sündis Vormsi saarel, ta esivanemad olid Kärdla rootslased. Ta lõpetas 1930. aastal Läänemaa Ühisgümnaasiumi. Pärast seda oli sõjaväeteenistuses Narvas, kus ta õiendas allohvitserieksamid ja paigutati siis noori kaitseväelasi õpetama. Tartu Ülikooli astunult õppis ta algul arstiteaduskonnas, kuid läks varsti üle usuteaduskonda, mille lõpetas 5. veebruaril 1937. Mõni päev hiljem astus ta Uppsala Ülikooli, kus ta sooritas praktilise teoloogilise proovi (see on ette nähtud Rootsi kirikuõpetaja õiguse omandamiseks). Kevadel 1937 asus ta Konsistooriumi loaga ametisse õpetajana Noarootsi koguduses, kus ta pidas igal pühapäeval kaks peajumalateenistust, ühe eesti, teise rootsi keeles. Õpetajaametisse ordineeriti ta 19. detsembril 1937 Tallinna Toomkirikus. Sügisel 1937 määrati John Lindsröm ta omal palvel Ruhnu koguduse õpetajaks. See sündis ka Rootsi kiriku meremeeste misjoni instituudi tolleaegse esimehe peapiiskop Erling Eidemi nõusolekul, kuna õpetaja palk maksti mainitud institutsiooni poolt. Ruhnu usuelu võis võrrelda Lääne-Rootsi, eriti Bohusläni kristliku vagadusega. Vabausukalduvusi, nagu Noarootsis, Ruhnus ei olnud. Lisaks määrati ta Ruhnu algkooli juhatajaks ja õpetajaks. John Lindström emigreerus 1940. aastal Rootsi. Juba 1941. aastal oli ta kiriku- ja kooliõpetaja Lääne-Rootsi saartel Göteborgi piiskopkonnas. Kevadel 1947 sooritas ta Rootsi algkooliõpetajaeksami Göteborgi seminaris. Ta oli umbes neli aastat kirikuõpetaja Norrtäljes, olles ühtlasi usuõpetajaks sealses gümnaasiumis. Ta töötas ka kui rügemendiõpetaja (olles leitnandi auastmes) Kungliska Stockholms Luftvärnsregemente, teenistuse lõppedes sai ta aumärgi hea teenistuse eest. Seejärel määras Uppsala Konsistoorium John Lindströmi vikaarõpetajaks Sigtuna piirkonda (kuhu kuulusid lisaks Sigtunale ka Vassunda ja Haga kogudused), hiljem Knivsta piirkonnas. Sigtuna linnas oli ta usuõpetajaks kohalikus gümnaasiumis ja oli vähe aega rootsi keele õpetaja. Märsta algkoolis oli ta usuõpetuse ja kehalise kasvatuse õpetaja. Aastal 1967 valis Enskede kogudus Stockholmis Lindströmi teiseks õpetajaks. Ka Stockholmis töötas ta kooliõpetajana, õpetades Enskelde gümnaasiumis tulevastele õpetajatele eetikat ja mentaalhügieeni. Kevadel 1972 sai ta Uppsala Ülikoolist teoloogialitsentsiaadi kraadi uurimuse "Naturrätten hos Samuel Pufendorf och hans uppgörelse med ortodoxin" eest. Aastal 1973 valiti Lindström Uppsala piiskopkonnas asuvas Tolfta koguduses koguduseõpetajaks (kyrkoherde). Tema introduktsiooni viis peapiiskopi nõusolekul ja Lindströmi soovil läbi emeriitpiiskop Sven Danell. Tolfta koguduseõpetaja amet kõrval oli ta ka Tierpi haigla õpetajaks. Emerituuri jäämisel sügisel 1975 sai ta Rootsi kuningalt LNO medali. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 18. detsember 2008. Vaadatud 11. juunil 2010.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Konrad Veem Eesti Vaba Rahvakirik Dokumentatsioon ja leksikon EVR Stockholm 1988 Eesti Kirik nr. 5. 1979
Männiku malevkond

Männiku malevkond on Kaitseliidu Harju maleva eksterritoriaalne allüksus, mis tegutseb alates 2003. aastast terve Harjumaa piirkonnas. Tegevusalaks on kõik see, mis aitab edukaid lahinguid läbi viia ehk alates tagalatoetusest, lõpetades mineerimise ja demineerimisega. Männiku malevkond on välja kasvanud 2003. aastal loodud Männiku üksikkompaniist. Kuna 2010. aastaks oli Männiku üksikkompanii liikmete arv kasvanud üle 300, sai see 1. juunil 2010 malevkonna õigused. Männiku üksikkompanii eelkäijaks oli Harju maleva staabiüksus, mis loodi 11. mail 1992. aastal. Kaitseliit (3. juuni 2010). "Harju maleva Männiku üksikkompanii kasvas malevkonnaks". Vaadatud 15. märtsil 2024. Malevkonna koduleht Malevkonnast Kaitseliidu kodulehel
Valdur Ohakas

Valdur-Olev Ohakas (26. detsember 1925 Tallinn – 16. veebruar 1998 Tallinn) oli eesti maalikunstnik. Ta õppis Tallinna 21. Algkoolis, Tallinna II Progümnaasiumis, Tallinna Kaubanduskoolis ja Tallinna Õhtutehnikumis. Aastatel 1942–1943 õppis ta Tallinna Kujutava ja Rakenduskunsti Koolis Eerik Haameri ja Johannes Greenbergi käe all. Aastatel 1943–1944 oli ta mobiliseerituna Saksa sõjaväes. 1944–1948 õppis Tartu Riiklikus Kunstiinstituudis Johannes Võerahansu ja Elmar Kitse juhatusel, kuid kool jäi lõpetamata, kuna 1949. aastal ta arreteeriti koos rühma kunstiüliõpilastega ja saadeti Kasahhi NSV-sse Karagandõ oblastisse Vorkuta vangilaagrisse. Ta vabanes sealt 1956. aastal. Näitustel esines ta alates 1946. aastast, alates 1959. aastast oli Eesti NSV Kunstnike Liidu liige. Valdur Ohakas osales 1960. aastate eesti kunsti uuenemisprotsessis ning suhtles tihedalt Ülo Soosteri ja paljude Tartu ning Tallinna kunstnikega. Kunstniku loomingu kõrgajaks olid 1960–1970ndad, mil tema mitmekülgses loomingus olid kesksel kohal romantilised maastikuvisioonid. 1950. aastate lõpu loomingut iseloomustab nn "karm stiil" ("Pirita", 1959). 1960. aastate alguses viljeles peamiselt natüürmorti, kus muutub üha olulisemaks koloriit ja heleda-tumeda kontrast ("Natüürmort kaladega", 1965; "Vanad asjad", 1968). 1960. aastate lõpust küündis geometriseeriv laad sageli abstraktse või sürrealistlikuni ("Natüürmort kannuga", 1970; "Linn", 1973; "Antiik", 1974). 1960. ja 1970. aastail olid kesksel kohal romantilised maastikuvisioonid ("Mütoloogiline maastik" 1971; "Järvede org sügisel", 1978; "Tee", 1982). Kunstnik Raoul Kernumees oli Valdur Ohaka ema vend. Maire Toom, Valdur Ohakas, Eesti NSV Riiklik Kunstimuuseum, 1977 Eesti entsüklopeedia. Kd.14 : Eesti elulood. Lk. 335 Valdur Ohaka nekroloog, Sirp, 20.02.1998 Eesti entsüklopeedia. 14. köide: Eesti elulood. Lk. 335. Raimu Hanson. "Kunstnik hoiab sõbra teoseid kunstihuviliste tähelepanu all" Tartu Postimees, 15. jaanuar 2018
Pilvi Ojamaa

Pilvi Ojamaa (kuni 1951 Puppart, 1951–1962 Uuk 21. detsembril 1930 Tallinnas) on eesti klaasikunstnik. 1956. aastal lõpetas Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi cum laude professor Maks Roosma õpilasena. 1956–1958 töötas Leningradi Kunstilise Klaasi tehases kunstnik-graveerijana. Töötanud Tallinnas tehastes Flora 1958–1965. Pilvi Ojamaa asus pärast Ingi Vaheri lahkumist 1965. aastal tööle Tarbeklaasi ja töötas seal 1991. aastani. Ojamaa sulandus oma käekirjaga Tarbeklaasi tollasesse kujundusmaastikku suurepäraselt. Tema esimesteks tuntuks saanud kujunduslahendusteks olid lihtsavormiliste klaaside sari "Re" (1966) ja komplekt "Valli" (1971), millele vastandub 1971. aastast pärinev vaas "Kuljus". 1980.–1990. aastatel kavandas ta hulgaliselt klaasisarju ("Holly", "Aroom"), pressklaasist nõudesarja "Adam" ning lopsakalt dekoratiivse vabalt puhutud komplekti "Gondel". Aastatel 1993–1998 töötas Eesti Kunstiakadeemias õppejõuna. Loonud klaaside ja lauanõude komplekte ("Mi ja RE" (1966); "Kuljus" (1968); "Juta" (1971); "Külm" (1971); "Sandra" (1987)). Graveerinud detailirikkaid dünaamilisi figuraalkompositsioone (vaasid "Võimlejad" (1956); "Debüüt" (1984); "Lennule" (1994); "Pääsenud" (1998)). Läbivaks meelismotiiviks on naisekeha. 1958 – kuldmedal ja Diplome d´Honneur, maailmanäitus EXPO 58, Brüssel 1960, 1972, 1979, 1985, 1987 – hõbe- ja pronksmedalid, Üleliiduline rahvamajanduse saavutuste näitus, Moskva. Näituse "Kohalik ilu. Tarbeklaas" pressiteade - Eesti Tarbekunsti- ja Disainimuuseum, 13.09.2016 Eesti entsüklopeedia. Kd.14 : Eesti elulood. Lk.338
Ukraine International Airlines

Ukraine International Airlines (ukraina keeles Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України; Mizhnarodni Avialiniyi Ukrayiny) on Ukraina rahvuslik lennukompanii, mille peakorter asub Kiievis. See teenindab riigisiseseid ja rahvusvahelisi sihtkohti ning kaubatranspordi sihtkohti Lääne-Euroopas. Lennufirma kodulennujaam on Borõspili rahvusvaheline lennujaam. Ukraine International Airlines on Ukraina suurim lennufirma. Araabia Ühendemiraadid Abu Dhabi – Abu Dhabi rahvusvaheline lennujaam Dubai – Dubai rahvusvaheline lennujaam Gruusia Thbilisi – Thbilisi rahvusvaheline lennujaam Iisrael Tel Aviv – Ben Gurioni rahvusvaheline lennujaam Kasahstan Almatõ – Almatõ rahvusvaheline lennujaam Kuveit Kuveidi rahvusvaheline lennujaam [hooajaline] Austria Viin – Viini rahvusvaheline lennujaam Belgia Brüssel – Brüsseli lennujaam Hispaania Barcelona – Barcelona lennujaam Madrid – Barajase lennujaam Holland Amsterdam – Amsterdami Schipholi lennujaam Horvaatia Dubrovnik – Dubrovniki lennujaam [hooajaline] Pula – Pula lennujaam [hooajaline] Split – Spliti lennujaam [hooajaline] Itaalia Milano – Malpensa lennujaam Napoli – Napoli lennujaam Rooma – Leonardo da Vinci lennujaam Portugal Lissabon – Portela lennujaam Prantsusmaa Nice – Nice'i Côte d'Azuri lennujaam Pariis – Charles de Gaulle'i lennujaam Saksamaa Berliin – Tegeli lennujaam Frankfurt – Frankfurdi lennujaam Soome Helsingi – Helsingi Vantaa lennujaam Šveits Genf – Genfi lennujaam Zürich – Zürichi lennujaam Ukraina Donetsk – Donetski rahvusvaheline lennujaam Kiiev – Borõspili rahvusvaheline lennujaam Kodulennujaam Lviv – Lvivi rahvusvaheline lennujaam Odessa – Odessa rahvusvaheline lennujaam Simferopol – Simferopoli rahvusvaheline lennujaam Ühendkuningriik London – Londoni Gatwicki lennujaam  Pikemalt artiklis Ukraine International Airlinesi lend 752 Ukraine International Airlinesi lennukid (2010. aasta mai seisuga): Ukraine International Airlinesil on koodijagamise lepingud järgmiste lennufirmadega: Adria Airways (Star Alliance) Air France (SkyTeam) Alitalia (SkyTeam) Austrian Airlines (Star Alliance) Brussels Airlines (Star Alliance) Etihad Airways Finnair (Oneworld) Georgian Airways Iberia (Oneworld) KLM (SkyTeam) Swiss International Air Lines (Star Alliance) TAP Portugal (Star Alliance) Power structure Ukraine International Airlines. Retrieved July 26, 2023.
Madis Oviir

Madis Oviir (16. juuli 1908 Ojaäärse küla, Vigala kihelkond – 2. juuli 1999 Viru-Jaagupi) oli eesti vaimulik. Õppis Nurtu külakoolis ja Velise 6-klassilises koolis, aastatel 1923–1929 õppis Haapsalu Õpetajate Seminaris. Aastatel 1929–1930 oli Pumbioja Kooli juhataja Vändras, 1930–1931 teenis sundaega sõjaväes. 1932–1934 oli õpetaja Liivi algkoolis Läänemaal Jõgisoo vallas. Aastatel 1934–1940 juhatas Märjamaa vallas Tolli algkooli, 1940–1944 oli koolijuhataja Märjamaa algkoolis. 1944 sügisest oli Valgu mittetäieliku keskkooli direktor, sealt saadeti ta sunnitööle. Oli aastatel 1944–1956 sunnitööl Kaug-Idas Magadani sunnitöölaagris. Usuteadust hakkas õppima aastal 1939 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas, kuid seoses usuteaduskonna likvideerimise, sõja ja sunnitööga jäid õpingud pooleli. Õpingud jätkusid pärast sunnitööd Usuteaduse Kõrgemas Katsekomisjonis aastast 1956. Prooviaastal oli ta Nõmme Rahu koguduses. Madis Oviir ordineeriti 26. detsembril 1958 Tallinna toomkirikus aseõpetajaks. Usuteaduse Kõrgema Katsekomisjoni lõpetas ta aastal 1963. Õpetajaõigused sai ta 31. mail 1963. Aastatel 1958–1960 oli ta vikaarõpetaja, seejuures aastal 1960 Tallinna praostkonna vikaarõpetaja. 1959–1994 oli ta Viru-Jaakobi koguduse õpetaja, hooldades samal ajal Tudu kogudust. Emerituuri jäi ta aastal 1994. Madis Oviir suri aastal 1999 ja ta on maetud Viru-Jaagupi kirikuaeda. Madis Oviir saatis Eesti Kirjandusmuuseumi 6000 lehekülge rahvaluulet. Tal oli suur piiblikogu. Oma elu jooksul ta avas ja pani üles 21 ausammast. Riigikontrolör Mihkel Oviir on tema poeg, tema pojatütar Liisa Oviir oli ettevõtlusminister Taavi Rõivase teises valitsuses. Tema vanaisa vennapoeg oli märtrisurma surnud misjonär Evald Oviir. Orden "Pro Estonia" Eestimaa Rahvarinde poolt 25. märtsil 1989 Kuldristi kandmise õigus seoses kauaaegse ustava töö eest EELK-s 1. juulil 1993 Konrad Veem Eesti Vaba Rahvakirik : Dokumentatsioon ja leksikon. EVR Stockholm 1988 EE 14. köide lk. 649 https://eelk.ee/elulood/oviir_madis.html Ilme Sepp. Kooli- ja kirikuõpetaja Madis Oviir. Eesti Kirik, 6. august 2008 Ilme Sepp. Kodulugu: Madis Oviir jättis kustumatu jälje. Virumaa Teataja, 22. juuli 2008 Ilmar Palli. Oviiride lugu: poliitvangist pastor, Aafrikas tapetud misjonär, riigikontrolör... Maaleht, 7. august 2008
Vabadussõda (täpsustus)

Vabadussõda võib tähistada mitmeid sõdu: Eesti Vabadussõda aastatel 1918–1920 Läti Vabadussõda aastatel 1918–1920 Leedu Vabadussõda aastatel 1918–1920 Soome Kodusõda aastal 1918 Karjala ülestõus aastatel 1921–1922 Iseseisvussõda
Stray Cats

Stray Cats on USA neo-rockabilly ansambel, mis loodi 1980. aastal. Brian Setzer (vokaal, kitarr) Lee Rocker (kontrabass) Slim Jim Phantom (trummid) Tommy Byrnes (kitarr; 1984) "Stray Cats" (1981; ainult Suurbritannias) "Gonna Ball" (1981; ainult Suurbritannias) "Built for Speed" (1982; USA debüüt) "Rant N' Rave with the Stray Cats" (1983) "Sixteen Candles" (1984) "Rock Therapy" (1986) "Blast Off!" (1989) "Let's Go Faster!" (1990) "Best of the Stray Cats: Rock This Town" (1990) "Choo Choo Hot Fish" (1992) "Original Cool" (1993) "The Best of Stray Cats" (1998) "Forever Gold" (2002) "Rumble in Brixton" (2004) "Alley Cat Rumble" (2006; live) "Runaway Boys" / "My One Desire" (1980) "Rock This Town" / "Can't Hurry Love" (1981) "Stray Cat Strut" / "Drink That Bottle Down" (live) (1981) "You Don't Believe Me" / "Cross That Bridge" (1981) "Little Miss Prissy" / "Sweet Love On My Mind" (live) & "Something Else" (live) (1981) "(She's) Sexy + 17" / "Lookin' Better Every Beer" (1983) "Rebels Rule" / "Looking Out My Backdoor" (1983) "Bring It Back Again" / "Runaway Boys" (live) (1989) "Gina" / "Two Of A Kind" (1989) "Rock This Town" / "You Can't Hurry Love" (1982) "Stray Cat Strut" / "You Don't Believe Me" (1982) "(She's) Sexy + 17" / "Lookin' Better Every Beer" (1983) "I Won't Stand In Your Way" / "I Won't Stand In Your Way" (a cappella) (1983) "Look At That Cadillac" / "Lucky Charm" (1984) "Little Miss Prissy" / "Cross That Bridge" (1981) http://straycats.com/
David Friedrich Ignatius

David Friedrich Ignatius (5. aprill 1765 Tartu – 30. detsember 1834 Hageri) oli eesti vaimulik. Õppis 1777–1781 Halberstadti koolis, usuteadust õppis aastatel 1781–1785 Halle Ülikoolis. Hageri koguduse õpetajaks kutsuti 3. novembril 1791. Ordineeriti õpetajaks 18. jaanuaril 1792. Oli seejuures alates 30. jaanuarist 1814 Eestimaa konsistooriumi assessor; Lääne-Harju praostkonna abipraostiks sai 3. juulil 1833, praostiks 8. märtsil 1834. Ta toetas oma koguduses vennastekoguduse liikumist, tema toel saadi maad Sutlemal ning ehitati Hageri kihelkonna palvemaja. Ta asutas pastoraati pansionaadi, kus kasvandikele õpetati ka joonistamist. David Friedrich Ignatiuse kirjutised kandsid pealkirja "Esthona". Samuti oli ta oma ülikooliaegse sõbra Otto Wilhelm Masingu Marahwa Näddala-Lehe kaastööline. Lisaks oli ta kaasatud eestikeelse piiblitõlke ettevalmistamise komisjoni, kuid kuna talle ei meeldinud kohustused väljaspool oma kogudust, siis ta ei võtnud komisjoni tööst osa. Aastal 1817 astus ta nagu Otto Wilhelm Masing Tallinna vabamüürlaste looži liikmeks. Tema isa oli Tartu eesti koguduse köster ja vennastekoguduse tegelane Michael Ignatius (1713–1777). Tema väimees (tütre Johanna Wilhelmine Anna Caroline mees) Carl Johann Koch oli pärast tema surma Hageri Lambertuse koguduse õpetaja, poeg Otto Friedrich Ignatius oli andekas maalikunstnik. Liivi Aarma Põhja-Eesti vaimulike lühielulood 1525–1885 Tallinn 2007
Paul-Gerhard Hörschelmann

Paul-Gerhard Hörschelmann (10. detsember 1931 Nõmme – 24. detsember 2023) oli Eestis sündinud baltisaksa vaimulik. Lõpetas gümnaasiumi Lüchowis (Lüchow-Dannenbergi maakonnas, Alam-Saksi liidumaal). Usuteadust õppis ta Tübingeni, Heidelbergi ja Kieli ülikoolis. Ordineeriti õpetajaks 8. mail 1960. Aastatel 1960–1966 oli ta õpetaja Flintbekis (Rendsburg-Eckernförde kreisis, Schleswig-Holsteini liidumaal). Alates 1966 oli sotsiaalpastor ja liidumaa esindaja meestetöös Põhja-Elbe Evangeelses Luterlikus Kirikus. Alates 1972 Saksamaa Evangeelse Kiriku (EKD) meestetöö eesistuja, seejärel uuringute juht Sönnebüllis Bredstedti lähedal (Nordfrieslandi kreisis, Schleswig-Holsteini liidumaal). 1996–1998 oli Hörschelmann Usuteaduse Instituudi rektor. Tema isa Gotthard Hörschelmann oli Nõmme Saksa Lunastaja koguduse õpetaja, isapoolne vanaisa Paul Alexander Robert Hörschelmann oli Vändra ja Tallinna Oleviste koguduse õpetaja, emapoolne vanaisa oli Hageri koguduse õpetaja Konstantin Thomson. Vend Werner Hörschelmann (1938–2022) (de:Werner Hoerschelmann) oli vaimulik. Eesti Evangeelne Luterlik Kirik. Teatmik seisuga 23. aprill 1998. Tallinn 1998 Lexikon deutschbaltischer Theologen seit 1920. Bearbeitet von Wilhelm Neander. 2 auflage 1988, bearbeitet von C. Helmut Intelmann