laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Haamerite näitusemaja

Haamerite näitusemaja oli Eerik Haameri eramuuseum, mis tegutses aastatel 2005-2011 Kuressaares aadressil Vallimaa tänav 15a. Maja on ehitatud kolme tuntud saarlase – insener Eugen Haameri, pastor Harri Haameri ja kunstnik Eerik Haameri – kunagise sünnikodu krundile. Idee näitusemaja avada tekkis kunstnik Eerik Haameri ja tema venna, vaimulik Harri Haameri lastel, kes otsustasid ehitada 1980. aastatel lammutatud maja asemele uue, rootsipunase ja funktsionaalse hoone, et näidata Eerik Haameri töid "kunstile soodsas, ent ühtaegu inimeselegi mugavas igapäevases elukeskkonnas". Majas näidati valikut Eerik Haameri peamiselt Rootsis maalitud teostest, sh "Kalevipoja" eeposele tehtud illustratsioone. Maja projekteeris Aino ja Oskar Kallase vanema tütre Virve poeg Viljar Päss. See valmis 2004. aasta septembris, galerii avati 2005. aastal. Elamu kujundamisel seati eesmärgiks, et seal toimuksid näitused ja salongi­õhtud. Alumisel korrusel oli kunstigalerii, ülemisel korrusel elas Eerik Haameri tütar Liina Haamer Waller, kes juhatas ka galeriid. 2011. aastal otsustas Liina Haamer Waller tagasi Rootsi oma pere juurde kolida ja näitusemaja suleti külastajatele. 2013. aastal omandas hoone raadioajakirjanik ja kunstikoguja Tõnis Kipper, kes lubas säilitada maja senise funktsiooni. Muuseum küll suleti, kuid maja galeriiosa on siiski võimalik soovijail külastada. Seal on eksponeeritud osa Tõnis Kipperi erakunstikogust (sh Sally von Kügelgeni „Pianist Sophie Menteri (1846–1918) portree". Laanet, Ivika. Tõnis Kipperist sai Haameri-maja omanik. Saarte Hääl, 12. november 2013. Levin, Mai. Mai Levin: Haamerite näitusemaja kui monument Eerik Haamerile. Saarte Hääl, 11. november 2011. Kõrvits, Margit. KODU KUI KUNSTIMUUSEUM | Tõnis Kipperi kodu uks on kunsti­huvilistele valla. Eesti Naine, 23. aprill 2020. Untera, Anne. Kaks väärilist – Eerik Haamer ja Uno Roosvalt. Sirp, 9. märts 2018.
Lehtse koduloomuuseum

Lehtse koduloomuuseum oli 1991-2012 Tapa valla Lehtse alevikus asunud muuseum. Muuseum asus omaaegses Lehtse Hoiu-laenuühisuse "Toetaja" pangamajas. Aastail 2010-2012 oli Lehtse koduloomuuseum Tapa Muuseumi allüksus. Muuseumi asutaja ja juhataja (1991-2010) oli Jüri Freimann. "Lehtse muuseumi tegevus peatus". Virumaa Teataja. 09.12.2012. Vaadatud 23.02.2018. Marika Rajamäe (24.04.2014). "Veel üks osa koduloost jääb alles üle aegade". Järva Teataja. Vaadatud 23.02.2018.
Sagadi muuseum

Sagadi muuseum on muuseum, mis asub Haljala vallas endisaegse Sagadi mõisa alal. Muuseumi väljapanekuid saab näha kolmes hoones: Sagadi härrastemajas ait-tõllakuuris (vaata: RMK Sagadi metsamuuseum) riideaidas http://www.sagadi.ee/muuseum (vaadatud 10.07.2013) Muuseumi koduleht (vaadatud 10.07.2013)
Lihula muuseum

Lihula muuseum on aastal 1995 avatud muuseum, mis asub Lihula linnas Lihula mõisa peahoones. Muuseumis leiab ülevaate Lihula piiskopilinnusest, samuti saab seal näha linnuselt ja selle lähiümbrusest leitud arheoloogilisi leide. Peale selle eksponeeritakse ka Lihula piirkonna etnograafilisi esemeid: rahvariideid, vaipu, saanitekke. Eesti omavalitsuste haldusreformi käigus 2017. aastal liitusid Hanila, Koonga, Lihula ja Varbla vald. 1. detsembril 2018 viidi valla muuseumid ühtse juhtimise alla ja sellega loodi Lääneranna Muuseumid, kuhu kuuluvad Lihula muuseum ja August Tampärgi nimeline Hanila Muuseum. Lihula muuseum muuseum.ee(vaadatud 10.07.2013) Muuseumid Lääneranna vald, 4. oktoober 2023 (vaadatud 5. novembril 2023) Lihula muuseumi koduleht
Kihnu muuseum

Kihnu muuseum on aastal 1974 avatud muuseum, mis asub Kihnu saarel. Muuseumi avamiseks kogus Kihnu kooliõpetaja Anne-Mari Buravkova kaks aastat eksponaate, mille ta sai suuremalt osalt Theodor ja Siinaida Saarelt. Väljapandud üksikobjektid pärinevad aastast 1920 kuni 2020. Muuseum asub omaaegses koolimajas ja tutvustab Kihnuga seotud pärimuskultuuri. Muuseumi juhataja-varahoidja on Maie Aav. Vaade muuseumile 2023. aastal Muuseumi sisevaade Kangasteljed Häll Koolipink http://www.kihnu.ee/index.php?id=72 (vaadatud 10.07.2013) Marju Rebane (august 2020). "MAALEHE ARHIIVIST | Külas Kihnu Virvel: lapsena tahtsin baleriiniks saada, aga kõige põnevam kogemus oli langevarjuhüpe!". Maaleht. Delfi Meedia AS. Originaali arhiivikoopia seisuga 10.11.2022. Vaadatud 10. detsembril 2022. Kogu ekspositsioon ulatub ajas tagasi kuni 100 aastat. Muuseumist Kihnu valla kodulehelt (vaadatud 29.01.2018) "Kihnu muuseum tähistab 40. aastapäeva", Pärnu Postimees, 7. juuli 2014
Walter Norman Haworth

Sir Walter Norman Haworth (19. märts 1883 Chorley, Suurbritannia – 19. märts 1950 Birmingham, Suurbritannia) oli inglise keemik, Nobeli auhinna laureaat. Ta on edendanud orgaanilise keemia arengut. Tema panuseks loetakse selliste optiliselt aktiivsete suhkrute nagu maltoos, tsellobioos, laktoos, gentobioos, melibioos, gentianose, raffinoos, tselluloos, glükogeen, inuliin, tärklis, xylan jpt struktuuri kindlaksmääramist ning sellealaseid uurimistöid. Ta pälvis 1937. aastal süsivesikuid ja C-vitamiini käsitlevate uurimuste eest Nobeli keemiaauhinna. Samal aastal sai keemiaauhinna ka Šveitsi keemik Paul Karrer. Haworth töötas mõnda aega isa juhitavas Rylandsi linoleumivabrikus, kuid alustas vanemate vastuseisust hoolimata keemiaõpinguid Manchesteri ülikoolis. Filosoofiadoktori kraadi omandas ta Göttingeni ülikoolis, tema õpetajaks oli Otto Wallach. 1912. aastal pidas ta loenguid Saint Andrewsi ülikoolis Šotimaal, seal asus ta lähemalt uurima ka süsivesikute keemiaga seotut. 1915. aastaks töötas ta välja suhkrute töötlemise meetodi, mida tänapäeval tuntakse Haworthi metüülimismeetodina (inglise keeles Haworth methylation). Esimese maailmasõja ajal organiseeris ta Saint Andrewsi ülikooli laboratooriumides kemikaalide ja ravimite tootmise. 1925. aastal määrati ta Birminghami Ülikooli keemiaprofessoriks. 1933. aastal tegeles ta koos Edmund Hirstiga C-vitamiini optilise ja isomeerilise struktuuri koostamisega Albert Imre Szent-Györgyi poolt saadetud vesilahustuva C-vitamiini ehk heksuroonhappe näidismaterjali põhjal. Samal aastal teatas ta, et koos Hirstiga õnnestus tal C-vitamiini sünteesida. Haworth ja Szent-Györgyi soovisid molekuli, mille struktuuri Gordon Cox röntgendifraktsiooni abil kinnitas, selle antiskorbuutsete omaduste tõttu ümber nimetada askorbiinhappeks ning kinnitada formaalseks keemiliseks nimetuseks L-askorbiinhape. 1928 – valiti Londoni Kuningliku Seltsi liikmeks 1937 – Nobeli keemiaauhind 1947 – rüütlikslöömine (Knight Bachelor) The Constitution of Sugars (1929) C. Claude Silbert Hudson, Sidney M. Cantor, ADVANCES IN CARBOHYDRATE CHEMISTRY, Volume 6, lk 7–8, 1951, Academic Press, Google`i raamatu osaline veebiversioon (vaadatud 10.07.2013) Nobel Lectures Chemistry (1922–1941), lk 431–432, 1999, World Scientific Publishing, ISBN 981-02-3406-6, Google`i raamatu osaline veebiversioon (vaadatud 10.07.2013) Sissekanne veebilehel www.rsc.org (vaadatud 25.06.2013) Arthur Kornberg, For the Love of Enzymes: The Odyssey of a Biochemist, lk 12, 1989, Harvard University, ISBN 0-674-30776-3 Google`i raamatu osaline veebiversioon (vaadatud 20.06.2013) "Norman Haworth – Nobel Lecture: The structure of carbohydrates and of vitamin C".Nobelprize.org. Nobel Media AB 2013. Web. 10 Jul 2013. Veebiversioon (vaadatud 10.07.2013)
Rob Gonsalves

Rob Gonsalves (1959 Toronto – 14. juuni 2017) oli mustlaspäritolu Kanada kunstnik, kes töötas maagilise realismi stiilis. Gonsalves lõi maale, graafikat ja raamatuillustratsioone. Pärast kolledži lõpetamist töötas ta mõnda aega arhitektina. Pärast edukat esinemist tänavakunsti näitusel Torontos 1990. aastal, pühendas Gonsalves end täielikult maalikunstile. Tema töödele on tugevat mõju avaldanud René Magritte'i ja M. C. Escheri looming. Gonsalvese maagiline realism on katse näidata vaatajale, et see, mis näib võimatu olevat, võib osutuda siiski võimalikuks. Sarah L. Thomson and Rob Gonsalves. Imagine a Night. Kirjastus Simon & Schuster (2003). Sarah L. Thomson and Rob Gonsalves. Imagine a Day. Kirjastus Simon & Schuster (2005). Sarah L. Thomson and Rob Gonsalves. Imagine a Place. Kirjastus Simon & Schuster (2008). Al Seckel. Masters of Deception: Escher, Dali & the Artists of Optical Illusion. Kirjastus Sterling Publishing Company, Inc. (2004). Juulis 2013 oli võimalik raamatuga tutvuda Rahva Raamatu Viru kaupluses). Progressive Art Media progressiveart.com (inglise) Masters of Deception: Escher, Dali & the Artists of Optical Illusion amazon.com Masters of Deception: Escher, Dali & the Artists of Optical Illusion rahvaraamat.ee
Talumaa

Perekonnanime kohta vaata artiklit Talumaa (perekonnanimi). Talumaa ehk vallamaa (saksa keeles Bauernland) oli ajalooliselt Baltimaades mõisa territooriumile jääv ala, mida kasutasid talupojad.. Aastatel 1849–65 eraldati talurahvaseaduste kohaselt talumaast kvoodi- või kuuendikumaa, mis läks mõisniku valdusse. Ülejäänud talumaa osa nimetati Liivimaa kubermangus (välja arvatud Saaremaal) vakumaaks ning Eestimaa kubermangus ja Saaremaal talurendimaaks, seda võis rentida või päriseks müüa ainult talukogukonna liikmetele. Aastatel 1919–1920 Eestis ja Lätis vastu võetud maaseadustega kaotas mõiste "talumaa" juriidilise tähtsuse. Mõisamaa Eesti entsüklopeedia. 12. köide: Eesti A–Ü. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2003, lk 567–568. Eesti entsüklopeedia. 12. köide: Eesti A–Ü. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2003, lk 262.
Nõo koduloomuuseum

Nõo koduloomuuseum (ka: Nõo muuseum) oli aastal 1999 asutatud muuseum, mis tegutses Nõo vallas Voika asulas. Muuseumis sai ülevaate Nõo kihelkonna ja Nõo valla minevikust ja kultuuriloost. Muuseumi eestvõttel on sarjast "Lehekülgi Nõo ajaloost" välja antud kolm osa. Muuseumi tegevus lõpetati 30. juuniks 2023 ja muuseumikogu haldamine anti üle Nõo raamatukogule. http://www.muuseum.ee/et/muuseumid/eesti_muuseumid/by_alphabet?action=details&museum_id=215 (vaadatud 10.07.2013) Muuseumikogu Nõo vald
Ruhnu muuseum

Ruhnu muuseum on aastal 1990 asutatud muuseum, mis asub Ruhnu saarel; Rannarootsi muuseumi filiaal. Muuseumis saab näha ruhnlaste töö- ja tarbeesemeid, fotosid ja tekste Ruhnu saare ajaloo ja looduse teemal. https://web.archive.org/web/20130706170946/http://www.aiboland.ee/Ruhnu%20muuseum/muuseumist (vaadatud 10.07.2013) Muuseumist Rannarootsi muuseumi kodulehel (vaadatud 10.07.2013)
Võrtsjärve järvemuuseum

Võrtsjärve järvemuuseum on aastal 2006 asutatud muuseum, mis asub Elva vallas Vehendi külas.[viide?] Muuseumist Võrtsjärve sihtasutuse kodulehel (vaadatud 10.07.2013)
Sompa raudteejaam

Sompa raudteejaam oli raudteejaam Ida-Viru maakonnas Jõhvi vallas Sompa külas, raudteetsi 4 km kaugusel Jõhvist. Läbi Sompa kulgeb laiarööpmeline Tallinn–Narva raudtee. Naaberjaam Tallinna suunal oli Kohtla ja Narva suunal Jõhvi raudteejaam. Sompa jaamahoone ehitati 1876 aastal, praeguseks on jaamahoone hävinud.
Rein Tamme

Rein Tamme (28. märts 1940 Rakvere – 8. oktoober 2024) oli Eesti ehitusinsener ja poliitik. Ta on lõpetanud 1958. aastal Rakvere 1. Keskkooli, 1961. aastal Tallinna Ehitus- ja Mehaanikatehnikumi ja 1971. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi. Ta töötas aastatel 1964–1989 ETKVL-is, algul ehitusinsenerina, hiljem osakonna-, tootmisala- ja ehitusvalitsuse juhatajana ning keskasutuses Kapitaalehituse Valitsuse juhatajana. Aastatel 1990–1992 oli ta Eesti Vabariigi Ülemnõukogu liige, sealhulgas 1991. aastani riigikaitsekomisjoni esimees ja Ülemnõukogu Presiidiumi liige; 20. augustil 1991 hääletas ta Eesti iseseisvuse taastamise poolt, kuuludes seega ka 20. Augusti Klubisse. Ta oli ka Eesti Kongressi saadik ja oli valitud Eesti Komiteesse; samuti oli ta tegev Põhiseaduse Assamblees. Ta oli Rahvarinde volikogu I koosseisu liige ja Eesti Vabariigi Kodanike Peakomitee aseesimees. Aastatel 1997–2006 töötas ta Lindakivi kultuurikeskuse direktorina. Tamme oli aastatel 1981–1989 NLKP liige. Ta oli Keskerakonna asutajaliige; hiljem on ta kuulunud Koonderakonda. 2002 Riigivapi IV klassi teenetemärk 2006 Riigivapi III klassi teenetemärk Kes on kes Eesti poliitikas 1988–1992. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 1992.
Jacek Yerka

Jacek Yerka (kodanikunimi Jacek Kowalski; sündinud 1952 Toruńis) on poola kunstnik. Yerka on lõpetanud 1976. aastal Toruńi Mikołaj Koperniku Ülikooli, kus ta õppis kujutava kunsti teaduskonnas graafikat. 1980. aastast loob ta põhiliselt õlimaale. Kriitikud liigitavad Jacek Yerka loomingu realistliku sürrealismi ja fantaasia stiili alla. Tema teoseid on eksponeeritud Poolas, Saksamaal, Prantsusmaal, Monacos ja Ameerika Ühendriikides. 1995 World Fantasy Award The Fantastic Art of Jacek Yerka, Morpheus International (1994) Mind Fields, The Art of Jacek Yerka, The Fiction of Harlan Ellison, Morpheus International (1994) Jacek Yerka Works Gallery yerkaland.com (inglise)
Rein Kirsipuu

Rein Kirsipuu (sündinud 30. juunil 1933 Tartus) on eesti jalgrattatreener ja endine jalgrattur. Ta lõpetas 1952. aastal Tartu 6. Keskkooli ja on õppinud Tartu Riiklikus Ülikoolis kehakultuuri. Ta oli aastatel 1972–1988 Eesti maanteekoondise vanemtreener. Tema õpilaste seas on olnud Aavo Pikkuus, Riho Suun, Toomas Kirsipuu ja Jaan Kirsipuu. 1974 Eesti NSV teeneline treener 1977 NSV Liidu teeneline treener 1999 Eesti Kultuurkapitali kehakultuuri ja spordi aastapreemia 2000 Tartu linna aukodanik ja Tartu Suurtähe kavaler 2001 Eesti Punase Risti V klassi teenetemärk 2007 Eesti Jalgratturite Liidu auliige 2017 Eesti Vabariigi spordipreemia (elutööpreemia pikaajalise tulemusliku töö eest jalgrattaspordi arendamisel) Tema pojad on Jaan Kirsipuu ja Toomas Kirsipuu. Tema õde oli ratsutaja ja ratsutamistreener Mall Kirsipuu (1929–2003). Tema elukaaslane on Tiia Teppan. Rein Kirsipuu isa oli arhitekt Artur Kirsipuu. Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). Biograafia ESBL-is
Colini

Colini, ka Vojen Wilhelm Cech-Colini; kodanikunimega Vojen Wilhelm Čech (1924 Kolín, Tšehhoslovakkia – 2010) oli Tšehhi maalikunstnik. Colini töötas välja unikaalse stiili, millise kaubamärgiks tänapäeval on Colini. Tema piltidel loodud maagilist maailma on hakatud nimetama Colini kummastavaks maailmaks (Haunting World of Colini). Pärast teist maailmasõda elas Colini Šveitsis, Prantsusmaal ja Venezuelas. Venezuelast emigreerus ta Kanadasse, kus toimus tema esimene maalinäitus Torontos. Hiljem kolis Colini Ameerika Ühendriikidesse, kus elas pikemat aega New Yorgis, kuid igal aastal külastas ta Euroopat, et eksponeerida seal oma loomingut. Selle elukestva reisi jooksul puutus Colini kokku paljude kultuuride ja keeltega, mistõttu tema maalid sisaldavad rikkalikult sümbolismi. Tema kodulehel on väidetud, et "He brings to visual art, what Umberto Eco brings to literature" ("on toonud kujutavasse kunsti sama, mille Umberto Eco on toonud kirjandusse"). Welcome to Colini’s Gallery colini.net (inglise)
Lääne-Berliin

Lääne-Berliin (saksa keeles West-Berlin ja Westberlin) oli pärast teist maailmasõda Ameerika Ühendriikide, Suurbritannia ja Prantsusmaa okupatsiooni all olnud Berliini sektorite ala. Berliini idaosa (Ida-Berliini) okupeeris Nõukogude Liit. Lääne-Berliin oli täielikult ümbritsetud Saksa Demokraatliku Vabariigi aladega. Lääne- ja Ida-Saksamaal lõppes okupatsioon 1949, kui 23. mail kuulutati välja Lääne-Saksamaal Saksamaa Liitvabariik ja 7. oktoobril Ida-Saksamaal Saksa Demokraatlik Vabariik. Kuid Lääne-Berliin jäi formaalselt okupeeritud alaks, sest okupatsiooni sai lõpetada üksnes neljapoolse kokkuleppega. See oli üks põhjustest, miks Lääne-Berliinis oli liitlaste sõjaväe juuresolek märgatavam kui Lääne-Saksamaal. Juriidiliselt ei kuulunud Lääne-Berliin ühegi riigi koosseisu. Lääne-Berliini kodakondsust ei olnud samuti olemas, kuid Lääne-Saksamaa käsitas Lääne-Berliini elanikke oma kodanikena. Seetõttu said nood teenida Lääne-Saksamaa sõjaväes, samas ei olnud Lääne-Berliini elanikud kohustatud läbima Bundeswehri ajateenistust, mistõttu kolisid sinna paljud noored mehed Lääne-Saksamaalt ja Lääne-Berliinist sai nii üks suurimaid vastukultuuri keskusi. Lääne-Berliini ebaselge staatuse tõttu ei saanud Lääne-Berliini elanikud aga osaleda Liidupäeva valimistel, kuid lääneliitlaste kontrollnõukogu otsusega lubati neile siiski esindatus Liidupäevas Berliini esindajatekoja nimetatud delegaatide näol, kellel aga ei olnud hääleõigust. Samas tohtisid Lääne-Berliini elanikud kui Lääne-Saksamaa kodanikud kandideerida Liidupäeva valimistel, näiteks Willy Brandt, kes oli 1957–1966 Lääne-Berliini linnapea, valiti Liidupäeva Nordrhein-Westfaleni liidumaa parteinimekirjast ja oli 1969–1974 kantsler. Ka Liidunõukogusse valis Lääne-Berliini senat linna esindama neli hääleõiguseta delegaati ja esimesel kolmel Euroopa Parlamendi valimistel 1979–1989 valiti linna esindama kolm saadikut linna esindajatekoja poolt. Pärast Saksamaa lõhenemist püüdis Nõukogude Liit saada oma kontrolli alla ka Berliini lääneosa ja linn blokeeriti (Berliini blokaad). Nõukogude armee takistas linna varustamist kaupadega maad mööda ja need viidi kohale lennukitega; selleks loodi nn Berliini õhusild. 13. augustil 1961 ümbritseti Lääne-Berliin Berliini müüriga. Lääne-Berliini pindala oli 481 km². Elanike arv oli 13. septembril 1950 2 146 952 ja 31. detsembril 1989 2 130 525. Ida- ja Lääne-Berliin ühendati 1990. aastal.  Lääne-Berliin – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis "David Bowie and West Berlin subculture – DW – 10/29/2019". dw.com (inglise). Vaadatud 1. märtsil 2023. "Bonn Constitution - Basic Law for the Federal Republic of Germany. May 1949". usa.usembassy.de. Vaadatud 1. märtsil 2023.
Canterbury Augustinus

Canterbury Augustinus (6. sajandi esimene kolmandik, Rooma – arvatavasti 26. mai 604, Canterbury) oli benediktiini munk, kellest sai 597. aastal esimene Canterbury peapiiskop. Ta oli mungakloostri prior Roomas, kui paavst Gregorius Suur saatis ta 595. aastal misjonäride juhina Inglismaale, et ristida kuningas Æthelberht ja tema alamad, paganlikud anglosaksid. Kenti kuningriik valiti sihtkojaks seetõttu, et Æthelberhti naine Bertha oli kristlane, Frangi kuninga Charibert I tütar, kellelt oodati abikaasale mõju avaldamist. Æthelberht pöördus ristiusku, lubas misjonäridel vabalt usku levitada ja andis maad kloostri ehitamiseks. Augustinus ristis palju kohalikke, sealhulgas tuhanded 597. aasta 25. detsembril, jõulupühal. Pärast surma kuulutati ta pühakuks.
Wadō-ryū

Wadō-ryū (jaapani keeles 和道流 wadō-ryū; wa 'rahu, harmoonia', dō 'tee, rada', ryū 'koolkond, stiil') on karate koolkond. Nimetus viitab põhimõttele, et sageli on rohkem abi järeleandmisest kui toorest jõust. Wadō-Ryū koolkonna rajaja Hironori Ōtsuka (1892–1982; 8. dan Shinto-Yoshin-Ryu jujutsu; 10. dan Wadō-Ryū karates) oli Gichin Funakoshi õpilane. Ta ühendas Funakoshi juures õpitud Okinawa karate ning Shinto-Yoshin-Ryu jujutsu põhimõtted ja tehnikad. Dai Nippon Butoku Kai (1895) registreeris Wadō-Ryū ametlikult karate-koolkonnana Jaapanis 1. aprillil 1939. Japan Karatedo Federation (JKF) registreeris Wadō-Ryū 1964. aastal. 1981. aastal nimetas Hironori Otsuka Wadō-Ryū traditsioonide jätkajaks oma vanima poja Jiro Otsuka (sünd. 1934). Euroopas ja Ameerikas demonstreerisid Wadō-Ryū-karated esmakordselt 1963. aastal oma kahekuusel turneel Jaapani karatekad Suzuki Tatsuo, Arakawa Toru ja Takashima Hajime. Järgmisel aastal asusid Suzuki Tatsuo ja tema assistent Shiomitsu Mifume elama Inglismaale, kus hakkasid Wadō-Ryūd õpetama. 1980ndatel asutas kumbki oma Wadō-organisatsiooni, International Karate-Do Federation (WIKF) ja Wadō-Ryū Karate-Do Academy. Suzuki Tatsuo kutsus Euroopasse ka teisi karatekasid ja toetas nende tegevust Wadō-Ryū levitamiseks. 1965. aastal rajas Kono Teruo Hollandis Dutch Wadō-Kai Federation’i, alates aastast 1970 elas Kono Saksamaal ja juhtis seal Wadō-Ryū koolkonda. Toyama Yutaka viis Wadō-Ryū 1960ndatel ka Itaaliasse. Wadō-Ryūs suunatakse löögienergia eemale ja kontreeritakse (ka samaaegse) vasturünnakuga. Tehnikatele on omased järgmised põhimõtted: Sanmi Ittai - tehnika (Ten gi) sisaldab nii keha asukoha (Ten i) kui ka raskuskeskme (Ten tai) muutust tehnikate sujuvad üleminekud löögi samaaegne tõrjumine ja kontreerimine (aja võitmiseks) raskuskeskme kontroll tai sabaki – kõrvalepõikamine kyusho 急所– tehnikad suunatakse keha tundlikesse punktidesse (vital point) välditakse ülemäärase jõu kasutamist, liigseid tehnikaid ja liigutusi, kuid säilitatakse kiirus ja täpsus vastase jõud pööratakse tema enda vastu Optilised erinevused võrreldes teiste koolkondadega (nagu näiteks shotokan) on eriti selgesti näha katas: Wadō-Ryū-katade liigutused on ökonoomsemad. Kaitsetehnika suunab rünnaku kõrvale. Katas on rünnaku- ja kaitsetehnikad ühendatud liikumiste jadaks, kus igal liikumisel on tähendus. Ōtsuka Hironori võttis katad üle Gichin Funakoshilt. Wadō-Ryūs harjutatakse järgmisi katasid: Pinan shodan (平安初段) Pinan nidan (平安二段) Pinan sandan (平安三段) Pinan yondan (平安四段) Pinan godan (平安五段) Kushanku Naihanchi (内畔戦) Jion (慈恩) Jitte (十手) Chinto Niseishi Seishan Wanshu Bassai (抜塞) Rohai (鷺牌) Wadō-Ryūs õpetatakse katat Pinan nidan enne Pinan shodanit. Hironori Otsuka registreeris Dai Nippon Butoku Kais 1940. aastal viis Pinan katat, Naihanchi, Kushanku, Chinto ja Seishani. Eesti Karate-do Wadokai Selts www.wado-ryu.jp/en
Suur Hiina kanal

Suur Hiina kanal (hiina keeles 大運河, lihtsustatud kirjas 大运河) on kanal Hiinas Pekingi ja Hangzhou linna vahel. Kanal ühendab Kollase jõe Jangtse jõega. Suur Hiina kanal on maailma pikim kanal, selle pikkus on 1776 km. Kanali vanimad osad ehitati 5. sajandil e.m.a., kuid lõplikult ühendati kanali osad alles Sui dünastia (581–619 pKr) ajal.
Eelija

Eelija (ka Eelijas) oli Vana Testamendi 1. ja 2. Kuningate raamatus mainitud prohvet, kes ennustas ette põuda ning läks viimaks tulise vankriga taevasse. Kristlikus mütoloogias omistatakse talle äikesevanker, äikesejumalusena kummardati teda ka mordva rahvausundis. Mormoonide õpetuse kohaselt tuli ta tagasi, et anda pitseerimisväe võtmed mormonismi loojatele Joseph Smithile ja Oliver Cowderyle. Eesti rahvakalendris on Eelijale pühendatud eelijapäev 20. juulil. Eelija järgi on levinud mehenimed Elias, Elijah ja Ilja.
Monomüüt

Monomüüt (ka kangelase teekond) on kontseptsioon teekonnast, mille väidetavasti võtsid ette kõik mütoloogilised kangelased. Käsitluse looja Joseph Campbell laenas mõiste enese James Joyce'lt. Lühidalt kokku võetuna on monomüüt järgmine: "Kangelane rändab igapäevasest maailmast üleloomulike imede piirkonda: seal kohtutakse uskumatute jõududega ning võidetakse otsustav võit: kangelane naaseb oma salapäraselt seikluselt võimega kaasinimestele kasu tuua." Selles teekonnas on nähtud paralleele ka šamaani initsiatsiooniriitusega. Monomüüdi muster, mida Campbelli väite kohaselt kõik müüdikangelased läbisid, on jälgitav ka kaasaegses mütoloogias. Algse "Star Warsi" triloogia loomisel lähtus George Lucas otse Campbellist. Samuti võib näidetena tuua Disney stuudio filmi "Lõvikuningas" (1994) ja Wachowski vendade "Matrixi" filmid. Iga Harry Potteri raamat järgib monomüüdi struktuuri. Eriti selgesti on monomüüt jälgitav suurtes imeulmeromaanide sarjades. Campbelli kontseptsioon tugineb Carl Gustav Jungi kontseptsioonile arhetüüpidest, alateadlikest jõududest, mida iseloomustab nende vorm ning mis psühhoanalüüsis ilmnedes märgivad patsiendi tervenemise erinevaid staadiumeid. Kuigi alates 1950. aastatest ei ole sellisel lähenemisel Ameerika ülikoolide psühholoogiateaduskondades erilist toetust, pole siiani monomüüdile rahuldavat ja alternatiivset selgitust leitud. Campbell, Joseph. The Hero with a Thousand Faces. Bollingen: 1972. ISBN 0-691-01784-0
Tartu Hansapäevad 2009

Tartu Hansapäevad 2009 toimusid 17.–19. juulil 2008 ning kandsid alapealkirja "Tarkus on enam kui rikkus". Need olid 14. Tartu hansapäevad. Tartu 2008. aasta hansapäevade korraldustoimkonda juhtis muusik Ants Johanson. 2008. aasta Tartu hansapäevadel oli Tartu linn jagatud eri aladeks: Jaanilinn, Jõelinn, Laste- ja Tulevikulinn, Raelinn ning Hansalaat, millest igaüks kandis ühe ajalooperioodi hõngu. Jaanilinnas elustus keskaeg, Jõelinnas muinasaeg, Raelinnas tänapäev ning Laste- ja Tulevikulinn keskendus nii tänast päeva kui ka tulevikku. Tartu Hansapäevad 2007 Tartu Hansapäevade koduleht