laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Zen

Zen ehk zen-budism (jaapani keeles 禅) on Jaapani budismi koolkonnad, mis jõudsid 12. ja 13. sajandil Jaapanisse hiina budismi chani koolkondade mõjul ja vahendusel. Hiinas õppinud Eisai (1141–1215) tõi Jaapanisse rinzai (hiina keeles línjì) õpetuse ning Dōgen (1200–1253) sōtō (hiina keeles caodong) õpetuse. Mõlemad koolkonnad said Jaapanis populaarseks, kuid eri ühiskonnaklassides: rinzai levis eelkõige samuraide hulgas, sōtō rohkem talupoegade seas. Jaapanikeelne zen tuleneb hiinakeelsest mõistest (chán, 禪), mis omakorda tuleneb sanskritikeelsest sõnast (dhyāna, ध्यान), mis tähendab üldiselt mõtlust. Kui budismi levis Indiast Hiinasse, siis jõudis teiste koolkondade seas sinna ka chan, millest jaapanikeelses häälduses sai zen (ぜん). Hiina ja jaapani keeles tähistatakse seda mõistet kanji-märgiga 禅. Zen'i areng Jaapanis seondub eelkõige kahe õpetajaga. Eisai (1141–1215) rajas Jaapanis rinzai koolkonna, milles peetakse tähtsaks tavalise mõtlemisviisi ületamist ja virgumise saavutamist eriliste vaimsete praktikatega. Kesksel kohal on seejuures meditatsioon kōanidele ning jõudmine äkilisele virgumisele. Dōgen (1200–1253) rajas Jaapanis sōtō koolkonna, milles tähtsustatakse zazen'i ehk ka "lihtsalt istumist" (shikantaza). Virgumisele jõutakse läbi astmelise tee. 1960. aastatel sai zen populaarseks ka läänemaailmas, suuresti tänu Daisetz Teitaro Suzuki ja Alan Wattsi loengutele ja raamatutele. Budism läänes Budism Jaapanis Chan Anti Kidron, “Keskendumiskunst”. Valgus, Tallinn 1994, 212 lk. Daisetz Teitaro Suzuki, “Sissejuhatus zen-budismi”. Tõlkinud Valev Mirtem. Intuitiivteaduste Kool, Tallinn 1997, 40 lk. Erich Fromm, „Psühhoanalüüs ja zen-budism“. Tõlkinud Olavi Pesti; järelsõna: Olavi Pesti ja Anti Kidron. Mondo, Tallinn 2001, 102 lk. Sheng-Yen ja Dan Stevenson, „Härja jälgi mööda“. Tõlkinud Märt Läänemets. Tänapäev, Tallinn 2007, 376 lk. Chan-budismi tee tänapäeva Hiina õpetaja järgi. "Meel ongi Buddha. Mazu jutlused ja ütlused" . Hiina keelest tõlkinud Elli Feldberg. Tallinna Ülikooli kirjastus, 2013 ISBN 9789985587690. Alan Watts, Saa selleks, mis sa oled. Inglise keelest tõlkinud ja järelsõna kirjutanud Kerti Tergem. Kujundanud Piia Ruber. Verb, 2010. 190 lk. Skilton, Andrew "Budismi lühiajalugu" Tallinn: Koolibri 2012 Dumoulin, Heinrich (2005), Zen Buddhism: A History. Volume 1: India and China, World Wisdom Books, ISBN 978-0-941532-89-1
Phetchaburi provints

Phetchaburi provints on 1. järgu haldusüksus Tais. Asub Malaka poolsaare põhjaosas Tai lahe ääres. Provintsis asub Kaeng Krachani rahvuspark, mis hõlmab ligi poole provintsist. Provints jaguneb halduslikult 8 maakonnaks (Amphoe), mis omakorda jagunevad 93 vallaks (tambon) ja 681 külaks (muban). http://stat.dopa.go.th/stat/statnew/statTDD/views/showDistrictData.php?statType=1&year=57&rcode=76
Tallinna komtuurkonna ametnike loend

Tallinna komtuurkonna ametnike loend loetleb komtuurkonna teadaolevad ametikohad ja kronoloogilises järjestuses ka ametnikud, välja arvatud komtuurid. 1350–1351 Bernhard Bose 1370 Gottschalk von Wickede 1376–1377 Heinrich von Herike (ka Herreke) 1393–1394 Hermann von Altena vahemikus 1410–1415 Gerhard von Nipere, pole teada, kas ta oli enne või pärast järgmist 1413 Heinrich Fürsting von Schöller 1417 Hermann von der Dorneburg genannt von der Lage 1427 Johann von Rodenburg 1436 Heinrich von Velmede 1451–1453 Dietrich Lappe von Köningen 1454–1455 Johann von Fürstenberg 1456 Eberhard Lappe von der Ruhr 1466–1469 Dietrich von Kendenich 1471 Wilhelm von Bönninghausen 1471–1479 Engelbrecht Monnik 1483–1484 Otto Hake 1486–1487 Sweder von der Busche 1492–1493 Arnd Holtey 1494–1497 Rutger Kettler 1498–1500 Dietrich von Fürstenberg 1501–1505 Heinrich Freitag 1507–1508 Jürgen von Schwalbach 1508–1511 Johann von Gondsroth 1514 Rolf von Bardewisch 1514–1519 Hermann von Schwege 1519–1521 Heinrich von Thülen 1521–1525 Eberhard von Schüren 1526–1531 Dietrich von der Balen genannt Fleck 1530 Dietrich von der Steinkuhl, kohusetäitja 1532–1533 Heinrich Lüdinghausen-Wulff (Wulf genannt Lüdinghausen) 1536–1537 Johann von Ghoor enne 1539 Arnold von Bocholtz 1539–1550 Klaus von Streithorst 1550–1552 Dietrich von der Steinkuhl 1552–1558 Gotthard von Bocholtz 1558–1560 Johann von Wickede 1377 Hartwig 1549 Johann von Arnim 1524–1525? Dietrich (võimalik, et Dietrich von der Steinkuhl) 1531 Johann Sluckert 1376–1379 Johann Tolner 1387 Konrad Kalkum genannt Lohausen 1415 Allerd 1448 Konrad von Plettenberg 1451 Johann von Fürstenberg 1560 Johann Grolle 1343–1345 ja 1347–1348 Goswin von Herike, kohusetäitja 1470 Erwin von Bellersheim 1558–1561 Dietrich von der Steinkuhl Ritterbrüder im livländischen Zweig des Deutschen Ordens. Köln: Böhlau, 1993. lk-d 770–772.
Georgi Adamovitš

Georgi Viktorovitš Adamovitš (vene keeles Георгий Викторович Адамович; 19. aprill vana kalendri järgi 7. aprill) 1892 või 1894 Moskva – 21. veebruar 1972 Nice) oli vene luuletaja, kriitik ja tõlkija. Adamovitš sündis Moskvas sõjaväelase perekonnas. Lõpetas Peterburi ülikooli ajaloo-filoloogiateaduskonna. Ta oli akmeismi pooldaja ning Lev Gumiljovi õpilane. Tema esimene luulekogu "Pilved" pälvis Gumiljovi heakskiidu. 1924 läks ta emigratsiooni. Ta kirjutas kriitikat ja esseesid, mida avaldati muuhulgas ajakirjas Zveno. Alates 1928 kirjutas ta iga nädal kirjandusülevaate ajalehele Poslednije novosti. Teise maailmasõja alates astus ta septembris 1939 vabatahtlikuna Prantsuse sõjaväkke, mida ta pidas oma moraalseks kohuseks. Pärast Prantsusmaa kaotust ta interneeriti. Pärast sõda uskus ta mõnda aega Nõukogude Liidu uuenemisse ning 1940. aastate lõpus avaldati tema artikleid Nõukogude-sõbralikes väljaannetes. Adamovitš oli oma loomingu vastu väga nõudlik ning avaldas elu jooksul vähem kui 140 luuletust. Samuti ilmus temalt luuletõlkeid, põhiliselt Petrogradi kirjastuses "Vsemirnaja literatura", aga ka proosatõlkeid (Albert Camus' "Võõras"). "Облака" ("Pilved"; 1916; luulekogu) "Чистилище" ("Puhastustuli"; 1922; luulekogu) "На Западе" ("Läänes"; 1939; luulekogu) "Teine kodumaa" (1947; prantsuse keeles; Nõukogude Liidu kohta) "Одиночество и свобода" ("Üksindus ja vabadus"; New York 1955; Peterburi 2002; kriitikakogumik 1920. ja 1930. aastatel väljaannetes Poslednije Novosti, Sovremennõje Zapiski, Russkije Novosti ja Novoje russkoje slovo avaldatud artiklitest) "Комментарии" ("Kommentaarid"; 1967; kokkuvõttev kriitikaraamat) "Единство" ("Ühtsus"; 1967; USA; kokkuvõttev luulekogu) Luuletusi vene keeles Mälestused: Minu kohtumised Aldanoviga (vene keeles)
Ayutthaya

Ayutthaya on linn Tais, Ayutthaya provintsi halduskeskus. Asub saarel Chao Phraya, Pasaki ja Lopburi jõe ühinemiskohas. Linna asutas kuningas Ramathibodi I 3. aprillil 1350. 1351–1767 oli Ayutthaya kuningriigi pealinn. 18. sajandi alguses võis linna elanike arv olla ligi 1 miljon ja see oli üks tolle aja suurimaid linnu. Aprillis 1767 hävitasid linna birmalased. Alles jäid vaid kivist ehitatud templid. Linn jäeti maha ja pealinn viidi üle Thonburisse, hiljem Bangkokki. Tänapäeva linn on tekkinud ajaloolise linna varemete juurde saare idaosasse. Ajaloolise Ayutthaya varemeid hõlmav Ayutthaya ajaloopark kuulub UNESCO maailmapärandi nimistusse. http://stat.dopa.go.th/stat/statnew/statTDD/views/showDistrictData.php?statType=1&year=58&rcode=14, vaadatud 27.03.2016. Ayutthaya koduleht
Kuldīga komtuurkonna ametnike loend

Kuldīga komtuurkonna ametnike loend loetleb teadaolevad komtuurkonna ametikohad ja tähestiku järjekorras ka nende täitjad, välja arvatud komtuurid. Heinrich von Sevinghausen 1445 Ekkard Vogt von Fronhausen 1451 Dietrich von Poelwijk 1488 Ludwig Krengel 1491–1498? Arnd Stryk 1498 Alexander von Fürstenberg 1521 Ernst von Münchhausen 1526 Adam von der Balen genannt Fleck 1530 Christoph von Neuhof genannt Ley 1541–1559 Johann von Neuhof genannt Ley 1560 Robert von Eyken 1256–1259 Bernhard von Haren 1279 Johann von Ochtenhausen 1305 Reinfried 1438 Mathias von Boningen 1310 Arnold 1491 Wennemar Plater von der Broele 1562 Ludolf von Elmendorf 1498 Rutger von Schwansbell 1554 Robert von Eyken 1555 Johann von Mosbach genannt Breidenbach 1323 Goswin 1365 Johann Zabel 1420 Johann Koning 1463 Abel von Buttlar 1484 Arnd Stryk 1493 Gerhard von der Brüggen 1508 Rolf von Bardewisch 1520–1531 Rolf von Rhade 1531 Jobst von Walrave 1535–1541 Mathias von der Recke 1543 Franz von Siegenhoven genannt Anstel, oli teine kumpan 1547–1549 Wilhelm von Hompesch 1555–1556 Robert von Eyken 1559 Johann von Mosbach genannt Breidenbach 1560 Johann von Elsen, teine kumpan Ritterbrüder im livländischen Zweig des Deutschen Ordens. Köln: Böhlau, 1993. Lk-d 758–760.
Maasilinna foogtkonna ametnike loend

Maasilinna foogtkonna ametnike loend loetleb foogtkonna teadaolevad ametikohad ja kronoloogilises järjekorras ka ametnikud, välja arvatud foogtid. 1471 Arnold von Rijswijk 1405 Heinrich von Witten 1435 Heinrich von Nesselrode genannt Hesse 1476 Eckbert von der Berge 1484–1486 Evert von Freitag enne 1507 Anton Ovelacker von Wischlingen 1516 – umbes 1520 Detlev Plate umbes 1520 Wilhelm von Etzbach 1529 Godert von der Recke 1549 Wilhelm von Kaltenbach 1560 Hermann Klocke 1483 ja 1520 Bernd Breide 1546 Engelbrecht von Karthausen 1438 Heinrich von Friesendorf Ritterbrüder im livländischen Zweig des Deutschen Ordens. Köln: Böhlau, 1993. Lk-d 777–778.
Sven-Erik Olsson

Sven-Erik Olsson (7. juuli 1923 Pärnu – 7. märts 1985 Arosa, Šveits) oli eesti-rootsi perekonnas sündinud Saksamaa sõjaväelane. 1930. aastal läks Pärnus kooli, kuulus baltisaksa noorteorganisatsiooni. 1939. aastal astus vabatahtlikult Relva-SS-i. 1. mail 1941 ülendati Sturmmanniks ja 1. juunil 1941 Unterführeranwärteriks. 1. septembril 1942 ülendati Unterscharführeriks. 1943. a. algul oli ta raadiojaama juht ja teda autasustati hõbedase Jalaväerünnakmärgiga. 1. mail 1944 anti Olssonile Oberscharführeri auaste. Augustis 1944 sai Falais' kotist väljamurdmisel haavata. Pärast paranemist naasis ta 10. SS-Soomusdiviis Frundsbergi juurde, autasustatud Raudristi 2. ja 1. klassiga, pronksist Lähivõitluse naastuga ja musta Haavatumärgiga. 1945. a. kevadel võitles Pommeris. 20. aprillil 1945 autasustas Brigadeführer Heinz Harmel teda Saksa Ristiga kullas. Pärast sõja lõppu õnnestus Olssonil jõuda lääneliitlasteni ja end neile vangi anda. 1947. aastal asus ta elama Rootsi ja abiellus seal Danzigist küüditatud sakslannaga. Töötas Stockholmis arvutispetsialistina. Olsson suri Šveitsis Arosas südamelihase infarkti tõttu.
Johann von Münster

Johann von Münster (surnud 1589) oli Riia toomhärra ja Liivi ordu maamarssali Jasper von Münsteri vennapoeg. Johann saabus tõenäoliselt 1550. aastate alguses oma onu soosingul Liivimaale ja sai 1552. aastal Riia toomhärraks. 1561. aastal on teda mainitud Riia toomkelneri ja Saare-Lääne ning Lübecki toomhärrana. Kui Riia toomkapiitel 1567. aastal laiali saadeti, sai ta Sigismund II Augustilt endale Carnikava mõisa Riia lähedal. Sinna ta elama siiski ei asunud, vaid elas kuni 1577. aastani koos oma onuga Aizkraukles. Kuid 1577. aastal tungisid sinna venelased, tapsid Jasperi ja vangistasid Johanni. Ta vabanes vangistusest 1589. aastal ja asus tagasiteele Saksamaale, kuid uppus Elbe jõkke. Sel puhul väideti, et ta oli üle 80-aastane. Ritterbrüder im livländischen Zweig des Deutschen Ordens. Köln: Böhlau, 1993. Lk 460.
Tarvo Krall

Tarvo Krall (sündinud 11. aprillil 1969) on eesti näitleja ja teatriprodutsent. 1982. aasta telelavastuses "Uus poiss" mängis ta Zaitsevit. Ta on lõpetanud 1987. aastal Tallinna 20. Keskkooli ja 1992. aastal Tallinna Konservatooriumi lavakunstikateedri (15. lend) näitlejana. Aastatel 1992–1997 oli ta Vanalinnastuudio näitleja. Aastatel 1998–2005 oli ta Smithbridge Productionsi, 2005–2007 Muusikaliteatri ja 2008–2010 PolygonTeatri produtsent. Pärast seda on tegutsenud improteatris Impeerium, 2011. aastast ka 1Teatris ja 2012. aastast Ajateatris. Ta on ansambli L'Dorado solist. Ta on kandideerinud valimistel Isamaa ja Res Publica Liidu nimekirjas. 1985 – "Kevad südames" – Tõnis 1992 – "Armastuse lahinguväljad" – fotograaf 1994 – "Jüri Rumm" – Bursh 2023 – "Tume paradiis" – mees garaažis 2007 – "Ohtlik lend" – Rauno 2007, 2009 – "Kelgukoerad" – Tõnu Truu, autojuht 2011, 2013 – "Kättemaksukontor" – Laur Kera, Einar Käär 2015 – "Restart" – Ärni 2017 – "Merivälja" – Indrek Tarvo Krall 1Teater (vaadatud 19. märtsil 2015) [1] "Tarvo Krall: mis ajab näitlejat lavale? Edevus.", Õhtuleht, 26. september 2002 "Tarvo Kralli totaalne muutumine: „Hämmastavalt kergelt on need kilod läinud!“", Õhtuleht, 19. november 2008
Ese

Sõna "ese" (saksa keeles Gegenstand) kasutatakse osalt samades tähendustes nagu sõna "objekt". Sageli tähendab "ese" 'füüsilist eset' või üldse 'asja'. Samuti võidakse mingi tegevuse esemeks nimetada selle objekti. ühekorraese
Looduskaitseseadus

Looduskaitseseadus on Eesti Vabariigis kehtiv seadus, mille peamisteks eesmärkideks on bioloogilise mitmekesisuse säilitamine ja kaitse, taime- seene- ja loomaliikide ja nende elupaikade kaitse, samuti kultuuriloolise ja esteetilise väärtusega looduskeskkonna kaitsmine. Eesti Looduskaitseseadus võeti vastu 21. aprillil 2004, jõustus 10. mail 2004. Varem kehtis Eesti Vabariigis kaitstavate loodusobjektide seadus (KLOS). Looduskaitseseadus (1935) Loodusdirektiiv Looduskaitseseadus eRT-is
Tunnetus (filosoofia)

Tunnetus (saksa keeles Erkenntnis, ladina keeles cognitio) on teadmiseni jõudmise protsess. Tunnetuseks võidakse nimetada ka selle protsessi tulemust. Eristamaks psühholoogilisi toiminguid, siis filosoofias kasutatakse tunnetuse asemel mõistet teadmus. tunnetusteooria
Hobujaama tänav

Hobujaama tänav on tänav Tallinnas Kesklinnas Sadama asumis. Hobujaama 4 asub Hobujaama Ärimaja, kus asus kuni 2019. aastani Luminori panga Hobujaama pangakontor. Pärast seda sai sellest ärikinnisvarafirma Colonna büroohoone. Hobujaama 5 asub Coca-Cola Plaza kino, mis avati 10. märtsil 2001. Hobujaama ja Ahtri tänava nurgal asub Tallinna Linnatranspordi AS Tallinna linnaliinibusside parkla. Hobujaama tänaval on ajaloos olnud ka muid nimesid: Jaama tänav; saksa keeles Stationstraße, Stationsgasse; vene keeles Станціонная ул., Хобуяама ул. Hoonestus Hobujaama, tollase Jaama tänava äärde tekkis Rotermanni kvartali laienemisel Promenaadi tänava (praeguse Mere puiestee) äärest ida poole. 1870. aastal tekkis tihedam hoonestus Rotermanni Tehaste veskite, aitade ja ladude näol tänapäevase Hobujaama tänava äärde. 1900. aastal ehitati Hobujaama tänava äärde senise madala puithoonestuse kõrvale kivist elevaatorihoone. 1902. aastal ehitati 50 meetri kõrgune katlamaja korsten. 1912. aastal alustas tegevust Jaama tänav 1 hoones Rotermanni Leivatehas, hiljem ka AS Rotermanni Tehased remonditöökoda ning AS Rotermanni Tehased jahuveski. Tallinna hobupostijaam Hobujaama trammipeatus Hobujaama bussipeatus http://www.eki.ee/knab/tallinn1.htm. Endise Nordea panga peahoones avab peatselt uksed uus kauba- ja teenindustänav, arileht.delfi.ee, 13.10.2021. 8274 Rotermanni tehase elevaatorihoone fassaadid, 1904-1930, Kultuurimälestiste register Hobujaama tn, EKI KNAB: Eesti - Eesti Keele Instituut, Eesti kohanimed (vaadatud 20.07.2021). ROTERMANNI SOOLALADU, Maja ajalugu, www.arhitektuurimuuseum.ee.
Lääneliitlaste sõjakuriteod teise maailmasõja ajal

Lääneliitlaste sõjakuriteod teise maailmasõja ajal olid teises maailmasõjas lääneliitlaste toime pandud sõjaseaduste rikkumised teljeriikide tsiviilelanike ja sõjaväe isikkoosseisu vastu. Teises maailmasõjas peeti mitmeid kohtuprotsesse teljeriikide sõjakurjategijate üle, neist tuntuim oli Nürnbergi protsess, aga need käsitlesid üksnes teljeriikide huvides tegutsenud isikute sõjakuritegusid. Samuel Mitchami ja Friedrich von Stauffenbergi väitel tapsid juulis 1943 Leonfortes Sitsiilias Edmontoni rügemendi sõdurid vangivõetud sakslasi. Saksamaal Friesoythes põletasid Kanada väeüksused aprillis 1945 juhuslikke maju. Saksa ajaloolane Jörg Friedrich väidab, et Winston Churchilli otsus jaanuarist maini 1945 Saksamaad pommitada oli sõjakuritegu. Ajaloolane Donald Bloxham tunnistab, et Dresdeni pommitamine 13.–14. veebruaril 1945 oli sõjakuritegu. Canicattì veretöö – kolonelleitnant McCaffrey tappis Itaalia tsiviilelanikke. Chenogne veretöö – Saksa sõjavangide tapmine 1. jaanuaril 1945 Belgias Chenogne linna lähedal. Dachau veretöö – Saksa sõjavangide tapmine. Richard Dominic Wiggers väidab, et Ameerika Ühendriikide toitmispoliitika sõjajärgsel Saksamaal rikkus rahvusvahelist õigust, põhjustades paljude tsiviilelanike ja sõjavangide kannatusi ning surma.[viide?] Ameerika Ühendriikide sõdurid lõikasid Jaapani sõdurite laipadelt kehaosasid suveniirideks või trofeedeks. Saksa Kolmanda Riigi sõjakuriteod teise maailmasõja ajal  Pikemalt artiklis Inimsusvastased kuriteod Samuel Mitcham und Friedrich von Stauffenberg. Die Schlacht von Sizilien. Stacey, Colonel Charles Perry; Bond, Major C.C.J. (1960). Official History of the Canadian Army in the Second World War: Volume III. The Victory Campaign: The operations in North-West Europe 1944–1945. The Queen's Printer and Controller of Stationery Ottawa. Harrison, Simon (2006). "Skull trophies of the Pacific War: Transgressive objects of remembrance". Journal of the Royal Anthropological Institute. 12 (4): 817–36. 2006
Auto (žanr)

Auto (hispaania keeles auto sacramental) oli ühevaatuseline armulaua sakramenti lahtimõtestav näidend 16.–18. sajandi Hispaanias ja Portugalis. Selle tegelasteks olid näiteks Usk, Lootus, Õhk, Patt, Surm ning muud voorused, pahed ja elemendid; muid tegelasi mõnikord ei olnudki. Autosid etendati Kristuse ihu ja vere püha ajal linnaväljakuil tasuta. Etendusele eelnes mööda peatänavaid kulgev protsessioon. Majad, millest protsessioon möödus, olid dekoreeritud. Preestrid kandsid hiilgava baldahhiini all hostiat. Sellele järgnesid usklikud, kelle seas oli Madridis sageli ka kuningas ja õukond. Seisusevahesid ei tehtud. Kõige lõpuks tulid ilusate vankritega etenduses osalevad näitlejad avalikest teatritest. Tavaliselt peatus protsessioon mõne aukandja maja ees, kusjuures preestrid toimetasid teatud tseremooniaid ja rahvas põlvitas nagu kirikus. Lõpuks etendati auto nii suure hiilgusega, kui linna jõukus võimaldas. Autod avaldasid inimestele tugevat muljet. Juba 13. sajandil olid religioossed etendused Hispaanias rahva seas populaarsed. Tavaliselt olid need lihtsad dialoogid, mida etendati kirikupühade, näiteks jõulude, ülestõusmispüha ja Kristuse vere ja ihu püha ajal. Aastal 1504 kirjutas portugallane Gil Vicente esimese armulaua sakramendile pühendatud auto "Auto de São Martinho". Selliseid autosid kirjutati kogu 16. ja 17. sajandil. Täiuseni viis selle žanri hispaanlane Pedro Calderón de la Barca. Enne Gil Vicentet paistis taoliste näidenditega silma hispaanlane Juan del Enzina. Auto kõrgaja autorite seas oli ka Lope de Vega, kes kirjutas neid vähemalt nelisada. Neist on järel üksikud; parimate seas on "Lõikus" ja "Hunt lambanahas". Siis tuli Montalván, kelle tuntuim auto on "Polyphemos", Valdivielso ja kes kirjutas ka "Kadunud poja", ning lõpuks Calderón. Calderóni pärandis on umbes 70 autot, millest tuntumad on kirjanduslikult kõrgetasemeline "Jumalik Orpheus", "Andumus missale" ja "Noa laeva vangipõlv". Portugalis kirjutasid autosid teiste seas Luís de Camões ja Dom Francisco Manuel de Mello. Autod avaldasid publikule tugevat muljet. Aastal 1765 keelas Carlos III autode avaliku esitamise, kuid väiksemates linnades etendati neid veel aastaid. Moralitee Müsteerium
Anastasius I (paavst)

Anastasius I oli paavst 399–401. Ta oli 39. paavst. Anastasius I oli "Liber Pontificalise" järgi pärit Roomast ja ta oli Maximuse poeg. Hieronymuse järgi oli Anastasius abielus ja tema pojast sai järgmine paavst Innocentius I. Ta oli teadaolevalt esimene lapsevanemast paavst. Anastasius I sai paavstiks 27. novembril 399. Rufinus avaldas 397 Origenese teose "De principiis" ladinakeelse tõlke, kuid Hieronymus taunis Origenese teost ja soovitas paavstil see hukka mõista. Kevadel 400 saatis Aleksandria patriarh Theophilus Anastasiusele Origenest tauniva kirja. Anastasius pidas seepeale Roomas sinodi, kus mõistis Origenese vaated hukka. Ta saatis Origenest tauniva kirja Milano piiskopile Simplicianusele, milles ta kutsus teda ja teisi Põhjas-Itaalia piiskoppe järgima sinodi otsust. Seepeale saatis Rufinus Anastasiusele kirja, milles ta kaitses oma vaateid. 401 saatis paavst kirja Rufinuse kohta Johannes Chrysostomosele. Sügisel 401 Aafrikasse saadetud kirjas kutsus Anastasius I sealseid piiskoppe jätkama võitlust donatistidega. Anastasius I kohustas "Liber Pontificalise" järgi vaimulikke seisma evangeeliumite lugemise ajal langetatud peadega. Ta sätestas, et kui mõnest kaugemast Rooma provintsist pärit vaimulik soovib Roomas saada ordinatsiooni, peab ta ette näitama vähemalt 5 piiskopi toetusallkirjad. Anastasius I ordineeris "Liber Pontificalise" järgi 9 presbüterit, 5 diakonit ja 11 piiskoppi. Anastasius I sai erinevalt Siriciusest hästi läbi Hieronymusega ja Paulinusega. Hieronymus pidas teda väärikaks meheks. Anastasius I rajas "Liber Pontificalise" järgi Roomas Crescentiuse basiilika. Anastasius I suri 19. detsembril 401 ja maeti Roomas Pontianuse katakombidesse. "Liber Pontificalise" järgi maeti ta Ursus Pileatuse katakombidesse ja ta valitses ta 3 aastat ja 10 päeva. Teda austatakse katoliku kirikus ja õigeusu kirikus pühakuna. Tema mälestuspäev on 19. detsember. Geoffrey Dunn: Anastasius I and Innocent I: reconsidering the evidence of Jerome. "Vigiliae christianae" 61, 2007: 30–41. Joseph van den Gheyn: La lettre du pape Anastase Ier à S. Venerius, évêque de Milan sur la condamnation d'Origène. "Revue d'Histoire et de Littérature Religieuses" 4, 1899: 1–12. J. N. D. Kelly: The Oxford Dictionary of Popes. 1996. Liber Pontificalis. Artikkel Anastasius I kohta. (inglise keeles) Anastasius I kirjad.
Rēzekne foogtkond

Rēzekne foogtkond (ka Räisaku foogtkond) oli Liivi ordu valitsusüksus (saksa keeles Gebiet). Foogtkond asus Vana-Liivimaa idapiiril vastu Pihkvamaad, seetõttu oli tal oluline strateegiline positsioon. Liivi ordu sai selle ala enda kontrolli alla lõplikult tõenäoliselt 1280. aastatel, kuigi ka hiljem võis tekkida probleeme võimu säilitamisega selle üle, sest kuni 15. sajandini on teada vaid kaks foogti. Foogtkonnast põhjas ja läänes asusid Riia peapiiskopkonna ilmalikud valdused (peapiiskopi stift), lõunas Dünaburgi komtuurkond ja idas Pihkva Vürstiriik, alates 1510. aastast Moskva Suurvürstiriik. Ehkki Rēzekne asus peaaegu Liivimaa idapiiril, ei püüdnud Vene väed seda Liivi sõja alguses vallutada. Seetõttu anti see 1559. aastal edukalt üle Poola vägedele, mistõttu foogtkond ka likvideerus. Rēzekne foogt Rēzekne ordulinnus
Sunne

Sunne on tiheasustusega paikkond Rootsis Värmlandi läänis Sunne vallas. Aastal 2005 elas linnas 4900 inimest. Statistical localities 2020 Statistical localities 2020
Purpurmust org

Purpurmust org on eesti kirjandusrühmitus, mille eesmärk on üksteisele lähemale tuua nii kirjutaja ja kirjutaja kui kirjutaja ja lugeja. Purpurmust Org koduleht Mari Klein "Purpurmust Org: uus kirjandusrühmitus" Eesti Päevaleht, 5. september 2008
Neofüüt

Neofüüt on katoliku kirikus ja õigeusu kirikus vastristitu. Neofüüdiks nimetati varakristluses vastristitut, kes pärast oma ristimist ülestõusmispüha ajal kandis Quasimodogeniti pühapäevani valgeid rõivaid. Neofüütideks nimetatakse ka mungaordudesse äsja vastuvõetud, vastristituid Hispaania misjonites ning uusi liikmeid mõnes salaühingus. Ülekantud tähenduses nimetatakse neofüütideks mis tahes usundi või õpetuse uusi pooldajaid.
Toode (täpsustus)

Toode võib olla tootmisel, töötlemisel või valmistamisel tekkinud füüsiline produkt, saadus või tulemus. Eristatakse nt ainetut ja ainelist toodet. Turunduses ka: teos teenus idee asukoht tegevusala organisatsioon isik ja ka: asi
Tallinna Õhtugümnaasium

Tallinna Õhtugümnaasium (ka Tallinna Linna Ühisgümnaasium) oli kool Tallinnas, mis lõpetas tegevuse aastal 1930. Tallinna Linna Ühisgümnaasium asus vahepeal Gustav Adolfi Gümnaasiumi ruumides. Päewaleht, 13. juuni 1930. Keskkoolide ja seminaride sulgemisest - Päewaleht, 13. juuni 1930.