laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Gonosoom

Gonosoom ehk sugukromosoom (inglise keeles gonosome) on kromosoom, mille olemasolu või arv on eri sugupooltel liigiomaselt erinev; gonosoomid määravad sügoodi geneetilise (kromosoomse) soo. Enamikul loomadel ja osal taimedel on kromosoomistikus üks paar gonosoome, mida tähistatakse tähtedega (X ja Y või Z ja W). XY-soomääramistüüp on kindlaks tehtud inimesel ja teistel imetajatel, samuti äädikakärbsel, ZW-soomääramissüsteem aga peamiselt lindudel, ka mõningatel putukatel (liblikatel) ja mõnedel roomajatel. Imetajatel (sealhulgas inimesel) määrab isendi soo Y-kromosoomi olemasolu (isane) või selle kromosoomi puudumine (emane). Seega on emasel sugukromosoomid XX ja isasel XY. ZW-soomääramissüsteemis on emastel kaks erinevat kromosoomi (WZ) ja isastel kaks sarnast kromosoomi ehk homoloogilised kromosoomid (ZZ). See sugukromosoom, mis esineb mõlemal sugupoolel (X või Z), sisaldab mitmesuguseid vegetatiivseid tunnuseid määravaid geene. See gonosoom, mis ei esine (Y või W) mõlemal sugupoolel, sisaldab tavaliselt märksa vähem geene. Näiteks on Y-kromosoomi sugumäärav funktsioon seotud ainult ühe geeniga – testiste kujunemist määravat tegurit (TDF) määrava geeniga (SRY geen). Samas on teada, et Y-kromosoom sisaldab ka vegetatiivseid geene, näiteks kolmes korduses RPS4Y geeni, mis kodeerib ribosoomivalke. Sugupoolt, millel on ühesuguste gonosoomide paar, nimetatakse homogameetseks (emasimetajad ja isaslinnud), erinevate gonosoomide paariga sugupoolt nimetatakse aga heterogameetseks (isasimetajad ja emaslinnud). Peale nende kahe süsteemi esineb ka muid soomääramissüsteeme, kus konkreetsed sugukromosoomid puuduvad. Enamikul taimedel pole sugukromosoome ja selle tõttu on need taimed hermafrodiitsed. Erandiks on mõned kahekojalised liigid, millel on avastatud sugukromosoomidega sarnased kromosoomid. Näiteks pusurohul (Silene latifolia) on kirjeldatud XY-süsteemi sugukromosoomid ja hõlmikpuul (Ginkgo biloba) WZ-süsteemi sugukromosoomid. Osal selgroogsetest määrab soo väliskeskkonna temperatuur, see on iseloomulik näiteks kilpkonnadele ja krokodillidele. Kiletiivalistel on sugu määratud organismi kromosoomide kordsusega (ploidsusega). Diploidsest embrüost (viljastatud munarakust) areneb emane mesilane (kas siis emamesilane või töömesilane) ja haploidsest embrüost (viljastamata munarakust) areneb isane mesilane ehk lesk. Autosoom Viikmaa, M. Klassikalise geneetika leksikon. Vaadatud 18.12.2016.
Kiri (post)

Kiri on postisaadetis, mille põhiosa on paberile (või sarnasele materjalile) kantud tekst. Üldjuhul saadetakse kirju ümbrikus ja selle edastamise eest maksmist tähistatakse postmargiga. Suure osa kirjadest moodustavad sõnumid. Eesti Post liigitab kirju järgmiselt: riigisisesed standardkirjad, riigisisesed maksikirjad, rahvusvahelised standardkirjad, rahvusvahelised maksikirjad. Eesti postiseaduse kohaselt (§ 4 lg 2) on kiri üks kirisaadetise liike, teiste kirisaadetise näidetena on toodud trükis ja pisipakk. 19. sajandil Derptist Leipzigisse saadetud kiri 20. sajandi alguses Arensburgist Erfurti saadetud kiri 1963. aastal Paidest (Eesti NSV) Sarajevosse saadetud kiri 20. sajandi lõpus taasiseseisvunud Eestist Haabneemest Wolgasti saadetud kiri
Ümbrik

Ümbrik on tavaliselt paberist või papist valmistatud ümbris, mis kaitseb posti teel saadetavat kirja. Üldjuhul kantakse ümbrikule saatja ja adressaadi nimi ja aadress. Samuti kinnitatakse ümbrikule mark või lüüakse tempel märgiks, et postikulude eest on tasutud, kui vastav tähis ei ole juba ümbrikule trükitud. Postitamisel ja vastuvõtmisel lüüakse postkontoris ümbrikule tempel, millel on teele saatmise ja kohaletoimetamise kuupäev. Ümbrikutele trükitakse vahel pilte ja ka reklaami. Vanimad säilinud ümbrikud pärinevad Mesopotaamiast, 4. aastatuhandest eKr, ja on valmistatud savist, nende sees hoiti ja saadeti savitahvlikesi. Üks taoline saviümbrik koos kirjaga on eksponeeritud Tartu Ülikooli Kunstimuuseumis. Filatelistid koguvad tembeldatud ja margistatud ümbrikke. Rahvusvaheline standard ISO 269 defineerib mitu standardset ümbrikusuurust, mis on mõeldud kasutamiseks ISO 216 paberi suurustega: Saksa standard DIN 678 defineerib sarnased ümbrikusuurused. Damien van Holten. "ISO Envelope sizes" (inglise). Originaali arhiivikoopia seisuga 9.02.2012. Vaadatud 30.01.2013.
Ämmuste Kool

Ämmuste Kool on lihtsustatud õppekava järgi üldharidust andev kool Viljandimaal Viljandi vallas ja on mõeldud erivajadustega õpilaste jaoks. Lisaks põhiharidusele võimaldatakse koolis teha ka praktikat mitmesugustes töödes (nt puu-, metalli- ja käsitööd), mille jaoks on rajatud eri hooneid. Õpilasi (peamiselt Viljandi- ja Valgamaa lapsed) on koolil ligikaudu 80 ja töötajaid veebilehe andmetel 43. Kooli asutas 1825. aastal keegi Tarvastu mõisnik eesmärgiga saata orjalapsi "jummala sanna" õppima. Jüri Must töötas Kõva koolis (nii nimetati kooli algselt koolitalu nime järgi) koolmeistrina 37 aastat, mille tõttu olevat koolil rahvasuus ka Kõva kooli nimetus. Abikooliks muutus õppeasutus 1971. Enne seda oli seal tavaline üldhariduskool. Praegune maja on kooli kolmas õppehoone, see ehitati 1940. aastal. Aastal 2003 valmis kooli õpilaskodu. Enne seda elasid õpilased õppehoones kasarmutaoliste magamistubades, kus elas kuni 20 last. Selle tõttu oli seal vahepeal suurem ruumipuudus, et vähemalt 1990ndate keskel üks töötajatest majutas mõned õpilased oma talumajja, mis asub koolist poole kilomeetri kaugusel. Aastal 2010 rekonstrueeriti kooli peahoone, mille käigus see sai juurde kolmanda korruse. Aastal 2012 oli koolil plaanis rajada ka spordikompleks, mis ebaõnnestus rahanappuse tõttu. Jüri Must (1825–1862) Jaak Kaasik (1862–1882) Hans Kaasik (1882–1891) Jaan Laosson (1900–1932) Aadu Aalde (1932–1960) Johan Tamm (1960–1972) Antonina Teearu (1971–1985) Piret Kuropatkin (1985–1997) Eili Rohtla (1997–) Ämmuste kooli koduleht
Andri Fedtšuk

Andri Vassõljovõtš Fedtšuk (ukraina keeles Андрій Васильович Федчук; 12. jaanuar 1980 Kolomõja, Kolomõja rajoon, Ivano-Frankivski oblast, Ukraina – 15. november 2009, Kossiv, Kossivi rajoon, Ivano-Frankivski oblast) oli Ukraina poksija. Fedtšuk sai poolraskekaalus (kuni 81 kg) 2000. aasta Sydney olümpiamängude poksivõistlustel pronksmedali, kaotades poolfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Rudolf Kraj'le (Tšehhi). Ta osales poolraskekaalus (kuni 81 kg) 2004. aasta Ateena olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas 2. ringis oma kohtumise ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. Fedtšuk osales II keskkaalus (kuni 75 kg) 10. maailmameistrivõistlustel (Houston, 1999), kuid kaotas veerandfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Adrian Diaconule (Rumeenia) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja, poolraskekaalus (kuni 81 kg) 12. maailmameistrivõistlustel (Bangkok, 2003), kuid kaotas veerandfinaalis hilisemale pronksmedalivõitjale Aleksy Kuziemskile (Poola) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja ning 13. maailmameistrivõistlustel (Mianyang, 2005), kuid kaotas 1. ringis oma kohtumise ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. Fedtšuk sai poolraskekaalus (kuni 81 kg) 35. Euroopa meistrivõistlustel (Pula, 2004) pronksmedali, kaotades poolfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Marijo Šivolija-Jelicale (Horvaatia). Fedtšuk sai 15. novembril 2009 Stoptšativi külas, Kossivi rajoonis toimunud autoõnnetuses üliraskelt vigastada ja suri samal päeval Kossivi haiglas. 27. suveolümpiamängude poksivõistlus. Sydney 2000. Tulemused inglise keeles 28. suveolümpiamängude poksivõistlus. Ateena 2004. Tulemused inglise keeles 10. maailmameistrivõistlused poksis. Houston 1999. Tulemused inglise keeles 12. maailmameistrivõistlused poksis. Bangkok 2003. Tulemused inglise keeles 13. maailmameistrivõistlused poksis. Mianyang 2005. Tulemused inglise keeles 35. Euroopa meistrivõistlused poksis. Pula 2004. Tulemused inglise keeles Andri Fedtšuk veebisaidil Olympedia (inglise)
Aur

Aur on kriitilisest temperatuurist madalama temperatuuriga gaas. Kui temperatuur ületab kriitilise piiri, siis räägitakse gaasist (välja arvatud veeauru korral, mida nimetatakse auruks ka kriitilise väärtuse ületamisel). Auru saab defineerida ka kui gaasi, mida on võimalik ainult rõhu suurendamisega veeldada või tahkestada. Üldkeeles nimetatakse sageli auruks ka gaasi (sh gaasisegu, nt udu veekogu kohal), milles on vedela aine piisakesi. Aur võib olla nii küllastunud, küllastumata ehk ülekuumenenud või üleküllastunud ehk allajahtunud. Auru, mis ei puutu kokku vedela faasiga, nimetatakse kuivaks auruks. Kuiva auru vastand on niiske aur, mis sisaldab vedela faasi piisku ehk udu. Küllastunud auru rõhk Veeaur TEA entsüklopeedia 3. köide, 2009. Eesti kirjakeele seletussõnaraamat, 2009. [1]
Døle hobune

Døle hobune (Dølahest) on Ida-Norrast Gudbrandsdali orust pärit hobusetõug. Døle hobused on tugeva kehaehitusega rahumeelsed hobused. Levinuimad värvused on must ja mustjaskõrb. Varem kasutati neid metsatöödel, tänapäeval on nad hobihobused. Keskmine turjakõrgus 150 cm ja keskmine kaal on 575 kg. Døle hobuseid on umbes 4000 isendit. Døle hobuse baasil on aretatud Norra külmavereline traavel. Landslaget for Dølehest. "Landslaget for Dølehest" (norra keel).{{netiviide}}: CS1 hooldus: tundmatu keel (link) Landslaget for Dølehest. "Welcome to www.dolehesten.no" (inglise keel). Originaali arhiivikoopia seisuga 17. märts 2012. Vaadatud 22. veebruar 2012.{{netiviide}}: CS1 hooldus: tundmatu keel (link)
Anastacia

Anastacia Lyn Newkirk (sündinud 17. septembril 1968 Chicagos) on Ameerika Ühendriikide laulja ja laulukirjutaja. 1999 – "Not That Kind" 2001 – "Freak of Nature" 2004 – "Anastacia" 2005 – "Pieces of a Dream" 2008 – "Heavy Rotation" 2012 – "It's a Mans World" 2014 – "Resurrection" 2015 – "Ultimate Collection" 2017 – "Evolution"
Karl Veske

Karl Veske (11. juuni 1891 Vana-Roosa vald, Võrumaa – 28. aprill 1954 Tallinn) oli eesti keemik. Ta lõpetas 1924. aastal Tartu õhtuühisgümnaasiumi ja õppis aastail 1924–1930 (lõpetas) Tartu Ülikooli matemaatika-loodusteaduskonna keemiaosakonnas. Aastail 1934–1936 oli ta Tartu Ülikooli õlikivide uurimise labori uurija-assistent. Ta on maetud Karjaküla kalmistule. "On teada, et ühel ja samal ruumalal võib elada: 1 jahimees või 10 karjakasvatajat või 100 põllumeest või 1000 aednikku." "Mõtteid ja näiteid inimese toidunormist". Tehnika Ajakiri 11/ 1938. Lk 255 Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944 TalTech ISIK
Tapamaja, korpus viis

"Tapamaja, korpus viis, ehk Laste ristisõda" (inglise keeles Slaughterhouse-Five, or The Children's Crusade: A Duty-Dance with Death) on Kurt Vonneguti romaan, mis ilmus esimest korda 1969. aastal. Romaan on autobiograafiline. Vonnegut viibis Teise maailmasõja ajal vangina tapamaja laos, millest on ajendatud romaani pealkirja esimene osa. Pealkirja teine osa viitab ajaloolise Laste ristisõja kaudu sellele, et läbi aegade on saadetud lahingutesse noori mehi, kes pole veel lapseeast väljas. Vonneguti romaanist võib leida postmodernismi. Tähtsaks tunnuseks on ajaline korrastamatus. „Tapamajas“ avaldub see tunnus väga selgelt. Läbi terve teose võime jälgida peategelase Billy rännakuid ajas. Billy on kaotanud seose jooksva ajaga, mistõttu hüppab ta ühest elumomendist teise. Tema ajaränded toimuvad läbi aastate, vaheldumisi, enne sõda, pärast sõda, ühel hetkel ühes paigas, järgmisel hoopis teises. Ajaränded toimuvad segaminipaisatult aastal 1955., 1945. ning ka 1963. ja veel mõningad aastad ei jää Billy rännakutes puutumata. Sellele kirjanikule ja just sellele teosele on iseloomulik ajaloo ja fantaasia läbipõimimine. See on ilmselt kõige silmatorkavam asjaolu, mis läbib tervet teost. Raamat räägib Dresdeni pommitamisest Saksamaal, kust nii peategelane Billy kui ka raamatu autor omal ajal eluga pääses. Romaan kirjeldab Billy elulugu, kuid ületab nii mõningaidki reaalsuse piire. Teoses räägitakse pidevalt Tralfamadoorlaste planeedist ja selle elanikest, tralfamadoorlastest, kes eksisteerivad neljamõõtmelises reaalsuses, kui kirjanik puudutab oma loos kellegi surma, lisab ta alati selle lõppu "eks ta ole" mis väljendab tulnukate võimet näha surnut elusana tema minevikus ja võtavad surma kui üht hetke kogu eksistentsis mis ei ole lihtsalt kõige parem hetk koolnu olemuses. Esmalt rööviti ta tulnukate poolt oma tütre pulmaööl, kuid keegi ei märganud seda kuna tulnukate ajaliin ei jookse sarnaselt inimeste omaga sirgjooneliselt, see tähendab, kuna ta veetis pikemat aega teisel planeedil, oli see maal vaid üks silmapilk. Ta sattus Traflamadore loomaaeda, kus teda kohalikele näidati, Planeedi põliselanikud huvitusid tema kehast üksikasjalikult. Inimene ja tema elu näis neile hoopis omanäolisena ning nad tahtsid sellega tutvust teha, sest inimesed elavad ju kolmemõõtmelises reaalsuses. Vonneguti romaani on suhteliselt keeruline jälgida, kuna see on üsna fragmentaarne, katkendlik. See pole kirjutatud tavalises vormis nagu muinasjutu raamatud või midagi sellist. Raamatut lugedes leiame tegelase ühel hetkel Teisest maailmasõjast, järgmisel hetkel perepuhkuselt lapsepõlves ning nagu eelnevalt mainitud, külastab ta ka Tralfamadore planeeti. Kogu tegevus on üsna segipaisatud ning sisu mõistmiseks tuleb seda üsna pingeliselt jälgida. Kurt Vonneguti romaan „Tapamaja, korpus viis“ on üks paremaid sõjavastaseid postmodernistlikke romaane, mis kirjutatud[viide?]. Põhilised tunnused, mis on omased postmodernistlikule romaanile, esinesid ka Vonneguti teoses. Nendeks on ajaline korrastamatus, ajaloo ja fantaasia segu ning fragmentaarsus. Kõik see muudabki teose niivõrd eripäraseks ja kaasahaaravaks võrreldes traditsioonilise romaaniga.
Ramygala

Ramygala (leedu) (poola Remigoła, Žemaidi keeles Ramīgala) on linn Leedus Panevėžysi rajoonis. Linn on Ramygala valla halduskeskuseks. Ramygala asub Upytė jõe kaldal merepinnast 69 meetri kõrgusel. Linnas on raamatukogu, kultuurikeskus ja gümnaasium. Ramygalas töötab motoriseeritud veski. Vaatamisväärsusteks on ajalooline gümnaasiumihoone ja selles tegutsev koduloomuuseum, galerii Voras ning 1914. aastal valminud uusgooti stiilis kirik. Linn on Euroopa toonekurelinnade liidu liige (teised liikmed on Busk Ukrainast, Storkow Saksamaalt, Stolin Valgevenest, Demene vald Lätist, Komarovce Slovakkiast, Luka nad Jihlavou Tšehhist ja Staicele Lätist). Asulat on esimest korda mainitud juba 13. sajandil, toona kirjutati nime kujul Remigale. Esimene kirik püstitati sinna 1492. aastal, 1503. aastal sai Ramygalast alev. Aastal 1540 mainiti esimest korda kirjalikult sealset mõisa. Linnaõigused sai Ramygala 1956. aastal. Nõukogude ajal oli see kohaliku kolhoosi keskasulaks, ka toodeti selle ümbruse kuivendatud soodest turvast. Linn oli aastal 2010 Leedu kultuuripealinnaks. 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Ramygala elanikest leedulasi 97,53%, venelasi 0,89% ja mustlasi 0,63%. Katoliku kirik Ramygala Vanalinn Koolimaja Haigla Isaac ben Jacob Benjacob – juudi kirjanik Saulius Mykolaitis – Leedu näitleja Maria Kaupas – USA nunn Resident population by city / town at the beginning of the year, vaadatud 12.02.2023. http://www.staicelesnovads.lv/2007_2012/esco/ "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 1. august 2015. Vaadatud 20. jaanuaril 2016.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Linna koduleht Linn portaalis vietoves.Lt Ramygala poola geograafilises sõnastikus
Valter Kelt

Valter Kelt (26. september 1920 Kasaritsa vald, Rõuge kihelkond, Võrumaa – 6. jaanuar 1960 Tallinn) oli eesti soomepoiss ja metsavend. Teenis Saksa sõjaväes ja asus 18. jaanuaril 1944 Soome sõjaväkke, oli väljaõppel Jokelas, Uusisaaris ja Taavettis ning kuulus JR 200 koosseisu. Ta võttis osa tõrjelahinguist Viiburi lahel ja Vuoksel. 19. augustil 1944 saabus tagasi Eestisse, ta võitles Tartu rinde lahingutes. Pärast sõda elas Ants Kalviste nime all ning töötas Tapa Kohaliku Majanduse Kombinaadis ja Lehtse piiritusetehases. Valter Kelt arreteeriti 18. juunil 1959. 1959. aasta 23.–26. novembril Tallinnas toimunud kohtuprotsessil mõisteti ta surma koos teiste endiste metsavendade Leonid Sinisalu ja Johannes Kriipsaluga. Kohtuotsus viidi täide 6. jaanuaril 1960. See oli viimane kohtulik surmaotsus Eesti ajaloos. Valter Kelti on mainitud raamatus "Vabaduse eest. Soomepoiste lühielulood" (Tallinn, Soome Sõjaveteranide Eesti Ühendus, 1997), samuti nimetab teda Voldemar Kures raamatus "Seitsme lukuga suletud raamat" (V köide, 2009, lk 422). 1959 Dokumentaalfilm (kestus: 08:31): Seda ei saa andestada (1959). Viimane teema: Kohtuprotsess sõjaroimarite V. Kelti, L. Sinisalu ja J. Kriipsalu üle. Vabaduse eest. Soomepoiste lühielulood. Soome Sõjaveteranide Eesti Ühendus, 1997, lk. 115 "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 7. september 2012. Vaadatud 24. veebruaril 2012.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Vladimir Parvel. http://www.efis.ee/et/filmiliigid/film/id/6062
Kc4

Kc4 (Кч4) oli aastail 1949–1951 Škoda tehases Tšehhoslovakkias toodetud kitsarööpmelise raudtee auruvedur teljevalemiga 0-4-0. Tallinnas on muuseumieksponaadina alles Kc4-100, Türil Kc4-110 ja Lavassaares asuvas Eesti Muuseumraudteel Kc4-332.
Tk

Tk (Poolas OKa1) oli aastail 1931–1933 Saksamaal ja Lätis toodetud reisirongide tankvedur teljevalemiga 1-1-1.
A (auruvedur)

A oli aastail 1892 ja 1894–1907 Venemaal ja Saksamaal toodetud reisirongide auruveduri tüüp (teljevalemiga 2-3-0). Erinevalt auruvedurist N oli tal kaks paari juhtrattaid.
Jaan Maior

Jaan Maior (24. mai 1899 Vana-Roosa vald – 14. detsember 1999 Tartu) oli eesti vaimulik. Ta on õppinud Krabi valla algkoolis, Rõuge kihelkonnakoolis; pärast kihelkonnakooli asus ta õppima Võrru evakueeritud Polangeni gümnaasiumis, kuid kui see kool omakorda Venemaale evakueeriti, asus ta õppima Võru Poeglaste Reaalgümnaasiumi. Sealsed õpingud katkestas Vabadussõda. Vabadussõjast võttis ta osa 3. jalaväepolgu staabikirjutajana. Ühe semestri õppis ta Tallinna Tehnikumi arhitektuuri osakonnas ja ühtlasi Ella Hirschi muusikakoolis, seetõttu lõpetas ta Võrus gümnaasiumiõpingud alles aastal 1922. Aastatel 1922–1928 õppis Tartu Ülikooli usuteaduskonnas; samaaegselt õppis ta aastatel 1922–1924 Tartu Kõrgemas Muusikakoolis. Kuulus Eesti Üliõpilaste Seltsi. Prooviaastal oli ta Torma Maarja koguduses (Aleksander Kuusiku juures) ja Rõuge Maarja koguduses (Valter Viksi juures). Ordineeriti 17. märtsil 1929 õpetajaks. Ta oli aastatel 1929–1930 Avinurme koguduse õpetaja. Aastatel 1930–1949 oli ta Hargla koguduse õpetaja. Lisaks hooldas ta aastast 1946 Valga Peetri-Luke kogudust ja aastast 1947 Roosa Jakobi kogudust ning oli aastatel 1945–1949 Valga praostkonna praosti kohusetäitja. Aastatel 1949–1950 oli ta Rakvere Pauluse koguduse õpetaja, aastatel 1950–1953 täitis ta Jõhvi Mihkli koguduse õpetaja kohuseid. Aastatel 1953–1974 oli ta Otepää Maarja koguduse õpetaja, lisaks hooldas ta aastatel 1966–1969 Sangaste ja Laatre Püha Laurentsiuse kogudust; samuti oli ta aastatel 1954–1974 Valga praostkonna abipraost. Samuti aitas teda tema abikaasa Linda (1905–1994), kelle EELK peapiiskop Alfred Tooming 14. novembril 1968 teise naisena Eestis ordineeris vaimulikuks. 1. novembril 1974 jäi Jaan Maior emerituuri. Tema abikaasa Linda Maior oli teine naine Eestis, keda EELK peapiiskop ordineeris vaimulikuks, nende tütar Ave Kumpas on muusikapedagoog. Tema abikaasa vend Arnold Kais (1911–1963) oli Kadrina Katariina koguduse õpetaja. Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918–1944. II, lk. 233 http://eelk.ee/elulood/maior_jaan.html Pühakirja ja viiulimänguga rahvast teeninud
Keemia filosoofia

Keemia filosoofia on teadusfilosoofia valdkond, mis tegeleb keemia kui teaduse metodoloogia ja filosoofiliste alustega. Suurema osa vältel teadusfilosoofia ajaloost on selles domineerinud füüsika filosoofia, kuid 20. sajandi lõpust on keemiast pärinevad filosoofilised küsimused pälvinud aina enam tähelepanu.. Eestis on keemia filosoofiaga tegelenud Rein Vihalemm. Weisberg, M. (2001). "Why not a philosophy of chemistry?" American Scientist. Vaadatud 10. aprillil 2009. Scerri, E.R., & McIntyre, L. (1997). "The case for the philosophy of chemistry" Synthese, 111: 213–232. Vaadatud 10. aprillil 2009. PDF-fail Rein Vihalemm "Ühe teaduse kujunemislugu. Keemia arenguteest" Tallinn, 1981 Rein Vihalemm "A Story of a Science: On the Evolution of Chemistry" Tallinn, 2019 (Acta Baltica Historiae et Philosophiae Scientiarum, Vol. 7, No. 2, Summer 2019; tlk. Ain Rada, Kait Tamm, Meelis Leesik)
Francisco Tárrega

Francisco de Asís Tárrega y Eixea (21. november 1852 – 15. detsember 1909) oli Hispaania romantismiajastu mõjukas helilooja ja klassikaline kitarrist. Ehkki Francisco Tárrega muusikaline looming oli koguselt tagasihoidlik – 78 originaalteost ja 120 töötlust, mõeldud peamiselt enese tarbeks –, muutusid tema muusika ja kitarrimängustiil 20. sajandil mõjukaks. Ta oli keskne kuju kitarri kui soolo- ja kontsertpilli taassünnis. Tárrega tuntumate kitarripalade seas on "Recuerdos de la Alhambra", "Capricho árabe" ja "Danza Mora". Tárrega loodud on ka meloodia, mida on nimetatud "arvatavasti maailma enim kuuldud viisiks": Nokia helin, mida on kasutatud ka reklaamides, põhineb lõigul Tárrega teosest "Gran Vals". Tema muusika on inspireerinud Mike Oldfieldi arranžeerima Tárrega tremolopala "Recuerdos de la Alhambra" filmi "The Killing Fields" helinduseks. Elulugu ja loomingu ülevaade (MIDI-failides muusika ei vasta Tárrega esitusstiilile)
Leonid Sinisalu

Leonid Sinisalu (kuni 6. august 1936 Leonid Sintka; 1920 Tsooru vald, Rõuge kihelkond, Võrumaa – 6. jaanuar 1960 Tallinn) oli eesti metsavend. Tal oli 9 klassi haridust. Ametilt oli ta tööline, viimati gaasikeevitaja Valga auruvedurite depoos. Esimest korda arreteeriti ta 27. juulil 1948 ning mõisteti 25+5 aastaks Irkutski oblastisse Taišetlagi. Teist korda arreteeriti ta 21. juulil 1959. Sama aasta 23.-26. novembril toimus Tallinnas kohtuprotsess endiste metsavendade (koos temaga Johannes Kriipsalu ja Valter Kelt) üle, kus Sinisalu mõisteti lõplikult 26. novembril 1959 surma. Ta lasti maha 6. jaanuaril 1960 Keskvanglas Tallinnas. Eesti kommunismiohvrid 1940–1991
Bilimbi

Bilimbi on bilimbi-averroa (Averrhoa bilimbe) vili. Bilimbi mahlakas viljaliha on rohekaskollane. Vili sisaldab 6–7 lamedat seemet. Bilimbi viljaliha on tugevam ning happelisem kui näiteks tema lähedasel sugulasel karamboolal. Bilimbit süüakse harva toorelt. Seda süüakse marineerituna või keedisena.
Mike Oldfield

Mike Oldfield (õieti Michael Gordon Oldfield; sündinud 15. mail 1953 Readingis Berkshire'is Suurbritannias) on inglise multiinstrumentalistist muusik ja helilooja, kes segab oma muusikas progerokki, folkmuusikat, etnilist ja maailmamuusikat, klassikalist muusikat, elektroonilist muusikat, New Age'i muusikat ja uuemal ajal ka tantsumuusikat. Oldfieldi muusika on sageli keeruka loomuga. Kõige suurema tuntuse saavutas tema 1973. aasta album "Tubular Bells", mille avaldas Virgin Records, ja 1983. aasta hittsingel "Moonlight Shadow". Tuntud on ka tema versioon jõululaulust "In Dulci Jubilo". Laul "Moonlight Shadow" eestikeelse pealkirjaga "Varjude mäng" (eestikeelsed sõnad Leelo Tungal) Marju Läniku esituses oli populaarne ka Eestis. Mike Oldfield profile. Decca. Vaadatud 23.08.2011. Mike Oldfieldi koduleht