laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Henrik Gabriel Porthan

Henrik Gabriel Porthan (8. november 1739 Viitasaari – 16. märts 1804 Turu) oli Soome haritlane, keda nimetatakse vahel Soome ajaloo isaks. Porthan oli Soome keeleteadlase ja piiskopi Daniel Jusleniuse õpilane. Juslenius oli fennofiil ja selleks sai ka Porthan. Porthan pühendas kogu oma elu teaduslikule tööle. 1754. aastal kaitses Turu Akadeemias magistritöö. Üsna pea pärast seda asus ta akadeemia juures tööle (algul dotsendina, siis töötas raamatukogus ja lõpuks oli professori ametikohal). 1777 sai ta ülikooli retoorika ja ladina keele professoriks. Porthan pani aluse soome rahvaluule, keele ja ajaloo uurimisele. Rahvaluule alalt on olulisim teos "De poësi Fennica" ("Soome luulest"; ilmus 5 osas 1766–1778). Šotimaa luuletaja James Macphersoni eeskujul hakkas ta koguma vanasõnu ja rahvalaule, näidates sellega soome rahvaloomingu rikkust. See teos aitas tekitada avalikkuse huvi Kalevala-legendide ja soome mütoloogia vastu ning oli aluseks kõigile hilisematele uurimustele soome rahvaluulest. Teda huvitas ka keelesugulus ja hõimurahvad. Ta õppis ungari keelt ning uuris ungari ja lapi keele sugulust. Porthan oli esimene, kelle jaoks Soome ajalugu oli iseseisev uurimisvaldkond. Ülikooli töötajana oli tal juurdepääs ülikooli raamatukogus olevatele ajalooallikatele, mida ta hoolega uuris. Ajaloolasena kirjutas ta teedrajava töö "Juusteni piiskopikroonika", mis ilmus aastatel 1784–1800 56-osalise väitekirjana. Porthan varustas selle põhjalike ja täpsete kommentaaridega ning seda võib seetõttu pidada esimeseks Soome teaduslikuks ajalooks. Porthan kirjutas ka rootsi- ja ladinakeelseid luuletusi, mis aga mingeid uuendusi luulesse ei toonud. Porthan oli Frans Mikael Frantzéni õpetaja ning inspireeris kogu järeltulevat põlvkonda, kelle seas olnud kirjameestest ja luuletajatest paljud asutasid 1831 Soome Kirjanduse Seltsi.
Oberhofen im Inntal

Oberhofen im Inntal on vald (Gemeinde) Austrias Tirooli liidumaal Innsbrucki ringkonnas. Vald asub 622 m kõrgusel merepinnast. Valla pindala on 18,6 km². 1. jaanuaril 2016 elas seal 1778 inimest. Vald paikneb 21 km Innsbruckist läänes ja 2,6 km Telfsist idas. Olles olnud Pfaffenhofeni osa, sai sellest 1786. aastal omaette vald. https://www.statistik.at/blickgem/blick1/g70335.pdf www.oberhofen.tirol.gv.at
Peruu peseeta

Peruu peseeta (peseta peruana) oli Peruus aastail 1880–1882 kasutusel olnud rahaühik. Peruu peseeta jagunes kaheks reaaliks ja viis peseetat moodustasid soli, mis oli paralleelselt peseetaga käibel. 1 ja 5 peseeta väärtuses hõbemünte vermis 1880. aastal Lima rahapaja, 1881. ja 1882. aastal vermis 5-peseetaseid münte juurde Ayacucho rahapaja.
Giovanni Battista Pergolesi

Giovanni Battista Pergolesi (kodanikunimega Giovanni Battista Draghi; 4. jaanuar 1710, Jesi, Itaalia – 16. või 17. märts 1736) oli Itaalia barokkhelilooja, viiuldaja ja organist. Pergolesi oli hüüdnimi, mille Ancona provintsis Jesis sündinud helilooja sai oma esivanemate päritolu tõttu Pergolast. Ta õppis muusikat algul Jesis, kohaliku muusiku Francesco Santini juures, ning hiljem Napolis Gaetano Greco ja Francesco Feo käe all. Konservatooriumist 1731. aastal lahkudes saavutas ta mõningase kuulsuse kaheosalise oratooriumiga "La fenice sul rogo, o vero La morte di San Giuseppe" ("Fööniks tuleriidal ehk Püha Joosepi surm") ning kolmevaatuselise vaimuliku näitemänguga (dramma sacro) "Li prodigi della divina grazia nella conversione e morte di san Guglielmo duca d’Aquitania" ("Jumaliku armu imed Püha Guillaume'i, Akvitaania hertsogi pöördumises ja surmas"). Suurema osa oma lühikesest elust veetis Pergolesi aristokraatidest patroonide teenistuses nagu Stigliano vürst Ferdinando Colonna ja Maddaloni hertsog Domenico Marzio Carafa. Helilooja suri 26-aastaselt tuberkuloosi. Pergolesi tuntuim teos on 1736. aastal valminud "Stabat Mater" sopranile, aldile, keelpillidele ja tšembalole, mida Eestis on esitanud ka tütarlastekoor Ellerhein. Esimeseks koomiliseks ooperiks peetakse tema intermeediumi "Teenija-käskjanna" ("La serva padrona", 1733), mida Eestis on lavastatud näiteks Estonias 1966. ja 1992. aastal (lavastaja Neeme Kuningas). Hiljuti taastasid Itaalia muusikateadlased tema "Missa D-mažooris". Giovanni Battista Pergolesi 300 aastat kadunud missa jõuab eurooplasteni ERR, 28.03.2018 Giovanni Battista Pergolesi 300 aastat kadunud missa jõuab eurooplasteni ERR, 28.03.2018 Pärnus ja Tartus kantakse ette Pergolesi "Stabat Mater" ERR, 19.03.2008
Valmistub esimene mängija

"Valmistub esimene mängija" (inglise keeles "Ready Player One") on Ameerika Ühendriikide kirjaniku Ernest Cline'i düstoopiline ulmeromaan (2011) Ameerika Ühendriikide lavastaja Steven Spielbergi samanimeline film (2018)
UEFA rahvuste liiga 2018/19

UEFA rahvuste liiga 2018/19 oli jalgpalli rahvuskoondiste võistluse UEFA rahvuste liiga avahooaeg. Võistlustest võttis osa 55 UEFA liikmesriigi rahvuskoondist. Võistlused toimusid 2018. aasta septembris ja novembris (Liigafaas) ning 2019. aasta juunis (Rahvuste liiga finaalid). 11. oktoobril 2017 selgusid liigade koosseisud. UEFA rahvuste liiga alagrupid loositi 24. jaanuaril 2018 Šveitsis Lausanne'is. Neljandana lõpetanud meeskonnad ja kehvim kolmandana lõpetanud meeskond langevad D-liigasse. Eesti mängis Ungari, Kreeka ja Soome vastu. Arvesse ei lähe mängud neljandana lõpetanud meeskonna vastu. "Confirmed: How the UEFA Nations League will line up". UEFA.com. Union of European Football Associations. 11. oktoober 2017. Vaadatud 11. oktoober 2017. "UEFA Nations League calendar: all the fixtures". UEFA.com. Union of European Football Associations. 24. jaanuar 2018. Vaadatud 24. jaanuar 2018. "UEFA Nations League 2018/19: Fixtures List – League Phase" (PDF). UEFA.com. Union of European Football Associations. 24. jaanuar 2018. Vaadatud 24. jaanuar 2018. Ametlik veebileht
Inhibiitor

Inhibiitor ehk inhibeerija ehk negatiivne katalüsaator on aine või faktor, mis pidurdab keemilist, biokeemilist või füsioloogilist protsessi. Keemilises reaktsioonis inhibiitor kas pidurdab reaktsiooni kiirust või takistab reaktsiooni. Inhibiitori vastandmõiste on katalüsaator, mis kiirendab reaktsiooni kulgu. Ensüümiinhibiitor Hingamisinhibiitorid Kasvuinhibiitorid Katalüsaator Keskkonnasõnaraamat 2004 [1] (vaadatud 10.11.2011)
Laulumäng

Laulumäng. Lõbus rahvalik naiivsevõitu ja lihtsakoeline teatritükk kõnedialoogide, laulu- ja instrumentaalmuusika numbritega. Eestipärane kohalike oludele ning kasutada olnud näitlejate võimeid arvestav mugandus sakslaste Singspielist. Nimetati suupäraselt laulumänguks, aga käsitleti ka kui ooperi ja lustimängu vahevormi. Kuna see lavaline meelelahutus osutus saksakeelsetes Euroopa maades väga elujõuliseks ja levis kiiresti, siis saksa kultuuriruumiga seotud Eesti võttis selle samuti oma modifikatsioonidega kasutusele. Eestisse jõudis sakslaste Singspiel Vanemuise seltsi vahendusel. August Wiera lavastas 1886. aastal Wilhelm Heinrich Louis Mannstaedti teose Humbug (1880) järgi oma laulumängu "Ilumäe piimatüdruk", mis sai publikult väga hea vastuvõtu. See innustas Wiera truppi esitama järgmisel aastal August Conradi Unter dem Birnbaum eestikeelse variandi "Õunapuu all". Edukateks osutusid ka "Ebaparun ehk Kaltsukuningas" (1888),"August ja Klaara ehk Seisuste vaheseinad" (1888), "Mängumehe laulud" (1889), "Ema õnnistus" (1889), "Kuldvähk" (1892), "Postimees ehk Vana arm ei roosteta" (1892), "Staab-kornist" (1894) jt, mille juured olid kõik Saksamaa Singspielide mullas. Domineerisid talupojateemad ja kosjateemad, sageli toimusid sündmused jaaniõhtul. Populaarne oli kui vaene peategelane vastandus rikkale ja vaene tüdruk sai rikkale mehele. Sündmuste kulgu anti edasi regivärsilise lauluga, stseene etendati dramaatiliselt ja laval liiguti tantsuliselt. Vahel ilmestati lugu pantomiimiga. Teksti autoriteks olid tavaliselt August Kitzberg ja Karl August Hindrey. Vahel ka Oskar Luts ja Hugo Raudsepp. Eesti oma laulumängude peamisteks autoriteks olid Eduard Oja ja Juhan Simm. Estonia Seltsi varasemas tegevuses ei olnud laulumängudel repertuaari kujundamisel sellist kaalu nagu Tartus. Tallinnas mängiti alates 1895. aastast peamiselt Wiera repertuaari, nagu "Udumäe kuningas" ja "Puriküla pruudid". Nende lavastamise eest hoolitses esialgu Wilhelm Thal ning hiljem Paul Pinna ja Theodor Altermann. Nende initsiatiivil oli laulumängudena repertuaaris "Veiderdaja", "Lilleoru Elsa", "Seisuste vaheseinad", "Kaltsukuningas", "Ilumäe piimatüdruk" jt. 1906. aastal valminud Vanemuise uus teatrimaja ajendas muutma repertuaaripoliitikat. Wiera enda kirjutatud laulumängud jäid tagaplaanile. Asemele tulid Viini ja saksa operetid.
Kääbusjõehobu

Kääbusjõehobu (Choeropsis liberiensis) on üks kahest jõehobulaste sugukonda kuuluvast sõraliste liigist. Kääbusjõehobu on levinud Lääne-Aafrika vihmametsades ja soodes. Tal on kaks alamliiki: C.l. liberiensis, kes elab Sierra Leones, Elevandiluurannikul ja Libeerias, ning C.l. heslopi, kes elab Nigeerias Nigeri jõe deltas. Kääbusjõehobu õlakõrgus on 77–83 cm ja kaal 250–260 kg. Tüvepikkus on 1,5 meetrit. Kääbusjõehobu keha on mõnevõrra saledam kui jõehobul. Neid saab eristada ka hammastiku järgi: kääbusjõehobu alalõualuul on vaid üks paar lõikehambaid. Tema nahk on mustjaspruun ja karvutu. Kääbusjõehobu on peidulise eluviisiga ja elab üksildaselt. Kõikjal oma levilas on ta haruldane ja üksnes vähestel eurooplastel on õnnestunud teda vabas looduses näha. Ta on ohustatud liik ja kantud maailma punasesse raamatusse. Ta asustab aeglase vooluga veekogusid ürgses troopikametsas. Ta liigub harjumuspärastel radadel, mis näevad välja nagu tunnelid. Ehmununa jookseb ta vette ja sukeldub käratult. Ta on taimtoiduline loom, kes sööb nii vee- kui maismaataimi. Kääbusjõehobu tiinus kestab umbes 30 nädalat (190–210 päeva). Korraga sünnib tavaliselt üks poeg. Jõehobu sünnitab vees, aga kääbusjõehobu maismaal. Esimesel poegimisel loomaaias seda veel ei teatud. Loomaaia töötajad hoidsid emaslooma vees, vastsündinu tõmbas vett kopsu ja uppus. Vastsündinu mass on 4,5–6,2 kg. Jalule tõuseb ta üsna varsti, aga ujuma ja sukelduma õpib ta tunduvalt hiljem. Euroopa loomaaeda sattusid kääbusjõehobud esmakordselt 1912. Alates 1931 on nad tehistingimustes ka poeginud. Tallinna loomaaias elab 2022. aasta 13. juuli seisuga üks emane kääbusjõehobu Pupa (sündis 1983 Kaunase loomaaias, toodi Tallinna 1989). Tema paariline, isane kääbusjõehobu Holger sündis 1974 Kopenhaagenis, elas vahepeal Rostovis, toodi 1990 Tallinna loomaaeda ja suri 15. aprillil 2020, olles üks eakamaid maailma loomaaedades elanud kääbusjõehobusid. 1993. aastal sündis neil vasikas, kes aga suri teisel päeval, sest ema ei hoolitsenud ta eest. 12. septembril 1996 sündis neil vasikas Hampus, kes samuti suri enne täiskasvanuks saamist. Lewison, R. & Oliver, W.: Choeropsis liberiensis IUCN, 2008 "Loomade elu", 7. kd., lk. 333 "Tallinna loomaaias suri 46-aastane kääbusjõehobu Holger". menu.err.ee. 18.04.2020. Vaadatud 13.07.2022. Piret Peensoo. "Hampus armastab põhku ja supelda" Eesti Päevaleht, 24. september 1996
Edmond Audran

Edmond (Achille) Audran (12. aprill 1840 Lyon – 17. august 1901 Tierceville) oli prantsuse helilooja, üks prantsuse operetikoolkonna alusepanijaid. Tema operetid paistsid silma meloodilisuse ja rütmilise varieerumise poolest. Ta õppis Pariisi École Niedermeyeris Jules-Laurent Duparto juures ja võitis 1859. aastal kompositsioonivõistlusel esimese auhinna. 1861. aastal asus ta elama Marseillesse, kus tema isa, Opéra-Comique'i endine tenor Marius-Pierre Audran sai konservatooriumis lauluõpetaja koha. Töötas St. Josephi kirikus organistina ja kirjutas vaimulikku muusikat. Komponeeris Giacomo Meyerbeeri matusteks leinamarsi ja mõned laulud provansi dialektis tekstidele. 1862. aastal kirjutas Eugène Scribe'i vodevilli tekstile koomilise ooperi "L'ours et le pacha" ("Karu ja paša"), kuid see jäi erilise tähelepanuta, nagu ka järgmised kaks Marseille teatrile loodud ühevaatuselist koomilist ooperit. 1866. aastal katsetas operetiga "Le petit poucet" ("Väike pöialpoiss"), mis samuti ei äratanud erilist tähelepanu. Läbimurdeks kujunes aga 1877. aastal valminud operett "Le grande mogol" ("Suurmogul"). Selle autorina sai ta Pariisi Bouffes-Parisiensi impressaariolt Louis Cantinilt peagi kutse tulla sellesse teatrisse heliloojaks. "Les noces d'Olivette" ("Olivette'i pulmad") ja paljudes Euroopa teatrites esitatud "La mascotte" ("Maskott") olid juba väga menukad operetid ja tõid talle rahvusvahelise tuntuse. Eriti suur menu saatis tema teoseid Inglismaal. Audran kujunes Pariisis Charles Lecocqi peamiseks konkurendiks ja Offenbachi operetitraditsioonide jätkajaks. 1886. aastal komponeeritud "La cigale et la fourmi" ("Rohutirts ja sipelgas") ingliskeelne versioon "The Cicada" püsis Londoni Strandi teatri repertuaaris üle aasta. Suurt rahvusvahelist edu tõid ka "Miss Helyett" ja eriti "La poupée" ("Nukk"). Viimastel eluaastatel kannatas Audran psüühikahäirete all, mistõttu tõmbus tagasi Pariisi ühiskondlikust elust. Kirjutas 36 operetti, koomilist ooperit ja vodevilli ning ühe edutu tõsise ooperi ("Photis"). Eestis on lavastatud "La poupèe" pealkirjaga "Nukuke" 1915. ja 1920. aastal Estonias ning 1922. aastal Vanemuises; "La mascotte" pealkirjaga "Õnneingel" 1914. aastal Estonias. Kui pole teisiti märgitud, on esiettekanne toimunud Pariisis. "L’ours et le pacha" (Marseille, 1862) "La chercheuse d’esprit" (Marseille, 1866) "Le petit poucet" (Marseille, 1868) "Le grande mogol" (Marseille, 1877) "La Saint-Valentin" (1878) "Les noces d’Olivette" (1879) "La mascotte" (1880) "Der Glückengel" (1880) "Gillette de Narbonne" (1882) "Les pommes d’or" (1883) "La dormeuse éxeillée" (1883) "Pervenche" (1885) "Serment d’amour" (1886) "Indiana" (London, 1886) "La cigale et la fourmi" (1887) "Le puits qui parle" (1888) "La petite fronde" (1888) "La fille de Cacolet" (1889) "Miss Helyette" (1890) "Article de Paris" (1892) "Sainte Freya" (1892) "Madame Suzette" (1893) "La duchesse de Ferrare" (1895) "Photis" (ooper, Genf, 1896) "La poupée" (1896), "Monsieur Lohengrin" (1896) "Les petites femmes" (1897) "Le sœurs Gaudichard" (1899) "Le curé Vincent" (1901)
Jean Gilbert

Jean Gilbert (sünninimi Max Winterfeld; 11. veebruar 1879 Hamburg – 20. detsember 1942 Buenos Aires) oli saksa helilooja ja dirigent, saksa operetikoolkonna nimekas liige. Ligi 50 opereti autor. Ta pärines juudi muusikute suguseltsist, kus peaaegu kõik meessoost liikmed olid lauljad, näitlejad või muusikud. Onu Bernhard Dessau oli Preußischen Hofkapelle kontsertmeister. Nõbu Paul Dessau oli helilooja ja dirigent. Kogu suguselts toetas noore Jeani muusikahuvi. Õppis Sonderhauseni ja Weimari konservatooriumites klaverit ning Philip Scharwenka juures Berliinis komponeerimist. Oli juba 15-aastaselt klaverivirtuoos. 18-aastaselt sai Bremenshavenis kapellmeistri koha. Siirdus peagi Hamburgi Carl Schultze Theaterisse. 20-aastaselt sai ta Leo Falli mantlipärijana Hamburgi Zentralhalle Theatre muusikajuhiks. 1901. aastal kirjutas helilooja oma esimese opereti "Das Jungfernstift" ("Neitsi sõnajalg") pseudonüümi Jean Gilbert all. Karjäär jätkus Berliini Apollo-Theateri kapellmeistri kohal, dirigeerides Paul Lincke operette. Ta töötas ka kontsertdirigendina ning käis orkestriga kontserte andmas paljudes Saksamaa linnades, samuti Itaalias, Prantsusmaal ja Skandinaavias. 1910. aastal asus ta alaliselt elama Berliini ning pühendus operettide komponeerimisele. Lõi enne ja pärast Esimest maailmasõda poolsada operetti, millest suurema rahvusvahelise levikuga olid "Die keusche Susanne" ("Vooruslik Susanne") ja "Die Frau im Hermelin" ("Naine hermeliiniga"). Natside võimuletulek Saksamaal muutis radikaalselt tema elu. Looming sattus põlu alla. Nähes ette probleeme oma juudi päritolu pärast, emigreerus ta kõigepealt Hispaaniasse (Madridi), sealt edasi Pariisi ning 1939. aastal Argentinasse Buenos Airesesse. Ladina-Ameerikas töötas raadio orkestri dirigendina. Ta kirjutas muusika tummfilmile "Prinzessin Olala" (192) ja filmidele "One Hour of Happiness" ("Tund õnne", 1931), "The Girl and the Boy" ("Tüdruk ja poiss", 1931) ja "Two Hearts Beat as One" ("Kaks südant tuksuvad kui üks", 1932). Ta oli kaks korda abielus. Elli Rosa Wagneriga, kes oli mehest kaheksa aastat vanem, abiellus ta Hamburgis. Teine abikaasa Gerda Stehlich oli pärit Berliinist ning Gilbertist 18 aastat noorem. Tema vanem poeg Robert Gilbert oli samuti helilooja. Noorem poeg Henry Winterfeld oli nimekas noorsookirjanik. 1948. aastast on Hamburgis temanimeline tänav – Gilbertstraße. "Das Jungfernstift" (Hamburg, 1901) "Jou-Jou" (Hamburg, 1903) "Onkel Casimir" (Düsseldorf, 1908) "Polnische Wirtschaft" (Cottbus, 1909) "Die keusche Susanne" (Magdeburg, 1910) "Die moderne Eva" (Berliin, 1911) "Das Autoliebchen" (Berliin, 1912) "Die elfte Muse" (Hamburg, 1912) "Ja, das haben die Mädchen so gerne" (Hamburg, 1912) "Puppchen" (Berliin, 1912) "Puppchen, du bist mein Augenstern" (Berliin, 1913) "Die Kino-Königin" (Berliin, 1913) "Die Tangoprinzessin" (Berliin, 1913) "Die Frau im Hermelin" (Berliin, 1919) "Katja, die Tänzerin" (Viin, 1923) "Das Weib in Purpur" (Viin, 1923) "Annemarie Berliin", 1925) "Yvonne" (London, 1926) "Hotel Stadt Lemberg" (Hamburg, 1929) "Die Dame mit dem Regenbogen" (Viin, 1933).
Vincent Youmans

Vincent (Millie) Youmans (27. september 1898 New York – 5. aprill 1946 Denver) oli Ameerika Ühendriikide helilooja, 13 muusikalise komöödia ja 139 lööklaulu autor. Youmans oli pärit jõukast mütsitöösturiperest. Vanemad soovisid, et temast saaks insener. Astus Yale'i Ülikooli, kuid loobus peagi õpingutest. Töötas klaverimüüjana ja ametnikuna Wall Streetil. Esimese maailmasõja ajal teenis mereväes, kus hakkas komponeerima muusikat sõdurite meelelahutuseks korraldatud etendustele. Pärast sõda ühines Tin Pan Alley laululoojatega ning töötas kirjastuse Harms Music laulude kirjutajana ja reklaamijana. Oli ka helilooja Victor Herberti operettide lavaproovide klaverisaatja. 1921. aastal komponeeris ta oma esimese Broadway muusikalise komöödia Ira Gershwini tekstile "Two little girls in blue" ('kaks väikest tüdrukut sinises'). Kujunes seejärel kiiresti üheks 1920. aastate tähtsamaks lavamuusika heliloojaks Põhja-Ameerikas. Aastatel 1921–1932 komponeeritud muusikalistest komöödiatest olid edukad "Wildflower" ('aasalill') ja "Hit the Deck!" ('taba tekki!'), kuid rahvusvaheliselt tuntuks sai ta operetliku muusikalise komöödiaga "No, No Nanette" ("Ei, ei, Nanette"). Selles esitatud kaks laulu "Tea for Two" ('tee kahele') ja "I Want to be Happy" ('tahan olla õnnelik') olid aastaid rahvusvahelised hitid. Tema muusika oli lihtsakoeline, hästi meeldejääv ja meloodiline. 1930. aastate alguses hakkas rängalt jooma ja haigestus tuberkuloosi. Oli sunnitud komponeerimisest loobuma. Veetis suurema osa ajast sanatooriumides. 1934 laostus tema muusikakirjastaja. Ta pidi ise end kuulutama maksevõimetuks. 1943. aastal tundus, et tervis on paranenud, ja ta pöördus tagasi New Yorki ning käivitas Vincent Youmans Ballet Revue, milles kasutas Ladina-Ameerika, Maurice Raveli ja iseenda muusikat. Revüü kukkus aga suurejooneliselt läbi ja tõi talle kaela nelja miljoni dollari suuruse võla. Tõmbus seepeale meelelahutustööstusest tagasi ning kolis New Yorgist Denverisse. Suri seal tuberkuloosi. 1970. aastal lisati ta postuumselt laululoojate Kuulsuste Halli (Hall of Fame) nimekirja. Kirjutanud muusika järgmistele filmidele: "No, No, Nanette" (1930, 1940) "Hit the Deck" (1930, 1955) "Song of the West" (1930) "What a Widow!" (1930) "Take a Chance" (1933) "Flying Down to Rio" (1933) "Tea for Two" (1950) Teosed (esitatud New Yorgis, kui pole teisiti märgitud): "Two Little Girls in Blue" (koos Lannini ja Cohaniga, 1921) "Wildflower" (koos Stothartiga, 1923) "Mary and Jane McKane" (koos Stothartiga, 1923) "Lollipop" (1924) "A Night Out" (Philadelphia, 1925) "No, No Nanette" (1925) "Oh, Please!" (1926) "Hit the Deck!" (1927) "Rainbow" (1928) "Great Day" (1929) "Smiles" (1930) "Through the years" (1932) "Take a Chance" (koos Whitingi ja Browniga, 1932).
Turbogeneraator

Turbogeneraator on elektrigeneraator, mis on ette nähtud käitamiseks gaasi- või auruturbiiniga.Turbogeneraatoreid (võimsusega kuni 1600 MW, nimipingega 0,4–24 kV) kasutatakse peamiselt elektrijaamade turbogeneraatoragregaatides. Tööpõhimõttelt on turbogeneraator kiirekäiguline (ühe või kahe pooluspaariga) sünkroonmasin. Generaatori rootor on kiirest pöörlemisest (vastavalt 3000 või 1500 1/min) tulenevate mehaaniliste pingete vähendamiseks suhteliselt väikese läbimõõduga ja pikk massiivne terassilinder, mille uuretes paikneb ergutusmähis. Pöörlev rootor (induktor) tekitab staatori mähistes vahelduvpinge. Elektrimasin Sünkroonmasin ENE 9. köide, 1996
Turboagregaat

Turboagregaat on töömasinast ja seda käitavast turbiinist (jõumasinast) koosnev agregaat. Kui töömasinaks on turbogeneraator, siis nimetatakse niisugust auruturbiini ja turbogeneraatori koostöötavat kompleksi turbogeneraatoragregaadiks ehk turbiingeneraatoragregaadiks. Töömasinaks võib olla ka näiteks pump või kompressor (vt turbokompressor). Esimene turbogeneraatoragregaat paigaldati Newcastle’i elektrijaama 1890. aastal. ENE 9. köide, 1996
Matkajuhtide kokkutulek

Matkajuhtide kokkutulek (ka matkajate ja matkajuhtide kokkutulek, matkajuhtide päevad) on Eesti Matkaliidu igal aastal korraldatav kokkutulek. 2014 oli järjekorras 47. kokkutulek. Kokkutuleku raames valitakse aunimetused aasta matkaja ja aasta matkategelane. https://web.archive.org/web/20180330012533/http://www.matkaliit.ee/trukised/matkajuhtide-kokkutulekud (vaadatud 28.03.2018)
Victor Massé

Victor Massé (sünnijärgselt Félix-Marie Massé; 7. märts 1822 Lorient, Morbihani departemang – 5. juuli 1884 Pariis) oli Prantsuse helilooja. Komponeeris ligi 20 koomilist ooperit ja operetti, samuti arvukalt romansse ja laule. Pärit töölisperekonnast. Isa oli sadamatööline. Pärast isa surma kolis emaga Pariisi, kus sai esimesed muusikaalased teadmised kuninglikus vaimuliku muusika instituudis. Jätkas muusikaõpinguid Pariisi konservatooriumis Pierre-Joseph-Guillaume Zimmermani (klaver) ja Jacques Fromental Halévy (kompositsioon) juhendamisel. Võitis 1844. aastal maineka Prix de Rome'i kantaadi "Le Renégat de Tanger" ("Tangeri renegaat") eest. Stipendium võimaldas tal kaks aastat õppida Itaalias ja reisida Saksamaal. Õpingute ajal Roomas komponeeris ooperi itaaliakeelsele libretole "La favorita e la schiava" ("Lemmik ja ori"), mis esitati 1855. aastal Veneetsias. 1860. aastal sai Pariisi Opéra Garnier' koormeistri koha. 1866–1890 oli Pariisi konservatooriumi professor, õpetades komponeerimist ja kontrapunkti. Aastatel 1973–1875 õpetas ühtlasi ka tütarlaste pansionaadis muusikat. Komponeeris ligi 20 ooperit, millest menukamad olid "La Chanteuse voilée" ("Varjatud laulja"), ambitsioonikas "Galathée" ja "Paul et Virginie". Kuid kõige edukam ja ka rahvusvaheliselt tuntuim oli koomiline ooper "Les Noces de Jeannette" ("Jeanette'i pulmad"). Viimane lavateos "Une Nuit de Cléopâtre" ("Kleopatra üks öö") kanti ette postuumselt. 19. sajandi keskel olid Massé koomilised ooperid pidevalt Euroopa teatrite repertuaaris. Tema teosed järgisid täpselt prantsuspärast ooperite komponeerimise traditsiooni, kuid ta lülitas oma ooperitesse osavalt ka tollal arengujärgus olnud prantsuse operettide komponeerimise võtteid. 1872 . aastal valiti ta Prantsuse kaunite kunstide akadeemia (Académie des Beaux-Arts) akadeemikuks. 1856. aastal sai Prantsusmaa Auleegioni ordeni (Légion d’Honneur) kavaleriks ja 1877. aastal ohvitseriks. 1877. aastal nimetati ta ka Belgia kuningliku teaduste, kirjanduse ja kaunite kunstide akadeemia (Académie royale des Sciences, des Lettres et des Beaux-Arts) liikmeks. Massé on maetud Pariisi Montmartre'i kalmistule. "La Chambre gothique"(1849) "La Chanteuse voilée" (1850) "Galathée" (1852) "Les Noces de Jeannette" (1853) "La Fiancée du diable" (1854) "Miss Fauvette" (1855) "Le Prix de Famille" (operett, 1855) "Les Saisons" (1855) "La Reine Topaze" (1856) "Les Chaises à porteurs" (1858) "La Fée Carabosse" (1859) "La Mule de Pedro" (1863) "Fior d'Aliza" (1866) "Le Fils du brigadier" (1867) "Paul et Virginie" (1876) "Une nuit de Cléopâtre" (1885)