laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Suur Paljassaar

Suur Paljassaar on Paljassaare poolsaare kõrgem loodeosa Paljassaare lahe ja Saartevahe lõuka vahel Tallinnas Paljassaare asumis. Liitus mandriga Paljassaare poolsaare moodustumise käigus 20. sajandi teisel kümnendil. Varasem ajalooline nimetus oli germaani keeltes (rootsi, saksa, taani) tüvega Karl(os): alamsaksa Blote-Karl "paljas Karl" ja Rughen-Karl "kare Karl", u 1250 Karlsö, 1297 Blocekarl et Rughenkarl (1. nimi ilmselt *Blotekarl), 1689 Kahl Holmar, 1855 Paljas-saar, 1883 Paljasaar; rootsi keeles Stora och Lilla Karlön, saksa keeles Karlos. Eestikeelne nimi Paljassaar on lagedat maastikku kirjeldav ning on arvatavasti aluseks olnud ka muukeelsetele nimedele. Paljassaare poolsaar sai nimetuse (Suur ja Väike Paljassaare saarte) järgi, mis aja jooksul kokku sulasid ja 1912–1917 Uue sadama (Miinisadama) ehitamisel täideti mere täitmise teel Kopli poolsaarega ühendati. Suur Paljassaar lõpeb põhjas Kõrgemäe otsaga. Kõrgeim koht on Kõrgemägi (14,4 m). Randa liigestavad väikeste neemedena Paljassaare lahte sirutuvad Suur haak ja Väike haak ning Saartevahe lõukasse veidi suurem Saartevahe haak. Esineb valdavalt kivine moreen- või kamarrand, liivasemat randa leidub Saartevahe lõuka ääres Saartevahe haagist läänes. Itta Väikese Paljassaare poole jääb roostikuline rannajärvedega Saartevahe. Varem lage ala on nüüd kattunud lehtmetsaga. 1915. aastal rajati põhjaossa Kõrgemäele Peeter Suure Merekindluse rannakaitsepatarei nr 12, mille säilinud osad on muinsuskaitse all. See kuulub Paljassaare hoiualasse. Sõjategevuse kaart 1790. aasta Tallinna merelahingu ajal. Johann Christoph Brotze kogust Sõjategevuse kaart 1790. aasta Tallinna merelahingu ajal Väike-Paljassaar Paljassaare, www.eki.ee, (vaadatud 10.09.2023) Kopli ja Paljassaare poolsaar olid veel hiljaaegu saared, Eesti Loodus 10/ 2008
Väike Paljassaar

Väike Paljassaar on Paljassaare poolsaare kõrgem kirdeosa Tallinna reidi ja Saartevahe lõuka vahel Tallinnas Paljassaare asumis. Liitus mandriga Paljassaare poolsaare moodustumise käigus 20. sajandi teisel kümnendil. Varasem ajalooline nimetus oli germaani keeltes (rootsi, saksa, taani) tüvega Karl(os): alamsaksa Blote-Karl "paljas Karl" ja Rughen-Karl "kare Karl", u 1250 Karlsö, 1297 Blocekarl et Rughenkarl (1. nimi ilmselt *Blotekarl), 1689 Kahl Holmar, 1855 Paljas-saar, 1883 Paljasaar; rootsi keeles Stora och Lilla Karlön, saksa keeles Karlos.. Eestikeelne nimi Paljassaar on lagedat maastikku kirjeldav ning on arvatavasti aluseks olnud ka muukeelsetele nimedele. Paljassaare poolsaar sai nimetuse (Suur ja Väike Paljassaare saarte) järgi, mis aja jooksul kokku sulasid ja 1912–1917 Uue sadama (Miinisadama) ehitamisel täideti mere täitmise teel Kopli poolsaarega ühendati. Väike Paljassaar lõpeb põhjas Kakaruotsaga, mille nimi esineb varajastel plaanidel kahel kujul: Kakari mäggi ja Kakkaru mäggi. Kõrgeim looduslik koht oli kaguosas Pikakari mägi (6,9 m), tänapäeval meres pikk veealune kari. Itta Tallinna reidist sirutub neemena Pikakari, millel aastail 1913–1916 rajatud sadamakohana kasutatav Katariina kai. Sellest põhja poole jääb liivane supluskohana tuntud Pikakari rand. Mujal on peamiselt kivine moreen- ja kamarrand. Läände Suure Paljassaare poole jääb roostikuline rannajärvedega Saartevahe. Varem lage ala on lõunaosas kattunud lehtmetsaga. Aastail 1821–1824 rajati põhjaossa Tallinna sõjasadama kaitseks Valge torn, mis oli mitmekorruseline suurtükitorn. Torn hävis suuresti Krimmi sõja ajal, Valge torni müüritise osad on muinsuskaitse all. Väike Paljassaar kuulub Paljassaare hoiualasse.  Pikemalt artiklis Väike-Paljassaare tähtfort Aastatel 1726–1727 ehitati Tallinna lähedale Vene keisririigi võimude poolt Tallinna kindluse ettenihutatud kindlustis (Väike-Paljassaare tähtfort), mille eesmärk oli eelkõige Tallinna sõjasadama läänepoolse sissesõidu kaitsmine.  Pikemalt artiklis Valge torn Aastatel 1821–1823 rajati Vene keisririigi võimude poolt Tallinna lähedale Väike-Paljassaarele Tallinna kindluse ettenihutatud kindlustis (Väike-Paljassaare väike fort), mille eesmärk oli Tallinna sõjasadama läänepoolse sissesõidu kaitsmine.  Pikemalt artiklis Peeter Suure merekindluse rannakaitsepatarei nr. 12 Sõjategevuse kaart 1790. aasta Tallinna merelahingu ajal. Johann Christoph Brotze kogust Sõjategevuse kaart 1790. aasta Tallinna merelahingu ajal Suur Paljassaar Tükipealse poolsaar Paljassaare, www.eki.ee, (vaadatud 10.09.2023) Kopli ja Paljassaare poolsaar olid veel hiljaaegu saared, Eesti Loodus, nr 2008/10
Vecsés

Vecsés on linn Ungaris Pesti komitaadis, Vecsési kreisi halduskeskus. Asub Budapesti edelapiiril. Vecsésis on odavlennufirma Wizz Air peakorter. Detailed Gazetteer of Hungary, vaadatud 23.09.2024.
Johannes Uiga

Johannes Uiga (12. veebruar 1918 Tartu – 23. oktoober 1998) oli eesti kunstnik. Ehkki Uiga on eelkõige tuntud natuurist maalinud maastikumaalijana, kes kujutas peamiselt Lõuna-Eesti maastikke, sealhulgas Pühajärve motiive, tegi ta varasemas loomingujärgus ka portreid. Samuti viljeles ta eri perioodidel aktimaale ja vaikelusid. Mare Ruus on Uigat nimetanud Eesti Cézanne'iks, kuna "mõlemad jõudsid impressionismi kaudu ekspressionistlike värvi ja vormi mängudeni". Uiga oli Kunstiühingu "Pallas" auliige. Kultuurimälestiste registrisse on kantud Johannes Uiga õlimaal "Maastik järvega" (1978), mis paikneb Põlva Pensioniametis. Kunstikollektsionäär Mart Lepp on avaldanud Johannes Uiga loomingust brošüürid "Johannes Uiga. Kõrgperioodi maalid Mart Lepa kunstikogus" (2007) ja "Johannes Uiga varajane looming" (2008). 2009. aastal ilmus kirjastuses Tammerraamat kunstialbum "Johannes Uiga. Pühajärve maalija". 1988 Konrad Mäe preemia Kadri Asmer "Mälestus Johannes Uigast" 26.02.2008 E-kunstisalongi näitus: Johannes Uiga maalid, 29. märts 2005
Aalsti ringkond

Aalsti ringkond on üks kuuest haldusringkonnast Belgias Ida-Flandria provintsis. Ringkond koosneb 10 vallast ja 81 osavallast. Aalst Denderleeuw Erpe-Mere Geraardsbergen Haaltert Herzele Lede Ninove Sint-Lievens-Houtem Zottegem Aaigem Aalst Appelterre-Eichem Aspelare Baardegem Bambrugge Bavegem Borsbeke Burst Denderhoutem Denderleeuw Denderwindeke Elene Erembodegem Erondegem Erpe Erwetegem Geraardsbergen Gijzegem Godveerdegem Goeferdinge Grimminge Grotenberge Haaltert Heldergem Herdersem Herzele Hillegem Hofstade Iddergem Idegem Impe Kerksken Lede Leeuwergem Letterhoutem Lieferinge Meerbeke Meldert Mere Moerbeke Moorsel Nederboelare Nederhasselt Neigem Nieuwenhove Nieuwerkerken Ninove Okegem Onkerzele Oombergen Oordegem Ophasselt Ottergem Outer Overboelare Pollare Ressegem Schendelbeke Sint-Antelinks Sint-Goriks-Oudenhove Sint-Lievens-Esse Sint-Lievens-Houtem Sint-Maria-Oudenhove Smeerebbe-Vloerzegem Smetlede Steenhuize-Wijnhuize Strijpen Velzeke-Ruddershove Viane Vlekkem Vlierzele Voorde Waarbeke Wanzele Welle Woubrechtegem Zandbergen Zarlardinge Zonnegem Zottegem Wettelijke Bevolking per gemeente op 1 januari 2018, vaadatud 9.03.2019.
Genti ringkond

Genti ringkond on üks kuuest haldusringkonnast Belgias Ida-Flandria provintsis. Ringkond koosneb 21 vallast ja 84 osavallast. Aalter Deinze De Pinte Destelbergen Evergem Gavere Gent Knesselare Lochristi Lovendegem Melle Merelbeke Moerbeke-Waas Nazareth Nevele Oosterzele Sint-Martens-Latem Waarschoot Wachtebeke Zomergem Zulte Aalter Afsnee Asper Astene Baaigem Bachte-Maria-Leerne Balegem Beervelde Bellem Bottelare De Pinte Deinze Destelbergen Desteldonk Deurle Dikkelvenne Drongen Eke Ertvelde Evergem Gavere Gent Gentbrugge Gijzenzele Gontrode Gottem Grammene Hansbeke Heusden Kluizen Knesselare Landegem Landskouter Ledeberg Lemberge Lochristi Lotenhulle Lovendegem Machelen Mariakerke Meigem Melle Melsen Mendonk Merelbeke Merendree Moerbeke Moortsele Munte Nazarethi vald Nevele Olsene Oostakker Oosterzele Oostwinkel Petegem-aan-de-Leie Poeke Poesele Ronsele Schelderode Scheldewindeke Semmerzake Sint-Amandsberg Sint-Denijs-Westrem Sint-Kruis-Winkel Sint-Martens-Latem Sint-Martens-Leerne Sleidinge Ursel Vinderhoute Vinkt Vosselare Vurste Waarschoot Wachtebeke Wondelgem Wontergem Zaffelare Zeveneken Zeveren Zevergem Zomergem Zulte Zwijnaarde Wettelijke Bevolking per gemeente op 1 januari 2018, vaadatud 9.03.2019.
Hugo Verpoest

Hugo Verpoest (17. mai 1935 – 29. september 2012) oli Belgia kabetaja, rahvusvaheline meister. Ta oli 1955. aasta maailmameister kirikabes. Belgia meistrivõistluste finaalturniiridel mängis ta aastail 1954–1993 kokku 40 korral ning võitis neilt 18 meistritiitlit (1960–1961, 1963–1968, 1970–1971, 1973–74, 1978–1982). Maailmameistrivõistluste laua taga mängis ta kolmel korral (1956, 1960 ja 1964), kus tema laeks jäi 8. koht. Ka tema vend Oscar oli nimekas kabetaja.
Ristideta hauad

"Ristideta hauad" on Arved Viirlaiu 1952. aastal kahes köites ilmunud romaan. Romaan ilmus kõigepealt Rootsis Lundis, Eestis ilmus see esimest kordselt 1991. aastal. Oma läbilöögiromaanis käsitleb Viirlaid Eesti ajalugu Teise maailmasõja lõpuperioodil ja Nõukogude okupatsiooni esimestel aastatel, täpsemalt oktoobri algusest 1944 kuni hilissuveni 1946. Romaan on tõlgitud läti ("Kapi bez krustiem I–II", Minneapolis 1956), rootsi ("Gravar utan kors", Stockholm 1959), prantsuse ("Tombeaux sans croix", Pariis 1962), hispaania ("Tumbas sin Crus", Barcelona 1966), soome ("Ristittömät haudat", Hämeenlinna 1968), inglise ("Graves without Crosses", Toronto 1972), hiina ("Bey cho mai de i dai", Taipei 1980), leedu ja vene keelde (2005). Ajaliselt järgneb "Ristideta haudade" tegevusaeg Viirlaiu 1949. aastal ilmunud romaanile "Tormiaasta", milles käsitletakse Eesti ajalugu 1944. aastal rinde lähenemise ajal. "Ristideta haudadele "järgneb romaan "Seitse kohtupäeva"(1957). "Ristideta hauad" seostub pigem metsavendluse epopöaks nimetatud romaanisarjaga "Vaim ja aheldad" (1961), "Kustuvad tuled" (1965) ja "Sadu jõkke" (1965). Väliseesti kirjanduskriitikud võtsid romaani hästi vastu. Rõhutati Eesti raskete valikute meisterlikku kujutamist ning eestlaste kui väikese rahvakillu saatusest rääkimist ja laiemas avalikkuses teadvustamist. Linda Uustalu "Saateks". "Ristideta hauad", II köide (Tallinn, Perioodika 1991), lk 247 "Vastukajad "Ristideta haudadele" erinevate maade väljaannetes". "Ristideta hauad", II köide (Tallinn, Perioodika 1991), lk 251–252 Linda Uustalu "Saateks". "Ristideta haudade" II köide (Tallinn, Perioodika 1991) lk 247–249 Tiina Kirss "Arved Viirlaiu looming rahvuslikus perspektiivis". Sirp, 2. november 1997 Janika Kronberg "Eesti lugu: Arved Viirlaid "Ristideta hauad"". Eesti Päevaleht, 30. aprill 2009 Janika Kronberg "Ideelised eestlased. Etüüd proosast kirjaniku 90. sünnipäevaks". Eesti Elu, 5. aprill 2012
Sint-Niklaasi ringkond

Sint-Niklaas on üks kuuest haldusringkonnast Belgias Ida-Flandria provintsis. Ringkond koosneb 7 vallast ja 28 osavallast. Beveren Kruibeke Lokeren Sint-Gillis-Waas Sint-Niklaas Stekene Temse Bazel Belsele Beveren Daknam De Klinge Doel Eksaarde Elversele Haasdonk Kallo Kemzeke Kieldrecht Kruibeke Lokeren Meerdonk Melsele Nieuwkerken-Waas Puivelde Rupelmonde Sinaai Sint-Gillis-Waas Sint-Niklaas Sint-Pauwels Steendorp Stekene Temse Tielrode Verrebroek Vrasene Wettelijke Bevolking per gemeente op 1 januari 2018, vaadatud 9.03.2019.
Rannakaitsepatarei nr 12

Rannakaitsepatarei nr 12 oli mitme suurtükipatarei nimetus Eesti territooriumil. Peeter Suure merekindluse rannakaitsepatarei nr 12, Paljassaare poolsaare loodetipus, Tallinnas Balti laevastiku Läänemere rajooni rannakaitse Rannakaitsepatarei nr 12, Hiiumaal
David Johann Bidberg

David Johann Bidberg (1747 Harju-Jaani – ? Peterburi) oli Eesti vaimulik ja Venemaa riiginõunik. Ta õppis usuteadust (immatrikuleeriti 8. augustil 1767) Leipzigi ülikoolis. Ordineeriti 29. juulil/9. augustil 1778 õpetajaks. Ta oli aastatel 1778–1781 (kutsuti 20. mail/31. mail 1778) Vigala Maarja koguduse õpetaja. Hiljem töötas mäeametis ja tõusis Venemaal riiginõuniku ametiastmesse. Tema isa Johann Bidberg oli Jõelähtme ja Harju-Jaani koguduse õpetaja. Liivi Aarma Põhja-Eesti vaimulike lühielulood 1525–1885 Tallinn 2007
Johann Bidberg

Johann Bidberg (15. veebruar 1707 Örslösa, Västergötland – 3. juuni/14. juuni 1770 Harju-Jaani) oli Eesti vaimulik. Bidberg sündis Örslösas (asub praeguse haldusjaotuse järgi Lidköpingi vallas, Västra Götalandi läänis). Ta õppis Skara gümnaasiumis ja (immatrikuleeriti 22. augustil 1728, oli kohal veel aastal 1731). Alates 26. juulist/6. augustist 1731 oli ta Eestimaal koduõpetaja. Ordineeriti 13. detsembril/24. detsembril 1738 õpetajaks. Ta oli aastatel 1738–1742 (kutsuti 24. novembril/5. detsembril 1738, introdutseeriti praost Heinrich Gutsleffi poolt 11. veebruaril/22. veebruaril 1739 ametisse) Jõelähtme Maarja koguduse adjunktõpetaja, aastatel 1742–1746 oli ta sama koguduse õpetaja. Aastatel 1746–1770 oli ta (kutsuti 7. veebruaril/18. veebruaril 1746, introdutseeriti 14. märtsil/25. märtsil 1746) Harju-Jaani koguduse õpetaja. Aastal 1743 kirjeldas ta hernhuutlikku usulist ärkamist Jõelähtmel. Tema poeg David Johann Bidberg oli Vigala Maarja koguduse õpetaja. Liivi Aarma Põhja-Eesti vaimulike lühielulood 1525–1885 Tallinn 2007
Diskoteek

Diskoteek on lõbustuskoht, kus tantsitakse heliplaatidelt mängitava muusika saatel. Harilikult valib seal muusikat õhtujuht, keda nimetatakse diskoriks.
Moshe Sanbar

Moshe Sanbar (משה זנבר; heebrea 29. märts 1926 Kecskemét – 1. oktoober 2012 Tel Aviv) oli Ungari juudi päritolu Iisraeli majandusteadlane. 1971–1976 oli ta Iisraeli Panga president.
Suupill

Suupill (ka harmoonika) on puhkpill, milles heli tekitatakse õhku läbi avade puhudes, kus hakkavad vibreerima metallist "keeled" (metallribad). Suupill on populaarne bluusis ja kantrimuusikas. Tihti loetakse suupilli Saksa rahvuspilliks, sest Teise maailmasõja ajal anti igale sõtta minevale Saksa sõdurile kaasa suupill. Tänapäeval kingivad paljud sakslased oma lapsele vähemalt ühe suupilli. Saksamaal on isegi koolides suupillikallakuga klassid. Eestis on suurim suupilliklubi Piccolo, mis asutati 23 liikmega 1996. aastal Feliks Kargu juhtimisel. Klubist kasvas välja ka ansambel Piccolo Kvintett, kus mängivad Feliks Kark, Andrus Haugas, Andres Kokk (19.01.1970–7.01.2012), Elmar Trink ja Ilmar Tõnisson. Pärnus on peetud viis rahvusvahelist suupillipäeva ja kaks -festivali. Tihti väidetakse, et suupilli leiutas Karl Friedrich Ludwig Buschmann 1812. aastal, kuid tegelikult arenes see tõenäoliselt välja mitme omaette tegutsenud leiutaja tööna. HarmoPoint Harmonica: Open Directory kataloogis SL Õhtuleht, Feliks Kark: «Suupill pole mingi tilulilu-pill!» Pärnu Postimees, Saksa suupillimängijad näitavad klassi Eesti Ekspress, Tipptasemel suupill Pärnus. Jaak Ojakäär. (Pärnu suupillifestivalist)
Andrei Ašarin

Andrei Aleksandrovitš Ašarin (juuni 1843 Pärnu – detsember 1896 Riia) oli baltisaksa-vene kirjanik, õpetaja, tõlkija ja maletaja. Tema isa oli venelane, ema baltisakslane.
Mihhail Tšigorin

Mihhail Ivanovitš Tšigorin (vene Михаил Иванович Чигорин; 12. november (31. oktoober vkj) 1850 Gattšina – 25. jaanuar (12. jaanuar vkj) 1908 Lublin) oli vene maletaja. Ta oli male suurmeister. Tema järgi on nimetatud Tšigorini-nimeline maleklubi.
Enn Seppet

Enn Seppet (26. veebruar 1950 – 29. september 2012) oli eesti arstiteadlane. Ta lõpetas Tartu Ülikooli arstiteaduskonna 1974. aastal. Ta töötas Tartu Ülikoolis patoloogilise füsioloogia professorina. 1972–1974 mängis ta basskitarri ansamblis Fix. 2002 Tartu Ülikooli suur medal 2010 Tartu Ülikooli medal In memoriam professor Enn Seppet 26.02.1950–29.09.2012 Eesti Arst, 2012, nr. 11 (91) "Tartu Ülikooli suure medali kavalerid". Tartu Ülikool. Vaadatud 4.12.2022. "Tartu Ülikooli medali kavalerid". Tartu Ülikool. Vaadatud 5.12.2022. Enn Seppet Eesti Teadusinfosüsteemis ENN SEPPET – 60 Universitas Tartuensis, september 2010, nr 8 Enn Seppet YouTube (Veebiakadeemia)
Heinrich I

Heinrich I on olnud mitme valitseja nimi. Heinrich I oli Ida-Frangi ehk Saksa kuningas 919–936. Heinrich I oli Frangi hertsog kuni oma surmani 886. Heinrich I oli Baieri hertsog 945–955. Heinrich I oli Kärnteni hertsog (976–978). Heinrich I oli Hesseni maakrahv (1247–1308). Heinrich I oli Braunschweig-Wolfenbütteli hertsog (1491–1514). Heinrich Keskmine oli Braunschweig-Lüneburgi hertsog ja Lüneburgi vürst (1486–1520). Heinrich I oli Anhalti vürst (1212–1252). Heinrich I oli Hennegau krahv (940–944). Heinrich I oli Austria markkrahv (994–1018). Heinrich von Eilenburg oli Meißeni markkrahv (1087–1103). Heinrich I oli Gelderni krahv (1131–1182). Heinrich I Pikk (1173–1227), oli pfaltskrahv (1195–1212). Heinrich Suur oli Burgundia krahv 965–1002. Heinrich I oli Zweibrückeni krahv (1180–1225). Heinrich I oli Saare-Lääne piiskop. Heinrich Velde oli Tartu piiskop. Heinrich von Lützelburg oli Kuramaa piiskop. Heinrich I, Luksemburgi valitseja, oli Baieri hertsog Heinrich VII Heinrich I Leebe oli Lüneburgi vürst (1388–1416) ja Wolfenbütteli vürst (1400–1409) Heinrich I Imetlusväärne oli Grubenhageni vürst (1291–1322) ja Wolfenbütteli vürst (1277–1291) Henri I Heinrich
Gennadi Timtšenko

Gennadi Timtšenko (sündinud 9. novembril 1952 Leninakanis) on Venemaa päritolu ettevõtja, kes omab koos Torbjörn Törnqvistiga kütuse- ja transiidifirmat Gunvor International BV. 2014. aasta alguses hindas ajakiri Forbes tema varanduseks 15,3 miljardit dollarit, millega ta oli rikkuselt Venemaa Föderatsioonis kuues inimene. Gennadi Timtšenko on Venemaa president Vladimir Putini lähedane tuttav. Märtsis 2014, pärast Krimmi referendumit, keelas USA tal sisenemise USA-sse ja külmutas tema varad riigis. 28. veebruaril 2022 pärast Ukraina sõja algust kehtestas ka Euroopa Liit tema vastu sanktsioonid ja külmutas tema varad. Süüria kodusõja ajal Gennadi Timtšenkole kuuluv Vene ehitusfirma Stroytransgaz (vene k. «Стройтрансгаз», АО "СтройТрансНефтеГаз") koostöös Süüria allhankefirmaga Hescoga, mis kuulub Vene-Süüria topeltkodakondsele George Haswanile, arendasid ja haldasid Tuweinani gaasirajatist. Tuweinani gaasirajatise ehitustööd algasid 2007. aastal ja jätkusid aeglaselt isegi Süüria kodusõja ajal. 2015. aasta oktoobris teatas Briti leht Financial Times (FT), et tehases toodetud gaas tarniti Islamiriigi kontrolli all olevasse Aleppo soojuselektrijaama. Leppe järgi toodeti 50 megawatti elektrit Süüria keskvalitsuse jaoks ning Islamiriik sai 70 megawatti elektrit ja 300 barrelit kondensaati. Väidetavalt organiseeriti Stroytransgazi huvides Tuweinani ja Homsi naftatöötlusettevõtte kaitsmiseks erasõjafirma Reduut. Supo-taustainen pääjohtaja hankki superrikkaalle venäläisoligarkille Suomen kansalaisuuden, www.iltalehti.fi, 3.5.2022 Timtshenkon tytär sai Suomen passin pikavauhtia www.is.fi, 17.2.2023 Статья ТИМЧЕНКО ГЕННАДИЙ НИКОЛАЕВИЧ в справочнике Коммерсантъ (Kommersant). Vene oligarhide TOP 10, Äripäev. Тот самый Тимченко: первое интервью богатейшего из друзей Путина "В. В. Путин встретился с российскими писателями-участниками съезда Российского книжного союза". Originaali arhiivikoopia seisuga 30. oktoober 2012. Vaadatud 30. oktoobril 2012. Vene insenerid töötavad Islamiriigi kontrolli all olevas gaasitehases, Foreign Policy / Postimees, 14. veebruar 2016 Gulagu.net: О тайнах руководства "ЧВК Редут" и Wagner, ВДВ, ФСБ, олигархах и боях за ГПЗ Тимченко в Сирии, www.youtube.com, 5. jaan 2023 Putini sõbrast kütuseärimees maksab tallinlastele heldet palka, Eesti Päevaleht, 6. mai 2011 Геннадий Тимченко намерен продать 13% железнодорожного перевозчика "Трансойл", Деловой Петербург, 2 октября 2012 21. märts 2014, ÄP: Loe, kuidas Timtšenko Eestis äri käivitas, aripaev.ee 12. september 2014. BBC News Online. Ukraine crisis: Russia and sanctions
Tartu Vanamuusika Festival

Tartu Vanamuusika Festival (Rahvusvaheline festival Orient et Occident) on Tartus 1996. aastast toimuv iga-aastane festival, mis on algusest peale olnud seotud orientaalsete kultuuridega. Huvikeskmes pole olnud aga mitte idamaade kultuur iseseisvalt, vaid seostatuna euroopa varasema, eelkõige keskaja kultuuriga. Festival on interdistsiplinaarne üritus, kus lisaks kontsertidele on toimunud ka draamaetendused, näitused, loengud ja meistriklassid. Festivali eesmärgiks on olnud luua festivalist kunstiline tervik, kus kõik üritused on üksteisega tihedalt seotud, mille tulemusena on aastate jooksul sündinud palju spontaanseid ühisprojekte. Festivali algataja ja eestvedaja on Raho Langsepp, peakorraldaja on kontserdiagentuur Festivitas Artium. Tartu Vanamuusika Festival, 6.-9. oktoober 2011
Yorki Ülikool

Yorki Ülikool on ülikool Torontos Kanadas. See on suuruselt kolmas ülikool Kanadas. Ülikoolis õpib umbes 55 000 ja töötab umbes 7000 inimest. Koduleht
Peloponnesose vaskuss

Peloponnesose vaskuss (Anguis cephalonnica) on vaskuslaste sugukonda vaskussi perekonda kuuluv jalutu sisalik. Nad on levinud Lõuna-Kreekas Peloponnesose poolsaarel ja Joonia mere saartel Kefalloniál, Ithakal ja Zákynthosel. Nende levila kattub Peloponnesose põhjaosas hariliku vaskussi levilaga. Selle liigi esindajaid on ekslikult peetud ka hariliku vaskussi alamliigiks A. f. peloponnesiacus (Stepanek 1937). Välimuselt sarnaneb hariliku vaskussiga, kuid täiskasvanud isendid on enamasti pikemad ja juhul, kui saba pole murdunud, on ka see suhteliselt pikem. Peloponnesose vaskussi kere on sihvakam ja pea kitsam. Ümber keskkeha on neil 30–36 soomust (rohkem kui vaskussil). Peloponnesose vaskussi selg on tavaliselt kohvipruuni värvi, kõht ja küljed tumepruunid või mustad. Kukla taga ja kaelal on külgede ja selja üleminekupiiril laineline muster. Täiskasvanutel võivad kaela keskjoonel olla 2–6-sentimeetrised tumedad triibud. Täiskasvanud isendid on kuni 50 sentimeetri pikkused. Peloponnesose vaskuss on levinud Lõuna-Kreekas Peloponnesose poolsaarel ja Joonia mere saartel Kefalloniál, Ithakal ja Zákynthosel. Eelistab niiskeid elupaiku nagu heitlehelised metsad, okasmetsad ja jõgede kaldametsad. Neid leidub ka hekkides, taluaedades ja põldudel. Mägedes viibivad kuni 1200 meetri kõrgusel üle merepinna. Rahvusvahelise Looduskaitseliidu hinnangul on tegemist ohulähedase liigiga. Kuigi tegemist on suhteliselt kohanemisvõimeliste loomadega, ei ole nad laialt levinud ja inimesed kipuvad neid tapma. Inimeste tekitatud tulekahjud, nagu 2007. aasta Kreeka metsatulekahjud, on selle liigi esindajatele tõsiseks ohuks. Wolfgang Böhme, Petros Lymberakis (2009). "Anguis cephalonnica". The IUCN Red List of Threatened Species. Version 2012.1 - www.iucnredlist.org (Inglise keel). International Union for Conservation of Nature and Natural Resources. Vaadatud 3. oktoober 2012.{{netiviide}}: CS1 hooldus: tundmatu keel (link) Arnold 2004, lk 193 Anguis fragilis LINNAEUS 1758 (accepted name) Kasutatud: 3. oktoober 2012 Edwin Nicholas, Arnold Euroopa kahepaiksed ja roomajad, Eesti Entsüklopeediakirjastus 2004 ISBN 998570147X Peloponnese Slow Worm, Anguis cephallonica Werner, 1894 European Field Herping
Toomas Merila

Toomas Merila (sündinud 15. augustil 1939) on eesti kergejõustikutreener. Ta lõpetas 1963. aastal Tartu Ülikooli kehakultuuriteaduskonna. Toomas Merila on tulnud Eesti koolinoorte meistriks viievõistluses, saanud täiskasvanuna pronksmedali odaviskes ja kuulunud Eesti koondisse. Toomas Merila on töötanud treenerina alates 1962. aastast. Ta on olnud Eesti noortekoondise vanemtreener ja täiskasvanute koondise heitetreener, kuulunud Eesti Kergejõustikuföderatsiooni treenerite nõukogusse ja presiidiumisse. Alates 1967. aastast on ta töötanud Tallinna Spordiinternaatkoolis treenerina, hiljem Eesti Spordigümnaasiumis direktori asetäitjana, Audentese Spordikoolis sporditöö juhatajana ja Audentese Spordiklubis treenerina. Tema tuntumad õpilased on maailmameister ja Eesti rekordi püstitanud Andrus Värnik, Moonika Aava ja Risto Mätas. Alates 2012. aasta septembrist on tema õpilane ka Liina Laasma. 2004 – Eesti Punase Risti IV klassi teenetemärk 2019 – Eesti Vabariigi spordipreemia (elutööpreemia - kergejõustikutreener) Liina Laasma alustab koostööd uue treeneriga EPL, 13. september 2012 Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). "Toomas Merila: "Kas Tallinnas on pood, kust saab 40 000 krooniga õnne osta?"" Õhtuleht, 8. oktoober 2009 Armastus odaviske vastu ajab vanahärra Merilat tööle Postimees, 17. august 2013