Sitsiilia vespri sõda

(Sitsiilia) vespri sõda algas Sitsiilia vespri ülestõusuga Carlo I vastu aastal 1282 ja lõppes Caltabellotta rahuga aastal 1302. Võitlusi peeti Sitsiilias, Kataloonias (Aragóni ristisõda) ja mujal Vahemere lääneosas ühelt poolt Anjou dünastia nõudlejate Carlo I ja tema poja Carlo II ning paavsti toetusel Prantsuse kuningate, nende sõltlaste ja teiselt poolt Aragóni kuningate poolt.  Pikemalt artiklis Sitsiilia vesprid Sitsiilia oli alates 12. sajandi algusest, kui Roger II alistas Itaalia mandriosa parunid ja valiti paavsti poolt kuningaks, osa Sitsiilia kuningriigist, mis hõlmas ka Apenniini poolsaare lõunaosa. Tema pärijaks oli Friedrich II, kelle poeg Manfred tõugati siiski Carlo I sissetungiga aastal 1266 troonilt. Prantsuse valitsemine omandas varsti repressiivse ja metsiku iseloomu. 1282. aasta teisel Ülestõusmispühal (30. märts) tülitasid prantslased Püha Vaimu kirikus Palermo lähistel õhtupalvuse ajal (vesper) üht sitsiilia naist. Allikad lahknevad selles osas, kuidas tülitamine toimus, kes oli naine ja kes oli prantslane. See üks sündmus viis nelja tuhande prantslase massimõrvani järgmise kuue nädala jooksul. Selleaegne Sitsiilia kuningas Carlo I oli Anjou dünastiast ja tema prantsuse alluvatele oli antud võimalus Sitsiilia põlisrahvast halvasti kohelda, eriti kuna Carlo oli pidevalt eemal. Ainult vähesed hea käitumise poolest tuntud ametnikud pääsesid; ja Messina hoidus Carlo poolele. Kuid asevalitseja Herbert d'Orléans'i diplomaatiliste vigade tõttu hakkas Messina 28. aprillil mässama. Herbert taandus Mategriffoni kindlusse ja ristisõdijate sadamas paiknenud laevastik pandi põlema. Itaalia arst Giovanni da Procida tegutses Aragóni Pedro nimel, kes oli Manfredi pärija oma naise õiguse kohaselt. Giovanni oli olnud Manfredi truu teener ja põgenes pärast Carlo edu Tagliacozzo all Aragóni. Giovanni reisis Sitsiiliasse Pedro poolt rahutusi õhutama ja sealt edasi Konstantinoopolisse Michael VIII Palaiologose toetust saavutama. Michael keeldus ilma paavsti nõusolekuta abist Aragóni kuningale ja nii reisis Giovanni Rooma, et saada paavst Nicolaus III nõusolek, kes kartis Carlo tugevnemist Mezzogiornos. Giovanni da Procida läks tagasi Barcelonasse ja paavst suri. Uueks paavstiks sai Simon de Brion, prantslane ja Carlo liitlane. Varsti pärast vesprit ennast pöördusid sitsiillased Aragóni Pedro poole nende prantsuse ülemvõimu alt vabastamiseks. Aragóni laevastik Pedro enda juhtimisel oli randunud Collos, praegu Ida-Alžeerias, ja siia saatsid sitsiillased oma saadikud. Pedrole pakuti Sitsiilia trooni ja ta nõustus. Paavst Martinus oli vahepeal keeldunud abist Sitsiilia kommuunidele ja mässajad heideti kirikust välja, nagu ka Bütsantsi keiser ja Põhja-Itaalia gibelliinid. Carlo kogus Calabrias oma väed kokku ja randus Messina lähistel ning alustas piiramist. Viis kuud pärast vesprit, 30. augustil, randus Pedro Trapanis. Ta marssis kiiresti Palermosse ja 4. septembril sai sitsiillaste austusavaldusi ning kinnitas nende iidsed privileegid. Ainult Palermo peapiiskopi koha vakantsus hoidis kroonimise ära. Carlo oli veel Messinat piiramas, kui Pedro väed temaga esimest korda kohtusid. Carlo sunniti oktoobri lõpus saarelt lahkuma ja piirdus seejärel mandriga. Paavst heitis siis Aragóni kuninga kirikust välja ja jättis ta oma kuningriigist ilma (18. novembril). Pedro rõhus oma paremusele ja hõivas veebruaris 1283 enamuse Calabria rannikust. Carlo, võib-olla lootusetuse tundest, saatis Pedrole kirju, milles nõudis konflikti lahendamist kahevõitlusega. Sissetungija nõustus ja Carlo läks Prantsusmaale duelli korraldama. Mõlemad kuningad valisid kuus rüütlit koha ja aja küsimuste lahendamiseks. Duell kavandati 1. juuniks Bordeaux'sse. Kumbagi poolt võis saata sada rüütlit ja Edward I pidi olema kahevõitluse kohtunikuks; Inglismaa kuningas keeldus paavsti meeleheaks osavõtust. Pedro jättis Giovanni da Procida Sitsiilia asevalitsejaks ja läks oma kuningriigi kaudu Bordeaux'sse, kuhu ta sisenes prantslaste varitsuse kartuses salaja. Pole vaja öeldagi, et kahevõitlust ei toimunud kunagi ja Pedro läks tagasi väga murelikku Aragóni. Kui Pedro ja Carlo taotlesid Prantsusmaal õigust duelliga, jätkas Kataloonia admiral Roger de Lauria sõda Itaalias. Ta laastas Calabria rannikut ja hoidis laevastiku kohaloleku tugeva. Carlo läks Bordeaux'st Provence'i ja saatis sealt laevastiku Napolisse (sel ajal tema pealinn Itaalias ja tulevikus tema dünastial). Roger võttis Malta ja võitis Anjou laevastikku saarte lähistel Malta lahingus. Siis ajas Roger Napoli kuninga poja ja ilmse pärija ning Salerno vürsti Carlo Napoli sadamast välja. Roger surus ta täiesti avamerele, hävitades kogu Anjou laevastiku Napoli lahe lahingus. Roger vangistas printsi ja nelikümmend kaks laeva Messinasse. Vanem Carlo saabus sel ajal Itaaliasse, kuid suri varsti pärast seda aastal 1285 ja sõda Itaalias vaibus mõlema poole juhtide puudusel: Carlo järeltulija oli ahelates ja Pedro tegeles uue ähvarduse, Aragóni ristisõjaga.  Pikemalt artiklis Aragóni ristisõda Aastal 1284 andis paavst Martinus Aragóni kuningriigi Charles de Valois'le, Prantsuse kuninga vennale ja Sitsiilia Carlo vennapojapojale. Paavsti sanktsioon oli antud sõjaks – ristisõjaks – mida ajaloolane H. J. Chaytor kirjeldab kui "võib-olla kõige ebaõiglasemat, tarbetumat ja hukatuslikumat ettevõtmist üldse, mis Kapetingide monarhia poolt ette võetud". Kuigi Roger de Lauria kindlustas ikka veel Pedro huve Sitsiilias ja Calabrias, läks Pedro ise salaja Prantsusmaale Carloga duelli pidama, kuid selle luhtumisel läks koju tagasi, samas Carlo läks Itaaliasse, kus suri. Pedro tegeles siserahutustega ajal, kui prantslased valmistusid sissetungiks. Ta võttis mässavalt aadlikult Juan Núñez de Laralt Albarracíni ja uuendas liitu Kastiilia Sanchoga ja ründas Tudelat püüdega hoida Navarra kuningas Felipe I, Prantsuse kuninga Philippe III poeg, sellest suunast sissetungimisest eemal. Aastal 1283 liitus Pedro vend, Mallorca kuningas Jaime II, prantslastega ja tunnustas nende ülemvõimu Montpellier's ja andis neile vaba pääsu läbi Baleaaride ja Roussilloni. Jaime oli pärinud Roussilloni krahvkonna ja seisis seega Prantsuse ja Aragóni monarhide valduste vahel. Pedro oli vastu Jaime kui noorema poja pärimisele ja sai osaks sellise vastasseisu tagajärjed ristisõjas. Aastal 1284 sisenesid esimesed Prantsuse väed kuningas Philippe'i ja krahv Charlesi juhtimisel Roussilloni. Väed koosnesid 16 000 ratsaväelasest, 17 000 amburist ja 100 000 jalaväelasest, koos 100 laevaga Lõuna-Prantsusmaa sadamates. Kuigi prantslastel oli Jaime toetus, tõusis kohalik rahvas nende vastu üles. Elne linna kaitses vapralt niinimetatud bâtard de Roussillon ("Roussilloni sohilaps"), viimase Roussilloni krahvi (1212–1242) Nuño Sáncheze vallaspoeg. Lõpuks ta alistati ja katedraal põletati; kuningaväed edenesid. Aastal 1285 kindlustas Philippe end Girona ümbruses eesmärgiga see sisse piirata. Vastupanu oli tugev, kuid linn võeti ära. Charles krooniti siin, kuid ilma tegeliku kroonita. Peagi kogesid prantslased sõjaõnne pöördumist Roger de Lauria kätesse, kes oli tagasi pikaleveninud konflikti Itaalia teatrist. Prantsuse laevastik alistati ja hävitati Les Formiguesi merelahingus. Ka tabas Prantsuse laagrit rängalt düsenteeria epideemia. Philippe ise oli nakatunud. Prantsuse trooni pärija Navarra kuningas alustas Pedroga läbirääkimisi kuningliku perekonna vabaks pääsuks läbi Püreneede. Kuid vägedele läbipääsu ei võimaldatud ja nad hävitati Col de Panissars'i lahingus. Prantsuse kuningas ise suri Perpignanis, Mallorca Jaime pealinnas, viimane põgenes hirmust pärast vastasseisu Pedroga ja maeti Narbonne'is. Pedro suri 2. novembril 1285, samal aastal kui tema kaks kuninglikku vaenlast, Charles ja Philippe. Tema surivoodil õigeksmõistmine toimus pärast seda, kui ta kinnitas, et tema võitlused toimusid tema perekonna nõudmiste nimel ja mitte kunagi kiriku nõudmiste vastu. Mõni aasta pärast üldist sõjategevust, mida tähistas Krahvide lahing 23. juunil 1287, kus Anjou Napoli lähistel kaotas, andis 1291. aasta Tarascona rahuleping Aragóni ametlikult tagasi tema pärijale Alfonsole ning võttis kirikuvande maha. Tarascona rahulepinguga sõda Aragóniga lõppes, kuid sel oli vähe mõju seoses Alfonso surmaga mõne kuu pärast. Alfonso vend Jaime päris Aragóni ja ühendas kaks valdust. Aastal 1295 sõlmis Jaime Anagni rahu, millega loobus Sitsiiliast paavsti kasuks, ja paavst Bonifatius VIII lubas selle Carlole. Siiski keeldus Pedro III kolmas poeg, Sitsiilia regent Federico lepingut tunnistamast, nagu ka Sitsiilia rahvas, kes kuulutas ta kuningaks. Sellega algas uus sõjategevus Aragóni Sitsiilia ja Anjou Napoli vahel, Federico ja Carlo vahel. Leping kohustas siiski Jaimet Carlo poolel sõtta astuma ja ta saatis oma laevastiku Katalooniast oma venna rannikuid rüüstama. Federico asus kiiresti rünnakule ja tungis aastal 1296 Calabriasse. Ta hõivas mitu linna, õhutas mässu Napolis, pidas läbirääkimisi Toscana ja Lombardia gibelliinidega ning abistas Colonna perekonda paavsti vastu. Jaime võttis väga tõsiselt 1295. aasta lepingus oma osa täitmist ja püüdles rahule. Selles abistasid teda Giovanni da Procida ja Roger de Lauria, tema isa võimekaimad mehed. 4. juulil 1299 juhtis Jaime ise oma laevastikku koos Roger de Lauriaga ja alistas oma venna Orlando neeme merelahingus. Vahepeal randusid Carlo pojad Roberto (kes oli abielus Jaime tütrega) ja Filippo Sitsiilias ning vallutasid Catania. Filippo liikus Trapanit piirama, kuid alistati ja võeti Federico poolt kinni Falconara lahingus. Federico suurendas oma edu ka Calabrias. 14. juunil 1300 võitis Roger de Lauria jälle sitsiillasi Ponza merelahingus. Federico ise püüti lahingus kinni. Aastal 1302 tuli Charles de Valois paavst Bonifatiuse palvel Itaaliasse. Ta randus Sitsiilias, kuid tema vägesid laastas katk ja ta oli sunnitud rahu paluma. 9. augustil sõlmiti Caltabellotta rahu ja Federicot tunnustati Sitsiilia kuningana tiitliga Trinacria kuningas. Charlesi tunnustati poolsaare kuningana tiitliga Sitsiilia kuningas, kuid ajaloolased kutsusid teda pealinna järgi "Napoli kuningaks". 1303. aasta mais kinnitas paavst lepingu ja Federico maksis talle tribuuti. Federico ja Charlesi tütre Eleonora vahel sõlmiti abielu.