laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Elo Tuglas

Elo Tuglas (Emma Elisabet Oinas 28. jaanuaril 1896 Tartu – 11. juuli 1970 Tallinn) oli Friedebert Tuglase abikaasa. Emma Elisabet Oinas lõpetas Tartu Tütarlaste Gümnaasiumi[küsitav]. Ta oli avara silmaringiga, tema teadmised ulatusid maailmakirjandusest ajaloo- ja loodusteadusteni. Valdas eesti, vene, saksa ja prantsuse keelt ning õppis omal käel selgeks soome keele. Nooruspõlves käis ka laulu- ja klaverikursustel ning haris end teatri- ja kujutava kunsti vallas.  Elo Tuglast on kirjeldatud kui säravat seltskonnadaami, teravmeelset ja vaimukat vestluspartnerit. Ta võttis osa kultuurielu tippsündmustest, käis välisreisidel, veetis aega vaimuinimeste seltskonnas, luges palju ning oli kursis kunsti-, teatri- ja muusikaelus toimuvaga. Teisest küljest oli Elo asjalik perenaine, kes tegeles vajadusel kõiksuguste olmetegevustega nagu näiteks katuse tõrvamine või lume rookimine. Elo Tuglase ema Marie ja isa Tõnis olid pärit Viljandimaalt. Ema töötas enne abiellumist vanapreili von Siversi teenijana Viljandi stiftis (vanadekodus). Isa, kes oli õppinud puusepaks, teenis Moskva sõjaväes, kuid vabastati sealt tervislikel põhjustel, hiljem töötas Tartus reaalkoolis teenrina ja mõnes seltsis einelauapidajana. Pärast abiellumist kolisid Marie ja Tõnis Tartusse. Elo Tuglasel olid õed Johanna ja Selma ning vennad Aleksander (sotsiaaldemokraatlik poliitik, mitmekordne parlamendiliige ja minister) ja Eduard. 15. septembril 1918 abiellus Emma Friedebert Tuglasega. Tuglas hakkas teda kutsuma Eloks. 1923. aastal sai Emma Elisabet Oinasest ametlikult Elo Tuglas. Kooselu Tuglasega kestis kuni Elo surmani, kokku 52 aastat. "Elukiri 1952–1958" (Tallinn 1993) "Tartu päevik 1928–1941" (Tallinn 1996) "Kirjad teineteisele 1917–1947" (Tallinn 2001) Elo Tuglas (1993). Elukiri 1952-1958. Tallinn: Faatum. Lk 4. Elo Tuglas (2009). Elukiri 1952-1958. Tallinn: Tänapäev. Lk 8. Underi ja Tuglase Kirjanduskeskus. "Elo Tuglase noorelt surnud õde Johanna Oinas". Underi ja Tuglase Kirjanduskeskuse fotokogu. Vaadatud 6.11.2017. Elo Tuglas (2009). Elukiri 1952-1958. Tallinn: Tänapäev. Lk 6. Elo Tuglas (2009). Elukiri 1952-1958. Tallinn: Tänapäev. Lk 7. Tuglas, Elo. "Elukiri 1952–1958". Faatum, Tallinn 1993 Tuglas, Elo. "Elukiri 1952–1958". Tänapäev, Tallinn 2009 Tuglas, Elo. "Tartu päevik 1928–1941". Tänapäev, Tallinn 2008, 2017 Elo Tuglase noorelt surnud õde Johanna Oinas. Underi ja Tuglase Kirjanduskeskuse fotokogu
Anton Šipulin

Anton Vladimirovitš Šipulin (Антон Владимирович Шипулин; sündinud 21. augustil 1987 Tjumenis) on Venemaa laskesuusataja. Šipulin tegeleb laskesuusatamisega oma õe Anastassija eeskujul 2002. aastast. 2010. aasta taliolümpiamängudel Vancouveris kuulus ta 4×7,5 km teatesõidus pronksmedali võitnud ja 2014. aasta taliolümpiamängudel Sotši olümpiavõitjaks tulnud Venemaa koondisse. 23. jaanuaril 2018 tegi ROK otsuse, et Šipulinit ei lubata võistlema 2018. aasta taliolümpiamängudele Pyeongchangi. 23. jaanuaril 2018 hakkas Šipulin Vladimir Putini usaldusisikuks 2018. aasta Venemaa presidendivalimistel. 2010 Vancouveris pronksmedal 4×7,5 km teatesõidus 2014 Sotšis olümpiavõitja 4×7,5 km teatesõidus 2010 – Venemaa teeneline meistersportlane Anton Šipulin IBU kodulehel (inglise) Anton Šipulin Venemaa laskesuusatamise föderatsiooni kodulehel Anton Šipulin biathlon.com kodulehel Pilte Anton Šipulinist
Kensingtoni palee

Kensingtoni palee on Londonis Kensingtoni ja Chelsea linnaosas Kensingtoni aedades asuv loss, kus alates 17. sajandist on elanud kuninglik perekond. Mõned ruumid lossis on avatud ka külastajatele. 1605. aastal ehitas Sir George Coppin Kensingtoni külla lihtsa kahekorruselise hoone. 1619. aastal ostis selle Nottinghami krahv Heneage Finch, kelle järgi hakati hoonet tundma Nottinghami majana. Kui William III ja Mary II 1689. aastal koos troonile tõusid, hakkasid nad Williami astmale mõeldes otsima paremat elukohta kui Whitehalli palee, mis asus liiga lähedal udu ja üleujutusi põhjustavale Thamesi jõele. Sama aasta suvel ostsid nad maja Nottinghami krahvi Daniel Finchi käest 20 000 naela eest ja lasid arhitekt Christopher Wrenil kohe laiendustöid alustada. Lossi ümber kujundati ka park. Aastate jooksul tehti veel ümber- ja juurdeehitusi. Mary ja William surid lossis 1694. ja 1702. aastal. Pärast seda asus paleesse elama kuninganna Anne. Tema valitsusaja tähtsamad arendused toimusid palee pargis, näiteks ehitati 1704. aastal talveaed ning rajati 12 ha suurune barokkstiilis peenarde ja jalgradadega aed. Anne suri palees 1714. aastal.
Vaikimise väraval

"Vaikimise väraval: kooliõpilaste kogutud mälestusi küüditamisest" on raamat president Lennart Meri algatatud küüditamismälestuste kogumise võistluse parimatest töödest. Teos hõlmab 51 küüditatu memuaare. Raamat ilmus 2001. aastal. Matti Merede mälestused Veljo Eensoo mälestused Elvi Voki mälestused Helene Veskeri mälestused Ilse Kotteri mälestused Endel Arnold-Julius Muuga mälestused Leida-Johanna Sarvi mälestused Asta Rohtla mälestused Ülo Aasa mälestused Helvi Kohandi-Koppeli mälestused Harry Muraka mälestused Ilmar ja Mare Siimu mälestused Rein Tammuri mälestused Helvi Tuha mälestused Gustav Kadaku mälestused Selma Smirnova mälestused Aado Kaasiku mälestused Agnia Linnamäe mälestused Leo ja Halja Tiituse mälestused Laine Priimäe mälestused Leili Kristiani mälestused Meeri Janno mälestused Liidia Elleri mälestused Anna Liigandi ja Maria Niine mälestused Silja Sinitamme mälestused Heljo Solna mälestused Maimu Rosina mälestused Tiia Niinemaa mälestused Helju Lepasaare mälestused Endel L. Arro mälestused Leida Jürmani mälestused Meeta Raudsiku mälestused Luule Matto mälestused Saima Karmi mälestused Virve Orava mälestused Selma Meressaare mälestused Reino-August Silla mälestused Lembit Luige mälestused Enno Rüütelmanni mälestused Maaja Räägu mälestused Mirdza Vaksi mälestused Enno Juhkovi mälestused Tiina Kadak-Sombri mälestused Arno Krooni mälestused Kaie Tuubeli mälestused Laine Pärna mälestused Leida Kiiveri mälestused Maili Valdmanni mälestused Amanda Viili ja Harry Viili mälestused Silver Siiliksaare mälestused
Abengourou departemang

Abengourou departemang on 2. järgu haldusüksus (departemang) Elevandiluuranniku Kesk-Comoé piirkonna lõunaosas. Departemang jaguneb viieks vallaks: Abengourou vald Abradinou vald Abronamoué vald Affalikro vald Niablé vald
Šalva Natelašvili

Šalva Natelašvili (gruusia: შალვა ნათელაშვილი; sündinud 17. veebruaril 1958 Dušetis) on Gruusia poliitik, Gruusia Leiboristliku Partei (eesti ajakirjanduses ka Gruusia Tööpartei, Gruusia Töölispartei) juht ja asutaja. Lõpetanud Thbilisi Riikliku Ülikooli õigusteaduskonna, õppinud Nõukogude Liidu Välisministeeriumi Diplomaatide Koolis. Töötanud Gruusia peaprokuratuuris. Gruusia parlamendi liige aastatel 1992–1999 ja alates 2008. aastast. 1995. aastal asutas Leiboristliku partei, millest sai tollane peamine Eduard Ševardnadzele vastanduv opositsioonijõud. 2003. aastal Ševardnadze võimult tõuganud Roosirevolutsiooni päevil toetas Natelašvili Ševardnadzet ja jätkas edaspidi uueks presidendiks tõusnud Mihheil Saakašvili tulise vastasena. 2004. aasta presidendivalimisi Natelašvili partei boikoteeris. 2007. aasta valitsusvastaste rahutuste päevil süüdistas prokuratuur Natelašvilit spionaažis ja vandenõus valitsuse kukutamiseks. Natelašvili süüdistas Saakašvili valitsust katses teda tappa ja palus Ameerika Ühendriikidelt oma pereliikmetele poliitilist varjupaika. Mõne päeva pärast võeti süüdistused spionaažis tagasi ja Natelašvili sai kandideerida 2008. aasta presidendivalimistel, kus kogus ametlikel andmetel umbes 6,5% häältest ja jäi neljandaks. Abielus, kaks last.
Omo

Omo on jõgi Aafrikas Etioopia lõunaosas. Omo jõgi algab Shewa mägedest, voolab valdavalt lõunasse ning suubub Keenia piiri lähedal Turkana järve. Jõe pikkus on 760 km. Jõe langus on umbes 2 km. Suure languse tõttu on jõgi kiirevooluline; sellel on ka mitu juga. Laevatatav on ainult lühike jupp suudme lähedal. Suurim lisajõgi on Gibe. Omo org jõe alamjooksul kuulub alates 1980. aastast UNESCO maailmapärandi nimistusse. Jõele on rajamisel Aafrika suurim hüdroelektrijaam. [viide?] Lower Valley of the Omo,
Mart Tarmak

Mart Tarmak (aastani 1976 Mart Muttikas; sündinud 10. aprillil 1955 Tallinnas) on Eesti diplomaat, Eesti asjur Venemaal alates 1. aprillist 2023, endine Eesti saatkonna nõunik Leedus. Ta lõpetas aastal 1973 Tallinna 21. Keskkooli ja aastal 1978 Tartu Riikliku Ülikooli keemia erialal. Hiljem on ta õppinud Vilniuse ülikoolis leedu keelt ja ajakirjandust ning Lissaboni ülikoolis portugali keelt. Aastatel 1990–1992 oli Mart Tarmak Eesti ajutine asjur Vilniuses; 1992–1993 töötas välisministeeriumis ja 1995–1997 kaitseministeeriumis nõunikuna. Aastatel 2000–2003 oli ta vabakutseline tõlkija. Alates septembrist 2006 aastani 2010 oli Mart Tarmak Eesti suursaadik Portugalis. Alates oktoobrist 2008 oli ta ühtlasi Eesti suursaadik Marokos. Aastast 2010 oli ta Eesti suursaadik Soomes. 7. mail 2014 kutsus president Toomas Hendrik Ilves Tarmaku suursaadiku ametikohalt Soomes tagasi ja nimetas ta Eesti esimeseks suursaadikuks Brasiilias. Sama aasta 12. augustil nimetati ta ka suursaadikuks Colombias, asukohaga Brasiilia pealinnas Brasílias. Alates 17. septembrist 2015 suursaadik Peruus ja 13. oktoobrist 2015 suursaadik Tšiilis. Nendest ametitest kutsus president Kersti Kaljulaid Mart Tarmaku tagasi aastal 2020. Aastast 1989 on Tarmak Eesti Olümpiakomitee liige, 1989–1993 oli ta EOK täitevkomitee liige ja 2001–2005 esindajate kogu liige. 1994–1995 oli Tarmak Eesti Jalgpalliliidu peasekretäri kohusetäitja, 1990–2005 liidu asepresident. Ta on olnud abielus Tiina Kaalepiga. 2005 – Eesti Punase Risti V klassi teenetemärk Estonian Review, lk 2 Eestil on uus suursaadik Marokos Biograafia ESBL-is Biograafia ESBL-is
Carl Larsson

Carl Larsson (28. mai 1853 Stockholm – 22. jaanuar 1919 Falun) oli rootsi kunstnik. Carl Larsson on üks armastatumaid rootsi kunstnikke, kes sai tuntuks eelkõige idüllilist pereelu kujutavate akvarellidega. Ta kasvas üles suures vaesuses. Tema isa oli vägivaldne, jõi palju ja tegi harva juhutöid. Peret elatas ema, kes töötas pesunaisena. Kui Carl oli kolmeteistaastane, soovitas õpetaja tal Kunstiakadeemia ettevalmistuskooli pürgida. Ta võetigi kooli vastu. Õpingute ajal elatas ta end muu hulgas retušeerijatööga fotograafide juures ning joonistas karikatuure ja illustratsioone ajalehtedele. Aastal 1877 kolis Carl Pariisi, rahapuudusel pöördus peagi koju tagasi, kuid 1880 suundus Prantsusmaale tagasi. Ta hakkas maalima; esialgu tegeles peamiselt õlimaaliga, seejärel spetsialiseerus aga eelkõige akvarellile. Ta asus elama Grez-sur-Loingi, kus elas ka teisi rootsi kunstiinimesi. Seal tutvus ta ka rootsi kunstniku Karin Bergööga, kellega aastal 1883 abiellus. Neil sündis neli tütart ja neli poega. Aastal 1885 pöördus pere tagasi Rootsi; 1886 võttis ta vastu pakkumise asuda Göteborgi muuseumi kunstikooli direktoriks. Aastal 1888 kinkis Karini isa neile väikese maja Faluni lähedal Sundbornis. Selles majas elasid nad kuni surmani. Maja kuulub Carli ja Karini järeltulijatele ning seal on muuseum, mis on maist oktoobrini avatud ka külastajatele. Carl Larsson maalis ka freskosid koolide, muuseumide, teatrite ja teiste avalike hoonete seintele. Ise pidas ta neid enda olulisemateks töödeks. Carl Larsson tegi palju raamatuillustratsioone. Tema pilte on väga palju kasutatud postkaartidel. Carl Larssoni muuseum Galerii Andras barn. 32 Målningar med Text af Carl Larsson Målningar av Carl Larsson
Sõjakomissar

Sõjakomissar oli sõjaväeline ametiisik Nõukogude armees, kes vastutas mobilisatsiooni ja sõjaväekohuslaste eest. Sõjakomissar Nõukogude Venemaal oli riigi poliitilise juhtkonna poliitiliste otsuste realiseerimist ja täitmist kontrolliv poliittöötaja Nõukogude relvajõududes. 1) Sõjakomissaride ametikohad Nõukogude Venemaal loodi 1918. aastal, kui pärast oktoobrirevolutsiooni tagajärjel võimu haaranud VSDT(b)P juhtkond ei usaldanud algusaastatel Punaarmee väeosade juhtideks määratud "vana Vene Imperaatorliku armee" kaadriohvitsere ning nende tegevuse kontrolliks määrati Punaarmee ja Punalaevastiku väeosade juhtkonda Nõukogude võimule ustavad bolševikud, kes kuulusid väeosade kollektiivse juhtorgani Sõjanõukogu liikmetena lahingutegevuses taktikaliste ja strateegiliste otsuste vastuvõtjate hulka ja ilma kelle nõusolekuta ei jõustunud kaadrisõjaväelaste kavandatud sõjalised otsused. 4. märtsil 1918 moodustati Vene SFNV Rahvakomissaride Nõukogu otsusega vägede kõrgema ülemjuhatuse juurde Kõrgeim Sõjaline Nõukogu, kuhu kuulus sõjaline ülemjuhataja ja 2 komissari ning analoogselt loodi ka sõjanõukogud armeede ja laevastike juhtkondades. 31. märtsil 1918 arutas VK(b)P KK pleenumil sõjakomissaride tegevuse sõjaväes ning Nõukogude kõrgeim parteiline juhtkond avaldas 6. aprillil 1918 määruse "Sõjakomissaridest, sõjanõukogu liikmetest", mille kohaselt olid sõjakomissarid otsesed "Nõukogude võimu poliitorganid Nõukogude armees". Täiendavalt loodi sõjakomissaride ehk komissaride ametikohad kõigis Nõukogude sõjaväeosades, üksustes, asutustes ja sõjalistes õppeasutustes; armeedes ja laevastikes nimetati sõjakomissarid Revolutsiooniliste Sõjanõukogude liikmeteks. Sõjavägedesse määratud sõjakomissaride tegevuse koordineerimiseks ja juhtimiseks moodustas sõjaasjade rahvakomissar 8. aprillil 1918 Ülevenemaaline sõjakomissaride büroo (1919. aasta aprillist Vabariigi Revolutsioonilise Sõjanõukogu Poliitiline osakond, 15. maist Vabariigi Revolutsioonilise Sõjanõukogu Poliitvalitsus, VK(b)P KK Sõjalise osakonna õigustes. Venemaa kodusõja ajal tegutsesid Punaarmees sõjakomissaridena hiljem kommunistliku partei tegevuses suurt tähtsust omanud: Reinholds Bērziņš, Andrei Bubnov, Kliment Vorošilov, Jan Gamarnik, Vladimir Zatonski, Sergei Kirov, Valerian Kuibõšev, Valeri Mežlauk, Konstantin Mehonošin, Anastass Mikojan, Georgi Ordžonikidze, Jossif Stalin, Jossif Unšliht jpt. Pärast Venemaa kodusõja lõppu ja Nõukogude võimu kindlustumist, aastatel 1925–1928 taastati sõjaväeüksustes kaadriohvitseride ainujuhtimine ning sõjakomissaride ametikohad asendati väeosade komandöride asetäitjatena poliitalal, kes tegelesid väeosade isikkoosseisu poliitharidusega, parteilise ja komsomolitööga. 1937. aasta mais taastati väeosades uuesti sõjakomissaride ametikoht ja 1940. aastal asendati uuesti komandöri asetäitja poliitalal ametikohaga. 1941. aasta 16. juulil moodustati uuesti väeosade sõjakomissaride ametikohad, kuni 9. oktoobrini 1942, kui taastati uuesti väeosade ainujuhtimine väeosade sõjalise juhi poolt. 2) Sõjakomissarid olid NSV Liidu piirkondlike sõjaliste haldusasutuste – sõjakomissariaatide juhid. Sõjakomissariaat Берзин Рейнгольд Иосифович
Kaitseliidu malevkondade loend

Selles loendis on loetletud Kaitseliidu praeguseid ja endisi malevkondi. Akadeemiline malevkond (Tallinn) Akadeemiline malevkond (Tartu) Antsla malevkond Avinurme malevkond Elva malevkond Esimene malevkond (Tartu) Haapsalu malevkond Helme malevkond Hiiumaa malevkond Ida malevkond Jõgeva malevkond Jõhvi malevkond Kadrina malevkond Kalevi malevkond Karksi malevkond Keila malevkond Kikepera malevkond Kloostri malevkond Korbe malevkond Kose malevkond Kuperjanovi malevkond Kuressaare malevkond Lõuna malevkond Lääne malevkond Lüganuse malevkond Meredivisjon Männiku malevkond Narva malevkond Nõmme malevkond Otepää malevkond Paide malevkond Piirikaitse malevkond Põhja malevkond Põltsamaa malevkond Põlva malevkond Pärnu malevkond Rakvere malevkond Rapla malevkond Risti malevkond Räpina malevkond Rävala malevkond Soontagana malevkond Tamme malevkond Tapa malevkond Tartu I malevkond Toompea malevkond Torma malevkond Türi malevkond Valga malevkond Viljandi malevkond Võru malevkond Alatskivi malevkond Audru malevkond I Haapsalu malevkond II Haapsalu malevkond Haapsalu meredivisjon Halliste malevkond Hargla malevkond Häädemeeste malevkond Juuru malevkond Jõelähtme malevkond Järva-Jaani malevkond Jüri malevkond Kambja malevkond Kanepi malevkond Pärnumaa maleva Keskmalevkond Sakalamaa maleva Keskmalevkond Kellamäe ratsaeskadron Kihelkonna malevkond Koeru malevkond Kolga-Jaani malevkond Kopli malevkond Kullamaa malevkond Kuresaare I malevkond Kuresaare II malevkond Kuusalu malevkond Kõpu malevkond Laura malevkond Leisi malevkond Lihula malevkond Linnaümbruse malevkond Muhu malevkond Mustvee malevkond Mõhu malevkond Märjamaa malevkond Nissi malevkond Nõo malevkond Paistu malevkond Petseri malevkond Pilistvere malevkond Pöide malevkond Pärnu-Jaagupi malevkond Rõuge malevkond Saadjärve malevkond Saarde malevkond Sadama malevkond Suure-Jaani malevkond Sõrve meredivisjon ~ Sõrve malevkond Tallinna I malevkond Tallinna II malevkond Tallinna III malevkond Tallinna IV malevkond Tallinna V malevkond Tallinna VI malevkond Tartu II malevkond Tartu III malevkond Tartu IV malevkond Tartu V malevkond Tartu sisevete malevkond Tartu-Maarja malevkond Tarvastu malevkond Tehniline malevkond Tori malevkond Vaivara malevkond Valga linna malevkond Valjala malevkond Varstu malevkond Vastseliina malevkond Voldi malevkond Võnnu malevkond Võrtsjärve malevkond (Virtsjärve malevkond) Võru linna malevkond Võru linnaümbruse malevkond Väike-Maarja malevkond Vändra malevkond Värska malevkond Õppurmalevkond Ühendmalevkond
Korbe malevkond

Korbe malevkond on Kaitseliidu Pärnumaa maleva malevkond, mis moodustati Kaitseliidu ülema käskkirjaga Pärnumaa maleva juhatuse ettepanekul märtsis 2008. Moodustamise järel kuulusid maleva vastutuse alla Are, Halinga, Kaisma, Paikuse, Tootsi, Tori ja Vändra vallad. Nüüdisajal jäävad Korbe malevkonna vastutusalasse Põhja-Pärnumaa ja Tori vallad. Varem kuulusid Pärnumaa maleva koosseisu Kikepera ja Soontagana malevkonnad. Hiljem on loodud Pärnu malevkond. Korbe malevkonna esimeseks pealikuks sai nooremleitnant Raul Peetson, kes oli 2008. aastani Kikepera malevkonna pealik. Korbe malevkond on saanud nime Corbe ehk Kõrve muinaskihelkonna järgi. Moodustamise ajal kuulus Korbe malevkonda ligi 260 liiget. Katrin Jüriso. Kaitseliidu Pärnu malevasse moodustati Korbe malevkond. ERR Uudised, 14.03.2008 Korbe malevkond Pärnumaa malev (vaadatud 4. veebruaril 2023) Pärnu malevkond Pärnumaa malev (vaadatud 4. veebruaril 2023) Kaitseliidu Pärnumaa malev sai juurde uue malevkonna. Pärnu Postimees, 14.03.2008.
Kikepera malevkond

Kikepera malevkond on Kaitseliidu Pärnumaa maleva malevkond. Kikepera malevkonna vastutusala on Häädemeeste, Saarde, Surju ja Tahkuranna vald ning Kilingi-Nõmme linn. Kikepera malevkonnast eraldas Kaitseliidu ülem 2008. aasta märtsil Kaitseliidu Pärnumaa maleva juhatuse ettepanekul Korbe malevkonna, eraldades ühtlasi Kikepera malevkonna vastutusalast uue malevkonna vastutusala. Malevkond on nime saanud arvatava muinasaegse Kikepera kihelkonna järgi. Kikepera malevkonna pealik oli aastani 2008 nooremleitnant Raul Peetson, seejärel täitis pealiku kohuseid ajutiselt (sel ajal ka Pärnumaa maleva staabiülem) kapten Marek Laanisto. Katrin Jüriso. Kaitseliidu Pärnu malevasse moodustati Korbe malevkond. ERR Uudised, 14.03.2008 Kaitseliidu Pärnumaa malev sai juurde uue malevkonna. Pärnu Postimees, 14.03.2008.
Karksi malevkond

Karksi malevkond on Kaitseliidu Sakala maleva allüksus. leitnant Valdur Kilk (15. juuli 1960 – 10. juuni 2014) Liisi Seil. Karksi kaitseliitlased ei lähe vabariigi aastapäeval kodunt välja. Sakala, 21. veebruar 2003
Gerhard Kress

Gerhard Kress (ka Gerhard Georg Kress; 14. veebruar 1894 Tallinn – 24. juuni 1936 Tallinn) oli Eesti advokaat ja poliitik. Ta lõpetas Tallinna Nikolai I Gümnaasiumi, õppis aastatel 1912–1916 Tartu ülikooli õigusteaduskonnas, sooritas riigieksami Moskvas. 1918. aastal Tallinna linnasekretär, osales Vabadussõjas Balti pataljonis, Tallinna linnavolikogu 1921-1923 Gerhard Kress oli Saksa-Balti Partei esimees ja II Riigikogu liige, 9. aprillil 1924 aastal asus II Riigikogusse, sealt tagasi astunud Gerhard Kressi asemele Axel de Vries. 1920. aastal Eestimaa Kindlustuse Aktsiaseltsi asutajaliige, 1924–1927 Mustpeade Klubi esimees, 1925–1931 Saksa Kultuurvalitsuse nõukogu liige, 1934–1936 Põhja Paberi- ja Puupapivabriku direktor. Eesti II Riigikogu. Tallinn, 1924 III. Riigikogu juhatuse teadaanne muudatuste kohta Riigikogu koosseisus., Riigi Teataja, nr. 50, 11 aprill 1924 Eestimaa Kinnitus-aktsiaseltsi põhikiri., Riigi Teataja, nr. 55-56, 17 aprill 1920 Deutschbaltisches Biographisches Lexikon 1710-1960. 1970. Böhlau Verlag Köln Wien ID puudub veebisaidil "BBLD - Baltisches biografisches Lexikon digital"
Kaitseliidu Järva malev

Kaitseliidu Järva malev on Kaitseliidu Järva maakonnas tegutsev territoriaalne üksus. Vabadussõja algul organiseeris Järvamaal Kaitseliitu Viktor Puskar, kes määrati 24. detsembril 1924 taasformeeritud 2. Diviisi ülemaks. Vabadussõjas juhtis Järvamaa Kaitseliitu ülemana August Kasekamp. Ranna-, õhu- ja sisekaitseülem kindralmajor Johan Unt tegi 18. detsembril 1924 oma ringkirjaga nr 1362 Kaitseliidu organiseerimise ja juhtimise Järvamaal ülesandeks rahvaväe ülemale kapten Heinrich Oidermannile (1894–1941), kes oma käskkirjaga jagas Järva maakonna viieks allüksuseks. Neist said hilisemad malevkonnad: Paide, Türi, Tapa, Järva-Jaani ja Koeru. Järva maleva pealikuna teenis 1. maist 1928. aastast kuni 1940. aastaniKaitseliidu Järva maleva pealikuna Karl Prees. Maleva tegevus likvideeriti 1940. aasta juunis. Järva malev taastati 14. aprillil 1990 Roosna-Allikul, kui seal taasloodi Kaitseliidu Roosna-Alliku kompanii, mille pealikuks valiti Neeme Väli. Alates 18.veebruarist 2007 korraldab malev koos Naiskodukaitse Järva ringkonna, Noorte Kotkaste Järva maleva, Kodutütarde Järva ringkonna, Kareda ja Järva-Jaani vallavalitsuse, Järva maavalitsuse ja Järvamaa Spordiliiduga admiral Johan Pitka mälestuseks rahvamatka. 1991–1993 kindralmajor Neeme Väli 1993–1995 leitnant Rein Männik 1995–2003 kolonelleitnant Urmas Susi 2003 – 07.11.2016 kolonelleitnant Arvi Niglas 2016– 2021 major Gabriel Rikberg 2021- kolonelleitnant Kuido Pettai Fred Limberg. Isamaa eest. Eesti Vabariigi sõjajõudude organisatsioon ja juhtkond. Cardiff: Boreas Publishing House 1980, lk 98. ""Küüditamine Eestist Venemaale., OIDERMAA, Heinar, Karl ka Einar, Heinrich, 1894 Viru mk., ohvitser, arr. Kunda; Sverdlovski obl. Sevurallag, surn. eeluurimisel 19.10.41. Kaitseliit". Originaali arhiivikoopia seisuga 2. juuli 2022. Vaadatud 24. juulil 2022. "OIDERMAA, Einar, Karl s. 1894 Virumaa, arr. 14.06. 41 Rakvere; Sverdlovski obl., surn. 19.10.41". Originaali arhiivikoopia seisuga 2. juuli 2022. Vaadatud 24. juulil 2022. Kolonel K. Prees 50-aastane, Järva Teataja (1926-1944), nr. 2, 9 jaanuar 1943 Raivo Porr. Kaitseliit tähistas 85. aastapäeva[alaline kõdulink]. Koigi Vallaleht, detsember 2003, lk 5. Kolm Kaitseliidu malevat said uued juhid, BNSi teade ajalehes Postimees, 03.11.2003 http://jarva.kaitseliit.ee/ Reservväelaste õppekogunemine Järva malevas. 30. august 2004. Täna möödub 20 aastat Kaitseliidu taasasutamisest. Järvamaa Infoportaal, 17. veebruar 2010. Kaitseliidu Järva maleva rinnamärk Admiral Johan Pitkat mälestav rahvamatk
Urmas Susi

Urmas Susi (sündinud 23. oktoobril 1962 Järvakandis) on Eesti sõjaväelane, kolonelleitnant. Susi lõpetas 1994. aastal kaitsejõudude peastaabi nooremohvitseride ettevalmistus- ja täienduskursused. On saanud täienduskoolitust kursustel Taanis, Rootsis ja Eestis. 7. augustil 2015 mõisteti Urmas Susi Harju maakohtus süüdi Kaitseliidu Harju maleva raha omastamises, dokumendi võltsimises ja võltsitud dokumendi kasutamises. Susi tunnistas oma süüd, kahetses tehtut ja hüvitas tekitatud kahjud. 1995–2003 Kaitseliidu Järva maleva pealik 2002–2014 Kaitseliidu Harju maleva pealik Kaitseliidu endine pealik omastas tuhandeid eurosid riigi raha, Postimees, 10.08.2015 Kolm Kaitseliidu malevat said uued juhid, BNSi teade ajalehes Postimees, 03.11.2003
Paide malevkond

Paide malevkond on Kaitseliidu Järva maleva malevkond. Enne 1940. aastat kuulusid Paide malevkonda Paide kompanii, Koigi kompanii, Anna kompanii ja Esna kompanii. Raivo Porr. Kaitseliit tähistas 85. aastapäeva[alaline kõdulink]. Koigi Vallaleht, detsember 2003.
Järva-Jaani malevkond

Järva-Jaani malevkond oli Kaitseliidu Järva maleva malevkond. Enne 1940. aastat kuulus Järva-Jaani malevkonda Roosna-Alliku kompanii, Järva-Jaani kompanii, Võhmuta kompanii ja Einmanni kompanii. Raivo Porr. Kaitseliit tähistas 85. aastapäeva[alaline kõdulink]. Koigi Vallaleht, detsember 2003.