laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Juhan Simovart

Juhan Simovart (2. detsember 1937 Tallinn – 12. juuli 2015 Tartu) oli eesti loomaarstiteadlane, viievõistleja ja sporditegelane. Ta lõpetas 1952. aastal Kernu 7-klassilise kooli, 1956. aastal Tallinna 2. Keskkooli ja 1961. aastal Eesti Põllumajanduse Akadeemia (EPA), mille järel suunati ta tööle Saku veterinaarjaoskonda loomaarstiks, kus mõne aasta töötamise järel kutsus Vassil Ridala ta aspirantuuri, ta sai 1969. aastal kandidaadikraadi tööga "Veiste leukoosi patomorfoloogiast ja diagnoosimeetodite võrdlevast uurimisest Eesti NSV tingimustes". Simovart töötas EPA sise- ja nakkushaiguste kateedris aastatel 1968–1970 assistendina, 1970–1971 vanemõpetajana, 1971–1989 dotsendina ja 1989–1992 vanemteadurina, kus ta tegeles koos Evald Nõmmega leukoosialase uurimistööga: koostati leukoosi tõrje juhendeid, anti soovitusi veterinaariavalitsusele ja majanditele, juurutati leukoosi seroloogiline ja immunoloogiline diagnoosimine. Ta tunnistati 1984. aastal Eesti NSV parimaks põllumajandusteadlaseks ja sai 1991. aastal veterinaarias doktorikraadi tööga "Veiste leukooside etioloogia, epizootoloogia ja leukooside vastased tõrjemeetmed". Aastatel 1992–1994 oli ta Eesti Põllumajandusülikooli biotehnoloogia õppetooli juhataja, 1992. aastast professor ja 1995. aastast Eesti Agrobiokeskuse vanemteadur, tegeledes koerte katku hüperimmuunseerumi ja veiste kolibakterioosivastase vaktsiini väljatöötamisega. 2007. aastal valiti ta emeriitdotsendiks. Simovart oli 10 aastat EPA korterikomisjoni esimees, aastatel 1976–1991 üleliidulise inimeste ja loomade leukooside alase teadusliku uurimise koordineerimise nõukogu liige, 1978–1991 Läti NSV Teaduste Akadeemia Augusts Kirhenšteinsi nimelise mikrobioloogia ja viroloogia instituudi leukooside probleemi koordineerimise nõukogu liige, 1993. aastast Ukraina Teaduste Akadeemia leukooside probleemi koordineerimise nõukogu liige, aastast 1978 EPMÜ eriala- ja 1992 doktorinõukogu liige ning 1994. aastast biotehnoloogia erialakomisjoni esimees, 1998. aastast Eestimaa Rahvaliidu liige. Simovart hakkas sportima 1946. aastal Kernus õpetaja Olav Keinaste juhendamisel, tema moodsa viievõistluse treenerid olid Mihhail Fadejev ja Hillar Müür. Ta võitis 1955. aastal Eesti meistrivõistlustel moodsas viievõistluses hõbemedali, oli 1957. aastal Tartu esimene meister viievõistluses, aastatel 1962–1986 Moodsa Viievõistluse Föderatsiooni presiidiumi liige, 1964–1991 Tartu sektsiooni esimees ja 1964–1976 kohtunikekogu esimees (1966. aastast üleliiduline kategooria). 1992 Eesti Vabariigi teaduspreemia Ta oli abielus teadlase Helle-Evi Simovartiga, nende poeg on vandeadvokaat Martin Simovart. "Simovart, Juhan - Eesti Entsüklopeedia". entsyklopeedia.ee. Vaadatud 13. juunil 2024. "Juubelid. Juhan Simovart - 60" (PDF). "Emeriitdotsendid - Eesti Maaülikool - Eesti Maaülikool". www.emu.ee. Vaadatud 13. juunil 2024. "Mahepõllunduses on näha tulevikuhaaret". Tartu Postimees. 6. oktoober 2002. Vaadatud 13. juunil 2024.
Chongqing Shi

Chongqing Shi (重庆市 (Chóngqìng Shì)) on linnaks nimetatav 1. järgu haldusüksus (shi) Hiinas Jialingi jõe ääres. Chongqingi kesklinna moodustavad kuus linnarajooni, kus elab 6,14 miljonit inimest. Kogu linnas elab 32,05 miljonit inimest (2020. aasta rahvaloendus). Chongqing Shis Fengjie maakonnas asub Xiaozhai Tiankeng, mis on maailma sügavaim karstilehter. Chongqing Shi jaguneb 26 linnarajooniks (区 qu), 8 maakonnaks (县 xian) ja 4 autonoomseks maakonnaks (自治县 zìzhixian). Banani linnarajoon Beibei linnarajoon Bishani linnarajoon Changshou linnarajoon Chengkou maakond Dadukou linnarajoon Dazu linnarajoon Dianjiangi maakond Fengdu maakond Fengjie maakond Fulingi linnarajoon Hechuani linnarajoon Jiangbei linnarajoon Jiangjini linnarajoon Jiulongpo linnarajoon Kaizhou linnarajoon Liangpingi linnarajoon Nan'ani linnarajoon Nanchuani linnarajoon Pengshui Miao-Tutsja autonoomne maakond Qianjiangi linnarajoon Qijiangi linnarajoon Rongchangi linnarajoon Shapingba linnarajoon Shizhu Tutsja autonoomne maakond Zhongi maakond Tongliangi linnarajoon Tongnani linnarajoon Wanzhou linnarajoon Wulongi linnarajoon Wushani maakond Wuxi maakond Xiushani Tutsja-Miao autonoomne maakond Yongchuani linnarajoon Youyangi Tutsja autonoomne maakond Yubei linnarajoon Yunyangi maakond Yuzhongi linnarajoon Sixth National Population Census of the People's Republic of China Chongqingi koduleht
Võrkpalli Balti liiga 2013/14 hooaeg

Võrkpalli Balti liiga 2013/14 hooaeg (sponsornimega Schenker Liiga) oli üheksandat korda toimunud kõrgeim iga-aastane liiga Baltikumi võrkpalliklubidele. 2013/14 hooajal osales Schenker Liigas 10 Baltimaade meeskonda (6 Eestist ja 4 Lätist). Kõik meeskonnad mängisid omavahel läbi kodus-võõrsil süsteemis. Põhiturniiri paremusjärjestuse määramisel arvestatakse esmalt punkte, siis võitude arvu, pärast mida geimide suhet ning lõpetuseks omavaheliste mängude tulemusi. Põhiturniiri seisu alusel mängiti kaks vahegruppi (1.–5. koht ja 6.–10. koht). Allikas: 2013/14 Schenker Liiga põhiturniir Allikas: Schenker League 2013-2014 Teise vahegrupi kolm esimest said koha veerandfinaalis. Allikas: Schenker League 2013-2014 Play-offis mängiti kaks mängu (võrdsete tulemuste korral peeti otsustav kuldne geim). Iga paari võitja pääses final fouri. Allikas: Schenker League 2013-2014 Asukoht: Kuressaare Spordikeskus, Saaremaa, Eesti Allikas: Schenker Liiga hooaeg 2013/2014 Kõige väärtuslikum mängija Hindrek Pulk (Tallinna Selver) Resultatiivseim mängija Hindrek Pulk (Tallinna Selver) Parim servija Robert Täht (Bigbank Tartu) Parim blokeerija Meelis Kivisild (Tallinna Selver) Parim ründaja Janis Liepins (RTU/Robezsardze) Parim sidemängija Martti Keel (Selver Tallinn) Parim libero Rait Rikberg (Bigbank Tartu) Schenker liiga hooaeg 2013/2014 Eesti Võrkpalli Liidu arhiiv (vaadatud 13.06.2024).
Aleksander Sirel

Aleksander Sirel (1923. aastani Aleksander Kartežnikov; 5. märts 1917 Narva – 31. oktoober 1982 Tallinn) oli eesti sportlane ja sporditegelane. Ta lõpetas 1931. aastal Narvas algkooli, 1942. aastal Slavogorskis sõjakooli, 1956. aastal eksternina Tallinna 2. Keskkooli ja 1958. aastal vabariikliku parteikooli. Sirel harrastas enne sõda Narvas jalgpalli, tõstmist, poksi ja suusatamist, oli tõstmises 1936. aastal sulgkaalus Narva meister (kolmevõistlus 210, tõukamine 95), kergejõustikutreeninguid alustas sõjaväes. Ta võttis Eesti laskurkorpuse rühmakomandörina osa teisest maailmasõjast, võitis 1945. aastal Leningradi sõjaväeringkonna võistlustel 100 m jooksu (11,1) ja 1 km rakmesjooksu, tuli Eesti meistriks 200 m jooksus (1945), 4 x 100 m teatejooksus (1948), 2 korral 400 m jooksus (1945–1946) ja 4 x 400 m teatejooksus (1945–1946), sai 200 m jooksus aastal 1948 2. ja 1946 3. koha, võistles 7 korda Eesti koondises ja püstitas veteranide rekordeid: 55-aastaste 100 m-s 13,0 ja 60-aastaste 100 m-s 13,6. Sirel oli 1947. aastal Kalevi spordikooli direktor, aastatel 1948–1949 Dünamo kaitseosakonna juhataja, 1952–1953 Tallinna oblasti spordikomitee esimees, 1953–1954 ENSV Tervishoiuministeeriumi Kehakultuuri ja Spordi Valitsuse ülema asetäitja, 1958–1977 Kergetööstuse Toodete ja Toorainete Turustuse ja Varustuse Valitsuse juhataja, 1977–1978 Kadrioru Tennisehalli direktor, 1973–1979 Tallinna Spordiveteranide Koondise esimees. 200 m – 23,1 (1947) 400 m – 51,5 (1946) Kaugushüpe – 6,35 (1945) 1971 Tööpunalipu orden "ESBL". www.esbl.ee. Vaadatud 13. juunil 2024. "Spordileht 3 november 1982 — DIGAR Eesti artiklid". dea.digar.ee. Vaadatud 13. juunil 2024.
Artur Meerits (kaitseväelane)

Artur Meerits (sündinud 10. märtsil 1978) on eesti kaitseväelane, alates 13. juunist 2024 Sõjaväepolitsei vahipataljoni ülem, kolonelleitnant. Meerits on olnud Eesti kaitseväe teenistuses alates 1996. aastast. Ta on lõpetanud Eesti Riigikaitse Akadeemia, Kaitseväe Ühendatud Õppeasutused ja Balti Kaitsekolledži vanemstaabiohvitseride kursuse. Samuti ta sai ärijuhtimise doktorikraadi Tartu Ülikoolis ja täiendas enda sõjaväelisi teadmisi Ameerika Ühendriikides. Lisaks on ta osalenud kolmel välisoperatsioonil Kosovos ja Afganistanis. Ta on töötanud jalaväe väljaõppekeskuse üksik-vahipataljonis, Rahuoperatsioonide keskuses, Kalevi jalaväepataljoni operatiivsektsioonis nooremstaabiohvitseri ja kompaniiülemana ning Kaitseväe Ühendatud Õppeasutuste Võru lahingukoolis taktika instruktorina ja kaitseväe akadeemia rakendusuuringute keskuses nooremteadurina. Enne vahipataljoni ülema ametikohale astumist oli ta kaitseväe peastaabi analüüsi- ja planeerimisjaoskonna vanemstaabiohvitser. 19. juunil 2023 andis president Alar Karis Meeritsale kolonelleitnandi auastme. 16. veebruaril 2015 andis president Toomas Hendrik Ilves talle majori auastme. 16. juunil 2008 andis Ilves Meeritsale kapteni auastme. 8. veebruaril 2022 kaitses Artur Meerits Tartu Ülikoolis ärijuhtimise erialal doktoritööd „First-level military leaders’ leadership competencies and their relationship with unit effectiveness in terms of collectivistic leadership with the example of the Estonian Defence Forces“ („Kaitseväe esmatasandi sõjaväeliste juhtide eestvedamispädevused ja nende seos kollektiivse eestvedamise kui üksuse efektiivsusnäitajaga“). CV ETISes Sõjaväepolitsei vahipataljoni uueks ülemaks sai kolonelleitnant Artur Meerits, mil.ee, 13. juuni 2024 https://president.ee/et/ametitegevus/kaskkirjad/55001-43-sojavaeliste-auastmete-andmine https://vp2006-2016.president.ee/et/ametitegevus/kaeskkirjad/11088-2015-02-16-10-24-06/index.html
Petras Kubiliūnas

Petras Kubiliūnas (6. mai 1894 Totoriškiai, praegu Švedukalnis, Skapiškise vald – 22. august 1946 Moskva) oli Leedu sõjaväelane, kindralleitnant. Ta oli aastatel 1929–1934 Leedu armee kindralstaabi ülem. Aastatel 1942–1944 oli ta nn. "Usaldusnõukogu" (Vertrauensrat) Leedu kindralringkonna (Reichskommissariat Ostland) Saksa okupatsiooni administratsiooni all nõunik ja juht. Ta lõpetas Riias gümnaasiumi. Aastal 1914 lõpetas ta Vilno sõjakooli. Esimese maailmasõja ajal teenis ta Vene impeeriumi sõjaväe ohvitserina Läti Riia rügemendis ja osales lahingutegevuses. Augustis 1919 mobiliseeriti ta Leedu sõjaväkke, seejärel võitles detsembrini 1919 Nõukogude Venemaa väeosadega. Juulis 1925 lõpetas ta kõrgemad ohvitserikursused (leedu keeles Aukštieji karininkų kursai). Aastal 1927 lõpetas ta Prahas Tšehhoslovakkia Kindralstaabi Akadeemia.
Fakel

Fakel (vene keeles факел, tõrvik) on Venemaa naftafirma Gazprom Neft poolt subsideeritav eraarmee (sarnane "Wagnerile"), mis võitleb Ukraina vägede vastu Venemaa-Ukraina sõjas. "Fakeli" asutas 2023. aastal Venemaa riikliku gaasimonopoli Gazpromi tütarettevõte Gazprom Neft, et olla lojaalsem alternatiiv Wagneri grupile, mis oli sel ajal hakanud kokku põrkama Venemaa kõrgeima juhtkonnaga tarnete ja taktika küsimustes. Grupp asutati koos kahe teise Gazpromi eraarmeega: "Plamja" ja "Potok". "Fakel" ja "Plamja" alluvad väidetavalt otse Venemaa kaitseministeeriumile, samas kui "Potok" liitus eraarmeega "Redut", mis on samuti Venemaa kaitseministeeriumi kontrolli all. "Fakeli" ja teiste Gazpromi juhitavate eraarmeede värbamisbaas on Gazpromi töötajad, lubades neile, et Ukrainas viibimise ajal nende töökohad säilivad. Suur osa võitlejatest on Gazpromi turvamehed. Wagner grupi endine juht Jevgeni Prigožin oli "Fakeli" suhtes kriitiline, pidades organisatsiooni Wagneri grupi konkurendiks. Prigožin väitis, et "Fakeli" sõdurid nägid sõda esimest korda Bahmuti lahingus, kus neile tehti ülesandeks Wagneri küljed katta, kuid nad ei suutnud seda teha, mille tulemuseks oli edukas Ukraina kõrvalmanööver, mis tõi kaasa suure hulga Wagneri kaotusi. Prigožin väitis, et üksusel oli halb väljaõpe ja varustus ning puudusid "taktikalise taseme komandörid". "Fakel" osales ka Soledari lahingus. Plamja Potok Redut "It's not just Wagner At least three Gazprom-linked private military companies now have fighters in Ukraine". Meduza (inglise). 16. mai 2023. Vaadatud 13. juunil 2024. Hlushchenko, Olha (27. aprill 2023). "ISW says competition between Russian PMCs is growing in Bakhmut". Ukrainska Pravda (inglise). Vaadatud 13. juunil 2024. Ivanova, Polina; Miller, Christopher; Seddon, Max (2. juuni 2023). "'Stream' and 'Torch': the Gazprom-backed militias fighting in Ukraine". Financial Times. Vaadatud 13. juunil 2024.
Hieronim Augustyn Lubomirski

Hieronim Augustyn Lubomirski (20. jaanuar 1647 – 20. aprill 1706) oli Lubomirskite aadlisuguvõsast pärit Poola-Leedu suurhetman, väejuht, magnaat ja poliitik. Ta osales Viini lahingus ning Põhjasõjas. Hieronim Augustyn Lubomirski sündis 1647. aastal Rzeszówis Jerzy Sebastian Lubomirski ja Konstancja Lubomirska (sünninimega Ligęza) peres. 1660. aastal sai temas Tynieci benediktiinide kloostri abt. Peatselt reisis ta Itaaliasse, kus astus Malta ordusse. 1665. aastal oli tema isa alustanud mässu kuningas Jan III Sobieski vastu, millega Hieronim keeldus liitumast. 1668. aastast osales ta kasakate hetman Petro Dorošenkoga sõjategevuses türklaste vastu. 1678. aastast kuni 1683. aastani oli ta Krooni suurlipnik. 1679. aastal külastas ta Louis XIV õukonda. 1681. aastal sai ta seimi marssaliks ning järgmisel aastal Krooni õukonnamarssaliks. Ta osales hiljem mitmetel Jan III korraldatud sõjakäikudel türklaste vastu. 1683. aastal osales ta ka Viini lahingus, kus oma vaprusega silma paistis. 1685. aastal abiellus Lubomirski Konstancja Bokumiga. Kuna ta oli olnud Malta ordu liige, põhjustas see kõrgemate vaimulike (eriti nuntsius Opizio Pallavicinis) rahulolematust. Lubomirski loobus orduliikmesusest ning sai paavstilt abielu kinnituse alles 1690. aastal. Pärast Jan III surma toetas Lubomirski valimistel Conti printsi kandidatuuri, järgmiseks kuningaks valiti aga Saksi kuurvürst Friedrich August I (Poola kuningana August II). Peale kuningaks saamist proovis August II teda enda toetajate poole võita, ülendades Lubomirski Poola Krooni suurhetmaniks. 1702. aastal määras August II Lubomirski Krakówi kastellaaniks ning Krooni välihetmaniks. Lubomirski ühendas Poola-Leedu väed Augusti Saksi üksustega ning astus 19. juulil Kliszówi lahingus Karl XII Rootsi armee vastu. Lahingus juhatas Lubomirski isiklikult Poola husaaride rünnakut. Rünnaku ebaõnnestumise järel viis Lubomirski oma ratsaväe lahinguväljalt minema. 1704. aastal liitus Lubomirski Varssavi konföderatsiooniga, mis tegutses Augusti vastu. Lubomirski polnud aga nõus sellega, et järgmiseks kuningaks saab Stanisław Leszczyński ning liitus peatselt Augustit toetava Sandomierzi konföderatsiooniga. 1705. aastal osales ta läbikukkunud rünnakus Varssavile. Samal aastal autasustati Lubomirskit Valge Kotka ordeniga. Hieronim Augustyn Lubomirski suri 20. aprillil 1706. Varvounis, Militiades (2012). Jan Sobieski - The King Who Saved Europe. Lk 243. "Lubomirski Hieronim Augustyn (ok. 1647-1706)". Vaadatud 13.06.2024. Encyklopedyja Powszechna. 1864. Lk 360-362. Lepszy, Kazimierz (1968). Słownik biograficzny historii powszechnej do XVII stulecia. Lk 287. Krüger, Joachim (2019). Der letzte Versuch einer Hegemonialpolitik am Öresund. Lk 116. Za ojczyznę i naród. 2005. Lk 263.
Madal kühmik

Madal kühmik (Melanoleuca humilis) on šampinjonilaadsete seltsi heinikuliste sugukonda kuuluv liik seeni. Madal kühmik andmebaasis eElurikkus
Mati Idlane

Mati Idlane (8. juuni 1938 Tartu – 8. detsember 2010 Keila vald) oli eesti korvpallur. Ta lõpetas 1957. aastal Tallinna 2. Keskkooli, jätkas õpinguid aastatel 1957–1959 Tallinna Polütehnilise Instituudi majandusteaduskonnas ja 1963–1964 kaugõppes Moskva kooperatiivkaubanduse instituudis. Idlane hakkas sportima käsipallitreeneri Enno Karrisoo õhutusel, tennist harjutas Evald Kree, jalgpalli Elmar Saare ning korvpalli Valentin Steinbergi, Heino Krevaldi ja Heino Kruusi juhendamisel. Ta võitis 1956. aastal Nõukogude Liidu koolinoorte spartakiaadil kuldmedali, mängis aastatel 1957–1958 NL-i meistrivõistlustel B-grupi võitnud ja kõrgliigasse pääsenud Tallinna Kalevi ning 1960 NL-i relvajõudude meistrivõistlustel kolmandaks tulnud Riia ASK meeskonnas, tuli 1955. aastal Eesti meistriks (1956 hõbe- ja 1957 pronksmedal). Idlane töötas aastatel 1962–1995 Tallinna Kooperatiivkaubastus. 2007 Kalevi auliige Ta isa oli korvpallur Karl-Richard Idlane, abikaasa võrkpallur Maris Idlane. "ESBL". www.esbl.ee. Vaadatud 13. juunil 2024.
Tiia Viiron

Tiia Viiron (aastatel 1971–1982 Tiia Loomus; 30. juuni 1937 Tallinn – 22. aprill 2015 Tallinn) oli eesti auto- ja mootorrattaspordikohtunik. Ta lõpetas 1957. aastal Tallinna 2. Keskkooli. Viiron harrastas mootorrattasporti Jaan Küünemäe juhendamisel tehnikaspordiklubis Võit ning tegutses ligi 40 aastat auto- ja mootorrattaspordikohtunikuna (1975. aastast üleliiduline kategooria). Ta kuulus Kalevisse, aastatel 1975–1988 Autospordi- ja 1975–1991 Mootorrattaspordiföderatsiooni presiidiumi (sh oli presiidiumi liige ja peasekretär) ning töötas 1974–1992 ALMAVÜ Vabariikliku Tehnika- ja Spordiklubi / Tehnikaspordiliidu vaneminstruktorina ja Mootorrattaspordiföderatsioonis. "ESBL". www.esbl.ee. Vaadatud 13. juunil 2024.
Jüri Õruste

Jüri Õruste (11. aprill 1937 Tallinn – 15. aprill 1978 Tallinn) oli eesti metsasarvemängija ja orkestrijuht. Ta lõpetas 1957. aastal Tallinna 2. Keskkooli, kus mängis puhkpilliorkestris, 1961. aastal Tallinna Muusikakooli (õpetaja Robert Kasemägi) ja 1966. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi Mart Paemurru klassi. Õruste mängis mitmes puhkpilliorkestris, juhatas aastatel 1958–1960 Tallinna 2. Keskkooli, 1960–1966 Eesti Tarbijate Kooperatiivide Vabariikliku Liidu ja 1966–1968 jalatsivabriku Kommunaar puhkpilliorkestrit, oli 1962–1974 Estonia, 1964–1967 Aleksander Rjabovi kergemuusikaorkestri ja 1974–1978 Eesti NSV Riikliku Sümfooniaorkestri orkestrant ning 1973–1977 Tallinna Muusikakoolis õpetaja ja orkestrijuht. "Raadioleht : Eesti Raadio nädalaleht : ilmub alates 1956. a. 1 mai 1978 — DIGAR Eesti artiklid". dea.digar.ee. Vaadatud 13. juunil 2024. "Õruste, Jüri - Eesti Entsüklopeedia". entsyklopeedia.ee. Vaadatud 13. juunil 2024.
Hendrik Voll

Hendrik Voll (sündinud 2. mail 1980 Tallinnas) on eesti tehnikateadlane. Hendrik Voll lõpetas Tallinna Reaalkooli 1998 ning bakalaureuseõppe Tallinna Tehnikaülikooli ehitusteaduskonnas kütte ja ventilatsiooni erialal 2002. Ta omandas Chalmersi Tehnikaülikoolis Rootsis magistrikraadi hoonete tehnosüsteemide alal 2005 ning doktorikraadi hoonete energiatõhususe ja arhitektuuri alal 2008. Oli külalisdoktorant Washingtoni Ülikoolis Seattle'is 2005–2007 ja täiendas end järeldoktorina Portlandi Riiklikus Ülikoolis Oregonis 2011–2013. Hendrik Voll töötab Tallinna Tehnikaülikoolis aastast 2009. Ta oli keskkonnatehnika instituudis teadur 2009, dotsent 2009–2013 ning professor, kütte ja ventilatsiooni õppetooli juhataja 2013–2016; professor ehituse ja arhitektuuri instituudis 2017. Oli TTÜ ehitusteaduskonna õppeprodekaan 2015–2016, alates 2017 TTÜ õppeprorektor. Põhiline uurimisvaldkond on hoonete sisekliima ja energiatõhusus. Eesti Kütte- ja Ventilatsiooniinseneride Ühenduse eestseisuse liige 2010–2018 Eesti Noorte Teaduste Akadeemia liige aastast 2017 Eesti Akadeemilise Spordiliidu juhatuse esimees aastast 2024 2014 Tallinna Tehnikaülikooli aasta noorteadlane 2014 Eesti teaduse populariseerimise auhind 2014 Professor Heinrich Laulu nimeline noore teadlase/õppejõu stipendium Eesti teaduse biograafiline leksikon, 4. köide Eesti Teaduse Infosüsteem Hendrik Voll Eesti Teaduse Infosüsteemis Hendrik Volli publikatsioonid
Helicobasidium purpureum

Helicobasidium purpureum on liik kandseeni. Seen põhjustab lillat juuremädanikku porgandil, kuid esineb ka mädaneval kuusekoorel. Helicobasidium purpureum andmebaasis eElurikkus
Enn Kääni

Enn Kääni (sündinud 4. aprill 1938 Tallinnas) on eesti endine ujuja, veepallur ja treener. Ta lõpetas 1957. aastal Tallinna 2. Keskkooli ja 1962. aastal Tallinna Pedagoogilise Instituudi kehakultuuriteaduskonna. Kääni hakkas 1948. aastal iseseisvalt harrastama pallimänge, kergejõustikku, suusatamist ja ujumist, alustas 1950. aastal ujumis- ja veepallitreeninguid Tallinna Spartakis Eduard Takkeri õpilasena, jätkas Tallinna Kalevis Uno Tõnnuse juhendamisel. Ta võitis Eesti meistrivõistlustel ujumises ja veepallis medaleid (1954, 1957–1960), püstitas Eesti rekordi teateujumises, kuulus 1957–1960 Eesti ujumiskoondisse ja 1956–1959 veepallikoondisse, töötas 1962–1992 ujumistreenerina Vorkutas, Tallinna Kalevi ujumiskoolis ja Tallinna Spordiinternaatkoolis. Tema õpilaste hulgas on Ivar Stukolkin, Hele Viilep, Priit Otti, Urmas Toome, Toni Meijel, Kaupo Mast, Riho Kangur, Artur Tikkerbär. 100 m selili – 1.11,0 (1960) "ESBL". www.esbl.ee. Vaadatud 14. juunil 2024. "Meijel, Toni - Eesti Entsüklopeedia". entsyklopeedia.ee. Vaadatud 14. juunil 2024. "ESBL". esbl.ee. Vaadatud 14. juunil 2024. "Tikkerbär, Artur - Eesti Entsüklopeedia". entsyklopeedia.ee. Vaadatud 14. juunil 2024.
Adam Mikołaj Sieniawski

Adam Mikołaj Sieniawski (u. 1666 – 18. veebruar 1726) oli Poola-Leedu magnaat ning Krooni välihetman ja suurhetman. Ta osales Jan III Sobieski sõjakäikudes türklaste vastu ning Põhjasõjas. Ta oli Sieniawskite aadlisuguvõsa viimane meesliini esindaja. Adam Mikołaj Sieniawski sündis 1666. aasta paiku Mikołaj Hieronim Sieniawski ja Maria Cecilia Radziwiłłi perekonda. Kuna Adam Mikołajl oli imikuna kehv tervis, kinkis tema isa 1668. aastal Podkamieńi dominiiklaste kloostrile kuldketi. 1683. aastal võttis ta Jan III Sobieski juhatusel osa sõjakäigust türklaste vastu ning osales ka Viini lahingus. Samal ajal suri ka tema isa katku. 1684–1686 osales Sieniawski õppereisil Euroopas. Peale reisilt naasmist abiellus ta Elżbieta Helena Lubomirskaga. Abielust sündis tütar Maria Zofia, kes hiljem abielus Leedu välihetman Stanisław Ernest Denhoffi ning August Aleksander Czartoryskiga. Alates 1692. aastast oli Adam Mikołaj Sieniawski Bełski vojevood. Jan III Sobieski surma järel toetas Sieniawski koos teiste magnaatidega Hieronim Augustyn Lubomirski eestvedamisel Conti printsi kandidatuuri. Kui aga Lubomirski Saksi kuurvürst Friedrich August I (Poola kuningana August II) toetajate poole läks, tegi seda ka Sieniawski. Põhjasõja algul ei soovinud sõda ei Rootsi ega Venemaaga, vaid et kaubandus maadega Daugava jõe taga vabaks jääks. 1702. aastal määrati Sieniawski Krooni välihetmaniks. Sama aasta 19. juulil ukj osales ta Kliszówi lahingus. Zaporižžja kasakate ülestõusu ajal hõivas Semen Palii tema valduses olnud Międzybóżi küla. Sieniawski vallutas selle järgmisel aastal tagasi ning alustas asulas suuri ehitustöid. 29. oktoobril 1706 võttis Sieniawski osa Kaliszi lahingust. Samal aastal ülendati ta suurhetmaniks. Tal oli pärast August II troonist loobumist võimalus ka ise Poola kuningaks saada, kuid tema kandidatuur kukkus läbi. 1704–1708 oli ta kirjavahetuses Ivan Mazepaga, kes lootis teda Vene-vastasesse koalitsiooni tuua. 1710. aastal sai temast Krakówi kastellaan. 1715. aastal moodustati Augusti ning Saksi vägede vastu Tarnogródi konföderatsioon. Sieniawski jäi erapooletuks, kuid vangistati konföderaatide poolt. Teda on autasustatud Valge Kotka ordeniga. Adam Mikołaj Sieniawski suri 18. veebruaril 1726 Lvivis. Barącz, Sadok (1870). Dzieje klasztoru WW. OO. Dominikanów w Podkamieniu. Lk 92. "Adam Mikołaj Sieniawski (1666-1726) – hetman niezdecydowany". Vaadatud 14.06.2024. Markiewicz, Anna (2006). Podróż edukacyjna Adama Mikołaja Sieniawskiego na zachód Europy (1684–1686). "SIENIAWSKI ADAM MIKOŁAJ". Vaadatud 14.06.2024. "Sieniawski, Adam". Vaadatud 14.06.2024. Affek, Mariusz. "Adam Mikołaj Sieniawski wobec polityki Augusta II w latach 1701— 1705" (PDF). Lk 440-442. Vaadatud 14.06.2024. Rosman, Moshe; Rosman, Murray Jay (1996). Founder of Hasidism. Lk 66. Kawalerowie i statuty Orderu Orła Białego 1705-2008. 2008. Lk 144.