laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Tait

Tait (Gallinula chloropus), varasema nimetusega tiigikana, on ruiklaste sugukonda kuuluv linnuliik. Tait esineb kõikidel mandritel, välja arvatud Austraalia ja Antarktis. Euroopas pesitseb 0,9–1,2 miljonit paari. Eestis on tait suhteliselt väikesearvuline haudelind. Tema pesitsusaegset arvukust hinnatakse 700–1500 paarile, talvist arvukust 0–5 isendile. Tait on rändlind. Tait on 32–35 cm pikk ja kaalub 170–490 g. Tal on mustjas sulestik ja punane laubakilp. Küljel on valged vöödid ja saba allkülg on valge. Ujudes noogutab rütmiliselt pead. Eristatakse umbes 12 alamliiki. "Eesti lindude staatus, pesitsusaegne ja talvine arvukus 2003–2008" (PDF). Hirundo. Eesti Ornitoloogiaühing. 2009. Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 14. detsember 2011. Vaadatud 27. oktoobril 2011. Tait andmebaasis eElurikkus
Hargla kihelkond

Hargla kihelkond (lühend Har; võru keeles Harglõ, saksa keeles Kirchspiel Harjel) oli ajalooline kihelkond Võrumaa lääneosas ja Tartu ning Võru kreisis Liivimaa kubermangus. Kihelkond asutati 1694. aastal Urvaste ja Koivaliina kihelkonna (Gaujiena) äärealade baasil. Kihelkonnas paiknes 8 mõisat – 1 kirikumõis ning 6 rüütlimõisast peamõisat koos 1 kõrvalmõisaga. Lisaks veel 9 karjamõisat. Hargla kirikumõis (Pastorat Harjel) Koikküla (Adsel-Koiküll, Koiküll) rüütlimõis Laanemetsa (Lannemetz) rüütlimõis Mõniste (Menzen) rüütlimõis Saru (Saara) rüütlimõis Taheva (Taiwola) rüütlimõis Tidriküla (Didriküll), Taheva kõrvalmõis Vastse-Roosa (Neu-Rosenhof) rüütlimõis. Eesti Rahva Muuseumi kogudes on Hargla kihelkonnast umbes kolmsada eset, millest enamik on tekstiilid ja ehted. On ka majapidamistarbeid, tehnikat ja mõned veo- ja liikumisvahendid. Hulgaliselt on etnograafilisi jooniseid ja fotosid. Esimesel kogumisretkel käidi kihelkonnas 1913. aastal. 1922. aastal kuulusid Hargla kihelkonda Laanemetsa, Taheva, Mõniste, Saru ja Vastse-Roosa vald. Hargla kihelkond on tänapäeval jaotunud umbes pooleks Võru ja Valga maakonna vahel. Kihelkonna Valgamaa osa moodustab Valga valla. Hargla Eesti Kodanike Komitee Hargla kihelkond Eesti mõisaportaal (vaadatud 7. august 2012) Hupel, August Wilhelm (1782). Topographische Nachrichten von Lief- und Ehstland. Dritter und lelzter Band. Riga: zu finden bey Johann Friedrich Hartknoch. Lk 294–296. Hargla/Harglõ kihelkond Eesti Rahva Muuseum (vaadatud 7. august 2012) Büsching, Anton Friedrich (1773). Magazin für die neue Historie und Geographie: IX. Land-rolle des Herzogthums Liefland vom Jahr 1765. Halle: Johann Jacob Curt. Lk 388. Hupel, August Wilhelm (1782). Topographische Nachrichten von Lief- und Ehstland. Dritter und lelzter Band. Riga: zu finden bey Johann Friedrich Hartknoch. Lk 294–296. Haruldasi muinasleide Eestis. Kaja, 17. september 1935, nr. 219, lk. 3. Alfred Kivirähk. Hargla kihelkonnast 1927. a. suvel kogutud ajalooline traditsioon [Eesti Kirjandusmuuseum]. 2007.
Karula kihelkond

Karula kihelkond (lühend Krl; saksa keeles Kirchspiel Karolen) oli ajalooline kihelkond Võrumaa lääneosas ja Tartu ja Võru kreisis Liivimaa kubermangus. Kihelkond asutati 14. sajandil. Kihelkonnakirik oli Karula kirik. Kihelkonnas paiknes 6 mõisat – 1 kirikumõis ning 2 rüütlimõisast peamõisat koos 3 kõrvalmõisaga. Lisaks veel 14 karjamõisat. Karula kirikumõis (Pastorat Karolen) Kaagjärve mõis (Kawershof) rüütlimõis Kaagjärve-Mäemõisa mõis (Grotenhof, Kawershof Fabrik), Kaagjärve kõrvalmõis Karula mõis (Karolen) rüütlimõis Pikkjärve mõis (Langensee), Karula kõrvalmõis Rebasemõisa mõis (Repsberg), Karula kõrvalmõis. Karula vald Kaagjärve vald Kihelkonna alade enamik jääb tänapäeval Valga maakonda, välja arvatud hõreda asustusega alad kihelkonna idaosas, mis jäävad Võru maakonda Antsla ja Rõuge valda, ja kihelkonna kaguosa, mis jääb Läti Valka piirkonda. Kihelkonna tuumik moodustab endise Karula valla. Mõned külad kihelkonna edelaservast kuuluvad ka Taheva valda. Helmi Vill, Karula kihelkonnast pärit rahvalaulik Karula kihelkond Eesti mõisaportaal (vaadatud 15. märts 2012) Hupel, August Wilhelm (1782). Topographische Nachrichten von Lief- und Ehstland. Dritter und lelzter Band. Riga: zu finden bey Johann Friedrich Hartknoch. Lk 293–294. Büsching, Anton Friedrich (1773). Magazin für die neue Historie und Geographie: IX. Land-rolle des Herzogthums Liefland vom Jahr 1765. Halle: Johann Jacob Curt. Lk 388. Hupel, August Wilhelm (1782). Topographische Nachrichten von Lief- und Ehstland. Dritter und lelzter Band. Riga: zu finden bey Johann Friedrich Hartknoch. Lk 293–294. Oskar Vares. Karula kihelkond Eesti Kirjandusmuuseum. 2006. Pikne Kama: "Karula kihelkonna kujunemine" Proseminar, Tartu 2008
Vastseliina kihelkond

Vastseliina kihelkond (lühend Vas; võru keeles Vahtsõliina kihlkund, saksa keeles Kirchspiel Neuhausen) on ajalooline kihelkond Võrumaa idaosas ja Tartu ja Võru kreisis Liivimaa kubermangus. Vastseliina kirikumõis (Pastorat Neuhausen), Vastseliina mõis (Neuhausen mit Orrava und Megusiß), Orava mõis (Waldeck) rüütlimõis Haage mõis (Haanhof, Haakhof). Lasva mõis (Eichhof) rüütlimõis Loosi mõis (Lobenstein) rüütlimõis Misso mõis (Illingen) rüütlimõis Praakmanni mõis (Brakmannshof), Loosi kõrvalmõis Põhu mõis ehk Tsorona mõis (Braunsberg) rüütlimõis Vastseliina loss (Schloß Neuhausen) rüütlimõis. Lasva vald (1866–1917) Loosi vald (1866–1917) Loosi vald (1866–1917) Orava vald (1866–1917) Vastseliina vald (1866–1917) Vastseliina naise rahvarõivad Vastseliina vald, Misso vald, Lasva vald Setumaa Büsching, Anton Friedrich (1773). Magazin für die neue Historie und Geographie: IX. Land-rolle des Herzogthums Liefland vom Jahr 1765. Halle: Johann Jacob Curt. Lk 387. Hupel, August Wilhelm (1782). Topographische Nachrichten von Lief- und Ehstland. Dritter und lelzter Band. Riga: zu finden bey Johann Friedrich Hartknoch. Lk 284–285. Linda Andresson. Ajaloolist traditsiooni Vastseliina kihelkonnast Lasva, Loosi ja Orava valdadest Eesti Kirjandusmuuseum. 2006. Alma Sepp. Vastseliina kihelkond. Vastseliina ja Misso vallad Eesti Kirjandusmuuseum. 2007. Vastseliina kihelkond Eesti mõisaportaalis
Kanepi kihelkond

Kanepi kihelkond (lühend Kan; saksa keeles Kirchspiel Kannapäh, Kirchspiel Cannapäh) oli ajalooline kihelkond Võrumaal ja Tartu ja Võru kreisis Liivimaa kubermangus. Kihelkonnas oli 20 mõisat – 1 kirikumõis ja 16 rüütlimõisast peamõisat koos 3 kõrvalmõisaga, lisaks 7 karjamõisat. Kanepi kirikumõis (Pastorat Kannapäh) Erastvere (Errestfer) rüütlimõis Heisri (Neu-Pigant) rüütlimõis Hurmi (Hurmi) rüütlimõis Jõksi (Jexi), Karste kõrvalmõis Kaagri (Kagrimois), Kooraste kõrvalmõis Karaski (Karrasky) rüütlimõis Karste (Karstemois) rüütlimõis Krootuse (Köllitz) rüütlimõis Kooraste (Korast) rüütlimõis Mügra (Bellevue), Karste kõrvalmõis Piigandi (Alt-Pigant) rüütlimõis Pikajärve (Langensee, Johannishof, Groß-Johannishof) rüütlimõis Põlgaste (Pölks) rüütlimõis Saverna (Sawwern) rüütlimõis Soodla (Neu-Pigast) rüütlimõis Sõreste (Serrist) rüütlimõis Tamme (Tammen) rüütlimõis Valgjärve (Weissensee) rüütlimõis Vana-Piigaste e Piigaste (Alt-Pigast) rüütlimõis Erastvere vald Heisri vald Karaski vald Kooraste vald Krootuse vald Põlgaste vald Sõreste vald Valgjärve vald Vana-Piigandi vald Vana-Piigaste vald Erastvere mõisa kalmistu Kanepi kirikuaed Kanepi II maailmasõja matmispaik Kanepi uus kalmistu Kanepi vana kalmistu Pikajärve mõisa kalmistu Vana-Piigaste mõisa kalmistu Büsching, Anton Friedrich (1773). Magazin für die neue Historie und Geographie: IX. Land-rolle des Herzogthums Liefland vom Jahr 1765. Halle: Johann Jacob Curt. Lk 386–387. Hupel, August Wilhelm (1782). Topographische Nachrichten von Lief- und Ehstland. Dritter und lelzter Band. Riga: zu finden bey Johann Friedrich Hartknoch. Lk 274–276. Kristjan Jerlov. Kanepi kihelkond Eesti Kirjandusmuuseum. 2006. Helmi Preem-Aspel. Ajalooline traditsioon Kanepi kihelkonnast Eesti Kirjandusmuuseum. 2007.
Täpikhuik

Täpikhuik (Porzana porzana) on ruiklaste sugukonda kuuluv linnuliik. Täpikhuik on 22–24 cm pikkune lind. Tiibade siruulatus on 37–42 cm, kaal 70–100 g. Sulestik on pruun valgete tähnidega. Sabaalune on valge. Eestis pesitseb täpikhuikasid 1000 – 10 000 paari. Täpikhuik elutseb vesistel luhtadel, madalsoodel ja õõtsikutel. Talvitub troopilises Aafrikas. Kurnas on juunikuus 7–13 muna. Emaslind haub 18–19 päeva. "Eesti lindude staatus, pesitsusaegne ja talvine arvukus 2003–2008" (PDF). Hirundo. Eesti Ornitoloogiaühing. 2009. Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 14. detsember 2011. Vaadatud 27. oktoobril 2011. Täpikhuik andmebaasis eElurikkus
Avaliku võtmega krüptograafia

Avaliku võtmega krüptograafia on krüpteerimise meetod, milles kasutatakse avaliku ja salajase võtme(en) paari. Sõnumi saatja šifreerib sõnumim kasutades vastuvõtja avalikku võtit, vastuvõtja dešifreerib sõnumi enda salajase võtmega. Salajane ehk isiklik võti on alati ainult sõnumi vastuvõtja valduses, seevastu avalik võti on mõeldud avalikuks levitamiseks. Šifreerimist ühe võtmega ja dešifreerimist teisega nimetatakse asümmeetriliseks krüpteerimiseks. Tänapäeval kasutatakse avaliku võtmega krüptograafilisi süsteeme laialdaselt võrguprotokollides, näiteks TLS-is, selle eelkäijas SSL-is (mis on HTTPS-i aluseks) ja SSH-s. Samuti kasutatakse seda PGP, S/MIME ja digitaalallkirja puhul. Avaliku võtme krüptograafia võimaldab ka sõnumite allkirjastamist. Selleks šifreerib saatja sõnumi enda salajase võtmega. Kuna sõnumit saab šifreerida ainult salajase võtme valdaja, saab vastuvõtja veenduda sõnumi autentsuses, kui dešifreerib sõnumi kasutades saatja avalikku võtit. Pikkade sõnumite šifreerimine on väga arvutusmahukas, seepärast kasutatakse allkirjastamisel praktikas sõnumi enda asemel sõnumist arvutatud räsi. Seejuures tuleb kasutada räsifunktsiooni, mille korral on väga raske leida teist sõnumit sama räsiga. Muul juhul saaks mõnede sõnumite jaoks allkirja võltsida. Sobiv räsifunktsioon on näiteks SHA-2. Asümmeetrilistele šifritele panid aluse Whitfield Diffie ja Martin Hellmani 1976. aastal avaldatud töös "Uued suunad kaasaegses krüptograafias" (New Directions in Cryptography). Mõjutatuna Ralph Merkle’i tööst avaliku võtme levitamisest, pakkusid nad välja salajase võtme edastamise meetodi üle ebaturvalise ühenduse. See võtmete vahetuse meetod sai tuntuks Diffie-Hellmani võtmevahetuse nime all ja oli esimene praktiline avalikustatud meetod salajaste võtmete vahetamiseks usaldusväärsete kasutajate vahel. 2002. aastal tegi Hellman ettepaneku nimetada see algoritm Diffie-Hellman-Merkle'i algoritmiks, tunnustades ka Merkle'i panust avaliku võtme krüptograafia leiutamisel. Sama skeemi töötas välja Malcolm Williamson 1970. aastatel, kuid seda hoiti salastatuna kuni 1997. aastani. Merkle’i avaliku võtme levitamise meetod leiutati 1974 ja avaldati 1978. Seda nimetatakse ka Merkle’i mõistatuseks. 1977. aastal töötasid teadlased Ronald Linn Rivest, Adi Shamir ja Leonard Adleman välja šifreerimisalgoritmi, mis põhines arvu teguriteks lahutamise probleemil. Süsteem sai nime nende nimede esitähtede järgi (RSA – Rivest, Shamir, Adleman). Sama süsteemi leiutas Clifford Cocks 1973. aastal, töötades Valitsusside Peakorteris GCHQ. Tööd hoiti keskuse ametisiseste dokumentide seas, seepärast ei olnud selle olemasolust teada enne 1977. aastat. RSA on esimene algoritm, mis kõlbas šifreerimiseks ja digitaalallkirjaks. RSA (algoritm) Krüptograafia Avaliku võtme taristu Digitaalallkiri "avaliku võtmega krüptograafia". akit.cyber.ee. Vaadatud 30.12.2021. {{cite web}}: |work= ja |website= dubleerivad üksteist (juhend) ID.ee – Dokumentide krüpteerimine
Rästas-roolind

Rästas-roolind (Acrocephalus arundinaceus) on linnuliik põõsalindlaste sugukonnast roolinnu perekonnast. Rästas-roolind pesitseb suures osas Euroopast ja Aasia parasvöötmes. Rändlinnuna talvitub troopilises Aafrikas. Eestis on rästas-roolind väikesearvuline haudelind, tema pesitsusaegset arvukust hinnatakse 10 000 – 15 000 paarile. Valkjas kulmutriip on selgem kui tiigi-roolinnul. Linnu üldpikkus on 19 cm. Kaal on 25–30 g. Rästas-roolind toitub putukatest, harvem sööb ka marju jm. "Eesti lindude staatus, pesitsusaegne ja talvine arvukus 2003–2008" (PDF). Hirundo. Eesti Ornitoloogiaühing. 2009. Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 14. detsember 2011. Vaadatud 27. oktoobril 2011. Jonsson, L. Euroopa linnud. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus. 2000, lk 426–427 Rästas-roolind andmebaasis eElurikkus
Alphyddan

Alphyddan on elamurajoon Rootsis Stockholmist idas Nacka vallas Svindersvikeni lahe ääres. Geograafilised koordinaadid on 59°18' N, 18°07' E. Juba 1940ndatel oli Nacka vald otsustanud ehitada elamuid piirkonda, mida praegu kutsutakse Alphyddaniks. Mitmel põhjusel ehitamine venis; peapõhjus oli see, et polnud teada, kust hakkab kulgema maantee länsväg 222'. Alles 1959 koostati piirkonna detailplaneering. Esimene detailplaneering koostati Nacka linnaarhitektibüroos linnaarhitekt Albin Hamrini juhtimisel. Ehitamine toimus 1960–1965, ehitaja oli ehitusfirma Anders Diös AB (praegu Diös Fastigheter AB). Elamud ja garaaži projekteerisid arhitektid Sven Backström ja Leif Reinius. Kokku ehitati piirkonda 700 korterit. Elamurajooni ehitati üksainus suur garaaž, kuhu mahub 500 autot. See oli omal ajal ainulaadne. Hiljem ehitati juurde 120 kohaga garaaž. Koos elamurajooniga ehitati ka Svindersviki kool (arhitekt Tore Axén).
Regionaalgeograafia

Regionaalgeograafia on geograafia haru, mis tegeleb teatava piirkonna (regiooni) kohta käiva geograafilise teabe hankimise, korrastamise ja esitamisega praktilise ja teadustegevuse tarbeks. Regionaalgeograafia püüab seletada inimtegevuse kohalikke iseärasusi piirkonna looduse, geograafilise asendi, demograafia ja kultuuri iseärasuste mõjuga. Regionaalgeograafia annab hädavajalikku teavet regionalistika harudele (regionaalarendus, regionaalpoliitika jm) ning süstemaatilistele geograafiatele, nagu rahvastikugeograafia, maailmamajanduse geograafia, poliitgeograafia jt.
Mudatilder

Mudatilder (Tringa glareola) on kurvitslaste sugukonda tildri perekonda kuuluv lind. Mudatilder kaalub 60–65 g. Tema tiib on 11½–13 cm pikk. Tema selg on pruunikashall nii tumedamate kui heledamate tähnidega ja küljed on samuti tumedate tähnidega. Metstilder|Metstildrist]] on ta heledam ja ka tiivaalune on tal hele. Samuti saab neid eristada tumedate sabavöötide järgi, mis metstildril on laiad ja mudatildril kitsad. Metstildrile omast musta ja valge kontrasti mudatildril pole. Mudatildri levila on põhjapoolsem kui metstildril. Ta elab laialt tundra lõunaosas, metsatundras ja metsas, kusjuures pesitsusala lõunapiir on umbes 53.–54. põhjalaiuskraadil. Eestis pesitseb ta hajusalt eeskätt rabades, sest just sellised kohad meenutavad rohkem tundrat. Mudatildri pesitsusaegset arvukust Eestis hinnatakse 3000–4000 paarile. Mudatilder talvitub Aafrikas Saharast lõuna pool, Lõuna-Aasias ja isegi Austraalias. Osa mudatildreid ei pesitse suvel. Selliste hulka kuuluvad noorlinnud, kes pole veel suguküpsed, kuid ka vanalinnud jätavad mõne pesitsusaasta vahele. Sellised linnud ei rändagi sageli pesitsuspaika, vaid hulguvad märksa lõuna pool ringi, aga mõnikord jäävad kogu aastaks talvitumispaika. Mudatilder on vilgas lind. Joostes nõtkutab ta tagakeha nagu linavästrik. Eriti märgatav on see vahetult pärast maapinnale laskumist. Pärast lõunamaalt pesitsuspaika saabumist on mudatildrid üsnagi märgatavad mängulennu tõttu. Selle ajal on peaaegu vahetpidamata kuulda tema valju meloodilist laulu, mis meenutab nõmmelõokese oma. Haudumise ajaks jäävad vanalinnud vaikseks, aga pärast on neid jälle kõikjal kuulda. Sel ajal eelistavad nad laulda põõsaste või puude otsas. Mudatildri pesa asub alati maapinnal. Täiskurnas on 4 muna. Hauvad mõlemad vanemad, ent emane rohkem, kokku 22-23 päeva. Hangib toitu madalas vees kahlates, taimestikust või õhust putukaid napsates. Peamiselt sööb mardikaid, samuti kahetiivalisi, liblikaröövikuid, usse, molluskeid, kiilivastseid, vähesel määral taimset toitu. Eelistab väiksemaid ja pehmemaid selgrootuid. "Loomade elu", 6. kd., lk. 215-216 "Eesti lindude staatus, pesitsusaegne ja talvine arvukus 2003–2008" (PDF). Hirundo. Eesti Ornitoloogiaühing. 2009. Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 14. detsember 2011. Vaadatud 27. oktoobril 2011. "Eesti Loodus". eestiloodus.horisont.ee. Vaadatud 29. aprillil 2024. Mudatilder andmebaasis eElurikkus
Tikutaja

Tikutaja ehk taevasikk (Gallinago gallinago) on linnuliik kurvitslaste sugukonnast nepi perekonnast. Tikutaja on väike 25–27 cm pikkune lind tiivapikkusega 37–43 cm. Ta kaalub 80–140 grammi. Tikutaja on Eestis üldlevinud ja üks arvukamaid kurvitsalisi. Soodsamates elupaikades ulatub asustustihedus 25 paarini km²-l. Pesitseb madal- ja siirdesoodel, rannaniitudel, märgadel puisniitudel ja lodumetsades. Pesa ehitab mättale või kõrge rohu sisse lohku. Kurnas, mis täitub mai esimeses pooles, on 4 muna. Ta saabub märtsi lõpul või aprilli alguses, lahkub oktoobris Lõuna-Euroopasse või Loode-Aafrikasse. Tikutaja andmebaasis eElurikkus
Con arco

Con arco on itaaliakeelne väljend ja noodikirja märk, mis tähendab poogenpilli poognaga mängimist. Noodikirjas võib see olla ka lühendina arc.
Roo-loorkull

Roo-loorkull (Circus aeruginosus) on haugaslaste sugukonda loorkulli perekonda kuuluv röövlind. Teaduslikult kirjeldas roo-loorkulli esimesena Linnaeus 1758. Roo-loorkull on levinud Euraasia parasvöötmes, ida suunas kuni Mongoolia ja Mandžuuriani, samuti Loode-Aafrikas, Madagaskaril, Réunioni saarel ja Austraalias. Euroopas pesitseb 26–35 tuhat paari. Eestis on ta väikesearvuline haudelind, haudepaaride arvuga 500–1000. Eriti arvukas on ta suurtel järvedel ja madalatel lahtedel, kus on ulatuslikke roostikke. Selle järgi on ta nimegi saanud. Levila lõunaosas on roo-loorkull paigalind, seevastu põhjaosas rändlind. Peamiselt talvitub ta Sahara-taguses Aafrikas ja Lõuna-Aasias, vähem Vahemere maades ja Lähis-Idas kuni Kaspia mere lõunarannikuni. Roo-loorkulli üldpikkus on 49–60 cm, kaal 500–750 g, tiiva pikkus 36–43 cm ja tiibade siruulatus 110–140 cm. Emane on isasest tunduvalt suurem. Täiskasvanud emaslinnu pea on ookrikarva ja tumedate tähnidega. Keha ülapool, nimelt õlasulestik ja tiibade pealmise poole kattesuled on pruunid helepruunide laikudega. Tiibade pealmise poole väikesed kattesuled on hallikad. Keha alapool on pruun ja rind ookrivärvi laikudega. Tüürsuled on pruunid, levila lääneosas hallikad, levila idaosas tumedate ristivöötidega. Täiskasvanud isaslinnu sulestik on levila lääneosas pruuni-, halli- ja valgekirju, levila idaosas lisandub must värv. Pealagi on pruun või must ookrivärvi suleääristega. Labakattesuled, küünarhoosuled ja tüürsuled on hõbehallid. Selg ja õlasulestik on levila lääneosas pruunid, levila idaosas mustad ebamäärase heleda mustriga. Välimised labahoosuled on heleda tüviku ja musta tipuga. Noorlind sarnaneb emasega, aga tema pealtiiva väikesed kattesuled pole hallid ja lagipea tähnid on kitsad. Roo-loorkulli nokk ja küünised on mustad, aga jalad, vikerkest ja vahanahk kollased. Saba on suhteliselt pikk. Roo-loorkull hõljub sageli rooväljade, niitude ja luhtade kohal. Lennul on tiivad lamedas V-asendis. Ta sööb kõige rohkem väikesi linde, näiteks kuldnokki, lõokesi ja tsiitsitajaid. Keskmiste suurusega lindudest, näiteks partidest, ruikadest ja kajakatest sööb ta täiskasvanud linde harva, rohkem noorlinde. Ta sööb ka mune, poolroiskunud kalu, konni ja pisiimetajaid, eriti närilisi. Ta pesitseb veekogude ääres soistes kohtades, mis on kõrkjaid ja pilliroogu täis kasvanud. Pesa asub varjatud kohas keset tihnikut, harvem kaldaäärses põõsastikus. Täiskurnas on 2–6, tavaliselt 4-5 muna. Täiskurn esineb meie kandis tavaliselt mai algul. Munad on valged, mõnikord roheka varjundi ja ookrikarva tähnidega. Emaslind haub neid 33–36 päeva ja pärast seda on pojad veel peaaegu kaks kuud pesas. "Loomade elu", 6. kd., lk. 139, tahvlid 18 ja 22 "Eesti lindude staatus, pesitsusaegne ja talvine arvukus 2003–2008" (PDF). Hirundo. Eesti Ornitoloogiaühing. 2009. Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 14. detsember 2011. Vaadatud 27. oktoobril 2011. Väli, Ülo. (2018). Roo-loorkull tõusulainel. Eesti Loodus, 69 (10), 684−687. Väli, Ülo. (2018). Soo-loorkull elupaigamuutuste teel. Eesti Loodus, 69 (8), 520−525. Roo-loorkull andmebaasis eElurikkus
Meinecke von Schierstedt

Meinecke von Schierstedt (ka Meinecke von Schierstädt; surnud 1540) oli Preisimaa ja Liivimaa ametnik, Albrecht von Hohenzollerni ja Wilhelm von Hohenzollerni kaaskondalne. Meinecke von Schierstedt pärines Saksimaa aadlisuguvõsast ning oli Albrecht von Hohenzollerni teenistuses juba siis, kui too oli alles Saksa ordu kõrgmeister. Schierstedt oli Albrechti kirjutaja, saadik ja ametnik. 1525. aastal asus ta toetama luterlust ning jäi samal ajal Preisimaa hertsogiks saanud Albrechti teenistusse, olles 1520. aastate teisel poolel Samlandis linnuseülem. 1529. aastal siirdus Schierstedt koos Albrechti venna markkrahv Wilhelmiga Liivimaale, kus temast sai viimase kojaülem (Hofmeister). Järgneva kümnendi jooksul pidas ta väga tihedat kirjavahetust hertsog Albrechtiga, oli markkrahv Wilhelmi saadik ja tema haldusaparaadi juht. 1535. aastal, Saare-Lääne vaenuse ajal, kirjutas Schierstedt Albrechtile, teatades muuhulgas sellest, et markkrahv Wilhelm olevat Haapsalu toomkirikus näinud Valget Daami. Pärast Saare-Lääne vaenuse lõppu tegutses Schierstedt Wilhelmi ja tema kaaskonna kulude kärpimise nimel, kuid peamiselt jäid kannatajateks markkrahvi ametnikud, tema sealjuures, kellele markkrahv ei suutnud palka välja maksta. Sellest tekkis tal Wilhelmiga terav konflikt, mis lahenes alles seejärel, kui Wilhelmist sai 1539. aastal Riia peapiiskop. Kuid juba järgmisel aastal Schierstedt suri. Herzog Albrecht von Preussen und Livland (1525-1534): Regesten aus dem Herzoglichen Briefarchiv und den ostpreussischen Folianten. Bearbeitet von Ulrich Müller. Köln [etc.]: Böhlau, 1996. Veröffentlichungen aus den Archiven Preussischer Kulturbesitz; Bd. 41. Herzog Albrecht von Preussen und Livland (1534-1540): Regesten aus dem Herzoglichen Briefarchiv und den ostpreussischen Folianten. Bearbeitet von Stefan Hartmann. Köln [etc.]: Böhlau, 1999. Veröffentlichungen aus den Archiven Preussischer Kulturbesitz; Bd. 49.
Postiteenistus (seriaal)

"Postiteenistus" (originaalis Going Postal) on Terry Pratchetti Kettamaailma sarja kuuluva samanimelise raamatu põhjal loodud kaheosaline telesari. Telesarja esimene jagu oli eetris 30. mail 2010. Sarja näitas ka Eesti Televisioon 24. ja 26. detsembril 2010. Telesarja tegevus leiab aset Ankh-Morporki linnas, kus endine suli Niiske von Lipwig pannakse linna valitseva patriitsi Vetinari poolt juhtima varjusurmas olevat postiteenistust. Lipwig satub konflikti klaksikompaniid juhtiva Sirus Kullatisega, kelle käes kuni postiteenistuse elustamise katsetele oli linna infovahetuse monopol. Nende konflikt tipneb võiduajamisega, kus post ja klaksid saadavad sõnumi Überwaldi. Selle käigus saavad teatavaks Kullatise kuriteod, misjärel klaksikompanii antakse juhtida selle asutaja pärijale ja Lipwigi armastatule Adora Belle Kallikesele. Niiske von Lipwig (Richard Coyle) patriits Vetinari (Charles Dance) Adora Belle Kallike (Claire Foy) Sirus Kullatis (David Suchet) Postiljon (Terry Pratchett) Postiteenistus andmekogus IMDb (inglise)
Juri Lutsenko

Juri Lutsenko (ukraina keeles Юрій Віталійович Луценко; sündinud 14. detsembril 1964 Rivnes) on Ukraina poliitik, ta on olnud siseminister ning peaprokurör. Ta oli Ukraina siseminister aastatel 2005–2006 ja 2007–2010. 6. mail 2009 vahistas politsei ta Saksamaal Frankfurdi lennujaamas purjuspäi märatsemise eest. 2010. aasta detsembri algul esitati Lutsenkole süüdistus ametiseisundi kuritarvitamises ja riigivara omastamises. Lutsenko sõnul on tegemist poliitilise tagakiusamisega. Detsembri lõpus võeti ta vahi alla. Veebruaris 2012 mõisteti ta neljaks aastaks vangi eelarvevahendite omastamise eest. 2013. aastal sai ta amnestia.[viide?] 2016. aasta maikuus kinnitas Ukraina Ülemraada ta 264 poolthäälega Ukraina peaprokuröriks ning vabastas ametist 29. augustil 2019. Kohus mõistis Ukraina endise siseministri neljaks aastaks vangi, ERR uudised, 27.02.2012 Lutsenko appointed prosecutor general in Ukraine - UNIAN, 12.05.2016 (vaadatud: 02.04.2019) Рада уволила Луценко с поста генпрокурора - Liga Novosti, 29.08.2019