laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Casapesenna

Casapesenna on asula ja vald (comune) Itaalias Campania maakonnas Caserta provintsis. Casapesenna asub Napolist umbes 20 km loodes ja Casertast umbes 20 km edelas. 8 meetri kõrgusel merepinnast asuva Casapesenna asustustihedus oli 2010. aasta lõpul 2291 inimest ruutkilomeetri kohta. Casapesenna piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Giugliano in Campania (NA), San Cipriano d'Aversa, Villa Literno, San Marcellino, Trentola-Ducenta, Villa di Briano. Maffia sisseimbumise tõttu Casapesenna võimuorganisse saatis Monti valitsus organiseeritud kuritegevuse vastase seaduse alusel kohaliku võimuorgani 2012. aastal laiali ning määras asemele valitsuse eriesindaja (commissario straordinario). Superficie di Comuni Province e Regioni italiane al 9 ottobre 2011, vaadatud 16.03.2019. https://demo.istat.it/?l=it Mafia, governo Monti ha sciolto 25 comuni: “Con Cancellieri niente mediazioni”  Casapesenna – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Koduleht (itaalia keeles)
Inessa Kravets

Inessa Kravets (sündinud 5. oktoobril 1966 Dnipropetrovskis) on Ukraina kergejõustiklane (kaugus- ja kolmikhüppaja). Olümpiavõitja (1996) ja maailmameister (1995). 1992 Barcelona hõbemedal kaugushüpe 7.12 1996 Atlanta olümpiavõitja kolmikhüpe 15.33 1995 Göteborg maailmameister kolmikhüpe 15.50 maailmarekord 1991 Sevilla sisemaailmameister kolmikhüpe 14.44 1993 Toronto sisemaailmameister kolmikhüpe 14.47 3. koht kaugushüpe 6.77 2003 Birmingham hõbemedal kaugushüpe 6.72 1994 Helsingi hõbemedal kaugushüpe 6.99 pronksmedal kolmikhüpe 14.67 Inessa Kravets Rahvusvahelise Kergejõustikuliidu kodulehel (inglise) Pilte Inessa Kravetsist Pilt 1 pilt 2
Castel Volturno

Castel Volturno on linnaks nimetatav omavalitsusüksus (comune) Itaalias Campania maakonnas Caserta provintsis. Castel Volturno sai linnaõigused vabariigi presidendi 2007. aasta 19. aprilli dekreediga. 3 meetri kõrgusel merepinnast asuva Castel Volturno asustustihedus oli 2012. aasta lõpu seisuga 340 inimest ruutkilomeetri kohta. Castel Volturno asub Napolist umbes 35 km loodes ja Casertast umbes 35 km läänes. Maffia sisseimbumise tõttu Castel Volturno võimuorganisse saatis Monti valitsus organiseeritud kuritegevuse vastase seaduse alusel kohaliku võimuorgani laiali ning määras 2012. aasta aprillis asemele valitsuse eriesindaja (commissario straordinario). Castel Volturno piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Cancello e Arnone, Giugliano in Campania (NA), Mondragone, Villa Literno. Castel Volturno halduspiires asuvad järgmised fraktsioonid: Bagnara, Baia Verde, Borgo Domizio, Destra Volturno, Ischitella, Scatozza, Seponi, Villaggio Coppola Pinetamare, Villaggio del Sole. Castel Volturno ajalooline keskus asub Volturno paremkaldal, jõe viimasel käänakul enne suubumist edelapiiriks olevasse Türreeni merre. Mereranna pikkus on 25 kilomeetrit, männimetsad kasvavad 10 kilomeetril. Omavalitsusüksuse lõunaosa (Villaggio Coppola, Marina d'Ischitella ja Marina di Lago Patria) on Napoli suurlinna lahutamatu osa. Asula on saanud nime Volturno kaldal oleva kindluse (itaalia keeles castel) järgi. Kolmekümne aasta (1961–1990) vaatluste andmetel on kõige jahedam kuu jaanuar (keskmine temperatuur +8 °C) ja kõige soojem kuu august (keskmine temperatuur +22,8 °C). Aasta keskmine temperatuur on +15 °C. Hilis-pronksiajal asustasid piirkonda opicid, hiljem etruskid, kes rajasid alale Volturnumi nimelise asula, ja nende järel oskid. Aastal 194 e.m.a. sai Volturnumist roomlaste koloonia. 841. aastal rüüstasid piirkonda saratseenid. 2008. aasta 18. septembri Castel Volturno veresaun – korraldajaks Casalesi klann (Camorra haru). Chiesa dell'Annunziata Paastumaarjapäeva kiriku ehitamist alustati XVI sajandil Cappella di San Castrese Linna kaitsepühakule Castresele pühitsetud kabel Cappella di San Rocco Vanalinnas asuv püha Rochusele pühitsetud kabel valmis 1766. aastal Cappella di Maria Santissima della Civita Castello e il Borgo san Castrese Linna kaitseehitiseks olnud kastelli rajamist alustati X sajandil. Torre di Patria Superficie di Comuni Province e Regioni italiane al 9 ottobre 2011, vaadatud 16.03.2019. https://demo.istat.it/?l=it Mafia, governo Monti ha sciolto 25 comuni: “Con Cancellieri niente mediazioni”  Castel Volturno – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Koduleht (itaalia keeles)
45 mm tankitõrjekahur M1937

45 mm tankitõrjekahur mudel 1937, tehasetähisega 53-K (vene keeles 45-мм противотанковая пушка образца 1937 года (53-К)) oli tankitõrje kiirlaskekahur kaliibriga 45 mm, mida toodeti Nõukogude Liidus aastatel 1937-1943. Kahuri loojaks oli Mihhail Loginov ja see oli mõeldud kiirelt laetavaks tankitõrjekahuriks. Selle eelkäijaks oli 37 mm tankitõrjekahur M1930, mille litsentsi ostis Nõukogude Liit Saksa firmalt Rheinmetall. Seoses selle kehva soomuseläbivusega hakati seda 1942. aastast alates asendama pikema toruga 45 mm tankikahuriga M1942 ja peale 37 354 kahuri valmimist lõpetati selle tootmine 1943. aastal. Eelkäija alusvankrit ja suuremat 45 mm relvarauda kombineerides saadi poolautomaatne tankitõrjekahur, mis võeti 1937. aastal Punaarmee relvastusse. Neid kasutati Idarindel Nõukogude-Saksa konflikti esimestes etappides. Nende tankitõrje võimakus oli piisav kergemate tankide ja soomustransportööride vastu. Lühematel distantsidel saadi jagu ka varajastest PzKpfw III ja PzKpfw IV mudelitest, kuid see seadis kahurimeeskonnad suuremasse ohtu. Nende puuduste tõttu hakati neid asendama uute ja võimsamate M1942 kahuritega. Igas Punaarmee jalaväepataljonis oli tankitõrje rühm kahe sellise kahuriga. Lisaks oli igas laskurdiviisis üks tankitõrjepataljon kus oli 12 relvameeskonda selliste kahuritega ning samuti kasutati neid tankitõrjepolkudes, kus oli 4-5 patareid, igas 4 kahurit. Kaal: lahingus 560 kg, rännakul 1,200 kg Mürsk 45x310 mm: soomustläbiv: AP B-240 / BR-240, APCR BR-240P. fugass, suits, konteiner ja keemiline. Soomustläbivus: kuni 90 nurga all 88 mm 100 m pealt ja 23 mm 1000 m pealt Laskesektor 60 Laskekiirus 15-20 l/min Suudmekiirus 760 m/s Laskekaugus: 4,4 km
Inari järv

Inari (soome Inarijärvi, põhjasaami Anárjávri, Inari saami Aanaarjävri, koltasaami Aanarjäuʹrr, rootsi Enare träsk) on suuruselt Soome kolmas ja Põhja-Euroopa kuues järv. Asub Lapimaal. Pindala on 1043 km². Suurem osa Inari järvest on madalaveeline, kuid sügavaim koht on 92 m sügavune. Järves on umbes 3000 saart. Inari järvest voolab välja Paatsjoki (norra Pasvikelva), mis suubub Põhja-Jäämerre. Järv on väga kalarikas. Inarijärvi. Ymparisto, vaadatud 9.03.2015.
Mõhhailo Kotsjubõnski

Mõhhailo Kotsjubõnski (ukraina keeles Михайло Михайлович Коцюбинський; pseudonüüm Zahhar Kozub; 17. september 1864, Vinnõtsja – 25. aprill 1913, Kiiev) oli Ukraina kirjanik. Ta kirjeldas tüüpilist Ukraina elulaadi 20. sajandi algul. Kotsjubõnski varaseid jutustusi on nimetatud etnograafiliseks realismiks. Hiljem arenes ta stiil keerukamaks ning temast sai üks Ukraina andekamaid impressionistlikke ja modernistlikke kirjanikke. Kotsjubõnski populaarsetest romaanidest tehti Nõukogude ajal mitu filmi. Tema järgi on nimetatud Mõhhailo-Kotsjubõnske alev Tšernihivi oblastis. Fata morgana. Jutustused. Vene keelest tõlkinud ja järelsõna kirjutanud: A. Randalu. Tallinn: Eesti Riiklik Kirjastus, 1958 Nürnbergi muna. Jutustus nooremale koolieale. Ukraina keelest tõlkinud Ludmilla Raudtits. Tallinn: Eesti Raamat, 1970
Juri Peroganõtš

Juri Perohanõtš (ukraina keeles Юрій Пероганич; sündinud 11. juulil 1961 Ukrainas Lvivi oblasti Skole rajoonis Smože külas) on Ukraina ühiskonna- ja haridustegelane ning IKT-visionäär, Ukraina IT-ettevõtete liidu peadirektor ning 2009–13 Wikimedia Ukraina tegevjuht. Perohanõtš omandas kõrghariduse programmeerijana (1980) ja majandusinsenerina (1986) ning magistrikraadi rahvusvahelises õiguses (2000). Ta on töötanud mitmes Ukraina riiklikus transpordi- ja kommunikatsiooniasutuses ning mitmes IKT-valdkonna nõuandvas organis Ukraina valitsuse juures. Alates 2007 on ta Ukraina Infotehnoloogiaettevõtete Assotsiatsiooni juht. 1984 abiellus ta Ljudmõla Oršanskaga. Neil sündis 1985 poeg Roman. 2011 abiellus Perohanõtš uuesti, seekord luuletaja, ajakirjaniku ja tõlkija Tetjana Tšerepiga. 2012 sündis neil poeg Bohdan.
Arhitektuuriansambel

Arhitektuuriansambel (ka: ansambel) on kunstilise või ajaloolise väärtusega ehitiste rühm, mis arhitektooniliselt moodustab tervikliku hoonestu. Mõisaarhitektuuris räägitakse mõisaansamblitest. Kunstileksikon. 2001. Eesti Klassikakirjastus, Tallinn. Lk 29
Tuula

Tuula on küla Harju maakonnas Saue vallas, Keilast 4 km kagus. Küla põhjapiiri märgib Keila jõgi, kirdepiiril Maidla jõgi ja idapiiril kulgeb Tallinna–Pärnu–Ikla maantee. Tuula põhjaosas asuvad põllud ja lõunaosas on enam metsamaad. Küla läbib Keila–Ääsmäe tee. Küla edelanurka ulatub Suure-Aru looduskaitseala. Külas tegutseb Tallinna Hipodroom. Küla on mainitud juba Taani hindamisraamatus 1241. aastal (Tulalæ). Külas asusid Tuula mõis ja Suure-Aru karjamõis. 1839. aastal leiti külast tutulus, mis enam kui sada aastat oli ainuke Eestist leitu. Need olid Skandinaavias vööehetena laialt kasutatud. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaameti statistika andmebaas, vaadatud 15.12.2023. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014. Kriiska, Jonuks, Kraas, Eesti muinasesemed: tutulus Tutulus.ee Tuula ja Pällu küla koduleht
Baltisaksa kunst

Baltisaksa kunst on kunst, mille loojad olid baltisakslased või ajutiselt Baltimaades tegutsenud sakslased. Seda terminit kasutatakse peamiselt 19. sajandi kunstiloomingu kohta. 19. sajandil koondus baltisaksa kunstnike loominguline tegevus peamiselt Tallinna ja Tartusse, kus taasavatud Tartu Ülikooli juurde oli 1803. aastal asutatud joonistuskool. Joonistuskooli kõrval kujunes mitmete baltisaksa kunstnike õpingute kohaks Saksamaa kunstiakadeemiad või Peterburi, sageli oli tegemist aga lihtsalt iseõppijatega. Paremate teenimisvõimaluste tõttu valisid paljud baltisaksa kunstnikud Peterburi kas ajutiseks või püsivaks elu- ja töökohaks. Kuni sajandi lõpuni olid peamiselt baltisaksa kunstnikud need, kes vahendasid siinsesse kunstiruumi Euroopas vaheldunud kunstistiile. Kohalike baltisaksa aadlike ja linnakodanlaste õdusale ja turvalisele elulaadile vastas eriti hästi kodu ja perekonda hindav biidermeierstiil, ent stiililt ulatuvad nende teosed klassitsismist impressionismihõngulise vabaõhumaalini. Estofiilide liikumisest kantuna jõudis baltisaksa kunsti eesti talupoja kuju, väga populaarsed olid eri graafilistes tehnikates teostatud linna- ja maastikuvaated. 19. sajandi teise poole baltisaksa kunstisse põimus akadeemilise kunsti elutruuduse nõue. Mitmed baltisakslased sidusid end sel ajal kas õppejõudude või kunstiüliõpilastena Düsseldorfi Kunstiakadeemiaga, pannes aluse nn Düsseldorfi koolkonnale Eesti kunstis. Seoses rahvusliku liikumise ja eestlastest kunstnike jõudmisega kunstiareenile kaotas baltisaksa kunstikultuur 20. sajandi alguseks tasapisi oma mõjujõu, ent Eesti kunsti ühe arenguliinina on see jälgitav kuni Teise maailmasõja puhkemiseni. Eesti Kunstimuuseumis hakati baltisaksa kunsti koguma juba muuseumi algusaastatel. On iseloomulik, et esimesed muuseumi enda kunstiostud olid tänini populaarsed Gustav Adolf Hippiuse "Eesti pruut" ja "Eesti noorik". Tõhus alus baltisaksa kunsti kogule pandi 1924. aastal, mil Aleksander Tassalt omandati Hermann Eduard Hartmanni, Johannes Hau, Gustav Adolf Hippiuse, Georg Friedrich Schlateri, Woldemar Friedrich Krügeri, Karl August Senffi ja paljude teiste kunstnike teosed. Hiljem on Eesti Kunstimuuseumi baltisaksa kunsti kogu täienenud kunstiostude ja annetuste kaudu. Baltisaksa kunsti kogu moodustavad Eestist pärit või siinse kunstiajalooga seotud saksa või baltisaksa päritolu kunstnike teosed. Tänu eestlastega jagatud kultuuriruumile ja aktiivsusele siinse kunstielu korraldamisel on baltisakslastest kunstnike loomingut nende rahvusest hoolimata õigusega peetud siinse kunstiajaloo loomulikuks osaks. baltisakslased baltisaksa kirjandus Kunstileksikon. Eesti Klassikakirjastus, Tallinn 2001. Lk 50. http://digikogu.ekm.ee/ekm/artiklid/aid-168/Baltisaksa-kunst T. Abel. Baltisaksa ja akadeemiline kunst Eestis. - Eesti Kunstimuuseum. Digitaalkogu Haus Galerii: Eesti kunst 19. saj, teisel poolel ja sajandivahetusel
Eksponaat

Eksponaat (ladina sõnast exponere) on avalikus kohas (nt muuseumis, näitusel) välja pandud ehk eksponeeritav kunstiteos vm ese. museaal Kunstileksikon. 2001. Eesti Klassikakirjastus, Tallinn. Lk 104
Esindustraditsionalism

Esindustraditsionalism oli Eestis aastatel 1934–1940 viljeldud arhitektuuristiil. Esindustraditsionalistlikus stiilis hoonetele on omane kõrge katus ning sümmeetriline fassaad, mille juures on kasutatud stiliseeritud orderimotiivi ja tihti ka rahvuslikku ornamenti. Esindustraditsionalismi on esindanud näiteks Alar Kotli ja Elmar Lohk. Art déco Uusbarokk Kunstileksikon. 2001. Eesti Klassikakirjastus, Tallinn. Lk 109
Keelehooldekeskus

Keelehooldekeskus oli 17. oktoobril 2007 Haridus- ja Teadusministeeriumi, Tartu linnavalitsuse, Eesti Keele Instituudi ja Tartu Ülikooli koostöös loodud asutus, mille ülesanne oli parandada avalikku keelekasutust. 2020. aastal võttis keelehooldekeskuse ülesanded üle Eesti Keele Instituudi koolituskeskus. Keelehooldekeskus korraldas keelekoolitusi ja andis välja keelehooldebrošüüre, mis on tasuta allalaaditavad Eesti Keele Instituudi koolituskeskuse lehelt ja leitavad ka DIGARist. Keelehooldekeskuse tööd juhtis nõukogu, kuhu kuulus igast partnerasutusest kaks liiget. Nõukogu esimees oli Peeter Päll. Keelehooldekeskuse tööd koordineerisid 2007–2008 Helen Plado (Koks) 2008–2009 Katrin Mandra 2009 Anneliis Kilk (Klaus) 2009–2014 Egle Heinsar (Pullerits) 2014–2018 Jüri Valge 2018–2019 Riina Reinsalu 2019–2020 Marit Alas Maire Raadik 2008. Kuidas vormistada ametikirja. Keeleline juhend omavalitsusasutuste töötajatele Helen Plado, Katrin Mandra 2008. Väike paronüümisõnastik Tuuli Rehemaa, Argo Mund 2009. Kust saada keeleabi Egle Pullerits 2010. Kuidas hoiduda kantseliidist Helju Vals 2010. Ei päevagi kirjareata Asta Õim 2011. Komistusi metafooridega Sirje Mäearu 2011. Valik rektsioone Katrin Kern, Egle Pullerits 2011. Keelekiirabi ajakirjanikule Katrin Kern 2012. Nõuandeid toimetajale Asta Õim 2013. Komistusi metafooridega II Helika Mäekivi, Argo Mund, Tuuli Rehemaa 2013. Õigekirjutuse näpunäiteid Egle Pullerits, Maris Jõks 2014. Keelesäutsud I Egle Pullerits, Maris Jõks 2015. Keelesäutsud II Katrin Kern 2015. Kuidas sellest kirjutada Einar Kraut 2015. Võõrnimed eesti häälduses. Praktilisi vihjeid üleüldse ja keeliti. Üldlaused. Inglise keel. Vene keel Tuuli Rehemaa 2016. Arvukirjutus Riina Reinsalu 2016. Lepingukeel Peeter Päll 2017. Võõrnimekirjutus Tiit Hennoste 2017. Kuidas teha ja esitada ettekannet? Einar Kraut 2018. Võõrnimed eesti häälduses II. Praktilisi soovitusi. Saksa keel. Soome keel. Rootsi keel. Läti keel. Leedu keel. Ukraina keel. Itaalia keel Helika Mäekivi 2020. Keerukast klaariks. Kantseliit ja tema kaaslased "archive.ph". archive.ph. Originaali arhiivikoopia seisuga 27. juuni 2016. Vaadatud 15. jaanuaril 2023.{{netiviide}}: CS1 hooldus: robot: algse URL-i olek teadmata (link) Keelehooldekeskuse väljaanded Eesti Keele Instituut "EKI.ee - Koolitused". portaal.eki.ee. Vaadatud 15. jaanuaril 2023. Eesti Keele Instituudi koolituskeskuse koduleht Jüri Valge. Keelehooldekeskus 10. – Sirp, 8. september 2017 Helika Mäekivi. Palju õnne, keelehooldekeskus! – Päevakera blogi, 18. oktoober 2012 Peeter Päll. Peeter Päll: keelehooldekeskus tegutseb siiski. – Tartu Postimees, 13. veebruar 2008
Jahipidamisvahendid

Jahipidamisvahendid (ka: jahiriistad) on vahendid, mille abil püütakse ja surmatakse jahiloomi. Nendeks on nt tulirelvad, piigid, noad, püünised, lõksud. Auk Hundiork Hundivõrk Hundiõng Hülgeoda Hülgepüss Hülgevõrk Hülgeõng Jänesepaelad Käks Linnupaelad Loorvõrk jahipidamine jahipidamisviisid Eesti Entsüklopeedia. 4. köide: Jaapan–Käolina. Tartu: Loodus, 1934, lk 22.
Jahisarv

Jahisarv on ventiilideta luu- või metallpuhkpill, millega saab anda jahisignaale. Tänapäeval on need kasutusel pigem muusikainstrumendina. Jahisarv on metsasarve otsene eelkäija[viide?]. Eesti Entsüklopeedia. 4. köide: Jaapan–Käolina. Tartu: Loodus, 1934, lk 22. Enn Vaino, "Laanes kaigub jahisarv" 1.–3., 2003–2006
Püssirohusarv

Püssirohusarv (ka jahisarv) on mahuti, milles hoiti jahil või sõjas püssirohtu. Algselt valmistati neid loomasarvedest, hiljem metallist, kuid nimetus säilis. Tänapäeval tarvitatakse käsitulirelvades üldiselt püssirohtu sisaldavaid padruneid, mistõttu pole vajadust kanda kaasas eraldi kuule ja püssirohtu, millega relvi laadida. Püssirohusarvele sarnaneb kujult jahisarv, millega kütid andsid üksteisele jahi käigus signaale, kuna mõne jahivormi (näiteks ajujahi) ajal olid osalejad üksteisest eemal ning teiste asukohta oli tähtis teada.
Riigikapitalism

Riigikapitalism on ühiskonna organiseerimise viis (majandussüsteem), kus riik kontrollib valdavat osa tootmisvahenditest ja kapitalist. Riigikapitalismi puhul on majanduses säilitatud kapitalismi ja osaliselt ka turumajanduse põhimõtted, kuid riigil on väga laialdane kontroll tootmisvahendite, kapitali ja tööjõu üle. Traditsioonilises riigikapitalistlikus majandussüsteemis on domineeriv roll riigile kuuluvatel äriettevõtetel. Samas on hakatud riigikapitalismiks nimetama ka süsteemi, kus riigi kontroll majanduse üle on kaudsem. Sel juhul kuuluvad tootmisvahendid küll eraettevõtjatele, kuid riik sekkub aktiivselt majandustegevusse, kontrollides investeerimis- ja laenupoliitikat. Tänapäeval peetakse tüüpilisteks riigikapitalistlikeks majandussüsteemideks Hiinat ja Singapuri. Ameerika Ühendriikide politoloog Ian Bremmer on juhtinud tähelepanu sellele, et suur osa kiirelt arenevatest riikidest eelistavad läänelikule vabaturumajandusele majandussüsteeme, kus riigil on majanduselu juhtimisel aktiivne roll. Sellele on kaasa aidanud ka Ameerika Ühendriikide ja Euroopa Liidu riikide majandusprobleemid ning nende poliitilise mõju vähenemine maailmas. Peamised neli riigikapitalismi elluviimise vahendit arengumaailmas on riiklikud naftakompaniid, riigiettevõtted, riiklikest soodustustest sõltuvad eraettevõtted ja riiklikud heaolufondid. Viimasel ajal on üha enam kirjutatud ka Eesti majandussüsteemi aeglasest liikumisest riigikapitalismi suunas. Riigikapitalismi mõistet on veidi teises tähendusvarjundis kasutatud 20. sajandi sotsialistlikus ja kommunistlikus retoorikas. 1920. aastatest alates hakati riigikapitalismi mõistet rakendama nendele ametlikult sotsialismi või kommunismi omaks võtnud riikidele, kus tootmisvahendid ei läinud tööliste valdusse, vaid jäid riigi omandisse ja riikliku bürokraatia hallata. Sellist riigikapitalismi käsitlust arendasid Nõukogude Liidu ja hiljem selle satelliitriikide kontekstis need vasakpoolsed liikumised (trotskistid, menševikud, vasakkommunistid, anarhistid), kes Nõukogude Liidus toimunud sisemises võimuvõitluses allajäänuna võtsid seal välja kujunenud poliitilis-majandusliku süsteemi suhtes kriitilise hoiaku. Taolise käsitluse kohaselt on kõik seni eksisteerinud sotsialistlikud riigid olnud tegelikult riigikapitalistlikud. Teised autorid on selliseid riike nimetanud ka riigisotsialistlikeks. Kapitalism Plaanimajandus Turumajandus State Capitalism. – Bloomsbury Business Library: Business & Management Dictionary, 2007, p. 7039. Bremmer, Ian. State Capitalism Comes of Age. – Foreign Affairs, Vol. 8, No. 3 (May/June 2009), pp. 40–55. Gräzin, Igor. Eestis võtab võimust hiiliv riigikapitalism Õhtuleht, 14. detsember 2012. Kubits, Meelis. Mis on mäda Eesti riigis? Eesti Ekspress, 31. oktoober 2013. Vt näiteks Lane, David. Emerging Varieties of Capitalism in Former State Socialist Societies. – Competition & Change, Vol. 9, No. 3 (September 2005), pp. 227–247.
Jalanõu

Jalanõu ehk jalats on (laba)jalga välismõjude (ilmastiku ja vigastuste) eest kaitsev kate. Jalanõude liigitamise aluseks võib olla: otstarve (nt tänava-, toa-, õhtu-, spordi-, töö-, sõjaväejalanõud); välimus (king, sandaal, säärik, saabas, plätu); pealsematerjal (nahk-, tekstiil-, kummijalanõud). Vanemal ajal kasutatud jalanõud olid viisud, pastlad, padinad, räätsad jne. Turvajalanõud Eesti nõukogude entsüklopeedia. 4. köide: IST–KONI. Tallinn: Valgus, 1989, lk 67.
Eesti jalgrattasport

Eesti jalgrattasport on Eestiga seotud jalgrattasport. Ainus Eesti meesjalgrattur, kes olümpiamängudelt medali võitnud, on Aavo Pikkuus, kes 1976. aasta suveolümpiamängudel võitis NSV Liidu meeskonnas meeskondliku maanteesõidu. Jalgrattur Erika Salumäe on esimene Eesti naissportlane, kes tulnud kaks korda olümpiamedalile, ja ainus Eesti naissportlane, kes võitnud olümpiamedali kahele riigile (1988 kuldmedali NSV Liidule ja 1992 kuldmedali Eestile). Ta on ainus Eesti sportlane, kes on valitud 9 korda Eesti aasta sportlaseks, ja esimene naissportlane, kes on osalenud kolmedel olümpiamängudel. 1992. aasta suveolümpiamängudel tuli meeste grupisõidus kaks Eesti sportlast esikümnesse: Lauri Aus oli 5. ja Raido Kodanipork 9. Andrus Aug Lauri Aus Caspar Austa Tanel Kangert Jaan Kirsipuu Raido Kodanipork Kalle Kriit Sigvard Kukk Jaanus Kuum Alges Maasikmets Raivo Maimre Rene Mandri Maaris Meier Allan Oras Harald Peterson Aavo Pikkuus Erki Pütsep Erika Salumäe Riho Suun Rein Taaramäe Janek Tombak Grete Treier Rait Ärm Eesti Jalgratturite Liit Mulgi rattamaraton Elion Estonian Cup Rakvere rattamaraton Tartu rattamaraton Läänemere maade Sõpruse velotuur Eesti meistrivõistlused jalgratturite maanteesõidus Eesti meistrivõistlused temposõidus Balti keti velotuur Elva rattamaraton Jõulumäe rattamaraton Kalevipoja rattamaraton Mulgi rattaralli Otepää rattamaraton Rakke rattamaraton Rõuge rattamaraton Samsung Estonian Cup Tallinna rattamaraton Tallinna-Tartu Grand Prix Tartu Grand Prix Tour of Estonia 1961. aasta Eesti meistrivõistlused jalgrattasõidus Eesti meistrid naiste jalgratturite maanteesõidus Eesti meistrid meeste jalgratturite maanteesõidus Eesti Jalgratturite Liidu koduleht
Jaoskonnaarst

Jaoskonnaarstid olid endisaegsete arstijaoskondade ametlikult kinnitatud arstid . Eesti esimesel iseseisvusajal tegutses aastast 1922 Jaoskonnaarstide Selts. Eesti Entsüklopeedia. 4. köide: Jaapan–Käolina. Tartu: Loodus, 1934, lk 50.
Sala mõis

Sala mõis oli linnamõis Lätis Jūrmalas Sloka linnaosas. Läti keeles Salas muiža. Sala mõisa on esmamainitud 1616. aastal, mil seda rentis Riia linnalt Libbert zur Mühlen, kelle valdusse jäi mõis kuni 1626. aastani. Järgmiseks rentnikuks oli Riia bürgermeister Johann Ulrich (1572–1642). 1661–1673 oli mõis renditud Eberhard Meyerile ning alates 1680. aastast Riia Suurgildi vanemale Bartold Kempele. On teada, et tol ajal oli mõisas üks kahe tiivaga elumaja - üks tiib härrasrahvale ja teine teenijatele. Hiljem lisandusid veel viinaköök, õllekoda ja saun. Veebruaris 1693 sai Sala mõisa uueks rentnikuks Heinrich Haltermann. Mõisa juurde rajati kaks talli. Põhjasõja ajal kuulus mõis Eberhard Bergholtzile. Tema ajast on teada, et mõisas oli olemas teenijate maja. Bergholtzide kätte jäi mõis aastani 1731. Sel aastal hakkas mõisa Riia linnalt rentima Ernst Johann von Biron, kes rajas sinna hobusekasvatuse. Burchard Christoph von Münnichi tegevus tegi ta hobusekasvatuse plaanidele lõpu, aastast 1740 Sala mõis kui eravaldus likvideeriti. Tekkinud riigimõisas paiknes mõnda aega vene sõjaväegarnison. Aastal 1742 esitas Riia linn tsaarivõimudele taotluse, et mõis linnale tagastataks, sest Biron, kelle valdused konfiskeeriti, oli siiski vaid rentnik, aga mitte selle tegelik omanik. Mõis tagastati Riia linnale 17. juulil 1745. Kaks aastat hiljem võtsid mõisa rendile Groted, kes rajasid sinna aastal 1750 uue peahoone. Sala mõisa ajalugu (läti keeles)
Jeesuse Sõbrad

Jeesuse Sõbrad olid Eesti alal tegutsenud noorte kristlaste ühingud. Esimene selletaoline ühing asutati 1920. aastal Kuusalus. Hiljem asutati ühinguid veel nt Amblas, Võnnus, Saaremaal. Ühingute häälekandja oli aastatel 1924-1932 ilmunud ajakiri Jeesuse jälgedel. Ajakirja andis välja Eesti Sisemisjoni Selts. Eesti Entsüklopeedia. 4. köide: Jaapan–Käolina. Tartu: Loodus, 1934, lk 22.