Sitsiilia (Rooma provints)

Sicilia oli esimene provints, mille Rooma vabariik omandas. Saare lääneosa toodi Rooma kontrolli alla aastal 241 eKr Esimese Puunia sõja tulemusena Kartaagoga. Preetor määrati saarele korrapäraselt u. aastast 227 eKr. Hieron II juhitud Siracusa (Sürakuusa) kuningriik jäi iseseisvaks Rooma liitlaseks kuni lüüasaamiseni aastal 212 eKr Teise Puunia sõja ajal. Seejärel hõlmas provints kogu Sitsiilia saare, Malta saare ja väiksemaid saarerühmi (Egadi saared, Lipari saared, Ustica ja Pantelleria). Rooma vabariigi ajal oli saar Rooma linna jaoks peamine teravilja allikas. Ekstraheerimine oli raske, provotseerides teisel sajandil eKr relvastatud ülestõusu, mida nimetatakse Orjasõdadeks. Esimesel sajandil süüdistas Cicero Rooma kuberneri Gaius Licinius Verrest suurepäraselt korruptsioonis. Rooma vabariigi lõpetanud kodusõdades kontrollis Sextus Pompeius Sitsiiliat Teise triumviraadi vastu. Kui saar aastal 36 eKr lõpuks Augustuse kontrolli alla läks, reorganiseeriti seda oluliselt, mitmes suuremas linnas rajati suured Rooma kolooniad. Enamuse keisririigi ajast oli provints rahulik põllumajanduslik territoorium. Seetõttu on seda kirjalikes allikates harva mainitud, kuid arheoloogia ja epigraafia näitavad paljusid edukaid linnu, nagu Lilybaeum ja Panormus läänes ning Siracusa ja Catania idas. Need kogukonnad korraldati sarnaselt teiste Rooma keisririigi linnadega ja olid suures osas iseseisvad. Kreeka ja ladina keel olid saare peamised keeled, kuid räägiti ka puunia, heebrea ja arvatavasti muid keeli. Saarel oli mitmeid juudi kogukondi ja umbes aastast 200 pKr on ka tõendeid oluliste kristlike kogukondade kohta. Provints langes veidi enne Lääne-Rooma keisririigi kokkuvarisemist aastal 476 lühikeseks ajaks vandaalide Põhja-Aafrika kuningriigi kontrolli alla, kuid tagastati varsti Itaalia kuningriigile ja läks lõpuks bütsantslastele.  Pikemalt artiklis Esimene Puunia sõda Agathokles, Siracusa türann aastast 317 eKr ja Sitsiilia kuningas aastast 307 või 304 eKr, suri aastal 289 eKr. Rühmale tema Campania palgasõduritele, keda kutsuti mamertiinideks, pakuti linnast lahkumise eest hüvitist. Nad võtsid kontrolli Messina üle, tapsid ja saatsid pagendusse kodanikke ning võtsid nende naised endale. Vastuseks sellele suutis Siracusa kindral Hieron, kes reorganiseeris palgasõdurid, bandiitluse enne Messina vastu minemist aastal 269 eKr kontrolli alla saada. Kartaagolased, kes soovisid alati vältida ühe jõu ülemäärast tugevnemist ja hoida Sitsiilia jagatuna, pakkusid mamertiinidele abi. Hieron pidi Siracusasse naasma, kus ta võttis kuninga tiitli. Varsti pärast seda otsustasid mamertiinid Kartaago garnisoni välja saata ja otsida selle asemel abi roomlastelt. Roomas arutati mamertiinide abistamise asjakohasust. Varem oli Rooma sekkunud Campania palgasõdurite vastu, kes olid järginud mamertiinide eeskuju ja võtnud kontrolli Rhegiumi üle (praegu Reggio Calabria). Pealegi tundus selge, et sekkumine Sitsiilias tooks kaasa konflikti Kartaagoga. Kadunud ajaloolase Agrigentumi Filinose sõnul, kes oli kartaagolasi soosiv, oli Rooma ja Kartaago vahel leping, mis määratles nende vastavad mõjusfäärid ja andis Sitsiilia kartaagolastele. See "Filinose leping" on meile teada Polybioselt, kes mainib seda, et selle olemasolu eitada. Polybios väidab ka, et roomlasi julgustasid sekkuma majanduslikud põhjused, Sitsiilia rikkuse tõttu sel ajal. Senat andis otsustamise, kas aidata mamertiine või mitte, rahvakoosolekule, kes otsustas abi saata. See ei olnud ametlik sõjakuulutus Kartaagole, kuid sekkumine Sitsiilias oli piisav kui casus belli ja seega tähistas see Esimese Puunia sõja (264–241 eKr) algust. See oli esimest korda, kui Rooma väed võitlesid väljaspool Itaalia poolsaart. Hieron, Kartaago liitlasena mamertiinide vastu, pidi vastu astuma Valerius Messalla leegionitele. Roomlased ajasid siracusalased ja kartaagolased Messinast kiiresti välja. Aastal 263 eKr vahetas Hieron poolt, sõlmides roomlastega rahulepingu 100 talendi hüvitise eest, tagades sellega oma võimu säilimise. Ta tõestas end roomlaste ustava liitlasena kuni oma surmani aastal 215 eKr, andes roomlastele abi, eriti vilja ja piiramisrelvi. See abi oli hädavajalik Kartaago baasi Agrigentumi vallutamiseks aastal 262 eKr. Hieroni lojaalsus kajastub sõja lõpus kartaagolastele pealesurutud rahulepingus, milles neil on keelatud rünnata Hieroni või selle liitlasi. Siiski tundub, et Rooma-meelsed tunded ei olnud Siracusas üldised ja et oli olemas Hieroni-vastane rühm, kes aitas kartaagolasi. Esimese Puunia sõja lõppedes oli Rooma vallutanud suurema osa saarest, välja arvatud Siracusa, mis säilitas laialdase autonoomia (kuigi nõuti Rooma ülemvõimu tunnustamist piirkonnas). Lisaks Siracusale anti Hieroni kuningriigile mitmeid keskusi saare idaosas, nagu Akrai, Leontinoi, Megara, Helorus, Neeton ja Tauromenion ning arvatavasti ka Morgantina ja Kamarina. Lisaks ülalmainitud Filinosele oli teisigi Esimesest Puunia sõjast Rooma-vastastest autoritest kirjutajaid, nagu Sosylos. Polybios analüüsis ja kritiseeris Filinose tööd, samas kui Sosylose töö lükkas ta täielikult tagasi kui " habemeajaja vulgaarse kuulujutu". Rooma-meelse jutustuse kirjutas ajaloolane Quintus Fabius Pictor, mida Polybios samuti kritiseeris. Sellest tulenev sõja esitus iidses allikmaterjalis on väga osaline: mamertiinide motivatsioon on jäänud läbipaistmatuks ja Polybiose ajaks (umbes sada aastat pärast sõja puhkemist) olid isegi Roomas erinevad arvamused. Iidsete jutustuste mulje, et sõda Kartaago ja Rooma vahel oli vältimatu, tundub samuti kaheldav. Isegi traditsiooniline seletus, et Kartaago ähvardas Roomaat Messina väinas, tundub Moses Finley sõnul anakronistlik, sest Kartaago ei olnud kunagi näidanud kalduvust Itaaliasse laieneda. Tõenäoliselt ei näinud Roomas keegi ette, et Messinas sekkumine tooks kaasa sellises ulatuses konflikti. Polybiose jutustuse järgi muutus see alles pärast Agrigentumi vallutamist. Finley ütleb: "see väide tundub liiga lihtne ja skemaatiline, kuid on õige selles mõttes, et alles siis tegi Rooma olulise otsuse laevastiku loomise kohta, ilma milleta ei olnud lootust kartaagolastega võrdsetel tingimustel võidelda". Kartaagolaste reaktsioon Rooma sekkumisele on aga kergesti seletatav: Sitsiilia oli Kartaago merekontrollis alati oluline olnud. Igal juhul raskendas asjaolu, et roomlased lõpuks saare vallutasid, tasakaalu taastamist Sitsiilias selle aja tingimustes. Kindel on see, et Esimesel Puunia sõjal oli territooriumile katastroofiline mõju. Nii Rooma kui ka Kartaago tegid julmusi: 250 000 Agrigentumi elanikku (Filinose kodukant) müüdi aastal 262 eKr orjadeks ja seitse aastat hiljem lammutasid kartaagolased sama linna müürid ja panid linna põlema. Aastal 258 eKr vallutas Rooma Camarina, enamus elanikke müüdi orjusesse ning 27 000 Panormuse elanikku kannatasid sama saatust (kuigi 14 000 lunastati välja). Aastal 250 eKr tegid roomlased Selinouse maatasa ja see taasasustati alles hilisantiigis. Lilybaeum pidas Rooma piiramisele vastu kümme aastat, kuni sõja lõppemiseni pärast Egadi saarte lahingut. Rooma võiduga Esimeses Puunia sõjas langes kogu Sitsiilia saar Rooma kätte. Varasemad Rooma vallutused Itaalias olid viinud otsese annekteerimiseni või asümmeetriliste lepinguteni Rooma kui hegemoonilise võimuga. Need lepingud tagasid olulise sisemise autonoomia socii jaoks: nad pidid andma vägesid, kui nõuti, kuid mitte maksma mistahes kujul andamit. Ilmselt tänu saare keerukale etniliste rühmade segule ja võib-olla ka selleks, et sõja ajal tekkinud kulud maksukontrolli süsteemi kaudu tasa teha, mis välistas laia autonoomia möönduse, tuli Sitsiilia määratleda erineva institutsioonilise süsteemiga. Lõppkokkuvõttes koosnes provintsi struktuur preetorist, keda abistas finantsküsimustes kaks kvestorit, üks Lilybaeumis ja teine Siracusas. Kuid pole selge, kuidas see süsteem kujunes. On väidetud, et aastast 240 eKr oli Lääne-Sitsiilia valitsus usaldatud igal aastal Lilybaeumi saadetud kvestorile. Teadlased, nagu Filippo Coarelli ja Michael Crawford peavad võimalikuks, et Sitsiilia valitsus oli usaldatud privatus cum imperiole, kes on aristokraat ilma amtliku ametikohata ja isiklikul alusel antud sõjalise käsuga, saadetud igal aastal haldus- ja kohtuliku pädevusega. Selliseid erakorralisi kubernere nähti juba Esimese Puunia sõja ajal ja ilmusid taas Teise Puunia sõja ajal. Eeldades, et Lilybaeumolis oli kvestor, on ebaselge, kas see positsioon loodi kohe pärast sõja lõppu või millalgi hiljem, või kui see oli üks juba eksisteerinud kvestoritest, oli see üks quaestores classici (laevastiku varahoidja), mis loodi esmakordselt aastal 267 eKr, kui kvestorite arvu suurendati neljalt kaheksani. Samuti ei ole selge, kas provintsis oli algusest peale kaks kvestorit (üks Lilybaeumis ja teine Siracusas), sest kõigis provintsides, mis hiljem loodi, oli ainult üks kvestor. Antonino Pinzone sõnul on see erinevus seletatav asjaoluga, et Sitsiilia "tuli Rooma kontrolli alla kahes etapis", nii et "Lilybaeumi kvestori positsiooni tuleb pidada teatavaks fossiilseks ja tema mõju tuleb arvestada finants- ja sõjalistele korraldusele, mis päritud quaestor (classicuselt?)". Hiljem, aastal 227 eKr, loodi kaks uut preetorit (praetores provinciales): esimene, Gaius Flaminius, saadeti Sitsiiliasse; teine, Marcus Valerius Laevinus, uude Korsika ja Sardiinia provintsi. Algselt väljendas mõiste provincia kohtuniku võimupiirkonda (eriti imperiumi valdust); lõpuks tähistas see nende kontrolli all olevat territooriumi. 227. aasta muutusest teatas Gaius Julius Solinus: „Rooma kontrolli all olevad kaks saart muudeti provintsideks samal ajal, kui sel aastal [227 eKr] määrati M. Valerius Sardiinia ja C. Flaminius teise saare preetoriks.“ – Collectanea rerum memorabilium, 5.1 Aastal 227 eKr määriti iga-aastane teraviljaandam Sitsiilia kogukondadele kaela lex frumentaria abil. See on kõige paremini tuntud Sitsiilia provintsis 1. sajandi eKr kontekstis (Cicero In Verrem tulemusena). Sel ajal koosnes andam kümnendikust saagist ja on võimalik, et see süsteem pärines Siracusa kuningriigist (lex Hieronica, tuletatud omakorda Ptolemaioste teraviljamaksust). Kümnendikule decuma sõlmiti leping kõrgeima pakkujaga (kes lubas koguda kõige rohkem modii). Neid lepingulisi kutsuti decumani. Tundub, et see lex frumentaria oli tulemusega, mis "ei olnud linnadele liiga ränk maksta ... ja saarel elasid Itaalia väikesed ettevõtjad. See arenes Gaius Flaminiuse keskendumise kontekstis arendada väikeomanikke ja nende klassi".  Pikemalt artiklis Teine Puunia sõda Teise Puunia sõja, mis toimus aastatel 212–202 eKr, algatas Hannibal, kes oli teadlik Itaalia socii tähtsusest Roomale ja otsustas seega rünnata roomlasi nende omal murukamaral, minnes läbi Gallia üle Alpide Itaaliasse. Eriti raskes olukorras Roomale pärast kaotust Cannae lahingus (216 eKr) suri Hieron II (215 eKr). Tema järglaseks oli tema 15-aastane pojapoeg Hieronymos, kes otsustas asuda Kartaago poolele. See tegu toimus Siracusas pingelise konflikti ajal Rooma-meelse aristokraatliku fraktsiooni ja Kartaago-meelse demokraatliku fraktsiooni vahel. Hannibal ise saatis kaks Siracusa päritolu venda, Hippocratese ja Epicydese, et rahvast roomlaste vastu üles tõsta. Rooma poolel Cannae lahingus ellujäänud saadeti Sitsiiliasse ja neil keelati enne vaenutegevuse lõppu lahkuda. Hieronymose otsus poolt vahetada põhjustas Rooma vägede saatmise Siracusa väravatesse. Ka kartaagolased saatsid vägesid saarele ja võitlesid roomlastega saare kontrollimise üle. Siracusa vallutamine aastal 212 eKr Marcelluse vägede poolt oli sõja otsustav hetk, mille põhjuseks oli kas linna reetmine Siracusa aristokraatia liikmete poolt või Hispaania palgasõdurite poolt Kartaago laagris. Siracusa vallutamine oli roomlaste jaoks kulukas linna topograafia, Archimedese ehitatud kaitsemehhanismide ja ulatuslike kindlustuste tõttu, eriti Euryaluse kindluse, mille algselt ehitas türann Dionysios I (404–367 eKr) Epipolae lääneotsa kaitseks. Linn rüüstati ja paljud elanikud tapeti, sealhulgas Archimedes. Seejärel saatis Marcellus Roomasse palju saaki, sealhulgas templitest ja avalikest hoonetest võetud teoseid (ja Polybios kritiseeris teda selle eest): Titus Liviuse sõnul tekitas selle saagi saabumine esmast Rooma entusiasmi kreeka kunsti vastu. Roomlased leidsid, et siracusalaste poolt vihatud Marcellus on otstarbekas asendada Marcus Valerius Laevinusega. Nende sündmuste järel liidendati Siracusa Sitsiilia provintsi, sellest sai provintsi pealinn ja kuberneri asukoht. Kogu Sitsiilia oli nüüd Rooma käes, välja arvatud Agrigentum, mis pidas vastu aastani 210 eKr, kui see Numiidia palgasõdurite poolt reedeti. Suvel tuli aeg pidada Roomas tsenturiaatsed komiitsid, et valida konsulid. Valimiste korraldamise ülesanne pidi langema Marcellusele kui vanemkonsulile, kuid ta saatis Senatile kirja, kui seda talle meelde tuletati, kuulutades, et vabariigile oleks kahjulik jätta Hannibal oma sepitsustega. Kui Senat selle kätte sai, arutati, kas oleks parem konsul kampaaniast tagasi kutsuda, isegi kui ta ei tahtnud, või lükata konsulite valimised aastasse 209 eKr. Lõpuks otsustati Valerius Laevinus Sitsiiliast tagasi kutsuda, kuigi ta oli väljaspool Itaaliat. Senat käskis linnapreetor Lucius Manlius Acidinusel võtta kiri Valeriusele koos kirjaga, mille Marcellus saatis Senatile, ja selgitada talle, miks nad olid otsustanud teda tagasi kutsuda. Valerius Laevinus lahkus Roomast 10 laevaga ja saabus Sitsiiliasse ohutult, usaldas provintsi kontrolli ja armee juhtimise preetor Lucius Cincius Alimentusele, siis saatis laevastiku komandöri Marcus Valerius Messalla koos osa laevastikuga Aafrikasse kartaagolaste ettevalmistusi uurima ja nende territooriumi ründama. Kui ta Roomasse tagasi jõudis, teatas ta Senatile, et Kartaago vägesid saarele jäänud ei ole, ja et kõik pagulased on koju naasnud ja töö põldudel jätkub. See oli liialdus, kuivõrd Laevinius veetis peaaegu kogu aasta 209 eKr püüdega taaselustada Sitsiilia põllumajandust. Mitte ainult kogu Sitsiilia sõltumatus ei lõppenud, vaid enamus saarte äritegevusest pöörati Itaalia suunas. Siiski otsustas Senat aastal 210 eKr taastada Siracusa autonoomia, koos ulatusliku tagamaaga. Seejärel sai Sitsiilia üheks kõige jõukamaks ja rahulikumaks Rooma provintsiks, kuigi seda häirisid kaks tõsist mässu. Esimene neist on tuntud kui Esimene orjasõda (u. 138–132 eKr), seda juhtis kuningas Eunus, kes tegi pealinnaks Enna ja vallutas ka Tauromeniumi. Eunus võitis Rooma armeed mitu korda, kuid aastal 133 sai ta konsul Publius Rupiliuselt Messina juures lüüa; sõda lõppes Tauromeniumi ja Enna vallutamisega aastal 132 eKr ning umbes 20 000 õnnetut orja löödi risti. Teist orjasõda (104–101) juhtisid Athenio saare lääneosas ja Salvius idas. Selle sõja peatas Manius Aquillius. Mõlemat sõda on kirjeldanud Diodorus Siculus sõnastuses, mis viitavad sellele, et Sitsiilias oli suur hulk orje Vahemere idakaldalt (u. 200 000), olulise majandusliku ja sotsiaalse mõjuga saarele. Sulla teise kodusõja lõppedes aastal 82 eKr saadeti väga rikas ja andekas noor kindral Pompeius diktaator Lucius Cornelius Sulla poolt Sitsiiliasse puhastama saart Mariuse toetajatest ja seeläbi tagama Rooma viljaga varustamist. Pompeius purustas opositsiooni ja kui linnad kaebasid, vastas ta ühe oma kõige kuulsama avaldusega, millest on teatanud Plutarchos: "miks sa ikka ülistad seadusi minu ees, kui ma kannan mõõka?". Ta saatis oma vaenlased Sitsiiliast välja, surmates konsul Gnaeus Papirius Carbo. Saare valitsust kontrollis sel ajal preetor, keda abistas kaks kvestorit (kes keskendusid finantsküsimustele), üks Siracusas ja teine Lilybaeumis. Mõned kogukonnad jätkasid rahvakoosoleku pidamist, kuid võim koondus kasvavalt kohaliku eliidi kätesse. Aastatel 73–71 eKr oli provintsi preetor Gaius Licinius Verres, keda sitsiillased väljapressimise, varguse ja röövimise eest hukka mõistsid ning Roomas süüdistas teda Cicero, kelle kõned tema vastu, tuntud kui In Verrem, on säilinud. Kuna need süüdistused on Verresi tegevuse peamised tõendid, on raske saada objektiivset arusaama tema tegevuse mõjust Sitsiiliale. Cicero rõhutab teraviljamaksu väga ranget rakendamist (pigem tema isiklikuks kasuks kui vabariigile) ja kunstiteoste vargust, sealhulgas riituslikud pühitsetud ohvriannid. Verres oli eeldanud oma sõprade võimu ja osavat manipuleerimist õigusliku menetlusega, et tagada enda õigeksmõistmine, kuid pärast sisuliselt tõhusat esimest Sitsiilia kõnet põgenes ta maapakku. Aastal 70 eKr võitles preetor Caecilius Metellus edukalt piraatide vastu, kellest kubisesid mered ümber Sitsiilia ja Campania, kes rüüstasid Gaetat ja Ostiat (69–68 eKr) ja röövisid Misenumis Marcus Antoniuse poja. Järgnenud piraadivastase sõja käigus aastal 67 eKr määrati Sitsiiliat ümbritsev meri Plotius Varusele. Aastal 61 eKr saadeti Clodius saarele kvestoriks.  Pikemalt artiklis Sitsiilia mäss Pärast Verrest taastus Sitsiilia kiiresti, kuigi endise preetori rööve ei hüvitatud. Caesari kodusõda (49–45 eKr) ei katkestanud ka tavapärast tegevust. Caesari vastased olid mõistnud Sitsiilia saare strateegilist tähtsust Põhja-Aafrika ründamise baasina või kaitseks Aafrika rünnakute eest. Kuid pärast seda, kui Julius Caesar ületas Rubico ja alustas kodusõda, võttis ta saare üle kontrolli; Gaius Asinius Pollio saadeti Caesari saadikuna eemaldama saare tolleaegset kuberneri Cato Nooremat. Caesari toetajad võisid nüüd minna Lilybaeumis laevadele, et rünnata Pompeiuse toetajaid Põhja-Aafrikas. Olukord muutus Caesari mõrvaga (44 eKr). Aastal 42 eKr nimetas Senat Pompeius Magnuse poja Sextus Pompeiuse Massaliasse kogunenud Rooma laevastiku juhiks. Ta sattus konflikti Teise triumviraadiga, mis koosnes Octavianusest, Marcus Antoniusest ja Lepidusest, ning proskribeeriti lex Pedia alusel koguma teisi proskribeeritud isikuid ja orje Epeirosest ning viima läbi erinevaid piraatlusakte. Seetõttu võttis ta kontrolli Mylaes, Tyndarises ja siis Messanas. Pärast seda allus talle kogu Sitsiilia. Esmalt tappis ta preetor Aulus Pompeius Bithynicuse ja siis alistas ta Octavianuse legatuse Quintus Salvidienus Rufuse merelahingus Rhegiumi juures (40 eKr). Sextus Pompeius suutis Sitsiiliast takistada Rooma teraviljaga varustamist. Esialgu ei teinud Octavianus sellest välja, kuid siis sundisid Rooma inimesed ta kompromissile. Seega sõlmisid Sextus Pompeius ja Teine triumviraat aastal 39 eKr Pax Misenensise, mis tunnustas Sextus Pompeiuse kontrolli Sitsiilia, Sardiinia ja Korsika üle ning andis vabaduse orjadele tema eestkoste all. Vastutasuks lubas Sextus Pompeius lõpetada Rooma blokaadi, jätkata Rooma varustamist Sitsiilia teraviljaga ja mitte koguda rohkem orje. Kokkuleppest ei peetud kinni ja triumvirid pöörasid oma tähelepanu Sitsiiliale. Konflikt hõlmas ehk 200 000 meest ja 1000 sõjalaeva ning laastas Sitsiiliat suuresti. Tyndarise ja Messina territoorium said kõige suurema kahju. Octavianus sai merel lüüa Messina lahingus (37 eKr) ja taas augustis 36 eKr. Kuid Octavianuse leitnant Agrippa, andekas väejuht, suutis Sextuse laevastiku kuu aega hiljem septembris 36 eKr Naulochuse lahingus hävitada. Octavianus kehtestas Sitsiiliale raske kahjutasu 1600 talenti ja talle vastu hakanud linnad said karmilt karistada. 30 000 orja Sextus Pompeiuse teenistusest võeti kinni; enamus tagastati isandatele, kuid umbes 6000, kellel ei olnud isandaid, torgati surnuks. Pärast Aktioni lahingut aastal 31 eKr oli Octavianusel Rooma vabariigi üle ainuvõim. Aastal 27 eKr vormistas Senat selle olukorra ametlikult ja ta võttis endale Augustuse tiitli. Pärast konflikti triumvirite ja Sextus Pompeiuse vahel oli Sitsiilia laastatud: linnad ja maapiirkonnad olid sõjapidamise tõttu kahjustatud ja palju maad jäi viljelemata, sest omanikud olid surnud või põgenenud või nende maa oli Octavianuse poolt karistusena konfiskeeritud. Osa Sitsiiliast jäi keiserlikuks varaks, samas kui suured alad, tõenäoliselt Catania madalikul, anti Agrippale. Kui ta suri, läks enamik tema varadest üle Augustusele ja on võimalik, et teised Sitsiilia maad läksid Augustusele sarnaselt. Muu põllumaa, eriti ida- ja põhjarannikul, anti Itaalia veteranidele, kes olid teeninud Augustuse leegionides. Augustus viis läbi impeeriumi kui terviku ja eriti Sitsiilia provintsi haldusliku ümberkorraldamise. Augustus rajas Sitsiilias mitmed coloniae – veteranidest koosnenud linnad, kuid täpne kronoloogia on ebaselge. Me teame kindlalt, et esimesed meetmed võeti aastal 36 eKr, kui Tauromeniumist tehti colonia. Seejärel külastas Augustus aastal 22 või 21 eKr Sitsiiliat, esimene peatus reisil läbi impeeriumi, ja muid reforme viidi läbi. Protsessi lõpus olid kuus Sitsiilia linna muutunud coloniaeks: Siracusa, Tauromenium, Panormus, Catania, Tyndaris ja Thermae Himerenses. Nendel alustel esindatud elanikkonna sissevool võis olla mõeldud selleks, et kompenseerida demograafilist langust, mis oli tingitud sõjast Sextus Pompeiusega, või Augustuse saare mahategemisest pärast tema võitu. Ei ole selge, mis juhtus nende linnade kreeka elanikega: see asjaolu on huvitav, sest tavaliselt oli coloniae kodanikel Rooma kodakondsus ja seetõttu võisid nad osaleda Rooma riigi kõrgeimal tasemel. Võis olla, et need privileegid piirdusid aristokraatiaga. Igal juhul mängis Itaalia veteranide sissevool otsustavat rolli ladina keele levitamisel Sitsiilias. Messina, Lipara ja võibolla Lilybaeum, Agregentum ja Halaesa tehti munitsiipiumiteks – oluliselt madalam staatus kui colonia. Nendesse asulatesse ei asustatud veterane; nad said lihtsalt hüvitist lojaalsuse eest Augustusele. Centuripa, Notum ja Segesta muudeti "ladina" linnadeks, samas kui ülejäänud linnad säilitasid sama staatuse, mis neil oli provintsi loomisest saati 3. sajandil eKr – võõrkogukonnad Rooma kontrolli all. Ükski privileegidest ei lubanud erinevatele keskustele automaatselt vabastust Roomale andami maksmisest. On mõistlik eeldada, et sarnaselt teiste coloniatega väljaspool Itaaliat maksid Sitsiilia coloniad andamit. Teraviljakümnis asendati stipendiumiga, kinnisvaramaksuga, ja võis olla ka isikumaks. On võimalik, et Augustus tegi selle reformi tänu Egiptuse uuele rollile teraviljavarustuse allikana, kuigi keisri Sitsiilia talude toodang saadeti edasi Rooma. Sitsiilia ajaloo kohta Augustuse ja Diocletianuse vahel on vähe dokumente. Aastal 68 pKr oli saarel rahutusi, arvatavasti seotud Lucius Clodius Maceri mässuga Põhja-Aafrikas. Keiser Vespasianus (69–79) asustas veterane ja vabastatuid Panormosesse ja Segestasse. Sel perioodil mängisid ühiskonnas ja majanduses olulist rolli eksportimiseks mõeldud põllumajandusele (teravili, oliiviõli, vein) spetsialiseerunud latifundiumid, või suurmaavaldused. Esimesel kahel sajandil pKr läbis Sitsiilia majanduslanguse ning linnaelu vähenes, maapiirkonnad olid maha jäetud ja rikkad omanikud ei elanud kohapeal, nagu näitab eluasemete puudumine erinevatel tasanditel. Lisaks jättis Rooma valitsus territooriumi tähelepanuta ja sellest sai väljarände ja varjupaik orjade ja brigandide jaoks. Historia Augusta (tuntavalt ebausaldusväärne neljanda sajandi tekst) järgi oli keiser Gallienuse (253–268) ajal Sitsiilias orjamäss. Maaelu Sitsiilia sisenes 4. sajandi alguses uude jõukuse perioodi, kus kaubanduslikud asulad ja talumajapidamised jõudsid oma laienemise ja tegevuse tippu. Põhjusi tunduvad olevat kaks: kõigepealt laienesid uuendatud kaubandussidemed Põhja-Aafrikaga teravilja tarnimiseks Itaaliasse, samas kui Egiptuse toodang, mis oli siiani Rooma vajadusi rahuldanud, saadeti aastal 330 pKr uude pealinna Konstantinoopolisse; seepärast võttis Sitsiilia kahe kontinendi vahelistel uutel kaubateedel keskse rolli. Teiseks hakkasid kõige jõukamad ratsaniku- ja senaatoriseisused loobuma linnaelust, pöördudes tagasi oma maavaldustesse, kasvava maksukoormuse ja nende kulude tõttu, mida nad pidid vaeses massis taluma. Nende maad ei harinud enam orjad, vaid kolonistid. Märkimisväärseid rahasummasid kulutati nende villade suurendamiseks, kaunistamiseks ja mugavamaks muutmiseks. Uuendatud ehituse jäljed on Filosofianas, Sciaccas, Punta Seccas, Naxoses ja mujal. Ilmselge ümberkujundamise märk on saare kubernerile omistatud uus tiitel, correctorist consulariseks. 4. sajandil ei olnud Sitsiilia lihtsalt "Rooma viljaait", vaid sai ka populaarseimate Rooma aristokraatiaperekondade elupaigaks, nagu Nicomachi ja Caeionii, kes tõi endaga kaasa impeeriumi pealinna luksuse ja maitse. Kõige kuulsamad arheoloogilised jäänused sellest perioodist on Villa Romana del Casale. Teised on Villa Romana del Tellaro ja Villa Romana di Patti. Latifundiumite päritolu Sitsiilias, nagu ka mujal, oli ager publicus sõjasaagist, mida konfiskeeriti vallutatud rahvastelt 2. sajandi algusest eKr. Latifundiume võis kasutada kariloomade (lammaste ja veiste) või oliivide, teravilja ja viinamarjade kasvatamiseks. Need vaevasid Plinius Vanemat (suri aastal 79 pKr) tema reisidel, nähes maal töötamas vaid orje, mitte tugevaid Rooma põllumehi, kes olid olnud vabariigi armee selgroog. Ta väitis, et latifundiumid olid hävitanud Itaalia ja hävitavad ka Rooma provintsid. Latifundiumid alustas kiiresti majanduslikku konsolideerimist, kuna suuremad kinnistud saavutasid suurema tasememajanduse ja senaatorid ei maksnud maamakse. Omanikud investeerisid oma kasumi, ostes väiksemaid naabertalusid, kuna väiksematel taludel oli madalam tootlikkus ja nad ei suutnud agrotööstuse iidsete eelkäijatega konkureerida. 2. sajandil pKr olid latifundiumid väiketalusid Rooma keisririigi põllumajandusliku alusena ümber paigutanud. See mõju aitas kaasa Rooma ühiskonna destabiliseerimisele; kuna Rooma talupoegade väiketalumajapidamised osteti rikaste poolt üles ja nende tohutute orjavarudega sunniti maatud talupojad jõudeellu, mis tugines suuresti armuandidele. Esimene viide kristlaste kohalolekule saarel ilmub Apostlite tegudes (28.12–13): "Me randusime Siracusas, kuhu me jäime kolmeks päevaks ja siis me reisisime piki rannikut ja jõudsime Rhegiumisse". Sel moel reisis Paulus oma reisil Levantist Rooma läbi Sitsiilia, mida on kirjeldatud Apostlite tegude lõpus. Ta peatus Siracuses pärast laevahukku ja sunnitud maabumist Maltal. Apostlite tegude kohaselt reisis Paulus Maltalt Siracusasse, kuid pole selge, miks ta siin peatus. On selge, et Siracusat kasutati sellel perioodil kaubateedel peatusena teel Rooma. Võib-olla võõrustas Paulust juudi kogukond, nagu neid oli paljudes Vahemere sadamates – Catania juudi kogukond on epigraafiliselt tõestatud. Pärast Paulust pole allikaid enne 3. sajandit pKr, mis mainiks sõnaselgelt kristlaste kohalolekut saarel. On legende, mis seovad kristluse saabumist Sitsiiliasse Pauluse lühikese viibimisega saarel, samal ajal kui teised pärimused teatavad, et Paulus kohtus kristlastega, kes olid juba enne teda saabunud ja et see oli põhjus, miks ta saarel peatus. Kuid Apostlite teod ei maini ühtegi sellist ja need pärimused võivad vastata soovile muuta kristluse saabumine Sitsiiliasse võimalikult varajaseks (aastal 60 või isegi 40 pKr), et tugevdada Sitsiilia kiriku autoriteeti. Esimese kindla viite Sitsiilia kirikule leiab ametlikust kirjast, mis saadeti Roomast Kartaago piiskop Cyprianusele. See dokument pärineb 250. ja 251. aasta vahelt Deciuse tagakiusamise ajast ja arutleb lapside üle – kristlased, kes olid kummardanud paganlikke jumalusi Rooma tagakiusamiste ajal. Kirjas mainitakse Sitsiiliasse saadetud sarnast kirja, mis viitab sellele, et apostaasiat peeti saarel probleemiks ja et kristlik kohalolek Sitsiilias oli juba piisavalt suur, et saada hierarhiline suhe Roomaga. On võimalik, et see kogukond kujunes välja 2. sajandi lõpus pKr või 3. sajandi alguses – periood, mil ilmusid esimesed arheoloogilised tõendid. Deciuse (aastal 250 pKr) ja Diocletianuse tagakiusamised (aastal 304) on kahe olulise Sitsiilia märtri, püha Agatha ja püha Lucia lugu. Need pühakud on tuntud vaid umbes 200 aastat pärast sündmusi kirjutatud hagiograafiatest, mis kujutavad neid noorte ja ilusate neitsitena, kahe tagakiusaja Quintianuse ja Pascasiuse ohvritena. On tõenäoline, et need allikad vastavad soovile siduda kaks kõige olulisemat Ida-Sitsiilia linna: Catania, püha Agatha kodu, ja Siracusa, püha Lucia kodu. Oluline on, et kõik saare peamised pühakud on naised – lisaks Agathale ja Luciale on Palermo pühakud Ninfa (4. sajandi märter), Olivia (5. sajandi märter) ja Christina (märter aastast 304), kelle palermolased püha Rosalia kultusesse tõid. Võib-olla peegeldab see rõhuasetus naiskujudele Sitsiilia kristluses rõhuasetust naisjumalustele kristluseelses Sitsiilia religioonis (näiteks Eryxi Venus, Isis, Demeter ja Kore). Sellest ajast on avastatud kaks olulist kristlikku kirjet. Üks on Iulia Florentina epitaaf, avastatud Catanias aastal 1730 (nekropolises moodsa via Dottor Consoli asukohas) ja nüüd Pariisis Louvre'is. See on kõige varem 3. sajandi lõpust pKr pärinev hauakiri, mis dokumenteerib ladina keeles veidi üle aasta vanuse lapse surma, maetud "kristlike märtrite" kõrvale (kuid pole selge, kas see viitab Agathale ja Euplosele). Kirje on esimene otsene tõend kristlusest saarel. Teine kirje, samuti hauakiri, on niinimetatud Euskia kirje kreeka keeles, mis avastati 19. sajandi lõpus San Giovanni katakombides Siracusas ja pärineb 5. sajandi algusest. Dokumendis on märgitud kohalik Lucia kultus. Kirjete loomise ajal on Agatha kultus Roomas ja Kartaagos juba tõendatud. Tagakiusamiste perioodi lõppemisega asus kirik laienemisfaasi, isegi kui kirikus tekkis ägedaid arutelusid doktriinist, mis viis sinodite kokkukutsumiseni. Eusebius lisas oma Kiriku ajaloole Constantinus Suure kirja Siracusa piiskopile Crestusele (10.5.21), mis kutsus teda aastal 314 pKr osalema Arles'i kirikukogul. Crestusele määrati Arles'is oluline organisatsiooniline roll, mis näitab Sitsiilia kiriku tähtsust sel ajal. Munklus algas Sitsiilias 4. sajandil. Hagiograafilised pärimused teatavad, et askeetlik Hilarion reisis Egiptusest Pachinosse ja veetis siis kolm aastat Sitsiilias (võibolla kaasaegse Ispica lähedal), kus ta püüdis taanduda harjutama anahoreetide elu. Seejärel lahkus ta tänu kasvavale kuulsusele piirkonnas. Sitsiilia jaoks oli olulisem koenobiitilise munkluse saabumine: on palju teateid erinevat liiki askeetidest, kes kogunesid kokku usuelu jagama, eriti Basiliuse reegli järgi (Sitsiilias ei olnud Benedictuse reegli järgi organiseeritud kloostreid kuni Normannide perioodini). Mõned mungad järgisid bütsantsi riitust, teised ladina riitust. Munklus kasvas Sitsiilias tõenäoliselt selle saarelise iseloomu tõttu, samuti tõsiasi, et piirkond, peale mõne orjade mässu, oli üks rahulikumaid läänes – vähemalt kuni vandaalide vallutuseni aastal 439 ja taas kuni 9. sajandi araablaste vallutuseni. 5. sajandi rändeperiood oli Rooma keisririigile tõsise kriisi periood. Aastal 410 rüüstasid Roomat Alarichi juhitud läänegoodid. Aastal 476 kukutas kindral Odoaker Romulus Augustuluse, keda traditsiooniliselt peetakse viimaseks Lääne-Rooma keisriks. Sitsiilia suhteline rahu sel perioodil meelitas paljusid inimesi. Sarnaselt varasemate perioodidega oli paljusid senaatoriperekondi julgustatud omandama tohutut viljaka maaga kinnisvara. Kõrged funktsionäärid ja usulised ametnikud (nii kristlikud kui ka paganlikud) reisisid Sitsiiliasse, et pühenduda õppimisele, jahile ja meelelahutusele. On teada, et Nicomachus Flavianus Noorem, praefectus urbi Romae 361. ja 362. aasta vahel, omas kinnisvara Enna lähedal, kus ta aastal 408 koostas Titus Liviuse esimese 10 raamatu revideeritud väljaande. Teised tulid pagulastena, nagu näiteks Melania Noorem, kes põgenes Alarichi Rooma rüüstamiselt aastal 410 ja läks koos abikaasa ja sõpradega varjupaika Messinas. Alarich püüdis Sitsiiliat rünnata ja jõuda Rhegiumini, kuid gootide laevastik hävis Messina väinas tormis ja Alarich loobus seetõttu plaanist. Vandaalide kuningas Geiserich hõivas 430. aastatel Africa provintsi ja hakkas tegelema piraatlusega, rüüstates aastal 437 esimesena Sitsiilia rannikut. Siis, pärast Kartaagos ankrus olnud Lääne-Rooma laevastiku osa hõivamist linna võtmise järel 439. aasta oktoobris korraldasid vandaalid rünnakuid kogu Vahemere piirkonnas, eriti Sitsiilias ja Sardiinias (lääne-keisririigi peamised teraviljaallikad), Korsikal ja Baleaari saartel. Kuna Lääne-Rooma laevastik ei suutnud aastal 441 vandaale lüüa, saatis Theodosius II aastal 442 ekspeditsiooni, kuid see ei saavutanud midagi ja kutsuti tagasi, sest pärslased ja hunnid ründasid põhja- ja idapiiri. Lääne-Rooma keisririik jätkas Sitsiilia kaitsmist, kindral Ricimer tegutses seal aastal 456 ning siis Marcellinus ja tema Dalmaatsia leegionid aastal 461. Vandaalide kohalolu Sitsiilias piirdus piraatlike rünnakutega, sarnaselt Lõuna-Itaalias toimuvatega. Sidonius Apollinarise 468. aasta panegüürika näitab, et sel perioodil oli Sitsiilia ikka veel Lääne-Rooma keisririigi osa. Aastal 468 langes saar vandaalide kuninga Geiserichi kätte, kuid ühendati aastal 476 Odoakeri ajal taas Itaaliaga, vandaalidele lubatud sillapeaga Lilybaeumi sadamas. See loovutati Theoderichile aastal 493. Vabariigi ajal oli peamine keel veel kreeka keel, kuna roomlastel puudus poliitika oma keele jõustamiseks kogukondades. Isegi Cicero ajal oli kreeka keel peamine keel, mida kasutas eliit, ja peaaegu kõigil Cicero mainitud sitsiillastel "Verrese oratsioonides" olid kreeka nimed. Cicero viitab ka kreeka kalendrile (kasutusel sel ajal kogu Sitsiilias), kreeka pidustustele, suhetele Sitsiilia linnade ja ülekreekaliste pühamute (nagu Delfi) vahel, Sitsiilia olümpiavõitjatele, ja kreeka kodanikuarhitektuurile. Kirjandus püsis peaaegu eranditult kreeka keeles, autorid nagu Diodoros ja Caecilius Calactest. Sitsiilia mitte-kreeka keelte (sikani, sikuli, elümi ja puunia) rääkimist jätkati arvatavasti maapiirkondades ja kasutati põlistes religioossetes kultustes, kuid puudusid eliidi ja kirjutatud kontekstis. Ainult puunia keelele on otsene tunnistus (lühike kirje 2. või 1. sajandist eKr Aegusal). Mõned mamertiinid säilitasid ilmselt oma itaalia murde. Kuue Rooma colonia loomisega keisririigi perioodi alguses sai Sitsiilia esmakordselt suure hulga ladina keele kõnelejaid ning tekkis ladina-kreeka kakskeelsus, mis jätkus kuni Bütsantsi perioodini. Üldiselt asendas ladina keel keisririigi perioodil kreeka keele üha enamates valdkondades, kuna kreeka keel piirdus alamate registritega, kuigi see säilitas oma ajaloolise prestiiži ja seda kasutas laialdaselt elanikkond. Ladina keelest sai kindlalt eliidi keel; Titus Calpurnius Siculus, Flavius Vopiscus ja Iulius Firmicus Maternus kirjutasid ladina keeles, kuigi oli ka näiteid Sitsiilia autoritest, kes kirjutasid keisririigi perioodil kreeka keeles, nagu Pantainos, Aristokles Messinast, Probos Lilybaeumist ja Citharius. Sel perioodil pidid mitte-kreeka keeled olema lõplikult kadunud, kuigi puunia keelt võidi ikka veel kõnelda keisririigi perioodi lõpus, tuginedes Apuleiuse tunnistusele. Arvukad juudi ja samariitlaste kogukonnad on saarel keisririigi perioodil tõestatud, kuigi nad ilmuvad tavaliselt kirjetes kreeka või ladina keeles. Alates 5. sajandist tundub, et kreeka keel on taastunud, mis kestis moslemite domineerimise perioodini. Catana või Catina (Catania) vallutati konsul Manius Valerius Maximus Corvinus Messalla poolt Esimese Puunia sõja alguses aastal 263 eKr. Osa vallutamise saagist oli päikesekell, mis pandi üles Rooma comitiumis. Lisaks pidi linn Roomale andamit maksma (civitas decumana). Siracusa vallutaja Marcus Claudius Marcellus ehitas linna gümnaasiumi. 135. aasta paiku, esimese orjasõja käigus vallutasid linna mässavad orjad. Teine mäss piirkonnas, mida aastal 35 eKr juhtis gladiaator Seleurus, suruti ilmselt pärast selle juhi surma maha. Aastal 122 eKr, pärast Etna vulkaanilist aktiivsust oli allasadavast vulkaanilisest tuhast raske kahjustus linna katustele, mis raskuse all kokku varisesid. Catina territooriumit mõjutasid veel pursked aastatel 50, 44, 36 eKr ja lõpuks katastroofiline laavavool aastal 32 eKr, mis hävitas maapiirkonna ja Aitna linna, samuti oli hävitav sõda Augustuse ja Sextus Pompeiuse vahel, kuid Augustuse perioodi algusega algas pikk ja raske sotsiaal-majanduslik taastumine. Sõja lõppedes kirjeldatakse kogu Sitsiiliat kui raskelt kahjustatud, vaesunud ja suures ulatuses elanikest tühjenenud. Straboni raamatus 6 viidatakse eelkõige Siracusa, Catania ja Centuripe kahjulikule olukorrale. Pärast sõda Sextus Pompeiuse vastu rajas Augustus Catanias colonia. Plinius Vanem loetleb linna, mida roomlased kutsusid Catinaks, nende hulgas, mille Augustus aastal 21 eKr coloniaks edutas, koos Siracusa ja Thermaega (Sciacca). Rooma armee veteranide rühmad asustati linnadesse, mis olid saanud selle uue staatuse. Uus demograafiline olukord aitas kindlasti kaasa kohaliku elu stiili muutmisele uue "keskklassi" kasuks. Catania säilitas märkimisväärse tähtsuse ja rikkuse hilise vabariigi ja keisririigi ajal: Cicero nimetab seda "rikkaimaks" linnadest ja see peaks olema püsinud hilise keisririigi perioodil ja Bütsantsi ajal, nagu vihjavad kirjandusallikad ja arvukad kaasaegsed mälestusmärgid, mis teeb linnast Rooma Sitsiilias peaaegu erilise. Et maksta stipendiumi, laiendasid suured rannikulinnad nagu Catania kõrgkeisririigi ajal oma kontrolli saare sisemuse tohutu ala üle, mis olid tühjenenud suurkinnistute tulemusel, mis sel ajal põllumajanduses domineerisid. Kristlus levis kiiresti; märtrite hulgas Deciuse ja Diocletianuse tagakiusamiste ajal olid linna kaitsepühak püha Agatha ja Euplos. Catania piiskopkond rajati 6. sajandi lõpus. Rooma Odeon Rooma teater Terme Achilliane plaan Terme della Rotonda plaan Terme dell'Indirizzo Acquedotto romano di Catania Centuripe alistus aastal 262 eKr spontaanselt Rooma konsulitele Lucius Valerius Flaccusele ja Titus Otacilius Crassusele. Selle tulemusena kuulutati linn vabaks ja vabastati maksudest, nagu Cicero oma "Verrese oratsioonides" mainib. Pärast seda on tajutav tähelepanuväärne areng, mis tegi sellest ühe kõige olulisema linna Rooma Sitsiilias. Seda kinnitavad nii Cicero väited kui ka arheoloogiliselt suur hulk keraamikat ja aukartustäratavad hauamonumendid. Kreeka kirje 2. sajandist eKr jutustab Centuripe diplomaatilisest missioonist Roomasse ja Lanuviumi ning lepingu osast Lanuviumiga, millega kaks kogukonda kuulutati sõpruslinnadeks. Aastal 39 eKr võttis Sextus Pompeius linna piiramisega ja hävitas selle lojaalsuse pärast Octavianusele, kuid viimane ehitas selle taas üles ja andis elanikele ka Rooma kodakondsuse. Keisririigi perioodil valmistas Centuripe väljapaistvaid monumente, mille riismed on tänapäevani säilinud. Nende hulka kuuluvad Augustaalide tempel 1. või 2. sajandist pKr, millest ühel küljel on näha postid ja kaks monumentaalset tornhauda; Dogana, millest nüüd saab näha ainult tõstetud tasapinda; ja Konradini loss. Linnast loodes, contrada Bagnis, sillutatud tänav viib nümfaioni jäänusteni, katkestatud üle veevalingu, millest on säilinud viie nišiga tellissein, samuti vee kogumise reservuaari jäänused ja osa akveduktist. Tähelepanuväärne on ka jätkuv müntide tootmine linna poolt Rooma vabariigi perioodil. Rooma mausoleum Villa Comunale di Corradino (Centuripe) lähedal Centuripe münt, kujutab Zeusi, pärineb aastast 240 eKr Tauromenium (Taormina) jäi Siracusa kontrolli alla aastani 212 eKr, kuni kogu Sitsiilia sai Rooma provintsiks. Selle elanikke peeti roomlaste foederati ja Cicero ütleb "Verrese oratsioonides", et see oli üks kolmest civitates foederatae (liitlaslinnad) ja kutsub seda civis notabilis. Selle tulemusena ei pidanud kogukond maksma teraviljamaksu või andma laevu ja meremehi hädaolukorras. Esimese orjasõja (u. 135–132 eKr) käigus okupeerisid Tauromeniumi mässavad orjad, kes kasutasid seda kantsina. Konsul Pompiliuse poolt piiratud nälgiv garnison alistus alles siis, kui üks juhtidest, Serapion, reetis oma kaaslased ja laskis roomlased linna. Aastal 36 eKr, Sextus Pompeiuse ja Octavianuse vahelise sõja ajal, maabusid viimase väed Naxoses ja hõivasid uuesti linna. Hiljem, aastal 21 eKr, asutas Augustus linnas oma toetajatele Rooma colonia, ajades minema need elanikud, kes olid tema vastu. Strabon räägib Tauromeniumist kui väiksemast linnast kui Messana ja Catana. Plinius ja Ptolemaios mainivad seda kui Rooma coloniat. Rooma värav, mis juhatab Messinasse Kreeka-rooma teater Rooma Odeon Naumachie Messana (Messina), mille mamertiinid andsid roomlastele üle aastal 264 eKr, sai pärast Esimest Puunia sõda koos Tauromeniumiga staatuse civitas libera et foederata (vaba ja liitlaste kogukond). Vabariigi ajal kannatas see orjasõdade kestel (102 eKr) rünnakuid. Cicero mainib linna "Verrese oratsioonides" kui civitas maxima et locupletissima ('väga suur ja rikas kogukond'). Aastal 49 eKr ründas Pompeius Julius Caesari laevastikku ja ajas selle Messana sadamasse. Hiljem sai linnast üks paljudest Sextus Pompeiuse baasidest ja seda rüüstasid Lepidus väed. Seejärel sai sellest ilmselt munitsiipium. Linna saatusest Rooma keisririigi ajal ei ole peaaegu midagi teada. On pärimus, et Paulus külastas linna oma reisil Roomasse ja kuulutas seal evangeeliumi. Pärast Rooma keisririigi jagunemist sai sellest Ida-keisririigi osa. Aastal 407, keiser Arcadiuse ajal tehti Messanast Sitsiilia ja Magna Graecia protometropolis. Tyndaris (Tindari) oli Esimese Puunia sõja ajal Hieron II kontrolli all ja muutus sõja alguses Kartaago mereväebaasiks. Tyndarise lahing võideldi läheduses aastal 257 eKr, kus Rooma laevastik Gaius Atilius Regulus Serranuse juhtimisel võitis kartaagolasi. Hiljem oli see Sextus Pompeiuse mereväebaas, mille Octavianus vallutas aastal 36 eKr. Ta asutas paika Rooma colonia Colonia Augusta Tyndaritanorum, ühe viiest coloniast Sitsiilias. Cicero kutsus linna nobilissima civitas. Esimesel sajandil pKr kannatas see suurt maalihet, samas 4. sajandil pKr kannatas see kahes katastroofilises maavärinas. Sellest sai piiskopkonna asukoht, vallutati aastal 535 bütsantslaste poolt ja langes aastal 836 araablaste kätte, kes linna purustasid. Linnamüür Kreeka teater Rooma basiilika Mehekuju kürassis, Trajanuse valitsemine (Museo Archeologico Regionale Antonio Salinas) Claudius-Jupiteri kuju Tindarist Thermae Himerae (Termini Imerese) oli tõsise Rooma kaotuse koht Hamilkar Barkaselt aastal 260 eKr, Esimese Puunia sõja ajal, kuid hiljem vallutati nende poolt aastal 253 eKr. Pärast seda jäi see lojaalseks Roomale ja kuulus andamikohustuslike linnade hulka. Pärast Kartaago purustamist aastal 146 eKr tõi Publius Cornelius Scipio Aemilianus Thermaesse tagasi kunstiteosed, mille kartaagolased olid võtnud, sealhulgas Stesichoruse kuju, kes oli linnas aega veetnud. Ühe sellise kuju alus on säilinud, osaga kirjest. Pärast Sextus Pompeiuse võitmist rajas Octavianus paika colonia; see oli arvatavasti karistus linnale sidemete pärast Pompeiuse parteiga. Selle meetme mõju selgub arvukatest ladina kirjetest, mis on paigas säilinud, ning erakordse arvu rooma ja itaalia nimede poolest, mis on paigas kinnitust leidnud. Endised linna kreeka elanikud kadusid ürikutest praktiliselt keisririigi perioodi alguses. Panormus (Palermo) jäi Kartaago kontrolli alla kuni Esimese Puunia sõjani ja oli ühe peamise konflikti asukoht kartaagolaste ja roomlaste vahel, kuni Rooma laevastik ründas linna aastal 254 ja tegi linnast maksualuse. Hasdrubal püüdis linna tagasi vallutada, kuid sai Rooma konsulilt Metelluselt lüüa. Teise tagasivallutamise katse tegi Hamilkar Barkas aastal 247 eKr, kuid linn jäi roomlastele lojaalseks, mille eest sai see tiitli praetura, kuldkotkas, ja õiguse vermida münte, jäädes üheks viiest vabast linnast saarel. Drepanum (Trapani), vallutatud koos Eryxiga Esimese Puunia sõja lõpus, sai õitsvaks kaubalinnaks, peamiselt sadama tõttu, selle geograafilise asukoha tõttu Vahemere mereteedel, selle aktiivse meresoolatööstuse tõttu, mida oli arendatud juba Foiniikia ajal, ja korallide kaevandamise tõttu. Lilybaeum (Marsala), õitsev juba kartaagolaste ajal, oli ühe kvestori asupaik, kelle Rooma igal aastal Sitsiiliasse saatis. Seda rikastasid suurepärased mõisad ja avalikud hooned. Teiste hulgas oli aastal 75 eKr Lilybaeumis üks kvestoritest Cicero, kes viitas Lilybaeumile kui splendidissima civitas (kõige suurepärasem kogukond). Keiser Pertinaxi ajal sai linnast suur Rooma colonia, Helvia Augusta Lilybaitanorum. Siracusa sai uue Rooma provintsi keskuseks pärast aastat 212 eKr. Hoolimata Gaius Licinius Verresi kunstilise pärandi valest valitsemisest ja süstemaatilisest despoliatsioonist jäi Siracusa provintsi keskuseks ja preetori asupaigaks. See oli jätkuvalt peamine sadam kommertskoostööks ida ja lääne vahel. Paulus ja Marcianus Siracusast (esimene Siracusa piiskop) veetsid aega linnas. Rooma kristlaste tagakiusamise tagajärjel enne Milano edikti aastal pKr 313 ehitati linna alla sügav katakombide võrgustik, Rooma järel suuruselt teine. Järjestikused rünnakud, mis algasid vandaalidega aastal 440, tegid linna vaeseks, kuni see aastal 535 Bütsantsi kindrali Belisariose poolt vallutati. Aastatel 663–668 oli linn keiser Konstas II residents ja kõigi Sitsiilia kirikute metropol. Rooma amfiteater Siracusas Siracusa katakombid Siracusa katakombid Siracusa katakombide kaart Rooma termid Antiik-Siracusa kaart Sitsiilia ajalugu