Päikesekalender

Päikesekalender tuleneb Maa liikumisest ümber Päikese jagades aastaringi kaheksaks osaks või tsükliks. Selle kalendri järgi algab aasta 4. või 5. veebruaril ja jaotub 24 kahenädalaseks ajaperioodiks. Päikesekalender peegeldab looduses toimuvat arengut ja kõike elavat mõjustava hinguse-qi muutumist.  Selline kalender oli vajalik eelkõige põllumeestele, kuid samaaegselt kasutati seda ka ennustuste ja prognooside tegemiseks. Üleminek koriluselt, kalastuselt ja küttimiselt maaharimisele tõi kaasa ülemineku kuukalendrilt päikesekalendrile. Seda võib pidada esimeseks kalendrireformiks. Reformi kestust võiks mõõta maaviljeluse Egiptusest Eestisse jõudmise ajaga ja oli pigemini revolutsioon kui reform. Päikesekalendri tähtsaimad päevad on talvine pööripäev, kevadine võrdpäev, suvine pööripäev ja sügisene võrdpäev. Need päevad jagavad kalendriringi ehk aasta neljaks veerandaastaks. Ülejäänud neli tähtpäeva poolitavad aastaveerandeid. Suvisel pööripäeval on päikese tõusu ja loojangu suunad kõige põhjapoolsemad, öö kõige lühem ja päev kõige pikem. Kevadise ja sügisese võrdpäevsuse ajal tõuseb päike idast ja loojub läände, öö ja päev on ühepikkused. Talvisel pööripäeval on päikese tõus ja loojang kõige lõunapoolsem, öö on kõige pikem ja päev kõige lühem. Kui moodustada maastikul kividest või postidest ring ja märkida ära kohad, kus päike tõusis ja loojus suvisel pööripäeval, kevadise ja sügisese võrdpäevsuse ajal ning talvisel pööripäeval, ning saadud ringi osad veel kord poolitada, saame maastikule märgitud kaheksaosalise päikesekalendri. Päikesekalendris ei saanud kunagi tekkida kalendritriivi, sest aega ei arvestatud päevade lugemisega aasta jooksul, vaid ajaarvestus toimus päikese tõusu ja loojangu vaatlemise järgi või päikesevalguse tekitatud varju pikkust jälgides. Kui ühel aastal päikesekalendri märgid täpselt maha märkida võib nende järgi suhteliselt täpselt aega arvestada väga pikka aega. Juliuse kalendri triiv tekkis sellest, et aega hakati arvestama päevade lugemisega ja ära jäeti kalendri täpsustamine päikese viseerimise meetodil. Pööripäeva paiku – 20. märtsil, 21. juunil, 23. septembril, 21. detsembril – süüdati Šotimaal, Iirimaal ja Briti saarte teistes osades suured lõkked – just nagu Päikese käändest sõltuvad interpunktsioonimärgid. See rituaal püsis 19. sajandi keskpaigani. Lõkked süüdati ka neljal päeval, mil Päikese põhja- või lõunapoolne kääne oli 16,3°. See kääne fikseeris kuupäevad – praeguse Gregoriuse kalendri järgi ligikaudu 4. veebruari, 6. mai, 8. augusti ja 8. novembri –, mil päikeseseisakutest ja võrdpäevsustest oli möödunud üks kaheksandik aastat. Ka Eesti rahvakalendri tähtsamad päevad jäävad nende kuupäevade lähedusse. Ka Eesti folkloorist võib leida üleskirjutusi päikese vaatlemisel põhineva ajaarvestuse kohta. Näiteks kirjeldab Simeon Aasa ajalehe Võitlev Sõna 1982. aasta 13. novembri numbris oma noorpõlvemälestusi järgmiselt: "Igas külas oli mõni suurem puu või kivi, mille juures seistes näitas vanem ja agaram külaelanik, kust tõuseb uuel aastal, kust pööripäeval päike. Orientiiriks oli kaugemal kasvav metsatukk või puu. "Hiina kalendrisüsteemist". Originaali arhiivikoopia seisuga 1. juuli 2007. Vaadatud 23. veebruaril 2009. Eelsalu, Heino (1980). Ajastult ajastule. Tallinn: Valgus. Hawkins, Gerald S. (1980). Stonehenge pole ainus. Tallinn: Valgus.