laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Bánov

Bánov (saksa keeles Banow, vanasti ka Banau) on küla (endine alev) Tšehhis Morava kaguosas Zlíni maakonnas Uherské Hradiště ringkonnas. Küla asub Bílé Karpaty mägedes Slovakkia piiri ääres, asudes Uherský Brodist seitsme kilomeetri kaugusel. Bánovit läbib maantee E50, mis viib Brnost Slovakkiasse. Aastal 2010 valmis küla ümbersõidutee, mis on sealset elukvaliteeti oluliselt parandanud. Arheoloogiliste uuringute kohaselt olid küla alad asustatud juba pronksiajal, mil seal elasid Věteřovská kultuuri kuuluvad inimesed. Ajal, mil küla kuulus Suur-Määri riiki, asusid seal riigi kaitserajatised. Seal asunud kindlus hävis Tšehhimaa ja Ungari vaheliste sõdade käigus. Sealne piirkond moodustas Ungari ja Määrimaa vahelise Lucká provintsi (Provincia Lucensis), mis käis sõdades korduvalt käest kätte. Kirjalikes allikates on asulat esimest korda mainitud aastal 1091, mil seal viibis tulevane Tšehhi kuningas Břetislav II. Piirkonda valitsesid Mojmíride suguvõssa kuuluvad vürstid, kuni 13. sajandi lõpuni kuulus piirkond Ungarile, seejärel aga sai lõplikult Määrimaa osaks. Aastast 1230 hakkas küla kuuluma Neuhauside suguvõsale (nemad on pärandanud ka küla vapile oma sümboliks olevad viie kroonlehega punased roosid). 16. sajandi teisel poole said selle omanikuks Tetourid. Aastal 1570 sai Bánovist alev, kus peeti kolm korda aastas laata. Aastal 1689 ostis küla Johann Karl Graf Sérenyi, kellele kuulus ka Uherský Brod, ta liitis need üheks valduseks ja muutis selle patrimoniaalmõisaks. Aastail 2010–2014 oli külavanemaks Zbyněk Král, aastast 2014 täidab neid kohuseid aga Marek Mahdal. Teel Uherský Brodist Bánovisse asub küla kohal vulkaanilisel kõrgendikul mälestis Kolm Risti. Noorema kiviaja lõpust pärinev asulakoht Madjarite ekspansiooni ajal hävinenud linnuse ase Keskaegse kiriku kohale XVII sajandil rajatud barokne Püha Martini kirik Säilinud vana taluarhitektuur – majad nr 97 ja 98, samuti ka maja nr 73 ait XVIII sajandi teisest poolest pärinev Jan Nepomucký barokne skulptuur Mälestustahvel Josef Bublíkule J. Vlaci poolt aastal 1974 loodud Štěpán Zálešáki büst tema sünnikodu juures Loodusmälestistest asub külas endine kivimurd Hrádek, kus kaevandati varem andesiiti. Sinna 1. oktoobril 2002 rajatud kaitseala pindala on 0,3287 hektarit. Kivimurd ise on Tertsiaari vulkaanilise aktiivsuse mälestis. Vanas karjääris elavad ka pääsusaba (Papilio machaon) ja puriliblikas (Iphiclides podalirius). Kolm risti ja Hrádeki kivimurd Bánovi kirik Talvine Bánov Jan Nepomucký skulptuur Josef Bublík – Tšehhi langevarjur, langes Prahas Kyrillose ja Methodiose kirikus pärast atentaati Heydrichile Štěpán Zálešák (1874–1945) – Tšehhi skulptor "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 12. mai 2018. Vaadatud 9. aprillil 2017.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) http://mapy.mzk.cz/mzk03/000/903/968/2619267584/ http://www.banov.cz/ Küla koduleht
Laša Talahhadze

Laša Talahhadze (gruusia keeles ლაშა ტალახაძე; sündinud 2. oktoobril 1993 Satšheres) on gruusia tõstja, olümpiavõitja (2016) ja maailmameister (2015). Ta võistleb üle 105 kg kaalukategoorias. Oma kolmandatel täiskasvanute maailmameistrivõistlustel, 2015. aasta maailmameistrivõistlustel Houstonis, võitis ta meeste üliraskekaalus (+105 kg) hõbemedali, kuid sai maailmameistriks pärast venelase Aleksei Lovtševi tulemuste tühistamist. Neil võistlustel rebis ta 207 kg ja tõukas 247 kg, mis andis kogusummaks 454 kg. 2016. aasta Euroopa meistrivõistlustel Norras Førdes võitis Talahhadze meeste üliraskekaalu (+105 kg) võistlusel kuldmedali. Neil võistlustel rebis ta 212 kg ja tõukas 251 kg, mis tegi kogusummaks 463 kg. Olümpiadebüüdi tegi Talahhadze 2016. aastal Rio de Janeiro olümpiamängudel, kus ta püstitas kogusumma maailmarekordi 473 kg. Rebimises sai ta tulemuseks 215 kg ja tõukamises 258 kg. 2017. aasta Euroopa meistrivõistlustel Horvaatias Splitis sai ta meeste üliraskekaalu kahekordseks Euroopa meistriks. Neil võistlustel rebis ta 217 kg, mis on ühtlasi uus maailmarekord ja tõukas 250 kg. "Maailmarekordimees põrus dopingukontrollis ning Seim kerkib seeläbi MM-i hõbemedalistiks!". DelfiSport (eesti keel). 24.12.2015. Vaadatud 9.04.2017.{{netiviide}}: CS1 hooldus: tundmatu keel (link) "2015 World Weightlifting Championships *Huge Doping Bust*" (inglise keel). allthingsgym.com. Vaadatud 9.04.2017.{{netiviide}}: CS1 hooldus: tundmatu keel (link) "Senior Men's World Records". iwf. Vaadatud 9.04.2017. "Seimile olümpialt 7. koht, Talakhadze püstitas maailmarekordi!" (Eesti keel). sport.postimees.ee. 17.08.2016. Vaadatud 9.04.2017.{{netiviide}}: CS1 hooldus: tundmatu keel (link) "Mart Seim sai EM-il tõukamises hõbemedali, kogusummas 5. koha". Err.sport.ee (eesti keel). Vaadatud 9.04.2017.{{netiviide}}: CS1 hooldus: tundmatu keel (link)  Laša Talahhadze – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Laša Talahhadze IWF-i andmebaasis
Martin Pärn

See artikkel räägib disainerist. jalgpalluri kohta kohta vaata artiklit Martin Pärn (jalgpallur). Martin Pärn (sündinud 16. septembril 1971) on eesti disainer, Eesti Kunstiakadeemia strateegilise disaini professor ja Tallinna Tehnikaülikooli külalisprofessor. Martin Pärn lõpetas University of Industrial Arts Helsinki, UIAH tööstusdisaini eriala magistrikraadiga 1995. aastal. 1998 Red Dot Award Best of the Best 1998 parim toode, Eesti Sisearhitektide Liit 2002 ADEX Design Award Platinum, USA 2006 parima tootedisaini BRUNO, büroomööbliseeria Krog, Thulema 1997 klapplaud Martin, Martela 1998–2013, Thulema tootepere disain 2010 Lodelei nagi, Moormann GmbH koos Edina Dufala-Pärnaga 2010–2013 Extery linnamööbliseeriad koos Iseasi meeskonnaga Äripäev 14. märts 2013 vaadatud 9.04.2017 Karin Paulus "Disainer Martin Pärn pakub soomlastele istet", Eesti Ekspress, 12. september 2010 Ene Läkk "Disainihariduse revolutsionäär Martin Pärn", Sirp, 28. oktoober 2016
Wilhelm Frick

Wilhelm Frick (12. märts 1877 Alsenz – 16. oktoober 1946 Nürnberg) oli Saksamaa riigitegelane ja saksa jurist. Wilhelm Frick oli pärit kooliõpetaja perekonnast. 1896–1901 õppis ta õigusteadust Münchenis, Göttingenis, Berliinis ja Heidelbergis. 1903. aastal sooritas ta assessorieksami ja võeti juristina Baieri riigiteenistusse. 1904. aastast töötas ta Müncheni politsei juhatuses. 1919. aastast oli ta Müncheni poliitilise politsei juhataja. 1923. aasta veebruaris sai ta Müncheni kriminaalpolitsei juhatajaks. 9. novembril 1923 võttis Wilhelm Frick osa Õllekeldriputšist, mille eest talle 1. aprillil 1924 mõisteti tingimisi 15-kuuline vabaduskaotus. 4. mail 1924 valiti ta Saksarahvusliku Vabaduspartei (Deutschvölkische Freiheitspartei) nimekirjas Riigipäeva liikmeks. 31. juulil 1924 lasti Frick Õllekeldriputšis osalemise eest politseiteenistusest lahti. 1925. aastal astus ta Natsionaalsotsialistlikku Saksa Töölisparteisse. 1926–1930 töötas ta parlamenditöö kõrvalt Münchenis Ülemkindlustusametis. 1930. aastal sai ta Tüüringi sise- ja rahvaharidusministriks. 1. aprillil 1931 oli ta Tüüringi parlamendi umbusaldusavalduse tõttu sunnitud ministriametist tagasi astuma. 1. jaanuarist 1932 alustas ta uuesti tööd Münchenis Ülemkindlustusametis. 30. jaanuarist 1933 kuni 24. augustini 1943 oli Wilhelm Frick Saksamaa siseminister. 24. augustist 1943 kuni 4. maini 1945 oli Wilhelm Frick Böömi- ja Määrimaa Riigiprotektoraadi riigiprotektor. Riigiprotektorina oli Fricki võim suhteliselt formaalne, tegelik võim kuulus Böömi- ja Määrimaa Riigiprotektoraadi riigisekretärile Karl Hermann Frankile. Nürnbergi protsessil mõisteti Wilhelm Frick 1. oktoobril 1946 rahuvastaste kuritegude, sõjakuritegude ja inimsusvastaste kuritegude eest surma poomise läbi. Kohtuotsus viidi täide 16. oktoobril 1946. Hukkamisel viibinud ameerika ajakirjanik Howard K. Smith kirjeldas sündmust nii: " Kuues mees, kes lahkus oma kambrist ja sisenes surmahoonesse, kandes käeraudu, oli 69-aastane Wilhelm Frick. Ta sisenes hukkamisruumi kell 02.05, kuus minutit pärast seda, kui Rosenberg oli surnuks kuulutatud. Ta oli hukatavatest kõige rahutum ja komistas 13. astmel üles tapalavale. Wilhelm Fricki ciimased sõnad olid: "Elagu kaua igavene Saksamaa!" Seejärel pandi talle kott pähe ja luuk avanes." Wilhelm Frick 1877-1946 Lebendiges Museum Online. Ministries 1871-1945 rulers.org. Countries Cr-Cz rulers.org. André Krajewski. Wilhelm Frick (1877–1946) Reichsinnenminister von 1933 bis 1943 Zukunft braucht Erinnerung, 4. oktoober 2004 Annette Weinke. Nürnberger Prozesse Historisches Lexikon Bayerns, 19. august 2013. Rasch, Ebbe (2022). "Hukkamised Nürnbergis". Imeline Ajalugu (5/2022 trükk). Tallinn: Äripäev. Lk 42.
Elastne sidur

Elastne sidur on mittelülitatav sidur, mis pehmendab lööke ja tõukeid. Siduri konstruktsiooni kuuluvad lööke ja tõukeid pehmendavad detailid, milleks võivad olla kummi- või nahkrõngad, puksid, vedrud jne. Sõrmpukssidur
Sõda Afganistanis (1978–)

Sõda Afganistanis algas 27. aprillil 1978, kui Sauri revolutsiooni nime all tuntud sõjaväelise riigipöörde käigus sai võimule Afganistani Demokraatlik Rahvapartei (ADRP). Pärast riigipööret toimusid riigi paljudes paikades meeleavaldused ja protestid ADRP valitsuse vastu. Detsembris 1979 algas Nõukogude-Afganistani sõda. Vastupanuliikujad ehk mudžaheedid võitlesid Nõukogude armee vastu. Mõned mudžaheedide harud said tuge USAlt, Pakistanilt ja Saudi Araabialt. Veebruaris 1989 oli Nõukogude Liit sunnitud oma väed Afganistanist välja viima. Nõukogude Liidult abi saanud kommunistlik Agfanistani valitsus pidas vastu aastani 1992, kui mässuliste kätte langes pealinn Kabul. Samal aastal jõudsid Afganistani poliitilised parteid kokkuleppele ning asutati Afganistani Islamiriik, mille eesotsas oli ajutine valitsus. Kõrge sõjaväelane Gulbuddīn Ḩekmatyār oli kokkuleppele vastu ning alustas Pakistani toetusel Kabuli pommitamist. Peale selle tekkisid Kabulis lahingud ka linnaosade vahel, kus väepealikud võimule olid saanud. Piirkonna suurjõud, Pakistan, Iraan, Saudi Araabia, India ja Usbekistan, toetasid ja mõnel juhul omasid märkimisväärset mõjuvõimu nende väepealike üle. Sel perioodil toimus sõjategevus Kabulis ja teistes suuremates linnades, maakohad, mis olid Nõukogude sõja ajal laialdaselt kannatada saanud, jäid üsna rahulikuks. Kui Afganistani kaitseminister Aḩmad Shāh Mas‘ūd oli 1994. aasta lõpuks suutnud Kabulis suhtelise rahu taastada, tekkis pealinnale ja valitsusele uus märkimisväärne oht, Ţālebān. Taleban tekkis algselt riigi lõunaosas asuvas Kandahāri linnas ning 1994. aasta jooksul suudeti endale allutada mitmeid Lõuna- ja Kesk-Afganistani provintse, kus keskvalitsuse võim nõrk oli olnud. 1995. aasta alguses alustasid nad pealetungi Kabulile, kuid nende väed said laialdaselt kannatada ning paljud eksperdid uskusid, et äärmusrühmituse lõpp pole enam kaugel. Kuid aastaks 1996 olid nad suutnud tänu Pakistani ja Saudi Araabia abile end uuesti koguda. Septembris 1996 tõusid nad Kabulis võimule ja asutasid Afganistani Islami Emiraadi. Aḩmad Shāh Mas‘ūdi juhtimisel loodi Põhja-Allianss, et Talibani valitsus kukutada. Taliban sai sõjalist tuge Pakistani armeelt ja Al-Qā‘idahilt. Pärast 11. septembri terrorirünnakuid Ameerika Ühendriikides aastal 2001 algas operatsioon "Püsiv vabadus" ehk NATO sissetung Afganistani. Operatsiooni eesmärk oli kukutada Taliban, võita Al-Qaeda ning asutada eluvõimeline demokraatlik riik. Mõni eesmärkidest suudeti küll saavutada, kuid 2021. aastal tõmbas NATO oma väed Afganistanist välja ja Ţālebān võttis riigis võimu. Afganistani ajalugu#Afganistani Demokraatlik Vabariik . Postimees. 12. september 2001 http://www.postimees.ee/1890359/maailma-ajaloo-suurim-terroriakt-roovis-kumneid-tuhandeid-elusid. Vaadatud 9. aprill 2017. {{cite web}}: puuduv või tühi pealkiri: |title= (juhend)
Kyriákos Ioánnou

Kyriákos Ioánnou (kreeka keeles Κυριάκος Ιωάννου; sündinud 26. juulil 1984 Limassolis) on Küprose kõrgushüppaja.  Kyriákos Ioánnou – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Kyriákos Ioánnou Rahvusvahelise Kergejõustikuliidu kodulehel (inglise)
Koodi-Jaan

"Koodi-Jaan : Lõbusat lugemist, pilget ja nalja", oli huumoriajakiri, mis ilmus 1930. aastal Tallinnas kirjastuses Nauding. Ajakirjal oli 18 lehekülge. Väljaandja ja toimetaja oli Harald C. Pitsahl. Ilmus ainult üks number. Ajakirja trükiti Tallinnas trükikojas Kiirtrükk. Ester "Koodi Jaan"
Lõbusad Jutud ja Naljad

"Lõbusad Jutud ja Naljad : mitmekesise sisuga jutu-, pilke- ja naljakogu", ilmus 1931. aastal Tallinnas, kirjastuselt "Nauding". Väljaandja ja toimetaja Harald C. Pitsahl. Ajakirja trükiti Tallinnas "Karl Kabanovi" trükikojas. Ilmus üks number. "ERB Lõbusad Jutud ja Naljad". Originaali arhiivikoopia seisuga 9. aprill 2017. Vaadatud 9. aprillil 2017. Digar - Lõbusad Jutud ja Naljad 1931 Nr.1
Pavaan (Fauré)

"Pavaan" oopus 50 on prantsuse helilooja Gabriel Fauré teos, mille ta kirjutas 1887. aastal. Algselt oli see klaveripala, kuid sai tuntuks orkestriversioonis koos kooriga või ilma. Teose rütmi aluseks on 16. sajandi õukonnatants pavaan. Sellele rajatud harmoonia ja meloodia tõusud ning mõõnad moodustavad kokku belle époque'ile omase lummava elegantsi. "Pavaan" on orkestreeritud väikesele koosseisule, kuhu kuuluvad keelpillid, kaks flööti, kaks oboed, kaks klarnetit, kaks fagotti ja kaks metsasarve. Esitus kestab tavaliselt umbes kuus minutit. "Pavaani" originaalversioon on kirjutatud klaverile. Helilooja ise nimetas seda elegantseks, kuid muus mõttes ebaoluliseks. Fauré soovis, et seda mängitaks elavamalt kui seda tavaliselt mängitakse. Dirigent Adrian Boult kuulis mitu korda Fauréd mängimas teose klaveriversiooni ja märkis, et helilooja valis tempoks vähemalt 100 lööki minutis. Reibas tempo pidi rõhutama, et "Pavaan" ei ole Saksa romantismile omane teos. Hiljem lisatud tekst meenutab tantsijate omavahelist vestlust. Fauré komponeeris "Pavaani" orkestriversiooni 1887. aasta suvel Le Vésinet's. Ta nägi ette väikese koosseisuga orkestriteost, mida mängitakse kerge repertuaariga suvekontsertide sarja raames. Pärast teose pühendamist oma patroonile, krahvinna Elisabeth Greffulhe'ile, pidas ta vajalikuks muuta seda suurejoonelisemaks. Krahvinna soovitusel lisas ta nähtamatu koori ja võimaluse lisada tantsijad. Tekst koosneb Paul Verlaine'i stiilis kirjutatud seosetutest värssidest, mis väljendavad abitust romantiliste tunnete väljendamisel ja armastuse reetlikkust. Teksti autor on Robert de Montesquiou. Orkestriversiooni esmaettekanne toimus 25. novembril 1888 Orchestre Lamoureux' esituses. Kolm päeva hiljem esitati kooriga versioon heliloojate organisatsiooni Société Nationale de Musique kontserdil. 1891. aastal aitas krahvinna Greffulhe lavale tuua koori ja tantsijatega versiooni. Sellest kujunes tantsuline etendus, mis kaunistas krahvinna aiapidu Boulogne'i metsas. Algusest peale oli "Pavaan" tohutult populaarne, olgu kooriga või ilma. Koos Léonide Massine’ loodud koreograafiaga võeti "Pavaani" balletiversioon 1917. aastal Sergei Djagilevi balletikollektiivi Ballets Russes repertuaari. Mõned kriitikud nimetasid balletti kahvatuks, kuid Djagilev oli sellesse kiindunud ja hoidis seda trupi repertuaaris oma elu lõpuni. Fauré andis eeskuju noorematele heliloojatele, kes kirjutasid oma pavaanid, näiteks Claude Debussy "Passepied" tema "Bergamasque'i süidis" ja Maurice Raveli "Pavane pour une infante défunte" ja "Pavane de la belle au bois dormant". [1] “L'histoire de la Pavane de Gabriel Fauré, l'orgue et le quizz”, france musique, 19.09.2015 [2] Adrian C. Boult “Faure's Pavane”, The Musical Times, juuni 1976 [3] CLASSIC fM [4] Canzone 2006 [5] The Kennedy Center [6] Revolvy [7] Utah Symphony Laure Hillerin “La comtesse Greffulhe, L'ombre des Guermantes” 2014 IMSLP Youtube
Uimastav juustumari

Uimastav juustumari (Withania somnifera) on maavitsaliste sugukonda kuuluv taimeliik. Uimastav juustumari on levinud Lõuna-Euroopast Indiani, seal hulgas Aafrikas. Teda kasvatatakse peamiselt Indias. Uimastav juustumari on mitmeaastane poolpõõsas. Uimastav juustumari võib kasvada 20–25 cm kõrguseks. Tema alumised lehed paiknevad järjestikuselt, ülemised vastakalt. Lehed on tumerohelise värvusega ja elliptilised. Õied paiknevad 3–6 kaupa lehtede kaenlas, on kollakasrohelise värvusega ja lõhnavad ebameeldivalt. Viljaks on punane mari. Uimastava juustumarja juur ja leht (Withaniae radix et folium) on taimne droog. The Plant List, Vaadatud 9.04.2017 Ain Raal. "Maailma ravimtaimede entsüklopeedia". Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2010. Lk 967
Uimastava juustumarja droog

Uimastava juustumarja droog on uimastava juustumarja kuivatatud juurtest ja lehtedest valmistatud droog. Uimastava juustumarja juured on kantud India farmakopöasse. Suurbritannias ja Aasias kasutatakse uimastava juustumarja juuri adaptogeense ja üldtoniseeriva vahendina, lehti aga palaviku alandajana. India meditsiinis kasutatakse teda adaptogeenina, leevendamaks vaimset ja füüsilist stressi, ka une soodustamiseks ja uriinierituse ergutamiseks. On hakatud kasutama ka uimastava juustumarja vilju, nende toime on oksele ajav. On tähele pandud, et taime tarvitamine suurendab naiste ja meeste sugutungi. Tarvitamine parandab ajutegevust ning mälu, seetõttu peaks sobima vanuritele ja Alzhemeri tõve leevendamiseks. Taimel on kilpnäärmelele hüpotüreoosi korral stimuleeriv toime. Uimastava juustumarja juurte ja lehtede tarvitamine on vastunäidustatud raseduse (võib esile kutsuda raseduse katkemise), AIDS-i, polüskleroosi, autoimmuunhaiguste ja vähktõve korral. Ain Raal, "Maailma ravimtaimede entsüklopeedia", lk 967-968, Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2010
Hindenburg

LZ-129 Hindenburg oli tsepeliin-tüüpi õhulaev, mis sai nime Saksamaa presidendi Paul von Hindenburgi järgi. Tsepeliin LZ-129 Hindenburg oli koos oma sõsara LZ 130 Graf Zeppelin II-ga suurim õhulaev, mille inimkond eales ehitanud. Võrdluseks võib tuua hiiglasliku reisilennuki Airbus A380, mis on 245 meetri pikkusest LZ-129-st kolm ja pool korda lühem. Hindenburg tegi oma esimese lennu 1936. aasta märtsis. Sarnaselt sõjalaevaga Bismarck oli LZ-129 Hindenburg oma aja üks olulisemaid tehnilise arengu tipu sümboleid Saksamaal. LZ-129 Hindenburg mahutas oma ajastu modernse, jäikust tagava duralumiiniumsõrestiku ja seda katva 34 000 m2 kesta all ligikaudu 200 000 kuupmeetrit vesinikku. Kuigi vesinik on õhuga segunedes kergestisüttiv gaas, täideti sellega suur osa tolleaegseid Saksamaa tsepeliine, sest Saksamaal ei osatud sel ajal veel nii suurtes kogustes heeliumi vastuvõetava hinnaga toota. Kuigi Ameerika Ühendriigid omasid maailmas ainsana heeliumi tootmise tõhusat tehnoloogiat, keeldusid nad heeliumi või selle tootmise tehnoloogiat põhimõtteliselt natsionaalsotsialistlikule Saksamaale müümast. Õhulaeva LZ-129 suurim läbimõõt oli 41,2 meetrit ning kogukaal ca 215 tonni. Õhulaevale jäikust andev sõrestik oli valmistatud sel ajastul uudsest eriti tugevast alumiiniumsulamist. Õhulaev Hindenburg hävis 6. mail 1937 maandumisel Saint Louises[küsitav] USA-s. Ootamatult lahvatanud leegist tekkinud tulekahjus lagunes LZ-129 vähem kui minutiga. Katastroofis hukkus nii reisijatest kui ka maandumismeeskonnast kokku 35 inimest, pääses 62 inimest. Tsepeliiniga Hindenburg tehti kokku 50[küsitav] Atlandi ookeani ülelendu nii Ameerika Ühendriikidesse kui Brasiiliasse. Pikkus: 245 m Diameeter: 41,2 m Gaasikambrite maht: 200 000 m³ Lennukaal: ca 215 tonni Tühikaal: 118 tonni Mootorid: 4 x 1200 hj, Daimler-Benz DB-602, vedelikjahutusega diiselmootorit Suurim kiirus: 135 km/h Reisijaid: 50–72 Meeskond: 40–61 Video Hindenburgist ja plahvatusest
Izmir Smajlaj

Izmir Smajlaj (sündinud 29. märtsil 1993 Shkodëris) on Albaania kaugushüppaja. 2016. aasta Rio de Janeiro olümpiamängudel sai ta 21. koha (tulemus 7,72 m) ja kvalifikatsioonist edasi ei pääsenud. 2017. aasta Euroopa sisemeistrivõistlustel Belgradis võitis ta kaugushüppes isikliku rekordiga 8,08 kuldmedali. Ta tõi Albaaniale esimese kuldmedali kergejõustiku tiitlivõistluselt. Tema isiklik rekord kaugushüppes välitingimustes on 8,03, mis on püstitatud 21. mail 2016 Elbasanis. Sisetingimustes on tema rekord 8,08, mis on püstitatud 4. märtsil 2017 Euroopa sisemeistrivõistlustel Belgradis. Tema isiklik rekord kolmikhüppes on 16,30. Kõik kolm rekordit on ühtlasi ka Albaania rekordid. "Izmir Smajlaj IAAF-i andmebaasis" (inglise). Vaadatud 9.04.2017. Izmir Smajlaj Rahvusvahelise Kergejõustikuliidu kodulehel (inglise)
Anna Maria (Braunschweig-Calenberg-Göttingen)

Anna Maria von Braunschweig-Calenberg-Göttingen (ka Anna Maria von Braunschweig-Lüneburg; 23. aprill 1532 Münden – 20. märts 1568 Neuhausenis (praegu Gurjevsk) Königsbergi lähedal) oli sünnipärane Braunschweig-Calenberg-Göttingeni hertsoginna ning abielu kaudu Preisimaa hertsoginna. Anna Maria vanemad olid Braunschweig-Calenberg-Göttingeni (ehk Calenbergi) hertsog Erich I (1470–1540) ning Brandenburgi markkrahvinna Elisabeth (1510–1558). Tema isa jäi surmani katoliiklaseks, kuid tema ema oli üks silmapaistvaimaid reformatsiooni toetajaid Alam-Saksimaal, kes edendas seda eriti pärast oma abikaasa surma, mil ta oli viis aastat hertsogkonna tegelik valitseja. Ka Anna Maria kasvatati üles luterlikus vaimus ning 1550. aastal abiellus ta Preisimaa hertsogi Albrechtiga (1490–1568), kes oli üks esimesi luterlikke valitsejaid: 1525. aastal oli ta Saksa ordu valdused Preisimaal muutnud luterlikuks Preisimaa hertsogiriigiks. Anna Maria oli Albrechti teine abikaasa (esimene oli olnud Taani kuninga tütar Dorothea). Albrechti ja Anna Maria abielust sündis kaks last: tütar Elisabeth (1551–1596) ning poeg Albrecht Friedrich (1553–1618), kellest isa surma järel sai järgmine Preisimaa hertsog. Anna Maria suri 20. märtsil 1568 katku; vaid 16 tundi pärast seda, kui Tapiau linnuses oli katku surnud tema mees, hertsog Albrecht. Ingeborg Klettke-Mengel: Elisabeth, in: Neue Deutsche Biographie (NDB). Kd. 4, Duncker & Humblot, Berlin 1959. Rita Scheller, Die Frau am preußischen Herzogshof (1550-1625). Köln: Grote 1966 (Studien zur Geschichte Preußens. 13). Lk. 29–71 Anna Maria kohta. Ingeborg Mengel: Elisabeth von Braunschweig-Lüneburg und Albrecht von Preußen. Ein Fürstenbriefwechsel der Reformationszeit. Göttingen: Musterschmidt 1954 (Göttinger Bausteine zur Geschichtswissenschaft. 13/14) (Veröffentlichungen der Historischen Kommission für Niedersachsen. 12a. Geschichte des Hannoverschen Klosterfonds. Beiband) (Veröffentlichungen der Kommission für Ost- und Westpreußische Landesforschung. 11).
Georgi Gretško

Georgi Mihhailovitš Gretško (vene keeles Георгий Михайлович Гречко; 25. mai 1931 Leningrad – 8. aprill 2017 Moskva) oli Nõukogude Liidu kosmonaut, pardainsener. Ta osales kolmel kosmoselennul (Sojuz-17, Sojuz-26, Sojuz T-14) ning viibis kosmoses kokku 134 ööpäeva, 20 tundi ja 32 minutit. 20. detsembril 1977 käis ta avakosmoses. Hiljem töötas ta kosmonaudiinstruktorina ning oli Venemaa Teaduste Akadeemia liige. Gretško oli kahekordne Nõukogude Liidu kangelane ja kolmekordne Lenini ordeni kavaler. "Legendary Soviet Cosmonaut Georgy Grechko Dies". sputniknews.com. 8.4.2017. Vaadatud 9.4.2017 Гречко Георгий Михайлович. V-kosmose.com. Vaadatud 9.4.2017 "Suri kosmonaut Georgi Gretško". err.ee. 8.4.2017. Vaadatud 9.4.2017 "Дочь космонавта Гречко назвала причину смерти отца". rbc.ru. Vaadatud 9.4.2017
Mogamed Ibragimov

Mogamed Ibragimov (aseri keeles Məhəmməd İbrahimov, makedoonia keeles Могамед Ибрагимов; sündinud 22. juulil 1974 Mahhatškalas) on avaari päritolu Põhja-Makedoonia maadleja. 1996. aasta olümpiamängudel esindas Aserbaidžaani. Ta võistles kaalukategoorias kuni 85 kg.
Magustatud jookide maks

Magustatud jookide maks ehk limonaadimaks on maks, millega maksustatakse lisatud suhkruga jooke. Maksustavateks jookideks on tavaliselt gaseeritud joogid, gaseerimata joogid, spordijoogid ja energiajoogid.
Sõrmpukssidur

Sõrmpukssidur on mittelülitatav elastne sidur. Sõrmpukssidurid kompenseerivad võllide väikest mittesamateljelisust ning aksiaalnihkumist. Sidur koosneb kahest äärik-siduripoolest (joonisel 1 ja 5), mis pressitakse ühendatavate võllide otstele. Siduripoole 1 avadesse on kinnitatud distantsrõngaste 2 ja elastsete puksidega 3 sõrmed 4. Teises siduripooles 5 on vastav arv avasid, millesse käivad sõrmed 4 puksidega 3. Et metallsiduripooled vahetult teineteisega kokku ei puutu, siis on tagatud siduri sujuv töö ning võllid on elektriliselt isoleeritud. Siduripoolte istamisavad võivad olla silindrilised või koonilised. Siduripooled valmistatakse malmist, terasest või terasvalust; sõrmed terasest, puksid kummist.