laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Olev Liik

Olev Liik (25. veebruar 1957 Tallinn – 12. august 2005) oli eesti energeetikateadlane. Ta lõpetas 1975. aastal kuldmedaliga Tallinna 36. Keskkooli ja 1980. aastal kiitusega Tallinna Polütehnilise Instituudi (TPI) energeetikateaduskonna; oli aastatel 1983–1985 TPI aspirant, kaitses 1988. aastal Uurali Polütehnilises Instituudis (Sverdlovsk) väitekirja ("Учёт неопределённости информации при оптимизации режимов энергетических систем") ja sai tehnikakandidaadi kraadi. Töötas alates 1980. aastast TPI-s elektrisüsteemide kateedris, hiljem Tallinna Tehnikaülikoolis (TTÜ). 1994 külalisteadur Chalmersi Tehnikaülikoolis (Göteborg) 1999 TTÜ elektroenergeetika instituudi professor, kõrgepingetehnika õppetooli juhataja 2000 TTÜ energeetikateaduskonna dekaan Peamine uurimisvaldkond: Eesti energeetika arengukava, taastuvenergia. Umbes 100 teadustrükist. "Концепция оптимизации режимов ЕЭС СССР при иерархическом взаимодействии между ЦДУ ЕЭС, ОДУ и РЭС : промежуточный отчет : (шифр работы) АТ-". Таллин: Таллинский политехнический институт, 1987 "Possible energy sector trends in Estonia. Context of climate change". edited by Tiit Kallaste, Olev Liik and Arvo Ots. Tallinn: Stockholmi Keskkonnainstituudi Tallinna Keskus, 1999 2007 TTÜ Arengufondi asutatud Olev Liigi nimeline doktoriõppe stipendium "Eesti Energia ja TTÜ koostöös loodi energeetikateadlase Olev Liigi nimeline stipendium". Eesti Energia, 28. veebruar 2007 Erik Aru. "Professor Olev Liik oli elektroenergeetika esinumber Eestis". Ärileht, 24. august 2005 "Olev Liik. 25.02.1957 - 12.08.2005. Artiklid. Publikatsioonid" (kujundanud Anneli Aarma). Tallinna Tehnikaülikool. Elektroenergeetika instituut. Tallinn: Tallinna Tehnikaülikooli Kirjastus, 2007. 48 lk Haud Tallinna Pärnamäe kalmistul
Pasterze liustik

Ligikaudu 8,4 km pikk Pasterze on pikim liustik Austrias ja Ida-Alpides. See asub Kärnteni liidumaal Kõrg-Tauerni mäestiku Glockneri rühmas, kohe Austria kõrgeima mäe Großglockneri all. Liustiku pikkus väheneb praegu u 10 m aastas. Selle maht on vähenenud poole võrra alates esimestest mõõtmistest 1851. aastal. Liustik ulatub Johannisbergi tipust (3453 m) 2100 m kõrguseni merepinnast. Pasterze moodustab Drava vasakpoolse lisajõe Mölli lähtekoha. Selle veed toidavad ka Margaritze veehoidlat, mida kasutatakse elektri tootmiseks Kapruni hüdroelektrijaamas Alpide peaahelikust põhja pool. Nimi Pasterze on vististi tuletatud sloveeni keelest: pasti, "karjamaa". Tõepoolest, puidu, turba ja õietolmu tuvastamine taanduva liustiku piirkonnas viitab taimestikule ja ka karjamaana kasutamisele viimasel jäävaheajal kuni umbes 1500. aastani eKr. Ümbruskonna ostis 1918. aastal Saksamaa ja Austria Alpiklubi; täna on liustik osa Kõrg-Tauerni rahvuspargist. Pasterze on peamine turismisihtkoht, kuhu pääseb maalilise Grossglockneri kõrgalpi maantee ja köisraudtee kaudu, mis viib selle servani. Alates selle avamisest 1963. aastal on liustiku serv alumisest jaamast umbes 300 m tagasi tõmbunud. Liustike loend Liustike taandumine alates 1850. aastast Kliimamuutuste mõjud
Johannisberg (Kõrg-Tauern)

Johannisberg (varem ka Keeserkopf ja Herzoghut) on 3453 m kõrge mägi Austrias Kesk-Ida-Alpide Kõrg-Tauerni mäestiku Glockneri rühmas. Tipp asub Tauerni peaharja keskosas, kohe Austria Salzburgi ja Kärnteni liidumaade vahelisel piiril, kolmikpunkti lähedal Ida-Tirooliga. Regensburgi botaanik David Heinrich Hoppe andis sellele praeguse nime Johann von Österreichi auks 1832. aastal, ebaõnnestunud katse järel edeneda Riffltori (3094 m) tagusele alale. Johannisbergil on idast vaadatuna firniga kaetud kupli kuju, selle läänekülg on võimas 450 m kõrge ja 50° kaldu sein. Pikad silmapaistvad noaservaga harjad kiirgavad sellest loode ja edela suunas eemale. Mägi on kerge ligipääsetavuse tõttu populaarne sihtkoht jalutajatele ja ronijatele.
Ledvice

Ledvice (saksa keeles Ladowitz) on linn Tšehhis Ústí maakonnas Teplice ringkonnas. Ledvice asub Bílinast umbes 4 km põhjas ja Teplicest ligikaudu 7 km lõunaedelas. Ledvicet on esmamainitud 1209. aastal. Alevi staatuse sai Ledvice 1898. aastal ja linnaõigused 25. detsembril 1911. 2006. aastal sai Ledvice vahepeal kaotatud linnaõigused tagasi. Linna lähedal asub Ledvice soojuselektrijaam. Malý lexikon obcí České republiky – 2017, vaadatud 28.08.2018. Q125984191, vaadatud 19.05.2024. Ledvice Místopisný průvodce po České Republice Současnost města Město Ledvice Ledvice 660 MW USC Power Station Integrated Design Engineers
Yorktown (laev 1983)

Yorktown (CG-48) oli Ameerika Ühendriikide sõjalaev, mis oli teenistuses aastatel 1984–2004. Enne seda oli USA mereväes olnud juba mitu sellenimelist laeva. Näiteks 1840. aastal valminud 16 kahuriga purjelaev kandis seda nime. 1943, aastal valminud lennukikandja Yorktown (CV-10) võttis 27. detsembril 1968 Vaikse ookeani põhjaosas vastu Kuu-missioonilt tagasipöörduva kosmoselaeva Apollo 8. 1983. aastal valminud ristleja Yorktown (CG-48) oli võimas sõjalaev, mis osales paljudel Ameerika Ühendriikide ja NATO õppustel ja missioonidel. 1996. aastal sai Yorktownist mereväe nutika laev programmi osaline. Laevale rajati 27 Pentium Pro arvutiga valguskaablitega ühendatud arvutivõrk. Arvutite operatsioonisüsteemiks oli Windows NT. See arvutivõrk kontrollis kõiki olulisi laeva süsteeme. 21. septembril 1997, kui laev oli Virginia osariigi ranniku lähedal manöövritel, sisestas meeskonnaliige ühele kontrollsüsteemi andmebaasi väljale nulli. See põhjustas andmebaasihalduris nulliga jagamise, millele järgnes puhvri ületäitumine ja kõik arvutivõrgu arvutid seiskusid. Laeva jõuseadmed peatusid ning laev jäi abitult triivima. Lahinguolukorras oleks olnud tagajärjed fataalsed. Selle kohta on vastuolulist informatsiooni, kas laev pukseeriti sadamasse või saadi kolme tunni pärast laeva abisüsteemid tööle ning ta läks sadamasse omal käigul. Juhtunu uurimine kestis kolm päeva. Alles siis naasis laev teenistusse. Vaikse ookeani ja Atlandi laevastikud valisid 1997. aasta märtsis NT 4.0 arvutivõrkude ja personaalarvutite standard operatsioonisüsteemiks. Aegis programmi laevastiku osakonna tegevdirektori Ron Redmani sõnul oli Yorktowni arvutisüsteemis mitmeid NT-ga seotud häireid. "NT sobib informatsiooni ja andmete edastamiseks, aga seadmete ja masinate juhtimiseks on Unix parem süsteem. NT-d ei ole piisavalt viimistletud ja meil on olnud NT kokkujooksmised." "Poliitika tõttu on meile peale surutud asju, mida me ilma poliitilise surveta ei teeks, nagu Windows NT kasutamine. Mina oleksin selles konkreetses rakenduses valinud Windows NT asemel Unixi, mis ei jookse nii kergesti kinni." René Lotz. USS Yorktown. Seminar "Berühmt berüchtigte Softwarefehler", Universität Koblenz-Landau, Sommersemester 2003. "Slabodkin, Gregory (13 July 1998). Government Computer News". Originaali arhiivikoopia seisuga 20. jaanuar 2009. Vaadatud 4. juulil 2021.
Setomaa valla vapp

Setomaa valla vapp on Võru maakonnas asuva Eesti haldusüksuse Setomaa valla vapp. Valla volikogu kinnitas vapi 30. jaanuaril 2020. Setomaa valla punasel vapikilbil on hõbedane seto suursõlg ja neljast hõbedasest kaldristikesest moodustuv seto muster päisena. Setomaa valla vapi kujundaja on Evelin Hurm. Punane ja valge on seto kultuuris põhivärvid, mis sümboliseerivad seto kultuuris püsivat, spetsiifilist ja teistest erinevat maailmapilti. Nad jagavad kaheks setode arusaama maailmast, kus värvide kaudu ilmneb selge piir reaalse, mõttelise ja sakraalse vahel. Valge metalli kultusena esinev hõbeehete rohkus on seto ehtekultuuri üks tahke. Valge tähistab valgust ja puhtust, punane on kaitsevärv, väljendab emotsionaalsust. Hõbedane tähistab jõukust. Geomeetriline muster (kiri) tähistab seto käsitöötraditsioone. Kirja positiiv-negatiiv geomeetriline ornament on ürgseim, kiri koosneb siksakjoontest, kolmnurksetest pindadest, ristidest, kõige sagedamalt ruutudest. Ruut on maa ja päikese märk, sümboliseerib ka taret, talu, põldu, korda. Koonusekujulise seto sõle tunnusjooneks on suurus. Sõlg on elu edasiandva ea tunnusmärk. Sõle kinnis esindab Setomaad, mille vahel on kontrolljoon. Valla vapi kasutamine: valla vappi kasutatakse värvilisena või must-valgena volikogu ja vallavalitsuse plankidel, trükistel (tänukirjad, sildid, kaardid, ümbrikud) ja vallavalitsuse loa alusel hoonete välisseintel, ruumide siseseintel, sõidukitel jms, vastuvõttude ja muude pidulike sündmuste puhul; valla vappi kasutatakse vallavalitsuse pitseritel. Vapi kujutisega pitsat on sõõr, mille keskel on vapp ja äärel kasutaja nimi. Vallavalitsuse pitsati läbimõõt on 3,4 cm; loetlemata juhtudel toimub lipu ja/või vapi kasutamine vallavalitsuse loal. Setomaa valla lipp Sümbolid, Setomaa valla koduleht (vaadatud 04.07.2021)
Langeoog

Langeoog on üks seitsmest asustatud Ida-Friisi saarest Alam-Saksi Waddenzee servas Põhjamere lõunaosas, paiknedes Baltrumi (läänes) ja Spiekeroogi (idas) saarte vahel. See on ka vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Wittmundi kreisis. Valla pindala on 19,67 km². 31. detsembril 2017 elas seal 1779 inimest. Nimi Langeoog tähendab alamsaksa keele murdes pikka saart. Saarel on luiteid, kõrgus kuni 20 meetrit. Saarel elas oma elu lõpul baltisaksa päritolu Eesti meteoroloog ja keeristormiuurija Johannes Letzmann. Langeoogi rand on 14 km pikk. Langeoogi tegelik suurus oleneb loodete tasemest, mis tõuseb ja langeb umbes 2,5 m 6 tunni tagant. Langeoog pole geoloogiliselt midagi muud kui liiv. Rand ja luited on saare lääneosas mere poolt uuristatud. Viimase 50 aastaga on Langeoogi lääneots liikunud mitusada meetrit itta. Sellised asjad toimuvad igal Ida-Friisi saarel — mõned saared on liikunud nii palju, et asulat on tulnud mitu korda uuesti ehitada. Kõigil saartel peale Juisti ja Langeoogi on lääneotsas suured raudbetoonist buunid. 1717. aastal lõikas jõulutormivool Langeoogi kolme ossa. Langeoogile võib jõuda Ida-Friisimaa mandriosa Bensersieli sadamast Langeoogi laevakompanii parvlaevadega Langeoog I, Langeoog II, Langeoog III ja Langeoog IV. Langeoogi parvlaevade ajakava ei sõltu loodetest, mis on Ida-Friisi parvlaevade puhul ebatavaline. Sadam ja linn on ühendatud raudteega ning Langeoogil on ka lennuväli. Langeoogil on suures osas autovaba poliitika. Saare külalised peavad oma autod mandrile jätma. Ainult päästeametil ja kiirabil on standardsed mootorsõidukid. Traktorite ja raskete ehitusmasinate tegevus on piiratud. Politseinikud ja arstid saavad jalgrattad. Mõnel ettevõttel (ehitus, jookide kohaletoimetamine, postkontor jne.) on elektriautod. Postkontoril ja laevakompaniil on kummalgi üks elektriauto. Kui mõni ei taha jalutada, võib ta rentida jalgratta või võtta hobutakso. Turism on peamine sissetulekuallikas Langeoogi majanduses. Peaaegu kõigis saare hoonetes on külalistetoad. On ka mitu hotelli. Noortehostel on mitu kilomeetrit linnast väljas. Saare puhas õhk teeb selle populaarseks inimeste seas, kellel on hingamisteedega probleeme. Langeoogi veetorn. Katoliku kiriku torn. Protestantliku kiriku torn. Melkhörndüne — See oli kunagi Ida-Friisimaa kõrgeim looduslik koht ja sellisena turismimagnet. Tuhanded külastajad, kes igal aastal selle tippu kõnnivad, on aga liiva nihutanud ja luide ei ole enam kõrgeim punkt. Kõrgeim punkt on nüüd "Valge luide" naabersaarel Spiekeroogil. "Seenotbeobachtungsstelle" — vahitorn päästepaatide teenistuskohas. Laulja-laulukirjutaja Lale Andersen, kelle 1939. aasta tõlgendus laulust Lili Marleen sai Teise maailmasõja ajal tohutult populaarseks, elas siin mitu aastat. Kuigi ta suri 1972. aastal Viinis, on ta maetud saare luitekalmistule. Langeoogil on tema auks püstitatud pronksist mälestusmärk. Alle politisch selbständigen Gemeinden mit ausgewählten Merkmalen am 31.12.2018 (4. Quartal), vaadatud 10.03.2019. Register of German municipalities (2022), vaadatud 7.10.2023.  Langeoog – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis www.langeoog.de Langeoog Online – reisi- ja turismikataloog
Fuscherkarkopf

Fuscherkarkopf, mõnikord saksa keeles ka Fuscher-Kar-Kopf ja varem ka Fuschereiskarkopf, on üks mäe kaksiktippudest Kesk-Ida-Alpide Kõrg-Tauerni mäestiku peaaheliku (Mittleren Tauernhauptkamm) keskosas Glockneri rühmas. Mägi asub otse Austria Salzburgi ja Kärnteni liidumaade vahelisel piiril. Peamine tipp on 3331 m kõrge, kuid loodetipp on vaid 3252 m kõrge. Kaks tippu on u. 500 m vahega ja seotud kõvera firniga kaetud harjaga. Edasised teravad, silmatorkavad seljandikud jooksevad loode ja lääne suunas, moodustades Tauerni peaharja. Edelasse hargneb Heiligenbluti avatud sein (Heiligenbluter Freiwand), võimas külghari, mis algab kaguservana (Südostgrat) Fuscherkarkopfi juurest. Loodetipul on suurepärane 650 m kõrgune läänesein (Westwand), mis oli varem kaetud firniga, kuid nüüd on kaetud lahtiste kiviplaatidega. Mäele pääseb hõlpsasti Hofmanni hütist üle edelaharja (Südwestgrat) ning sealt avaneb hea vaade Großglocknerile ja Pasterze liustikule. Tippu ronis esmakordselt 1840. aastatel jahimees Gregor Maier Fuschist, tuntud kui Badhans. Fuscherkarkopf on ümbritsetud liustikest, välja arvatud kagus. Läänes asub Joanurk (Wasserfallwinkel), mis on Bockkarkeesese liustiku lõunapoolne, alumine osa; põhjas on väike Fuscherkarkees ja läänes suhteliselt tähtsusetu Freiwandkees. Lõpuks lõunas on Pasterze liustik, suurim liustik Ida-Alpides. Lähimad mäed piki loodeharja, eraldatuna Fuscherkarscharte tuulevahega (kuni 2841 m), on Breitkopf (3115 m) ja sellest kaugemal Keskmine Bärenkopf (Mittlere Bärenkopf, 3358 m). Piki lääneharja, mis moodustab Tauerni peaharja ja on eraldatud piluga (Einschartung) nimega Der Rinner (3145 m), on Sinabeleck (3261 m). Veel ida pool järgnevad sellele Kapuziner (2852 m) ja Spielmann (3027 m). Kagus, piki Heiligenbluti avatud seina ja eraldatuna Freiwandschartega (2975 m) tõusevad Freiwandspitzi (3034 m) ja Freiwandkopfi (2854 m) tipud. Kahest tipust lõunas 600 m kaugusel on Gamsgrube, massiivne kausikujuline tsirkusorg. Lähim mis tahes tähtsusega asula on Heiligenblut am Großglockner Kärntenis, mis asub linnulennult u. 8 km eemal. Hea 15 km kirdes asub Salzburgi küla Fusch an der Großglocknerstraße.
Janské Lázně

Janské Lázně (saksa keeles Johannisbad) on linn Tšehhis Hradec Králové maakonnas Trutnovi ringkonnas. Janské Lázně asub Poola piirist natuke rohkem kui 7,5 km kaugusel, Trutnovist ligikaudu 12 km loodes ja Hradec Královést umbes 48 km põhjas. Janské Láznět on esmamainitud 1552. aastal. Janské Lázně sai alevi staatuse 1881. aastal ja linnaõigused 1965. aastal. Janské Lázně on kuurortlinn ja talispordikeskus. Seal toimusid 1925. aasta põhja suusaalade maailmameistrivõistlused, mis olid esimesed ametlikud suusatamise maailmameistrivõistlused. Malý lexikon obcí České republiky – 2017, vaadatud 28.08.2018. Q125984191, vaadatud 19.05.2024. Janské Lázně Místopisný průvodce po České Republice Janské Lázně - MS 1925 Freiheit.cz
Kleblach-Lind

Kleblach-Lind on vald Austria Kärnteni liidumaa Spittal an der Drau ringkonnas. Kleblach-Lind asub Drava ülemise oru idaotsas, linnulennult u. 10 km Spittal an der Draust. Nende kahe vahele jääb vaid Drava. Einwohnerzahl 1.1.2018 nach Gemeinden mit Status, Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 9.03.2019.
Sannikovi maa (romaan)

"Sannikovi maa" (vene keeles "Земля Санникова") on Vladimir Obrutševi ulmeline romaan hüpoteetilisest Sannikovi maast. "Sannikovi maa" ilmus eesti keeles 1956. aastal sarja "Seiklusjutte maalt ja merelt" 5. raamatuna. Selle tiraaž oli 25 000 eksemplari. Vladimir Obrutšev töötas 20. sajandi algul geograafilise ekspeditsiooni koosseisus Jakuutia põhjaosas, kus ta kuulis kohalikelt elanikelt salapärasest pehme kliimaga maast, mis asub Põhja-Jäämeres. Seda mõistatuslikku saart olevat kauguses näinud ka mõned polaaruurijad: Jakov Sannikov (1811), Eduard von Toll (1886 ja 1893) ning teised. Obrutšev kirjutas romaani 1924. aastal ning see ilmus 1926. aastal pealkirjaga "Sannikovi maa ehk Viimased onkiloonid". Lõpliku tõuke kirjutamiseks sai ta tšehhi kirjaniku Karel Hloucha teosest "Nõiutud maa", milles viimane väitis, et soe oaas, kus elavad ka mammutid, asub Gröönimaal. See oli Obrutševi arvates võimatu, kuna sealsed liustikud on pidevas liikumises ookeani poole. Vene geograafiaühingu koosolekul arutatakse ka Sannikovi maad otsinud parun Eduard von Tolli ja ta kaaslaste päästmiseks Uus-Siberi saartele korraldatud ekspeditsiooni käiku. Kuna Kotelnõi ja Bennetti saarelt kadunud maadeuurijaid ei leitud, peetakse neid hukkunuks, mis ühtlasi on tõestuseks, et Sannikovi maad pole olemas. Samal koosolekul võtab sõna üliõpilane Matvei Gorjunov, kes viibis viis aastat selles piirkonnas poliitilise väljasaadetuna ning esitab oma argumendid, tõestamaks, et Sannikovi maa on siiski olemas. Teda toetab akadeemik Šenk, kes teeb talle ka ülesandeks korraldada uus ekspeditsioon. Gorjunov nelja kaaslasega asubki von Tolli otsima, kes tema arvates elab nüüd Sannikovi maal. Kotelnõi saarelt asutakse teele mööda jääd põhja poole ning elanud üle lumetormi, jõuavad rändurid tundmatule saarele, Sannikovi maale. Romaanis kirjeldatakse põhjalikult saare loodust ja eelajaloolisi loomi: koopakarusid, karvaseid ninasarvikuid, ürgveiseid ja -hobuseid, mammuteid jt. Sannikovi maal elab ka kadunud onkiloonide hõim, kes võtab maadeuurijad sõbralikult vastu. Terav vastasseis tekib ränduritel aga kiviaja inimeste "vampudega". Ekspeditsioon elab saarel pool aastat ning koostab pinnaseproovide ja taimestiku põhjal kollektsiooni, et viia näidised tõestuseks mandrile. Kui vulkaanilisel saarel toimub maavärin, mis sulgeb maa seest soojust välja juhtivad süvikud, näevad onkiloonid saabunud "valgetes meestes" õnnetuste toojaid. Saabuvate kataklüsmide eest õnnestub enamikul ekspeditsiooni liikmetest lõpuks põgeneda tagasi mandrile, kuid üks neist hukkub maavärina ajal ning tema hoida olnud kollektsioon läheb kaduma. Obrutšev V. Sannikovi maa / Tõlkija: L. Mäting. — Tallinn : Eesti riiklik kirjastus, 1956. — 301 p. — (Seiklusjutte maalt ja merelt). Kузнецов Н. А., В поисках Земли Санникова. Полярные экспедиции Толля и Колчака. — Москва: Paulsen, 2014. — 40 с. "Sannikovi maa" esikaane illustratsioon Sannikovi maa: miks vene meremehed seda otsisid?
Gineitiškės

Gineitiškės (ka Senosios Gineitiškės) on Vilniuse linnaosa, mis asub linna loodeosas Pašilaičiai valla territooriumil. Linnaosa on kujunenud samanimelise küla Vilniusega liidetud lääneossa, kus Gineitiškėse järve kallastel asub vana külakeskus. Gineitiškės piirneb põhjas Tarandėga, idas aga Gineitiškėsega.
Krems in Kärnten

Krems in Kärnten on vald Austria Kärnteni liidumaa Spittal an der Drau ringkonnas. Vald asub Põhja-Kärntenis Kremsi orus, Austria Salzburgi (Lungau) ja Steiermargi liidumaade (Ülem-Steiermark) piiril. See ulatub Drava lisajõest Lieserist alla kuni Nocki mägedeni Gurktali Alpides. Innerkremsi küla on maalilise Nockalmi maantee alguspunkt Reichenausse, põhjas viib Schönfeldsatteli kuru Thomatali (Bundschuh) Salzburgis. Läänes on Katschbergi kurumaantee ja paralleelne Tauern Autobahn olulised transpordimarsruudid. Mägine piirkond on populaarne talispordisihtkoht, sealhulgas mitmed suusanõlvad ja pinnatõstukid. Kremsi valla osad on Eisentratten, Kremsbrücke, Leoben, Nöring, Puchreit, Reitern ja Sankt Nikolai. 1197. aastal on esmakordselt dokumenteeritud Rauchenkatschi lossi, kindlust kõrgel Katschbergi maantee kohal. Ümberkaudseid mõisu haldasid siis Salzburgi peapiiskopid, kes olid omandanud need Freisingi piiskopkonnalt. Lossis töötasid Salzburgi ministeriaalid ja piiskoplikke maid hallati lähedalasuvast Gmündist. Alates 14. sajandist oli Krems rauamaagi (Eisenerz) kaevanduspiirkond, keskaegse vasaraveskiga Eisentrattenis. Kõrgahi ehitati 1541. aastal, 1861. aastal ümberehitatuna on see tänini säilinud maamärk. Poppenricht, Saksamaa Einwohnerzahl 1.1.2018 nach Gemeinden mit Status, Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 9.03.2019.
Tarandė

Tarandė on Vilniuse linnaosa, mis asub linna loodeosas Pašilaičiai valla territooriumil. Linnaosa on kujunenud samanimelise küla ja osalt ka Gineitiškėse küla Vilniusega liidetud ossa. Seal asub loomakliinik. Tarandė piirneb põhjas Gineitiškėsega, kagus aga Pavilionysiga.
Pavilionys

Pavilionys on Vilniuse linnaosa, mis asub linna loodeosas Pašilaičiai valla territooriumil. Linnaosa on kujunenud Vilniusega liidetud samanimelise Buivydiškėse külanõukogus asunud küla aladele ja osalt ka Gineitiškėse küla Vilniusega liidetud ossa. Pavilionys piirneb loodes Tarandėga, lõunas Pašilaičiaiga, idas aga Pavilionysiga. Linnaosa kagupiirkonda on rajatud uued korterelamud, põhjapoolne osa on aga säilitanud oma külalise ilme.
Pavilionys (Perkūnkiemis)

Pavilionys (ka Perkūnkiemis, poola keeles Podwilańce) on Vilniuse linnaosa, mis asub linna loodeosas Fabijoniškėse valla territooriumil. Linnaosa on kujunenud aastal 1987 Vilniusega liidetud samanimelise Avižieniai külanõukogus asunud küla aladele. Pavilionys piirneb põhjas Bajoraiga, läänes Pavilionysiga, lõunas Pašilaičiaiga, idas aga Fabijoniškėsega. Linnaosa kagupiirkonda on rajatud uued korterelamud, põhjapoolne osa on aga säilitanud oma külalise ilme.
Pašilaičiai

Pašilaičiai (poola keeles Poszyłajcie) on Vilniuse linnaosa, mis asub linna loodeosas Pašilaičiai valla territooriumil. Pašilaičiai piirneb kagus Šeškinėga, lõunas Justiniškėsega, idas Fabijoniškėsega, põhjas aga Pavilionysi ja Perkūnkiemisega. Pašilaičiais asub Vilniuse rajooni keskhaigla. Haridust annavad algkool, progümnaasium, leedukeelne gümnaasium ja venekeelne keskkool. Valdavad viie- üheksa- ja kuueteistkorruselised korterelamud, idaosas asub kommertspiirkond. Linnaosa on kujunenud Vilniusega liidetud samanimelise Avižieniai külanõukogus asunud küla aladele. Aastal 1987 asuti sinna rajama arhitekt Kazimieras Rimantas Balėnase kavandatud uut mikrorajooni. Sealse künkliku maastiku tõttu kujundati hoonete vahele ohtralt haljasalasid. Tähtsamad tänavad on saanud nime balti rahvaste muinasusundi ja mütoloogia jumalannade järgi. Pašilaičiai. Visuotinė lietuvių enciklopedija, Kd. XVII (On-Peri). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2010 Vilnijos Vartai
Antoine-Augustin Parmentier

Antoine-Augustin Parmentier (12. august 1737 – 13. detsember 1813) oli prantsuse farmatseut, hügieenik ja agronoom, kes propageeris kartulit Prantsusmaal ja Euroopas laiemalt. Ta algatas esimese kohustusliku rõugevastase vaktsineerimise kampaania, uuris toidusäilitamise meetodeid (sh külmutamist) ja peetidest suhkrutootmist ning asutas pagarikooli. Armee farmatseudina langes ta Seitsmeaastane sõja ajal preislaste kätte vangi. Vanglas toideti teda kartulitega, mis oli tema esimene lähem kokkupuude selle taime mugulatega. Prantsusmaal sel ajal kartuleid ei kasvatatud ja kahtlustati, et need võivad tekitada leeprat, sest kartulimugulate väljanägemine sarnanes leepra käes kannatavate inimeste kahjustustega. Pärast Prantsusmaale naasmist uuris ta toiduainete keemiat. Kui 1770. aasta viljaikalduse järel toimus võistlus, millega otsiti ideid näljahäda vähendamiseks, ja Parmentier võitis selle esseega "Uurimus toitvatest köögiviljadest, mis vajaduse korral suudaksid asendada tavalist toitu", kus ta tutvustas kartuleid. Parmentier' pingutuste tõttu kuulutati 1772. aastal Prantsusmaal kartul söödavaks. Teada on mitmed Parmentier' tegevused kartuli populariseerimisel. Näiteks korraldas ta esinduslikke õhtusööke, kus serveeriti kartuliroogi ja kus osales tuntud inimesi, teiste seas ka Benjamin Franklin, Thomas Jefferson ja Antoine Lavoisier. Tuntuim on aga lugu, mille kohaselt rajas Parmentier kartuliaia, mida päevasel ajal valvati, ja aitas sellega luua kujutlust, et kartulite näol on tegemist millegi väärtuslikuga (samas esineb lugusid, mis seostavad seda sama teguviisi hoopis Preisimaa kuninga Friedrich Suurega). Siiski läks kartuli populariseerimine vaevaliselt ja sellele ei aidanud kaasa ka sajandilõpu revolutsioonilised meeleolud, mille puhul kuningaga seostatud tegevused ei leidnud lihtrahva hulgas poolehoidu. Seda aitas muuta 1794. aastal madame Mérigot' avaldatud kokaraamat "La Cuisinière républicaine", mis tutvustas kartulit tavainimeste toiduna; pärast seda sai taim populaarseks ka revolutsionääride seas. Napoleon I andis talle Auleegioni ordeni. Mitmed kartulipõhised road Prantsusmaal on nimetatud Parmentier' järgi. Ta on maetud Père-Lachaise'i kalmistule ja tema hauaplatsi ääres on kasvatatud tema mälestuseks kartuleid.