laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Peeter Hõrak

Peeter Hõrak (sündinud 11. detsembril 1963 Tartus) on eesti ökofüsioloog. Ta on loomade füsioloogilise ökoloogia professor Tartu Ülikoolis. Peeter Hõrak on lõpetanud Tartu 5. Keskkooli. 1983–1985 läbis ta teenistuse Nõukogude armees. 1989. aastal lõpetas bioloogi-zooloogina Tartu Riikliku Ülikooli. Septembrist 1989 kuni septembrini 1991 oli tööl TA ZBI ornitoloogia laboratooriumis. Seejärel asus doktoriõppesse ja 1995. aastal kaitses doktoritöö loomaökoloogia erialal. Väitekirja teemaks oli "Pathways of selection in avian reproduction: a functional framework and its application in a population study of the Great Tit" ning juhendajaks oli Raivo Mänd. Töötanud Turu Ülikoolis ökoloogilise zooloogia laboris (1993; Kone Foundation'i stipendiaat) ja Uppsala Ülikoolis zooloogia osakonnas (1996). 1998–1999 vanemteadur EPMÜ ZBI zooloogia osakonnas, alates 1999. aasta keskpaigast evolutsioonilise loomaökoloogia vanemteadur Tartu Ülikoolis ja alates 1. veebruarist 2008 samas loomaökoloogia õppetooli loomade füsioloogilise ökoloogia professor. Teadustöö keskendub immuunökoloogia valdkonnale ja loommudelitena kasutatakse selleks rohevinte ning nende sooleparasiite koktsiide. Peeter Hõrak on avaldanud enam kui 50 teaduspublikatsiooni. 2001–2003 oli ajakirja Avian Science toimetaja. 2003. aastast on ajakirja Ardeola ja 2005. aastast Functional Ecology toimetaja. Eesti Vabariigi teaduspreemia 2002. aastal bio-geoteadustes (koos Raivo Männi, I. Otsa ja T. Tammaruga) ning taas samas valdkonnas ja seekord individuaalselt 2013. aastal (uurimuste tsükli "Immuunfunktsioon ja oksüdatiivne stress loomaökoloogilises kontekstis" eest). 2007 Tartu Ülikooli aumärk 2013 Tartu Ülikooli medal Abikaasa Rita Hõrak on TÜ MRI geneetika vanemteadur. Tütar Hanna ja poeg Hans õpivad mõlemad Tartu Ülikoolis. Ta on korp! Ugala vilistlaskogu liige. Peeter Hõrak Eesti Teadusinfosüsteemis Mis on ilu? Miks me haigeks jääme? Kuidas on need küsimused omavahel seotud? Eesti Vabariigi teaduspreemiad Haridus- ja Teadusministeerium 2013. aasta riigi teaduspreemiad määrati kuuele TÜ teadlasele Tartu Ülikool "Tartu Ülikooli aumärgi kavalerid". Tartu Ülikool. Vaadatud 8.12.2022. "Tartu Ülikooli medali kavalerid". Tartu Ülikool. Vaadatud 5.12.2022. "Jorma korrastab oma professori mõtteid" Tartu Postimees, 4. juuni 2009 Eesti teaduse biograafiline leksikon. 1. köide: A–Ki. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2000 Peeter Hõrak Eesti Teadusinfosüsteemis Koduleht "Jorma korrastab oma professori mõtteid" Tartu Postimees, 4. juuni 2009 Peeter Hõrak: Parasiitide roll peremehe (elukäigu) evolutsioonis (õppematerjal)
Eesti filmi andmebaas

Eesti filmi andmebaas (lühendina EFIS) on 2012. aastal veebis avatud elektrooniline filmiandmebaas. Selle eesmärk on põhjalikult kirjeldada Eesti filmipärandit, koguda filmiinfot Eesti filmide, nende tootjate, sisu, teemade, liikide ja žanrite, režissööride, osatäitjate jne kohta ning teha kättesaadavaks võimalikult palju nende filmiteoste ja Eesti filmivaldkonnaga kaasnevat teavet. Filmiteosed on detailselt märksõnastatud, mis võimaldab teabeotsingut paljude sisutunnuste põhjal. Andmebaas avati 2012. aasta 12. detsembril. 2017. aasta alguse seisuga oli andmebaasis rohkem kui 16 200 täis- ja osakirjet alates 1912. aastast Eestis tehtud filmide kohta. Filmiandmebaasi arendati peamiselt aastatel 2011–2022 kindla kava järgi etappide kaupa. Eesti filmi andmebaasi (elektroonilist rahvusfilmograafiat) koostab MTÜ Eesti Filmi Andmebaas, mille asutasid 2007. aasta lõpus ettevõtte F-Seitse filmiprodutsent Reet Sokmann ning Tallinna Ülikooli Balti Filmi- ja Meediakooli meediaosakonna juhataja Hagi Šein, kes kuulusid ka MTÜ juhatusse. EFIS:Ülevaade ja kontakt Koduleht
Sharon Bezaly

Sharon Bezaly (sündinud 1972) on Iisraeli päritolu flötist. Ta elab Rootsis. Bezaly debüteeris solistina 1986. aastal koos Iisraeli Filharmoonia Orkestriga Zubin Mehta juhatusel. Ta lõpetas Pariisi konservatooriumi (Conservatoire National Supérieur de Musique) ning mängis mõnda aega esimest flööti Salzburgi Camerata Academicas. 1997. aastal alustas ta soolokarjääri ning on sestpeale esinenud koos paljude maailma tuntumate sümfoonia- ja kammerorkestritega. Tema instrumentide hulka kuulub firma Muramatsu poolt spetsiaalselt tema jaoks 24-karaadisest kullast valmistatud flööt. Bezalyle on flöödikontserte kirjutanud Kalevi Aho, Sally Beamish, Daniel Börtz, Brett Dean, Sofia Gubaidulina, Anders Hillborg, Christian Lindberg, Uljas Pulkkis, Ge Gan-ru, Mari Takano, Haukur Tómasson ja Zhou Long ning sooloteoseid Daniel Börtz, Fulvio Caldini, Brett Dean, Carl-Axel Dominique, George Flynn ja Hans-Ola Ericsson. Bezaly on salvestanud 24 CD-d Rootsi plaadifirmaga BIS. 2002 Aasta instrumentalist (Klassik Echo) 2003 Aasta noor artist (Cannes Classical Awards) Ametlik koduleht
Amfiboliit

Amfiboliit on sätendav tume moondekivim. Amfiboliit koosneb valdavalt küünekivist ja plagioklassist. Amfiboliit on regionaalmoonde kivim, tekkides sügaval maakoores. Lähtekivimiks on enamasti aluselised vulkaanilised kivimid, näiteks basalt. Seega kuulub amfiboliit metabasiitide hulka. Amfiboliiti on suhteliselt lihtne ära tunda, sest tema peamisel koostisosal, küünekivil, on tugev läige, mis teeb amfiboliidi värske murdepinna sädelevaks. Reeglina ei ole amfiboliidil paljudele moondekivimeile omast suunatud tekstuuri. Värvuselt on amfiboliit must kuni roheline. Amfiboliit on küllaltki tavaline ka Eesti rändkivide seas. Rahvapäraselt tuntakse amfiboliiti ka varesekivina. Amfiboliidifaatsies Amfiboolid
Fosforiit

Fosforiit on kivim, mis sisaldab suures koguses fosforit. Enamasti on tegemist settekivimiga, ning kivimiks peetakse seda reeglina siis, kui selle P2O5 sisaldus on üle 15–20%. Fosforiidilademed on tekkinud enamasti organismide mere põhja settinud jäänustest. Näiteks Eesti fosforiit on tekkinud lingulaatide kodadest. Lingulaadid olid lukuta brahhiopoodid, kes ehitavad oma koja apatiidist. Need olid karbisarnased loomad, kes elasid madalas šelfimeres. Euroopa Liit on kuulutanud fosforiidi strateegiliseks tooraineks. Fosforiit on tähtis maavara, mida leidub ka Eestis. Eestis seda 2023. aasta seisuga ei kaevandata veel.  Pikemalt artiklis Eesti Fosforiit 1920. aastate alguses ehitati Jõelähtme kihelkonda Ülgase asunduse juurde Ülgase fosforiidikaevandus, kus olid fosforiidi tootmiseks allmaakaevandus ja sorteerimistsehh. Toodangu väljaveoks kohandati Koljuotsa kalasadam. Kasuliku kihi paksus kaevanduses oli alla ühe meetri. Toodang sõltus nõudlusest ja oli kuni 10 000 tonni aastas. 1938. aasta märtsis sõlmiti leping Saksamaaga, mille kohaselt tuli Saksamaale tarnida kümne aasta jooksul 33-protsendise toimeainesisaldusega fosforiidikontsentraati P2O5 kuni 340 000 tonni aastas. Ülgase tehnokompleks põles maha 5. detsembril 1938, mille järel kaevandus suleti. Ülgase kaeveõõned kujunesid koobastikuks ja on kaitse all kui nahkhiirte talvituspaik. Eesti-Saksa lepingu realiseerimiseks rajati 1940. aastal uus fosforiiditööstus Maardusse, põhja poole Narva maanteed Kroodi oja paremale kaldale. Kaevanduse aastaseks võimsuseks projekteeriti 370 000 tonni kaevist, ehk 100 000 t kontsentraati (P2O5 = 33%). Maardu allmaakaevandus suleti 1965. aastal ja see täitus veega. 1954. aastal alustati fosforiidi kaevandamist karjääris. Maardla avati põhjapiiril, praegusest Kallavere linnaosast lõunas. 2024. aastal Lääne-Virumaal Aru-Lõuna lubjakivikarjääris on Eesti geoloogiateenistuse tellimusel alustatud fosforiidi testpuurimisi. Umbes 30 meetri sügavusele ulatuvate puuraukude abil peab saama selgemaks, kui väärtuslikud on Toolse maardlas leiduvad maavarad. Fosforiidisõda Oobolusliivakivi Ülgase koopad Ülgase looduskaitseala Pulver, Andres (5. aprill 2023). "Millal fosforiidikopp maasse lüüakse?". www.laanevirumaauudised.ee. Vaadatud 8. aprillil 2023. "Lääne-Virumaal alustati fosforiidi testpuurimistega, 2024". Enno Reinsalu. "Eesti mäendus". Tallinn, TTÜ Kirjastus 2011 ISBN 978-9949-23-075-4 "Lääne-Virumaal alustati fosforiidi testpuurimistega". ERR. 30. september 2024 21:17.
Botnica

Botnica on Eesti jäämurdja ja mitmeotstarbeline varustuslaev, ehitatud Finnyardsi laevatehases Raumas Soomes 1998. aastal. Jäämurdjat kasutatakse talvel Soome lahel ja suvel antakse rendile. 303 miljonit Soome marka maksev laev telliti veebruaris 1997 Finnyardsi laevatehaselt Raumas. Kiil pandi 2. septembril 1997, laev lasti vette 20. veebruaril 1998. 29. juunil 1998 anti valmis laev omanikule üle. Aastail 1998–2012, kuni 24. oktoobril 2012 AS Tallinna Sadam sõlmis lepingu Soome laevafirmaga Arctia jäämurdjat Botnica ostuks, kasutasid seda laeva soome firmad Soome lipu all. Botnica on 96,7 m pikk ja 24,0 m lai, süvisega 8,5 m ja kogumahutavusega 6370. Laeval on 5 tekki. Botnical on 12 Caterpillari diiselmootorit 3512B DITA, mille koguvõimsus on 15,24 MW, laeva kiirus on 16,5 sõlme. Laeva sõuseadme moodustavad 2 ABB Azipodi põtkurit, millest igaühe võimsus on 5 MW. Vööris on 3 Brunvolli põtkurit. Botnica peakraana tõstevõime mereplatvormil töötamiseks on 160 t. Botnica vööris on helikopteri maandumisplats. DNV (inglise keeles) Tallinna Sadam sõlmis lepingu jäälõhkuja Botnica ostuks Tallinna sadam, 24. oktoober 2012  Botnica – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis 50-miljonit eurot maksma läinud jäälõhkuja MSV Botnica jõuab Eestisse enne jõule DELFI, 29. november 2012 Uuele jäälõhkujale loodetakse tööd leida ka välisvetes ERR, 22. veebruar 2013 Jäälõhkujal Botnica on suvisteks töödeks perspektiivi ERR, 2. august 2013 Jäämurdja Botnica naasis sügistorme vältides Kanadast siinseid laevu aitama ERR, 9. november 2018
Nikolai Gurjanov

Nikolai Gurjanov VR II/3 (9. mai 1898 – ?) oli Vene ja Eesti sõjaväelane (nooremleitnant) ja Nõukogude Liidu luuraja. Ta osales Vene sõjaväes esimeses maailmasõjas, sõjavang 1917–1919. Tuli Vabadussõja ajal koos suurtükipatareiga Eesti poole üle, teenis seejärel Sakala partisanide pataljonis ja Katšanovi pataljonis. 1923. aastal kandideeris ta II Riigikogu valimistel, nõudes ametnike arvu vähendamist, Petserimaa valdadeks jagamise küsimuse uuesti läbivaatamist ja lubas õigeusku ja kirikut kaitsta ametnike vahelesegamise eest. Ta elas sel ajal Rootova vallas ja oli Peterburi sõjaväeringkonna staabi luurevalitsuse Pihkva rajooni voliniku resident (varjunimi Bõstrõi). 10. augustil 1923 jõudis ta vahistamise eest põgeneda. Reigo Rosenthal, Marko Tamming. Sõda pärast rahu. Kirjastus SEJS, Tallinn, 2010, lk. 454–455. Nõuk.-Vene spioonid riigikogu rühma liikmete nimekirjast. Vaba Maa, 22. august 1923, nr. 190, lk. 1. Ohvitseride andmekogu
Lembit Verlin

Lembit Verlin (29. oktoober 1917 Kuijõe – 13. aprill 2004 Tallinn) oli eesti helilooja, koorijuht ja pedagoog. Sündis pere kaheteistkümnenda lapsena. Ta õppis Piirsalu algkoolis. Lõpetas 1953. aastal Tallinna Konservatooriumi, kus oli õppinud Jüri Variste dirigeerimisklassis. 17-aastaselt kolis Tallinna, kus töötas esialgu trammikonduktorina ja hiljem trammijuhina. 1939. aastal asus tööle transporditööliste segakoori juhina. Teise maailmasõja ajal juhtis Verlin 300. polgu meeskoori, juhatas meesansamblit ning lõi kaasa Eesti Laskurkorpuse estraadiorkestris. Pärast sõda juhatas Tallinna Toitlustustrusti naiskoori, Vabariikliku Noortemaja segakoori ja kaubandustöötajate naiskoori. Aastatel 1947–1956 oli Eesti Raadio segakoori dirigent. Pikka aega töötas Tallinna haridustööliste naiskooriga. Lembit Verlin töötas Tallinna Pedagoogilises Instituudis (õppejõuna aastast 1955) ja Eesti Muusikaakadeemias (aastast 1974 professor, aastast 1994 emeriitprofessor). Aastatel 1960–1975 oli Verlin üldlaulupidude üldjuht ning 1980. ja 1985. aastal aujuht. 1957 Eesti NSV teeneline kunstitegelane Piiskoppel, Hele-Mall (27. oktoober 1967). "Lembit Verlin". Sirp ja Vasar. Vaadatud 31.12.2020. ERR arhiiv Rahvakunstnikud: Lembit Verlin
Karl Leinus

Karl Leinus (29. august 1889 Ähijärve, Vana-Antsla vald – 19. veebruar 1968 Tallinn) oli eesti koorijuht ja pedagoog. Leinus sai alghariduse Kaika kihelkonnakoolis, seejärel astus Riia vaimulikku seminari. Õppis muusikat Vilniuses, 1912. aastal lõpetas laulu-muusika õpetajate kursuse Hersoni muusikakoolis. 1913–1915 õppis muusikat Moskvas ja Peterburis, 1916. aastal sooritas eksami koorijuhi kutse saamiseks keiserlikus kapellis. Aastatel 1917–1924 oli Tallinna linna XIX ja XII algkooli juhataja, 1924. aastast muusikaõpetaja Tallinna koolides. 1913–1917 juhatas Leinus Tallinna karskusseltsi Valvaja koori. 1919. aastal asutas Tallinnas lastekoori "Laulu lapsed"; mida juhatas 1925. aastani. Aastatel 1919–1928 juhatas Põhjala koori ning 1929. aastast segakoori Raudam. Vabadussõjast võttis K. Leinus osa Tallinna Kooliõpetajate roodus. 1958. aastast kuni surmani oli Karl Leinus vanade revolutsionääride lauluansambli ühiskondlik juhendaja. Aastatel 1950–1965 oli Karl Leinus üks üldlaulupidude üldjuhte (lastekooride ja vene kooride üldjuht) ja 1962. aasta noorte laulupeo vene kooride üldjuht. 1967. aasta noorte laulupeol oli ta aujuht. 1950 Eesti NSV teeneline kunstitegelane 1955 Eesti NSV rahvakunstnik "Muusikategelane Karl Leinus 50-aastane". Uus Eesti. 28. august 1939. "Kunstitegelaste autasustamine". Sirp ja Vasar lk 3. 4. november 1955. Elisabeth Gross. Meelespea. Kultuur ja Elu, 1977, nr. 3, lk. 18–21. "I NOORTE LAULUPIDU (1962)". laulupidu.ee. Vaadatud 11.01.2021. "II NOORTE LAULUPIDU (1967)". laulupidu.ee. Vaadatud 10.01.2021. "Karl Leinus - 90" – ERR Digihoidla (1979)
Rannamõisa maastikukaitseala

Rannamõisa maastikukaitseala asub Harjumaal Harku vallas. Rannamõisa pank võeti kaitse alla 1959. aastal. Uus kaitse-eeskiri kinnitati 2000. aastal. Kaitseala väärtusteks on Rannamõisa pank ja kõrgel pangal (30–32 m) asuv klindipealne loomets ning pangaalune allikalise veerežiimiga pangamets. Kaitseala koosseisus on ka Tilgu koopad ja liivakivipaljand. Paljand on alamordoviitsiumi Türisalu kihistu Tabasalu kihistiku stratotüübiks. Kaitseala pindala on 65 ha. Tilgu koopad Tilgu pank Tilgu pank Eesti kaitsealade loend [1] [2]
Walker, Texase korravalvur

"Walker, Texase korravalvur" ("Walker, Texas Ranger") on USA kriminaalsari. Sarja toodeti aastatel 1993–2001. Sari sai väga populaarseks ja seda on näidatud rohkem kui 100 riigis üle maailma. Eestis on sarja näidanud Kanal 2 ja Kanal 12. Chuck Norris – Texase korravalvur Cordell Walker on endine merejalaväelane. Ta on lisaks Vietnami veteran ja võitluskunstide õpetaja. Clarence Gilyard – Texase korravalvur James "Jimmy" Trivette, Walkeri paarimees ja parim sõber. Sheree J. Wilson – Tarranti maakonna aseprokurör Alexandra "Alex" Cahill-Walker, Walkeri tüdruksõber ja hiljem abikaasa. Noble Willingham – pensionil korravalvur C.D. Parker, Walkeri sõber ja kunagine paarimees, kes pärast pensionile minekut hakkas baari pidama. Nia Peeples ja Judson Mills – Texase korravalvurid Sydney "Syd" Cooke ja Francis Gage. Floyd Westerman – Ray Firewalker, kasvatas Walkeri pärast vanemate surma üles.
Endel Reinpõld

Endel Reinpõld (4. juuli 1926 Annikvere – 29. oktoober 2012 Viimsi) oli eesti skaudiliikumise aktivist, eestluse säilitaja eksiilis. Skm. Endel Reinpõld 4. juuli 1929 – 29. oktoober 2012
Evaporiidid

Evaporiidid on settekivimid, mis moodustusid väga soolasest veest välja kristalliseerunud mineraalidest (sooladest). Tuntuim evaporiit on kahtlemata kivisool, mis mineraalina on haliit ja mida me tunneme tavalise lauasoolana (NaCl). Levinumad on aga mineraalid kips (CaSO4*H2O) ja anhüdriit (CaSO4). Laia levikuga on ka kibeda maitsega sülviin ehk kaalisool (KCl). Evaporiitide tekkeks on vaja kuiva ja kuuma kliimat. Tuntud evaporiitide tekkekohaks on tänapäeval näiteks Garabogazi laht. Et tekiksid suured evaporiidilademed, peab nende ladestumiskohta olema pidev ja aeglane soolase vee juurdevool, sest merevee aurutamisel jääks järgi suhteliselt õhuke soolakiht. Maailmas on aga teada evaporiidilademeid, mille paksus ületab kilomeetrit, näiteks Vahemere-alustes settekivimites. Eriti intensiivsed evaporiitide tekke perioodid on olnud kambrium, perm, juura ja miotseen. Ehkki evaporiidid on soolad, ei tohi sellest teha järeldust, et kõik soolad on evaporiidid. Näiteks kaltsiumkarbonaat, millest koosneb lubjakivi, on samuti sool, kuid ta ei setti veekogude põhja mitte keemiliselt, vaid pigem biokeemiliselt ehk läbi organismide. Eestile lähimad evaporiidilademed, mis koosnevad kipsist, on endisel Eesti territooriumil Setumaal.
Ardooie loss

Ardooie loss (hollandi Kasteel van Ardooie, varem tuntud ka kui Castillo de Jonghe d'Ardoye) on loss Belgias Lääne-Flandria provintsis Ardooie vallas. Ardooie loss ehitati aastatel 1780–1781 (uus)klassitsistlikus stiilis. Eravalduses olev lossikompleks paikneb 28 hektaril, on alates 1984. aastast kultuurimälestisena kaitse all ega ole avatud külastajatele. De Inventaris van het Bouwkundig Erfgoed (hollandi keeles)
Piusa raudteejaam

Piusa raudteejaam on raudteejaam Võru maakonnas Võru vallas Piusa külas. Läbi Piusa kulgeb Valga–Petseri raudteelõik, mis valmis 1889. aastal osana Riia-Pihkva-Peterburi raudteest. Tänu 2011. aastal valminud Koidula raudteejaamale sai võimalikuks Tartu–Koidula rongiliini pikendamine Piusani, mis teostus alates 2012. aasta suveperioodist, kui Piusal valmis uus lühike perroon. Varem sõitsid reisirongid läbi Piusa viimati 2001. aastal (liinil Valga–Veski). Piusa raudteejaamale eelnes sellel liinil Valga poolt tulles Tuderna raudteepeatus ja järgnes Veski raudteepeatus. Jaamas asuvad pöörmed ja kõrvalteed ning võib toimuda ka kaupade rongidele ning neilt maha laadimine. Piusa raudteejaam rajati 1930. aastatel seoses liivakaevandusega. Valmimise ajal jäi jaam Orava valda. Esialgne jaamahoone hävis II maailmasõjas. Uus kergete modernismi sugemetega stalinistlikus stiilis jaamahoone valmis 1961. aastal. Ülimadala kelpkatusega hoone ehitati tüüpprojekti järgi sarnaselt Mustjõe, Reola, Veriora ja muude jaamahoonetega. Piletimüük lõpetati jaamahoonest 1990. aastate keskpaigas. Hoone on praeguseks renoveeritud ning alates 2003. aastast tegutseb seal keraamikaateljee Piusa Savikoda Raudteejaama lähedal asuvad Piusa koopad, liivamaardla ja külastuskeskus. Piusa jaamast vaatega Valga suunal, esiplaanil väljasõidufoorid Piusa jaama kõrik Edelaraudtee reisirong (DR1B) aastal 2013 Stadler FLIRT tüüpi rong Piusal Piusa jaamahoone, kus alates 2003. aastast tegutseb keraamikaateljee nimega Piusa Savikoda Postimees: "Alates pühapäevast sõidab rong taas Piusale", 24.05.2012 VALGA - PETSERI - IRBOSKA; Eesti Raudteeajaloo Selts Piusa jaama tehnokorraldusakt[alaline kõdulink]; AS Eesti Raudtee Nii kujunes meie kodukoha maastik; Töörahva Elu : EKP Võru Rajoonikomitee ja Võru Rajooni Rahvasaadikute Nõukogu häälekandja, nr. 55, 11. mai 1961 (DIGAR) ERR: "Reisirongiliikluse taastamine Kagu-Eestis on andnud esimesi tulemusi" 18.06.2012 Pilte Piusa raudteejaamast; Baltic Trains Picture Gallery Maahommik: 216; ERR Videoarhiiv Piusa Savikoda Leele Välja: Raudteearhidektuur; Tallinn 2012 Piusa raudteejaam; pskovrail.ru (vene keeles) Infot jaama kohta; fotod (vene keeles)
Alar Sikk

Alar Sikk (sündinud 4. jaanuaril 1966 Võrus) on eesti alpinist. Ta on esimene eestlane, kes jõudis maailma kõrgeima mäe Džomolungma tippu 22. mail 2003. Sikk on ühtlasi esimene eestlane, kes on käinud Seitsme tipu klubi kõigil 7 eri paigus asuvail mäetipul. Priit Melnik: "Alarile võib igas olukorras loota. See ongi alpinismis kõige olulisem. Tema on üks väheseid kaaslasi, kellega ma mägedes, kus igal sammul võib varitseda oht, pikemalt mõtlemata luurele läheks." 2003 Postimehe aasta inimene 2003 J. K. Alpinismiklubi rändauhind parimale alpinistile (tipputõus Everestile) 2004 Eesti Vabariigi spordipreemia (Mount Everesti vallutamise eest) 2004 Eesti Punase Risti III klassi teenetemärk 2008 J. K. Alpinismiklubi rändauhind parimale alpinistile (Seitsme tipu klubi 7 tipputõusu) Siku intervjuu. 11.02.2008. blogspot.com.ee Teoksil. jkalpiklubi.ee Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee).  Alar Sikk – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Mari Sarv: "Alpinist Alar Sikk mägedest ja Võrust" Eesti Päevaleht, 23. märts 2013
Vêves'i linnus

Vêves'i linnus (prantsuse keeles Château de Vêves ja hollandi keeles Kasteel van Vêves) on keskaegne linnus Belgias Namuri provintsis Houyet' vallas. Linnust peetakse üheks kaunimaks Belgia keskaegseks linnuseks kõrvuti Bouilloni, Beerseli, Corroy', Genti, Horsti ja Lavaux' linnusega.  Vêves'i linnus – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Koduleht Belgia keskaegsed linnused: Vêves'i linnus Vêves'i linnus (inglise keeles)
Uniformism

Uniformism (inglise uniformitarianism) on printsiip, mille kohaselt maailma täna mõjutavad loodusseadused on universaalsed ehk ajas muutumatud. Uniformismi võib sõnastada väga mitmeti. Printsiip omab tähtsust selliste teaduste jaoks, kus on tegemist väga pikkade ajavahemike jooksul toimunud sündmuste mõistmisega. Seega siis peamiselt geoloogia, paleontoloogia ning astronoomia. Uniformismiprintsiibi loojaks peetakse briti geoloogi James Huttonit, kes sõnastas selle järgnevalt: No vestige of a beginning, no prospect of an end (pole mingit märki algusest, mitte mingit väljavaadet lõpule). Hutton pidas siin silmas kivimite ringet, mis toimub aeglaselt, kuid pidevalt ning ilma nähtava alguse ning lõputa. Briti geoloog Archibald Geikie sõnastas uniformismi nii: the present is the key to the past (tänapäev on võtmeks mineviku mõistmisel). Selle lause tegi tuntuks ning geoloogias tänaseni kuulsaks Charles Lyell, keda seetõttu mõnikord ekslikult uniformismi rajajaks peetakse. Terminid "uniformism" ning selle antonüümi "katastrofism" mõtles välja William Whewell 1831. aastal, et anda nimed erinevatele geoloogilistele nägemustele, mille tuntuimad esindajad olid vastavalt Hutton ja Georges Cuvier. Geoloogias mõistetakse uniformismi tihti nii, et minevikus toimunud geoloogilised sündmused ei erine tänapäevastest ei iseloomu ega ka intensiivsuse poolest. Eeldatakse, et Maa geoloogiline ehitus on pika ning aeglase arengu tulemus. Üldjoontes see nii ongi, kuid paljud geoloogilised sündmused on oma iseloomult pigem hetkelise kui pikaaegse mõjuga (maavärinad, vulkaanipursked, impaktsündmused jne). Seetõttu on pikalt diskrediteeritud seisuses olnud katastrofism vähemalt mingil määral õigeks tunnistatud. Tõde, nagu tihti juhtub, on kusagil vahepeal. Vanemas, eelkõige kontinentaalse Euroopa kirjanduses on uniformismi nimetatud ka aktualismiks.
Ellamaa raudteepeatus

Ellamaa raudteepeatus oli raudteepeatus Harju maakonnas Saue vallas Ellamaa külas. Läbi Ellamaa kulges kuni 2004. aastani Keila–Haapsalu raudtee. Ellamaa raudteepeatusele eelnes Keila poolt tulles Turba raudteejaam ja järgnes Metsa raudteepeatus. Endise peatuse juurde viib Ellamaa jaama tee. 2024. aastaks oli plaanis taastada Turba–Risti raudteelõik, mis omakorda oleks olnud osa Tallinna–Haapsalu raudteeliini taastamisprotsessist. Selle käigus kavandati rongipeatuse taastamist ka Ellamaale. Ellamaa raudteejaam rajati samanimelise küla juurde. 1914. aastal ehitati möödasõidutee ja jaama kasutati vahejaamana. Jaamahooneks kasutati algul käigust kõrvaldatud kolmanda klassi reisivagunit. Õige jaamahoone ehitati 1920. aastatel. 1980. aastate alguseks oli jaama tegevusest järele jäänud vaid piletimüük. 1983. aastaks oli endisest jaamast kujunenud raudteepeatus. Raudtee kaguküljel asetsenud jaamahoone lammutati 1990. aastail. Nüüd on hoonest säilinud üksnes vundament. Praegu asub vanal raudteetammil Läänemaa Tervisetee. Raudteelõik Ristini peaks valmima 2024. aasta lõpuks; Läänlane, 16.06.2022 Haapsalu raudtee projekt saab tänavu valmis; Majandus, 04.01.2022 Arved Duvin. Lugusid raudteedest Eestimaal. Lk 99. Lagunemisprotsessi 25. juubeliaastapäev; Eesti Raudteelane : Eesti Raudtee Valitsuse ja Ametiühingu Vabariikliku Komitee häälekandja, nr. 29, 11. märts 1958 (DIGAR) FOTO: Ellamaa jaam, 1920. a. lõpp või 1930. a. algus; muis.ee EVR Kaart # Ellamaa, invent. aeg 14.06.2004
Bossensteini linnus

Bossensteini linnus (hollandi Kasteel Bossenstein), ka Halmaleshof või Allemanshof, on keskaegne linnus Belgias Antwerpeni provintsis Broechemis. Veega täidetud vallikraaviga ümbritsetud linnust on esmamainitud 1346. aastal. Pärast otsese kaitsefunktsiooni lõppemist on linnus osaliselt ehitatud ümber lossiks.  Bossensteini linnus – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Bossensteini linnus (inglise keeles) De Inventaris van het Bouwkundig Erfgoed