laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Laekvere vald

Laekvere vald oli vald Lääne-Virumaal. Laekvere vallavanem oli Aarne Laas. Vallas oli Laekvere alevik ja 18 küla (sulgudes elanike arv seisuga 20. aprill 2006): Alekvere (26), Arukse (27), Ilistvere (5), Kaasiksaare (37), Kellavere (8), Luusika (0), Moora (141), Muuga (276), Paasvere (209), Padu (49), Rahkla (172), Rajaküla (78), Rohu (68), Salutaguse (29), Sirevere (22), Sootaguse (2), Vassivere (36), Venevere (169). Laekvere vald moodustati 1992. aasta 9. aprillil. 2017. aastal ühines Laekvere vald Vinni vallaga. Maakatastri statistika, vaadatud 26.03.2020. Statistikaamet, vaadatud 30.05.2017. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator Siseministeerium: Kohalike omavalitsuste juhid 2014. a. jaanuari seisuga, vaadatud 17. oktoober 2014 Ida-Viru maakonna Aseri, Maidla, Mäetaguse ja Sinimäe valla, Lääne-Viru maakonna Kaarli, Kadrina, Laekvere, Rakke, Rägavere ja Simuna valla ning Pärnu maakonna Audru valla omavalitsusliku staatuse kinnitamise kohta (vastu võetud 09.04.1992) Laekvere vald
Part

Part (Anas) on haneliste seltsi kuuluv perekond veelinde. Perekonda kuulub umbes 40–50 liiki. Partidel on jässakas keha ja lame nokk. Neil esineb soolist dimorfismi: emased on isastest väiksemad; isaslinnud on erksama värvusega, nende pea ja kaelapiirkond on rohekas-sinine, emaste sulestik on pruunikas.  Pikemalt artiklis Kodupart Mõned pardiliigid on aegade jooksul kodustatud, neist ja nende ristandeist on aretatud kodulinnutõuge. Enamik tänapäevaseid parditõuge pärineb sinikael-pardist (Anas platyrhynchos), kodustatud on ka muskuspart (Cairina moschata). Eestis ei ole pardikasvatus kuigi levinud. luitsnokk-part piilpart rägapart rääkspart sinikael-part soopart viupart
Jõgeva Muusikakool

Jõgeva Muusikakool on lastemuusikakool Jõgeva maakonnas Jõgeva linnas. Jõgeva Lastemuusikakool alustas tööd 1957. aastal 51 õpilasega, keda juhendas kuus õpetajat. Muusikakool asus kõigepealt tolleaegse apteegimaja teisel korrusel. Ajapikku tuli juurde nii õpilasi, õpetajaid kui ka erialasid ning ruumioludki läksid lahedamaks: esimese õppeaasta neljandaks veerandiks kolisid Kingissepa (praegu Suur) 12 üürnikud välja ning muusikakool sai maja enda kätte. 1960. aastal ehitati sellele külge mitu korda ruumikam juurdeehitis, mille alumine korrus läks raamatukaupluse ja ülemine muusikakooli käsutusse. 1992. aastal sai maja põhjalikult rekonstrueeritud ning muusikaõpinguteks kohandatud. 2008. aastal liideti muusikakooliga Jõgeva Kultuurikeskuse huvikool ning moodustati muusikakooli huviõppeosakond, kus saab õppida laulu, tantsu ja pillimängu. 22. aprillil 2011 avati koolis Alo Mattiiseni klaveriklass. 2012. aasta sügisel õppis muusikakoolis 175 õpilast, neist 94 põhiõppe- ja 81 huviõppeosakonnas. 2012. aasta seisuga oli kooli lõpetanud 51 lendu ja välja antud 486 lõputunnistust. Jõgeva Muusikakoolis saab õppida järgmistel erialadel: klaver, viiul, kitarr, akordion, flööt, plokkflööt, saksofon, klarnet, eufoonium, löökpillid. Koolis tegutsevad rahvamuusikaansambel ja puhkpilliorkester. 1957–1986 Elvi Kotkas 1986–1996 Enno Heinmaa 1996–1997 Marina Vou 1997–2000 Kersti Varrak alates 2000 Merike Katt Jõgeva Muusikakooli lõputunnistuse nr 1 sai hilisem muusikateadlane Ene Pilliroog. Kooli igast lennust on võrsunud neid, kes praegu on muusikamaailmas tegevad õpetajate, interpreetide või muusikateadlastena. Jõgeva Muusikakoolis õppinutest on Eesti muusikaelus tuntud näiteks Heiki Kalaus, Vello Sakkos, Olavi Sild, Valter Jürgenson, Endel Nõgene, Margit Peil, Raul Vaigla, Ülo Mälgand, Kalle ja Indrek Tetsmann, Raul Rink, Tiit Käosaar, Alo Mattiisen ja Hele Kõrve. Fakte Jõgeva Muusikakoolist. Vooremaa, 01. detsember 2012, lk 5 Ajalugu. Jõgeva Muusikakooli koduleht. Vaadatud 06.12.2012 Koduleht
Arara vald

Arara on vald Brasiilias Paraíba osariigis. https://www.ibge.gov.br/estatisticas/sociais/populacao/22827-censo-demografico-2022.html?edicao=37225, vaadatud 24.10.2023.
Hinge passioonid

"Hinge passioonid" (pr Les passions de l'âme) on René Descartesi kolmeks osaks jaotatud teaduslik käsitus inimemotsioonidest, nende põhjustest, mehaanikast, toimest ja tulemitest. Teos sisaldab ühtlasi osutusi Descartesi moraalifilosoofiale. Anti esmakordselt välja Amsterdamis 1649. Mõned uurijad oletavad, et Descartesil ei õnnestunudki trükisega tutvuda, sest talvel puudus laevaühendus Hollandi ja Rootsi vahel. Kuigi passioonide temaatika kasvas välja kirjavahetusest Böömimaa Elizabethiga, "Talvekuningas" Friedrich I ja Elizabeth Stuarti vanima tütrega, on kirjavahetuse ja selle traktaadi puhul tegemist kahe eripalgelise tekstikorpusega. Traktaadis püüab Descartes anda seletuse keha ja vaimu vaheosa, passioonide, mis teatavad kehale mõtetest ja vaimule kehast, loomusest. Elizabeth juhtis kahe substantsi (res cogitans ja res extensa) vastastikule üleminekule inimkehas teravalt tähelepanu. "Les Passions de l’âme" prantsuse Vikitekstides René Descartes, The Passions of the Soul, tõlkija Stephen H. Voss, 1989, Google'i raamat veebiversioon (vaadatud 10.04.2014) (inglise keeles)
Trumm

Trumm on akustiline löökpill, mis koosneb vähemalt ühest elastsest membraanist, mis on pingutatud ümarale puust või metallist raamile. Trummi mängitakse sõrmede või pulkadega. Trumminaha puudutamine paneb selle võnkuma. Membraani võnkumine kandub üle sellega kokku puutuvale õhule ja paneb sellegi võnkuma. Õhu võnkumist tajub inimene helina. Trumme mängivat inimest nimetatakse trummariks. Trumm on tuntud peaaegu kõigis kultuurides. Löökriistad on maailma vanimad muusikariistad ja trummide põhiehitus ei ole aastatuhandete jooksul palju muutunud. Maailma vanimad seni leitud trummid pärinevad Mesopotaamiast 6. aastatuhandest eKr. Samasse aega kuuluvad Lõuna-Ameerikast leitud koopajoonised trummidest. Määrimaalt on leitud 5. aastatuhandest eKr pärit trumme. Vana-Egiptusse jõudsid trummid 4. aastatuhandel eKr. Trummide pikast ajaloost kõneleb ka trummide väga suur vormirikkus eri rahvaste kultuuris. Antiikajal ei kasutatud löökpille sõjaväes, seal olid üksnes puhkpillid. Vana-Kreekas kasutati raamtrummi tümpanoni peamiselt orgialikes kultustes. Vana-Roomas kasutati tümpanoni lava- ja ajaviitemuusika esitamiseks. Sõjaväes hakati trumme kasutama kõigepealt Hiinas. Näiteks on teada, et 684 eKr otsustas trummide mõju sõdurite moraalile suure lahingu tulemuse. Euroopas võeti trummid sõjaväes kasutusele araablaste eeskujul. Eurooplased tutvusid araablaste trummidega Hispaanias ja Palestiinas. 16. sajandi Inglismaal olid trummid juba laialt kasutusel Inglismaa jala- ja ratsaväes. 17. sajandil edastati Inglismaal sõduritele trummidega signaale "Tähelepanu!", "Rivistuda!", "Valmisolek", "Marss!", "Rünnakule!" ja "Taganeda!". Sümfooniaorkestri koosseisu kuuluvad suur ja väike trumm ning kaks timpanit. Aafrikas kasutati mõnel pool trumme teadete edastamiseks, sest trumm suutis teha valjemat heli kui inimene ning trumm ei väsi karjudes ära. Eriti soodne on see nendes keeltes, mis kasutavad sõnade tähenduse määramiseks helikõrgust. Sel moel, kuigi trummiga ei anta edasi täis- ja kaashäälikuid, vaid üksnes helikõrgust, on sõnum ikkagi mingil määral mõistetav. Samas nõuab see sõnade asemel tervete lausete edastamist, et üksikute sõnade tähendus oleks äraarvatav. Ühest küljest nõuab trummide keelest arusaamine kuulajalt õppimist, aga teiselt poolt kasutavad ka trummarid meetodeid selleks, et üksnes helikõrguse abil teavet korralikumalt edastada. Trumme, eriti käsitrumme kasutatakse palju muusikateraapias, sest need on odavad ja muusikahariduseta inimesel on trummiga lihtsam heli tekitada kui näiteks puhkpilliga. Trummikomplekt Elektrooniline trumm Antiigileksikon, 2. kd., lk. 18 "A ja O". Tallinn, "Valgus" 1987, lk. 322 James Gleick. Informatsioon. Ajalugu. Teooria. Uputus, Äripäeva kirjastus: 2014. ISBN 9789949523320 Verni Leivak. Doktor Jõgioja trummikliinik 12. aprill 2008 Postimees
Aburukuwa

Aburukuwa on Ghanast pärit silindrikujuline löökpill. See on nime saanud linnu järgi, mille häält see jäljendab. Foto, helinäide
Toora

Toora (heebrea: תורה tora 'õpetus') on viie Moosese raamatu koondnimetus (vrd pentateuh). Judaismi kanoonilise kirjavara alusteos, usuõpetuse pärimuslikkuse seaduse lähtealus. (Ülekantult kogu Vana Testament, ka kogu juudi usuline kirjavara, nn Seaduse raamatud). 1. Moosese raamat: Genesis (Gn) = 'algus'. Alglood ja patriarhide lood (Aabraham, Iisak, Joosep). 1-11p Alglood. 12-50p Peavanemate lood: a) 12-25p Aabrahami, b) 26-36p Jaakobi, c) 37-50p Joosepi lood. 2. Moosese raamat: Exodus (Ex) = 'väljarändamine'. Lood Moosesest, Egiptuse orjapõlvest pääsemisest ja 40-aastasest kõrberännakust. Dekaloog (10 käsku). 1-6p Moosese isik. 7-20p Moosese töö (19-20 “Kümne sõna” andmine) 25-40 seadus: a) 21-23 Lepingu raamat b) 24 Lepingu kinnitamine c) 25-40 Eeskirjad preestriameti, ohvrite ja usukommete kohta. 3. Moosese raamat: Leviticus (Lv) = 'Leevide seadused'. Raamat sisaldab eeskirju preestritele ja religioossetele talitustele. a) 1-7 Ohvri seadus b) 8-10 Preestri seadus c) 11-15 Puhtuse seadus. d) 16 (23. 25) Pühade kord e) 17-26 Pühaduse seadus f) 27 tõotused. 4. Moosese raamat: Numeri (Nu) = 'arvud', rahvaloenduse materjal, statistika. Lood rännakust Siinailt Moabini. a) 1. 26. rahvalugemine b) 2-9. 15. 17. 18. 24-31 Mitmesugused eeskirjad c) 10-14. 20-24 32. 33 kõrbeteekonna sündmused... 5. Moosese raamat: Deuteronoomium (Dt) = 'teine seadus'. Tagasivaade käidud teele, Moosese kõned ja surm. 12-26p Seaduse raamat. Septuaginta (LXX) on vana testamendi tõlge kreeka keelde diasporaa (hajala) juutidele. Toora tõlgiti 3. sajandil Egiptuses, ülejäänud tekstid lisandusid hiljem. Moosese seadus
Pentateuh

Pentateuh (ka pentateuk 'viie kirjakeeriku raamat'; kr pentateuchos) ehk viisraamat ehk Toora on piibli esimese viie Moosese raamatu kreekakeelne koondnimetus. Richard Simon (1638–1712) jõudis oma raamatus "Histoire critique du Vieux Testament" ("Vana Testamendi ajalooline kriitika") ja Baruch Spinoza (1632–1677) väitis oma teoses "Tractatus Theologico-Politicus" ("Teoloogilis-poliitiline traktaat"), et Moosese raamatud ei ole Moosese kirjutatud. Moosese raamatutes leiduvad vastuolud kronoloogias, kordused jms kõnelevad Spinoza meelest selle vastu, et raamatul on olnud üks autor. Tänapäeval endastmõistetavaks peetud seisukohad ei olnud aga endastmõistetavad 17. sajandil. 1678. aastal hävitas Pariisi timukas Prantsusmaa kardinali käsul avalikult Simoni "Vana Testamendi ajaloolise kriitika" ning 1656. aastal heideti Spinoza "ketserlike seisukohtade" avaldamise pärast juudi kogudusest välja. Kuid oma töödega panid Simon ja Spinoza ise seda teadmata aluse Piibli kirjanduskriitikale, mis on teadusliku piibliuurimise oluline osa kuni tänaseni. Toora Jaan Lahe. Võitlus õige piiblitõlgenduse pärast. Kristlike piiblitõlgenduste ajalugu, 3. osa: uusaeg. 31. mai 2013.
Laurie Aarons

Laurence Aarons (Laurie Aarons; 19. august 1917 – 7. veebruar 2005) oli Austraalia poliitik, Austraalia Kommunistliku Partei rahvuslik sekretär 1965–1976. Ta imetles Palmiro Togliattit ning pooldas Nikita Hruštšovi ja Alexander Dubčeki reforme. 1970. aastatel sai temast eurokommunist. Ta sündis Sydney kommunistliku partei tegelase ja Hispaania kodusõja veterani Sam Aaronsi pojana. Ka Laurie vend Eric Aarons oli juhtiv kommunist. Aaronsite perekond oli Saksa juudi päritolu. Laurie astus teismelisena kommunistlikku parteisse ja temast sai aktiivne ametiühingutegelane. Teise maailmasõja ajal jäeti Aarons julgeolekukaalutlustel sõjaväeteenistusse võtmata. Selle asemel tegutses ta sõjaväes teenivate kommunistliku partei liikmete büroos. Sõjaaeg ja sõjajärgsed aastad olid Austraalia Kommunistliku Partei õitseaeg. Parteid juhtis Lance Sharkey, kes oli ametisse pandud Kominterni poolt 1930. aastal. 1950. aastatel hakkas liikmete arv vähenema ning Sharkey vananedes hakati teda kritiseerima. Aarons juhtis nooremate parteifunktsionääride gruppi, kes pooldasid juhivahetust ja partei joone muutust. Nad imetlesid Itaalia Kommunistliku Partei juhti Palmiro Togliattit ja said tuntuks "itaallaste" nime all. Pärast Hiina-Nõukogude lõhet 1960. aastate alguses Austraalia Kommunistlik Partei lõhenes ning Aaronsist sai Nõukogude-meelse enamuse juht. 1965. aastal astus Sharkey lõpuks tagasi ning Aaronsist sai tema järel partei rahvuslik sekretär. Ta toetas Nikita Hruštšovi liberaliseerimispoliitikat Nõukogude Liidus ning pärast Hruštšovi kukutamist oli ta Nõukogude juhtkonna poliitika suhtes aina kriitilisem. Aastal 1968 tervitas ta Alexander Dubčeki "Praha kevadet" Tšehhoslovakkias ning kritiseeris ägedalt Tšehhoslovakkia okupeerimist augustis 1968. Maailma kommunistlike parteide nõupidamisel pidas ta kõne, mis oli väga kriitiline Tšehhoslovakkiasse sissetungi ja Leonid Brežnevi aegse Nõukogude Liidu poliitika suhtes üldse. 1970. aastatel hakkas Austraalia Kommunistlik Partei pooldama eurokommunismi, loobus leninismist ja demokraatlikust tsentralismist ning püüdis moodustada Vietnami sõja vastases liikumises osalevate vassakjõudude ühisrinnet. Parteil ei õnnestunud siiski värvata 1960. ja 1970. aastate uute vasakpoolsete seast palju uusi liikmeid ning selle liikmeskond ja mõjujõud vähenesid jätkuvalt. Aastal 1976 astus Aarons rahvusliku sekretäri kohalt tagasi, kuid jäi partei mõjukaks liikmeks kuni partei laialiminekuni 1991. Vanaduspõlves Maianbaris Uus-Lõuna-Walesis lõi Aarons vaatamata halvale tervisele kaasa kohalikus poliitikas ning kirjutas raamatuid ja artikleid. 1944. aastal abiellus ta Carole Arkistalliga, kellega tal sündis kolm poega: kommunistliku partei tegelane Brian Aarons, tuntud ajakirjanik Mark Aarons ja John Aarons. Eric Aaronsi nekroloog
Pleuraõõne dreen

Pleuraõõne dreen on 4–9 mm läbimõõduga painduv silikoontoru, mis asetatakse roiete vahelt rindkere õõnde. Protseduuri eesmärk on pleuraõõnde kogunenud õhu ja vedeliku (kaasa arvatud vere, mäda ja muu) eemaldamine. Pleuraõõne dreneerimine. Tartu Ülikooli kliinikumi veebileht (vaadatud 29.02.2008)
Põiend

Põiend (ladina keeles bulla, inglise keeles bleb) on suur, tihti poolkerakujuline, enamasti läbipaistva seerumilaadse vedelikuga täidetud vill. Põiendid võivad moodustuda mitmesugustes kehakudedes erisugustel põhjustel, näiteks nahal külmakahjustuse korral.
Semiotica

Semiotica on maailma keskseks semiootikaalaseks teaduslikuks väljaandeks kujunenud teadusajakiri. See on asutatud aastal 1969. Võrdlemisi mahukas (nt 2000–2007 on ilmunud igal aastal viis köidet, ehk ligikaudu 2000 lk aastas). Semiotica on Rahvusvahelise Semiootika Assotsiatsiooni teadusajakiri, seda annab välja kirjastus Mouton de Gruyter. Ajakirja eelkäijaks oli aastail 1967–1968 semiootikasektsioon ajakirjas Social Science Information. Ajakirja peatoimetajad: Thomas Sebeok (1969–2001) Jean Umiker-Sebeok (2002–2004) Marcel Danesi (2004–) Ajakirja kolleegiumi (editorial committee) on Eestist kuulunud Juri Lotman (1969–1993). Alates aastast 2004 on toimetuse kolleegiumi liikmed Myrdene Anderson, Jeff Bernard, Paul Cobley, John Deely, Umberto Eco, Adrían Gimate-Welsh, Anne-Marie Houdebine, Kalevi Kull, Frank Nuessel, Jerzy Pelc, Susan Petrilli, Roland Posner, Eddo Rigotti, Linda J. Rogers, Eero Tarasti ja Bill Thompson. Kaastoimetaja on Paul Perron ning raamatuülevaadete toimetajad Claudio Guerri, Frederik Stjernfelt ja Kim Sung-do. Ajakirja erinumbri, mis oli pühendatud Jakob von Uexküllile, (2001, kd 134, nr 1–4), pani külalistoimetajana kokku Kalevi Kull. Sign Systems Studies Ajakiri kirjastuse kodulehel
Aacheni kongress

Aachenis on toimunud mitu rahvusvahelist diplomaatilist kongressi: Aacheni kongress (1668) lõpetas Prantsusmaa ja Hispaania vahelise Devolutsioonisõja, töötades välja Aacheni rahulepingu Aacheni kongress (1748) määras Austria pärilussõja rahutingimused (Aacheni rahu) Aacheni kongress (1818) oli Püha Liidu esimene kongress
Aacheni kongress (1668)

Aacheni kongress (1668) oli diplomaatiline kongress Aachenis, kus töötati välja Devolutsioonisõja lõpetanud Aacheni rahu.
Aacheni kongress (1748)

Aacheni kongress (1748) oli vabas riigilinnas Aachenis toimunud diplomaatiline kongress, millel töötati välja Austria pärilussõja lõpetanud Aacheni rahuleping. Kongress algas 24. aprillil 1748 ning lõppes lepingu allakirjutamisega Aacheni raekoja Punases saalis 18. oktoobril 1748. Läbirääkimistel etendasid peamist osa Prantsusmaa ja Suurbritannia.
Aacheni kongress (1818)

Aacheni kongress oli rahvusvaheline diplomaatiline kongress, mis peeti 29. septembrist 21. novembrini 1818 Aacheni linnas. Osavõtjateks olid vabastussõdade võitjariigid ja Prantsusmaa. Püha Liidu riikide (Austria, Preisimaa, Venemaa) kõrval osalesid Suurbritannia ja Prantsusmaa. Aacheni kongressi tuntakse esimese monarhide kongressina. Sellel osalesid Venemaa keiser Aleksander I Karl Robert von Nesselrode saatel, Preisimaa kuningas Friedrich Wilhelm III, Austria keiser Franz I krahv Christian Günther von Bernstorffi, vürst Klemens Wenzel Lothar von Metternichi ja vürst Karl August von Hardenbergi saatel, Suurbritannia esindajatena Arthur Wellesley, esimene Wellingtoni hertsog ja Robert Castlereagh ning Prantsusmaa esindajana Armand Emmanuel du Plessis, Richelieu hertsog. Keiser Aleksander esitas kongressile märgukirja "Saksamaa praegusest seisundist". Selles nõuti rangeid reegleid vaimuelu ja ülikoolide üle valvamiseks. See märgukiri ajendas Karlsbadi otsused. Lepingus Prantsusmaaga määrati lõplikult kindlaks Teisest Pariisi rahust (1815) tulenevad tingimused. Lepiti kokku, et okupatsiooniväed viiakse kohe Prantsusmaalt välja (algselt pidi see toimuma 1820. aastal) ning Prantsusmaa sõjakahjutasu alandamises 700 miljonilt frangilt 265 miljonile frangile. Neli võitjariiki Venemaa, Preisimaa, Austria ja Suurbritannia kinnitasid oma otsustavust Bourbonide restauratsiooni Prantsusmaal vajaduse korral relvade jõul toetama. Prantsusmaad ei võetud küll Pühasse Liitu, kuid lepiti kokku, et edaspidi tõmmatakse Prantsusmaa läbirääkimistesse kaasa. Sellega sai temast viies suurriik Euroopa kontserdis. 15. novembril 1818 vastu võetud deklaratsioon kinnitas kongressist osavõtjate solidaarsust rahu, usu ja kõlbluse tagamisel, kui "aegade õnnetus" seda peaks vapustama. Protokolliga 21. novembrist 1818 määrati minister-residentide staatus saadikutest allpool. Artikli kirjutamisel on kasutatud saksakeelset Vikipeediat seisuga 29.02.2008
Aadama mäng

"Aadama mäng" (Le Jeu d'Adam) on prantsuse müsteerium (prantsuskeelne näidend liturgilise draama eeskujul, ladinakeelsete märkustega). Seda peetakse kõige vanemaks teadaolevaks prantsuskeelseks näidendiks. Dialoog on prantsuskeelne, remargid ladinakeelsed. Näidend on teada koopiana ühes inglise-normanni käsikirjas. Ta arvatakse pärinevat 12. sajandi Inglismaalt. Autor on teadmata. Näidend jutustab Aadama ja Eeva ning Kaini ja Aabeli loo. Näidend on mõeldud ettekandmiseks Septuagesima missa raames vaheldumisi ladinakeelsete kooripartiidega. Analoogilist liturgilist draamat ei ole teada. Kirjandusteadlased on kiitnud näidendi dialoogi elavust, oskuslikku ja mitmekesist värsitehnikat ning tegelaste väljajoonistamist ja tegevuse motiveeritust. Eesti keeles on "Aadama mäng" ilmunud Kaia Sisaski tõlkes 2007. aastal välja antud kogumikus "Kirik ja teater: müsteeriumist farsini" (ISBN 9789985968017). Katkend: Eeva kiusatus (prantsuse keeles) Grace Frank. The Genesis and Staging of the Jeu D' Adam (JSTOR)
Niine 6

Niine 6 on ajalooline hoone Tallinnas Niine tänaval. Hoone ehitati umbes aastal 1860 tsaariarmee kasarmuks, sest kõrvalkrundil paiknesid suurtükimoonalaod. Kasarm ehitati sajandivahetusel ümber elumajaks ning hoone läks eravaldusse. Aastal 1918 asutati selles majas Johan Pitka juhtimisel Eesti Omakaitse. Niine 6 oli Eesti Kaitseliidu, tollase Omakaitse, I jaoskonna staap. Omakaitse I jaoskond koosnes Kalamaja, Pelgulinna ja Kopli elanikest. Pikka aega kuulus Niine 6 maja Vabadussõja veteran Jüri Trepile, kes oli Tallinna Omakaitse I jaoskonna ülem.    Omakaitse 16. aastapäeva tähistamise raames 1933. aastal, paigaldati Niine 6 majale pronksist mälestustahvel 41 omakaitse võitlejale, kes veebruaris 1918 päästsid Tallinna linna õhkulaskmisest, pidades taganevate enamlastega elektrijaama juures esimese võiduka lahingu.
Parksepa Keskkool

Parksepa Keskkool asub Parksepa alevikus Võru vallas Võrumaal. Kooli aadress on Võru tee 4. Koolis õpib üle 300 õpilase. 2017/2018. õppeaastal on koolis 7. ja 10.-12. klassil kaks paralleeli, ülejäänutel üks. Koolil on oma muuseum: Parksepa keskkooli muuseum. "Kooli koduleht". Vaadatud 02.09.2018. Koduleht
Käomägi

Käomägi on Türi voorestiku kõrgeim voor, mille absoluutne kõrgus ulatub 84 meetrini. Mägi asub Kirna–Väätsa tee ääres ning on põhiosas kaetud metsaga. Talvel on see Türi ja Paide kandi elanike populaarne suusatamiskoht. 1960. aastate lõpust 1980. aastate lõpuni hoiti seal sõidukorras Käomäe motokrossirada, kus toimus mitu korda aastas toona väga menukaid motokrossivõistlusi. Nüüdisajal korraldatakse Käomäel jalgrattakrossi-, orienteerumis- ja maastikuvibuvõistlusi. Kuido Saarpuu. Klubilasi ühendab pool sajandit auto-motousku. Järva Teataja, 28.01.2012. (Digaris)
Esna maastikukaitseala

Esna maastikukaitseala asub Järvamaal Järva ja Paide linna piiril. Maastikukaitseala loodi 2006. aastal Esna allikate, Esna allikajärve ja Esna pargi kaitseks. Maastikukaitseala kuulub Natura 2000 koosseisu.
Kallavere Keskkool

Kallavere Keskkool on ainus eestikeelne õppeasutus Maardu linnas. Algselt põhikooliks mõeldud koolihoone valmis 1963. aastal. Vahepealsetel aastatel tegutses majas õhtukool ja ka keskkool. Õpilaste vähesuse tõttu keskkool suleti, kuid taasavati aastal 2000. Õppeaastal 2012/2013 õppis koolis 212 õpilast ja töötas 26 õpetajat. Kooli koduleht
Kalevipoja künnivaod

Kalevipoja künnivaod on mandriliustiku sulamisel settinud ooside rida Kadrina vallas. Nende vahel asuvad Neeruti järved ja seal ligiduses paikneb Sadulamägi. Kalevipoja künnivagude jalamil asub Kiku küla.
Pille Valk

Pille Valk (kuni 1980 Pille Luisk; 21. detsember 1959 – 12. september 2009 Tartu) oli eesti ajaloolane ja teoloog. Lõpetanud 1978. aastal Nõo Keskkooli, sooritas ta edukalt sisseastumiseksamid Tartu Riikliku Ülikooli ajaloo osakonda, mille lõpetas 1983. aastal cum laude ajaloo ja ühiskonnaõpetuse õpetajana. 1990. aastal läbis ta teoloogia kursused Helsingi Ülikoolis. Pille Valk kaitses 1995. aastal Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonnas magistritöö "Usuõpetus Eesti koolides aastatel 1918–1940". Aastal 2002 kaitses ta sama ülikooli usuteaduskonna juures väitekirja "Eesti kooli religiooniõpetuse kontseptsioon" ja sai doktorikraadi. 1983. aastast töötas ta Kehra Keskkooli ajaloo ja kultuuriloo õpetajana. 1990. aastast töötas Tartu Ülikoolis: oli aastatel 1990–1995 filosoofiateaduskonna ajaloo osakonna lektor ning õpetas alates 1993. aastast Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Alates 2003. aastast oli ta praktilise usuteaduse õppetooli dotsent. Alates 2005. aastast töötas Pille Valk ka Helsingi Ülikoolis käitumisteaduskonna õpetajakoolituse osakonna dotsendina. Ta pidas ka kirikuajaloo loenguid Eesti Metodisti Kiriku Teoloogilises Seminaris. Pille Valk oli Eesti juhtivaid eksperte religioosse kunsti ja religioonihariduse, eelkõige koolide usu- ja usundiõpetuse alal. Alates 2001. aastast oli ta üleriigilise religiooniõpetuse ainenõukogu esimees. Pille Valk suri pärast rasket haigust 12. septembril 2009 Tartus. Ta oli abielus arheoloog Heiki Valguga, nende lapsed on Kristiina Valk ja rahvamuusikud Toomas Valk ja Katrin Soon. Tema õde on pedagoog ja koolijuht Ülle Matsin. Ühest heledast laigust Eesti kooli ajaloos : usuõpetus Eesti koolides aastatel 1918–1940. Tallinn : Logos, 1997. ISBN 9985806557 Eesti kooli religiooniõpetuse kontseptsioon. Tartu : Tartu Ülikooli Kirjastus, 2002. Religiooniõpetuse õpetamisest. / koost. Pille Valk. Tallinn : Riiklik Eksami- ja Kvalifikatsioonikeskus, 2007. ISBN 9789949415892 Kultuuriteooria tippkeskus Eesti teaduse biograafiline leksikon. 4. köide: Sar-Y. Lisa TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013, lk. 1043-1044 Lahkus ajaloolane ja teoloog Pille Valk Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.
Amphitrite

Amphitrite (Ἀμφιτρίτη) on vanakreeka mütoloogias nereiid, Poseidoni abikaasa, teda usutakse elavat merepõhjas asuvas palees.