laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Conrad Hal Waddington

Conrad Hal Waddington (8. november 1905 Evesham – 26. september 1975 Edinburgh) oli Briti bioloog. Teda peetakse süsteemibioloogia rajajaks. Tegeldes arengubioloogiaga, võttis ta kasutusele epigeneetilise maastiku, kanaliseerumise, homöoreesi ja geneetilise assimilatsiooni mõiste. Geneetiline assimilatsioon on mehhanism, mille abil Waddington püüdis selgitada Baldwini efekti. Aastail 1968–1972 korraldas Waddington neli sümpoosioni pealkirjaga "Towards a Theoretical Biology". Need peeti Itaalias Como järve ääres ning neil osalesid maailma teoreetilise bioloogia tipud (sealhulgas Stuart Kauffman, Howard Pattee, Brian Goodwin, Francis Crick, Michael Arbib ja René Thom). Waddingtoni toimetusel ilmusid nende sümpoosionide materjalid raamatutena. Neil oli märkimisväärne mõju teoreetilisele bioloogiale paljudes maades. Need olid ka üheks tõukeks Teoreetilise Bioloogia Kevadkoolide sünnile Eestis. 1947 – valiti Londoni Kuningliku Seltsi liikmeks Waddington, Conrad Hal 1970. Behind Appearance: A Study of the Relations between Painting and the Natural Sciences in This Century. Cambridge: M.I.T. Press. Waddington, Conrad Hal 2024 [1972]. Teoreetilise bioloogia poole: Epiloog. (Laanisto, Lauri, tlk.) In: Kull, Kalevi; Laanisto, Lauri; Ots, Sigrid (toim.), Bioloogilise mõtte areng: Schola biotheoretica L. Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus, 33–42.
Steven Pinker

Steven Arthur Pinker (sündinud 18. septembril 1954 Montréalis) on Kanada juudi päritolu USA psühholoog, Harvardi ülikooli professor. Tuntud on tema idee, et keel on inimesel instinktiivne ega ole teiste kohastumuste kõrvalsaadus. Ta on juhtinud tähelepanu sellele, et vastupidi arvatule elame ebatavaliselt rahumeelsel ajastul. Ajakiri Time paigutas ta 2004. aasta 100 maailma mõjukaima inimese nimekirja. Ajakiri Foreign Policy on paigutanud ta enda koostatud 100 juhtiva mõtleja nimekirja. 2012 – Kuningliku seltsi teadusraamatu auhinna nominent ("The Better Angels of Our Nature") 2013 – Richard Dawkinsi auhind "The Language Instinct" (1994) "How the Mind Works" (1999) "Words and Rules" (2000) "The Blank Slate" (2002) "The Stuff of Thought" (2007) "Valgustusajastu tänapäeval. Kaitsekõne mõistuspärasusele, teadusele, humanismile ja progressile". Tõlkinud Kristjan-Jaak Rätsep. Kirjastus Vinkel, 2021. Steven Pinker: vägivalla müüt TED, märts 2007 Robert Wright: Steven Pinker Time, 26. aprill 2004. "The FP Top 100 Global Thinkers" Foreign Policy, 23. november 2010. ""Valgustusajastu tänapäeval : kaitsekõne mõistuspärasusele, teadusele, humanismile ja progressile" / Steven Pinker; tõlkinud Kristjan-Jaak Rätsep]. Kirjastus Vinkel". Ester. Vaadatud 9.07.2021.
Teberda

Teberda on linn Venemaal Karatšai-Tšerkessi Vabariigis. Asub Teberda jõe ääres, 1280–1420 m kõrgusel merepinnast. Halduslikult allub Karatšajevski linnale. Linna asutasid karatšaid 1868. aastal Baitšoralõ-Kabaki külana. 1929 sai praeguse nime, 1971. aastast on linn. 1925. aastal rajati sinna esimene tuberkuloosisanatoorium. Teberdast kujunes kuurortlinn. Talveperioodil on linn mäesuusatamise keskus. Info linna kohta (vene keeles)
The Language Instinct

"The Language Instinct" on Steven Pinkeri raamat aastast 1994. Pinker väidab selles, et inimestel on kaasasündinud keelevõime ning pooldab Noam Chomsky väidet, et keel annab tunnistust kaasasündinud universaalse grammatika olemasolust. Ta peab võimalikuks keeleinstinkti teket loodusliku valiku toimel. Pinker püüab kõigepealt ümber lükata hulga väärarvamusi, nagu näiteks: keele kasutamiseks peavad lapsed seda õppima; enamikul inimestest on halb grammatika; keele kvaliteet muudkui langeb; keelel on suur mõju inimese mõtlemise võimalustele (Sapiri-Whorfi hüpotees); loomadele on keelt õpetatud (inimahvide keel). Pinkeri meelest on keel inimestele ainuomane võime, mille evolutsioon on tekitanud selleks, et lahendada konkreetset kommunikatsiooniprobleemi sotsiaalsetel küttidel-korilastel. Ta võrdleb keelt võrgukudumisega ämblikel ja tammiehitamisega kobrastel. Pinker nimetab keelt instinktiks, pidades silmas, et see pole leiutis (nagu on näiteks kiri). Ta viitab esiteks keele universaalsusele ja teiseks sellele, et lapsed leiutavad spontaanselt kooskõlalise grammatikaga kreoolkeele, isegi kui nad kasvavad üles ilma kindla grammatikata pidžini keskkonnas. Kurdid beebid "lalisevad" kätega ning leiutavad spontaanselt tõelise grammatikaga viipekeele. Keel kujuneb lapsel välja ka siis, kui seda ei püüta õpetada ega grammatikavigu parandada. Pinker eristab keelt üldisest mõtlemisvõimest, rõhutades, et tegemist on spetsialiseeritud "vaimumooduliga". Pinker eristab keeleteadlaste arusaama grammatikareeglitest, mida õpetatakse hea keele õpikutes. Et viimaseid tuleb spetsiaalselt õpetada, ei ole nad tegeliku suhtlemise seisukohast olulised. Pinkeri järgi on lapse ajus spetsiaalsed struktuurid, mis tunnevad ära teiste inimeste kõne üldised reeglid, näiteks kas omadussõnaline täiend käib nimisõna ees või järel. Pärast emakeele omandamise perioodi vabastatakse vastavad ajuosad teiste ülesannete tarbeks. Pinkeri veebileht raamatu "The Language Instinct" kohta Randy Harrise retsensioon (PDF)
Ibrahim Ba

Ibrahim N'Goma Ba (sündinud 12. jaanuaril 1973 Dakaris Senegalis) on endine Prantsusmaa jalgpallur (parempoolkaitsja). Klubikarjääri jooksul mängis Ba Prantsusmaa klubides Le Havre, Bordeaux' Girondins ja Marseille Olympique, Itaalia klubides AC Milan ja Perugia, Inglismaa klubis Bolton Wanderers, Türgi klubis Çaykur Rizespor ning Rootsi klubis Djurgårdens. Hooajal 1998–99 tuli ta Milaniga Itaalia meistriks ning võitis hooajal 2002–03 klubiga UEFA Meistrite Liiga ja Itaalia karika. 2005. aastal tuli ta Djurgårdensiga Rootsi meistriks. Prantsusmaa jalgpallikoondises mängis Ba aastatel 1997–1998 kokkus kaheksa korda ja lõi kaks väravat.
‘Ubaydi ajajärk

‘Ubaydi ajajärk on arheoloogiline ajajärk Mesopotaamias, mis on saanud nime Al-‘Ubaydi küla ehk Tell al-Ubaidi asulakoha järgi. Umbes 5850 eKr saabusid Eufrati ja Tigrise suudmealale piki Tigrise jõge noorema kiviaja maaharijad, kes tõid endaga Samarra kultuuri mõjusid. Tollal ulatus Pärsia laht märksa kaugemale sisemaale kui tänapäeval ja Tigris ei suubunud Eufrati jõkke, vaid mõlemal jõel oli oma suue merre. Kumbki jõgi ei voolanud alamjooksul oma tänapäevases sängis ja mõlemad moodustasid suudmes delta. Järgnenud Hadji Muhammedi kultuuri ajal leiutati niisutuskanalid ning arvatavasti sai enamik sumeri asulaid sel ajal nime. Umbes aastail 5300–4750 saabusid Ubaidi kultuuri alale piki Eufrati jõge akadi semiidid. 5. aastatuhandel eKr sulasid Mesopotaamias arvukad kultuurid kokku vähesteks. Tekkis palju ajajärgule nime andnud Ubaidi sarnaseid suuri külasid. Sel ajal tekkisid esimest korda kaubandus, ebaisikulised suhted inimeste vahel (ühiskond) ja sotsiaalne kihistumine. Ehitati esimesed jumalanna Ninhursagi templid. Ubaidi ajajärgul leiutati ratas, mida kasutati esialgu potikedrana. Ubaidi ajajärgu keraamikale on iseloomulik geomeetriline ornamentika. Keraamika järgi eristatakse Ubaidi ajajärgus 5 perioodi: Eridu keraamika Ubaid I/Haji-Mohammedi keraamika Ubaid II Ubaid III Ubaid IV Neile järgneb Uruki ajajärk. Arvatakse, et aastatuhande teisel poolel ilmusid Sumeri alale alg-eufratlased ehk ubaidlased, keda peetakse sumerite esivanemateks.[viide?] Ubaidlased kuivendasid sood, tehes maa põlluharimiseks kõlblikuks. Nad kuivendasid maa ning hakkasid kuduma, nahka ja metalli töötlema, müüri laduma ning saviesemeid valmistama. Suurimaks asulaks kasvas Eridu, kus elas umbes 4000 inimest. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 19. mai 2014. Vaadatud 4. veebruaril 2010.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Ubaid visit and photos, 2008 Robert Carter, Excavations and Ubaid-Period Boat Remains at H3 As-Sabiyah (Kuwait)
Otto Taanist

Otto Taanist (umbes 1310 – pärast 1350) oli Taani kuningakoja liige, kuningas Christoffer II poeg ja Valdemar Atterdagi vanem vend. Otto ema oli Euphemia Pommerist. Lisaks Valdemarile, kes oli kuningapaari noorim laps, oli Ottol veel üks vend, Erik (1307–1331), ja kolm õde: Margrete, Agnes ja Heilwig. Otto noorus langes Taani riigi lagunemise aega. Pärast tema isa surma 1332. aastal polnud riigil 8 aasta jooksul kuningat ning otto veetis 7 aastat vangistuses Holsteinis, Segebergi lossis. Otto, kes oli troonipärimise järjekorras esimene, loovutas selle õiguse oma vennale Valdemarile. Ta oli tihedalt seotud ka Põhja-Eesti (Eestimaa hertsogkonna) minekuga Saksa ordule, olles Eestimaa hertsog ja Valdemari ning ordu läbirääkimiste vahendaja. Pärast Põhja-Eesti minekut Saksa ordu kätte 1346. aastal ning selle valitsemisõiguse loovutamist Liivimaa ordule 1347. aastal astus Otto ka ise Riias Liivi ordu liikmeks. 1350. aasta paiku sai ta Liivimaa ordu Karksi foogtiks. Tema edaspidise elu kohta pole aga paraku midagi teada. By Stefan Pajung and Mihkel Mäesalu, The story of Prince Otto of Denmark – or The Benefits of International Cooperation and the Exchange of Knowledge in Historical Research, Carlsberg fellowship 3 Ritterbrüder im livländischen Zweig des Deutschen Ordens. Köln: Böhlau, 1993. Nr. 646 (lk 493–494).
Lihula komtuur

Lihula komtuur oli Liivi ordu käsknik, kes valitses Lihula komtuurkonda. Esimene Lihula komtuur on teada 1241. aastast. Viimane komtuur kaotas oma ameti 1477. aastal, misjärel ala liideti esialgu Maasilinna foogtkonna ja hiljem Pärnu komtuurkonnaga. Lihula komtuur polnud kuigi oluline ordukäsknik ega kuulunud ordut juhtinud kõrgemasse nõukokku. Siiski said mõnedest Lihula komtuuridest hiljem ka ordumeistrid. 1241 Robert 1307 Konrad von Oldenburg 1328 Reiner Mom 1347 Heinrich von Hannöver 1368 Hugo von der See enne 1424 Goswin von Velmede 1424?–1427 Frank Kirskorf 1427?–1432 Heidenreich Vincke von Overberg 1436–1451 Heinrich von der Vaerst 1471 Heinrich Schleier 1471 ja 1474–1477 Konrad von Vietinghoff Lihula komtuuri pitser (1271) Lihula komtuuri pitser (1320)
Anders Sunesen

Anders Sunesen (ka Andreas Sunesen, ladina keeles Andreas Sunonis; umbes 1167 – 1228) oli Lundi peapiiskop aastatel 1201–1228 ja esimene Taani asehaldur Tallinnas pärast selle vallutamist 1219. aastal. Sunesen sai peapiiskopiks pärast oma nõo Absaloni surma 21. märtsil 1201. Ta oli aktiivne ristisõdade idee toetaja ning võttis osa ka kõigist kuningas Valdemar II korraldatud ristiretkedest. Nii oli ta tõenäoliselt ka üks 1206. aasta Saaremaa-sõjakäigu initsiaatoreid. Sõjaretke järel viibis ta pikemat aega Riias, kus sõlmis suhted piiskop Albertiga. 1219. aastal, pärast seda, kui Albert oli taanlasi eestlaste vastu appi palunud, saabus ka Sunesen koos Valdemari vägedega Tallinna alla. Legendi kohaselt palvetanud Sunesen Lindanise lahingu ajal hardalt ning seepeale langenud taevast Taani lipp, Danebrog, mis andnud taanlastele indu lahingu võitmiseks. Hiljem, kui Revala oli taanlastele alistatud, sai Sunesen selle esimeseks asehalduriks. Ta juhtis ka Taani jätkuvat ekspansiooni Eestis, koordineerides Taani preestrite ristikäiku Viru-, Harju- ja Järvamaale. 1222. aastal loobus Sunesen aga asehalduri ametist ja naasis Taani Skånesse. Võimalik, et see oli seotud mõne haigusega, näiteks pidalitõvega, sest ta tõmbus tagasi Ivö järvel asuvasse linnusesse, kus ta 1228. aastal ka suri. Tooke, William (1799). View of the Russian Empire During the Reign of Catharine the Second, and to the Close of the Present Century. London: T. N. Longman, O. Rees, and J. Debrett. Lk lk. 553.
Karukold

Karukold (Lycopodium clavatum) on kollaliste hulka kuuluv igihaljas eostaim (täpsemini sõnajalgtaim või vahel neist eraldatud koldtaim). Karukold on roomava varrega ja ulatuslikke kloone moodustav taim. Vars on tihedalt kaetud väikeste süstjate lehtedega, kusjuures lehetipus on karv. Eestis on ta võrdlemisi sage, kuid looduskaitse all kolmandas kaitsekategoorias, et kaitsta ta elupaiku ning tõkestada tema korjamist. Teda on kasutatud pärgade valmistamiseks. Karukolla eosed on ravimina kogutavad. Eestis kasvavatest kollaliikidest on karukollaga sarnaseimad kattekold, ungrukold ja sookold. Kattekollal ei ole lehtede tipus karva. Eospead asuvad tal varrel lehtede vahel, mitte paljaste varte otsas nagu karukollal. Ungrukolda iseloomustab rangelt dihhotoomne harunemine – varre kaheks harunemisel on mõlemad harud ühesugused ja harunevad omakorda sarnaselt. Seetõttu on ungrukold korrapärasema klooniga, ka on see pisem ja tihedam ning tumedam roheline kui karukollal. Sookold on oluliselt väiksem, ei moodusta suuri kloone ja kasvab märjematel kohtadel. Karukold andmebaasis eElurikkus
Harilik madukurk

Harilik madukurk (Trichosanthes cucumerina) on troopikas ja subtroopikas kasvav vääntaim, mida kasvatatakse selle pika vilja tõttu. Madukurgi vili on peenike ja pehme koorega ning võib kasvada 150 cm pikkuseks. Madukurgi vilju kasutatakse Lõuna- ja Kagu-Aasia maade köögis. Madukurgi juuri, lehti, vilju ja seemneid on kasutatud Indias taimse ravimina: juuri – bronhiidi, peavalu ja mädaste vistrike korral; juuri ja vilju – seedimise korrastajana (katartne); vilju – antihelmintikumina; seemneid – palaviku korral. Saboo Shweta S, Thorat Priyanka, Tapadiya Ganesh G, Khadabadi S S,DISTRIBUTION AND ANCIENT-RECENT MEDICINAL USES OF TRICHOSANTHES SPECIES, International Journal of Phytopharmacy, 2. väljaanne (4), lk 91-97, juuli-august 2012, veebiversioon (vaadatud 15.06.2015)(inglise keeles)
Aluliina komtuur

Aluliina ehk Alūksne komtuur (saksa keeles Komtur von Marienburg) oli Liivi ordu käsknik, kes valitses Aluliina komtuurkonda. Esimene komtuur astus ametisse 1342. aastal, mil ehitati Aluliina ordulinnus ja moodustati ka komtuurkond. Viimane komtuur Eberhard von Syburg zu Wischlingen kaotas linnuse 1560. aastal venelastele ja suri Gotthard Kettleri poolt vangistatuna sama aasta augustis. Aluliina komtuur oli üks olulisemaid ordukäsknikke, sest tema hallata oli ordu olulisim idapoolne tugipunkt. Seetõttu said mitmetest komtuuridest hiljem nii ordumeistrid kui ka maamarssalid. 1342 Arnold von Vietinghoff pärast 1349 Gerlach von Haren 1411–1413 Siegfried Lander von Spanheim 1420–1423 Cisse von dem Rutenberg 1432–1433 Mathias von Boningen 1435 Lambrecht von Merkenich 1443–1448 Gottfried von Rodenberg 1448 ja 1451–1463 Heinrich Schleier 1466–1468 Johann Waldhaus von Heerse (ka Wolthus von Herse) 1468–1470 Gerhard von Issum 1471 ja 1484 Bernd von der Borch 1471–1472 Johann von Seelbach 1474–1483 Wennemar von Fürstenberg 1489–1504/1507? Wessel von Strünkede 1507–1526 Godeke von Loe 1531–1535 Johann von der Recke 1535 Johann von Eickel 1540–1551 Jasper von Münster 1551–1558 Philipp Schall von Bell 1558–1560 Eberhard von Syburg zu Wischlingen
2008. aasta Saksamaa grand prix

2008. aasta Saksamaa Grand Prix oli 2008. Vormel 1 hooaja 10. etapp, mis toimus 18.–20. juulini Hockenheimringi rajal Hockenheimis Saksamaal.
Essentsiaalne treemor

Essentsiaalne treemor (ladina keeles tremor essentialis) on püsivalt edenev neuroloogiline häire, mida iseloomustab käte või teiste kehaosade (pea, lõua, jalgade) värisemine. Täpne esinemus on teadmata, kuid see on oletatavasti kõige levinum treemori tüüp ja ka kõige tavapärasem liikumishäire. Pooled juhtumitest on põhjustatud geenimutatsioonidest ja dominantselt edasi antud; neil on kaks tüüpi. Ülejäänud juhtumid on idiopaatilised. Patofüsioloogiliselt oletatakse muutusi tserebellumis. Diagnoos tuvastatakse tavaliselt kliiniliselt. Treemorid võivad alata igas vanuses, alates sünnist kuni vanaduseni (seniilne treemor). Essentsiaalne treemori tunnuseks on reeglina rütmiline (4–12 Hz) treemor, mis ilmneb siis kui haigusest haaratud lihased on töös (ehk teisisõnu, puhkeolekus treemorit ei ole). Eri liiki füüsiline või vaimne pinge kipub tegema treemorit tugevamaks, mis loob tihti vale mulje, nagu oleks tegu psühhosomaatilise probleemiga. Tüüpiline on treemori halvenemine esinemissituatsioonides, halvemaks teevad treemorit ka külm, veresuhkru taseme langus, osa antidepressante, kofeiin, nikotiin, liitiumisoolad jm. Essentsiaalse treemori korral ei ilmne treemor magamise ajal, kuid mõnedel juhtudel on patsientidel eriti tugev treemor just pärast ärkamist. Kergematel juhtudel väljendub essentsiaalne treemor võimetuses takistada haigusest haaratud kehaosa, nt käsi, värisemast ja raskuses täpsust nõudvate liigutuste tegemisel. Halvematel juhtudel võib haigus takistada patsienti igapäevaelu tomingutes nagu söömine, riietumine jms. Enamasti on essentsiaalne treemor progresseeruv (s.t. aja jooksul halvenev, mõnel juhul kiirelt, mõnikord väga aeglaselt), halvimatel juhtudel võib põhjustada invaliidsust. Ravimitena kasutatakse trankvillisaatoreid, beetablokaatoreid või epilepsiaravimeid. Kaks kõige kasutatavamat ravimit essentsiaalse treemori sümptomite kontrolli alla saamiseks on primidoon (Mysoline) ja beetablokker propranolool (Inderal). Sageli vähendab alkohol lühiajaliselt treemorit. Enamikul juhtudest praegu tuntavad ravimid täielikku efekti ei anna. Vähestel juhtudel võib essentsiaalset treemorit ravida füüsilise teraapiaga ja püsivalt värisevate kehaosade lihaste arendamisega. Kirurgilised raviviisid (mida kasutatakse kõige tõsisemate juhtumite puhul) on botulismimürgi süstimine treemorist mõjutatud lihastesse, talatoomia, ja ajustimulatsioon. Teisi potentsiaalseid treemori põhjustajaid (liigne kofeiini tarbimine, lõõgastavate ravimite kasutamine) tuleks võimalusel vältida.
Bozcaada

Bozcaada (kreeka Τένεδος (Ténedos, Tenedos)) on Türgile kuuluv saar Egeuse mere kirdeosas. See kuulub Bozcaada maakonda. Geograafilised koordinaadid on 39°49' N, 26°3' E. Pindala on 32 km² (teistel andmetel 39 km²), elanike arv 2543 (1997. aasta rahvaloendus). Saart ümbritseb 17 väiksemat saart. Kõrgeim punkt on Göztepe küngas (192 m üle merepinna). Põhilised elatusallikad on kalapüük ja turism. Saar on sajandeid olnud kuulus oma viinamarjade, veinide ja punaste moonide poolest. Pärast Kreeka-Türgi sõda mõisteti Bozcaada koos Gökçeada saarega Lausanne'i lepinguga Türgile ja demilitariseeriti. Kreeklased aeti saarelt peaaegu täielikult välja ning asemele asustati türklased maismaalt. Praegu on saarel järel umbes 30 kreeklast. el:Τένεδος, 28.7.2008 Bozcaada. The Columbia Encyclopedia, 2008
Siht (meresõit)

Siht (kõnekeeles ka liitsiht või liinid) on paaris navigatsioonimärkide (näiteks tuletornide, tulepaakide vm kaldamärkide) moodustatav näiline sirgjoon, mis näitab laevatee või lennutee sihti (mõned sihimärgid näitavad ka pöördekohta teisel sihil). Laeva või lennuki asukoht on õige ja ohutu, kui see asub sihimärkide moodustatud sihil või sihtide ristumiskohal. Tallinna lahel moodustavad Tallinna sihi (Laevatee 120) Tallinna alumine tuletorn ja Tallinna ülemine tuletorn. Viimsi sihi (Laevatee 190) Viimsi sihi alumine tulepaak (231) ja Viimsi sihi ülemine tulepaak (232) Heltermaa sadama sihimärgid Rohuküla sadama sihimärgid Päevamärk Siht Merevikis Sihimärk Merevikis
Harmoonium

Harmoonium on pneumaatiline klahvpill. Heli tekitavad keeled, mille paneb vibreerima lõõtsa lahti- ja kokkusurumisel tekkiv õhuvool. Harmooniumi lõõts asub pilli alaosas ja see hakkab liikuma kahe pedaali tallamisel mängija jalgadega. Harmooniumil nagu orelil on registrid, kuid erinevalt orelist pole tal vilesid. Harmooniumil võib olla 1–2 manuaali, 3–20 registrit. Harmoonium on suhteliselt "noor" instrument. Esimesed harmooniumid võeti kasutusele 19. sajandi algul. Harmoonium on oreli sugulane. Tema heli meenutab oreli oma, kuid tehniliselt sarnaneb pill rohkem akordioniga. Ilumäe kabeli harmoonium Kadrina kiriku harmoonium Pühalepa kiriku harmoonium Simuna kiriku harmoonium
Miitavi komtuur

Miitavi ehk Jelgava komtuur (saksa keeles Komtur von Mitau) oli Liivi ordu käsknik, kes valitses Miitavi komtuurkonda. Esimene Miitavi komtuur on teada aastast 1272, viimane loobus ametist 1495. aastal, misjärel komtuurkond liideti Liivi ordu maamarssali valdustega. Miitavi komtuur polnud kuigi oluline ordukäsknik ega kuulunud tavaliselt ordut juhtivasse kõrgemasse nõukokku ehk siseringi. 1272 Johann 1305–1312 Johann Lesch 1323 Johann von Löwenberg enne 1340 Burchard von Dreileben 1347 Wilhelm von Sonnenberg 1349 Hildebrand von Lenthe 1385–1393 Dietrich von Weilburg 1413–1420 Cisse von dem Rutenberg 1420–1422 Dietrich Kra 1422–1426 Frank von Varssem 1436–1439 Heinrich Schleier 1439 Mathias von Boningen 1451 Hermann von Sevinghausen 1472 Otto von Hoekelum 1483–1489 Wessel von Strünkede 1492–1495 Gerlach von Hövel
Narva foogt

Narva foogt (saksa keeles Vogt von Narwa) oli Liivi ordu käsknik, kes valitses Narva foogtkonda. Esimene Narva foogt on teada 1370. aastast, ehkki tõenäoliselt loodi foogtkond kohe pärast Virumaa langemist orduvalitsuse alla 1346. või 1347. aastal. Viimane Narva foogt kaotas oma koha pärast Narva langemist venelaste kätte 1558. aastal. Narva foogt polnud väga oluline ordukäsknik, ehkki idapiiri kaitsjana oli tal strateegiliselt oluline positsioon. Ordusiseses hierarhias ta siiski olulisimate käsknike hulka ei kuulunud. 1370 Arnd von Altena 1408–1409 ? von Sümmern 1410–1415 Engelbert von Leissen genannt Krevet 1420–1421 Hermann von Gimbte 1426–1428 Heinrich von Böckenförde genannt Schüngel 1428–1430 Tham Wolf von Sponheim 1435–1438 Johann Koningen 1447–1449 Goddert von Plettenberg 1451 Heinrich Sprenge 1459–1463 Johann Waldhaus von Heerse (ka Wolthus von Herse, ametiaeg pole täiesti kindel) 1469?/1470–1482 Heidenreich von Walgarden 1488 Bernd von Hornhusen 1492–1507 Konrad Stryk 1507–1508 Johann von Neuroth 1515–1517 Rutger von Schwansbell 1517–1524 Heinrich von Hohenfels 1528–1533 Remmert von Scharenberg 1533–1545 Johann von Erwitte 1545–1558 Ernst von Schnellenberg
Vasknarva foogt

Vasknarva foogt (saksa keeles Vogt von Neuschloss) oli Liivi ordu käsknik, kes valitses Vasknarva foogtkonda. Esimene Vasknarva foogt on teada aastast 1433, foogtkond eksisteeris aga arvatavasti ka varem. Viimane Vasknarva foogt kaotas oma valdused 1558. aastal, mil venelased need vallutasid. Vasknarva foogt polnud eriti oluline ordukäsknik ja oli pigem Narva foogti abiline piirikaitsel. 1433 Peter Wesseler 1439–1442 Heinrich Domesdail 1473 Ludolf von der Bruch 1481–1482 Friedrich von Mengede genannt Osthoff enne 1519 Rolf von Bardewisch 1526–1527 Ludolf Lappe von der Ruhr 1527–1529 Anton Quad 1536–1543 Sietz von Friemersheim 1545–1550 Johann von Erwitte 1555/1556–1558 Dietrich von der Steinkuhl
Põltsamaa foogt

Põltsamaa foogt oli Liivi ordu käsknik, kes valitses Põltsamaa foogtkonda. Esimene foogt on teada 1305. aastast, viimane aga 1472. aastast. 1480. aastal liideti foogtkond Viljandi komtuurkonnaga. Põltsamaa foogt polnud kuigi oluline ordukäsknik ega kuulunud ordut juhtinud siseringi. 1305 Reinbert 1343–1345 Hildebrand von Lenthe 1347 Wilhelm von Cappelle 1349 Otto Stacke 1380/1390 Hinrik van Oldendorp 1405 Adolf 1406–1408 Heinrich von der Recke genannt Stamm 1418 Herbert von der Heide 1420 Adolf von der Heide 1422–1423 Gerd Clepper 1430–1434 Lambrecht von Merkenich 1438–1441 Hermann von Sevinghausen 1451 Dietrich von Lünen 1455–1456 Gerhard von Mallinckrodt 1462–1466 Dietrich Lappe von Köningen 1466–1470 Gerhard von Walien 1472 Allerd von der Busche
Pöide foogt

Pöide foogt (saksa keeles Vogt von Poide või Peude) oli Liivi ordu käsknik, kes valitses Pöide foogtkonda. Nimeliselt on teada vaid kaks foogti: Arnold 1343. aastast ja Georg Holste 1347. aastast. Hiljem kuulusid Pöide alad Maasilinna foogtkonda. Pöide foogt polnud kuigi oluline ordukäsknik, tema volitused olid tõenäoliselt ka küllaltki piiratud Saaremaa küllaltki suure sõltumatuse tõttu, mis kestis vähemalt kuni Jüriöö ülestõusuni.
Setagaya

Setagaya (jaapani 世田谷) on üks 23 eriringkonnast Jaapanis Tōkyōs. Asub linna edelaosas. Elanike arvult on Setagaya suurim Tōkyō 23 ringkonnast. Juunis 2008 elas seal 861 100 inimest. Setagaya on kallis elamurajoon, mis paikneb lähedal Tōkyō kesklinnale ja Shibuya, Ebisu ja Daikanyama kaubandusrajoonidele. Kõrgeim ehitis on 124 m kõrgune Carrot Tower (kyarotto tawā). Edo ajastul paiknes Setagaya kohal 42 küla. 1871 ja 1893 liideti need Tōkyō prefektuuriga. 1932 ja 1936 liideti need Tōkyō linnaga. Setagaya kunstimuuseum Hasegawa Machiko kunstimuuseum Oya Soichi Bunko raamatukogu Zenyōmitsu-ji Kinuta park Vaade linnaosale Ringkonnahoone Seikadō Bunko kunstimuuseum Carrot Tower https://www.gsi.go.jp/KOKUJYOHO/MENCHO/backnumber/GSI-menseki20210101.pdf 東京都の人口（推計）トップページ, vaadatud 29.03.2021. Setagaya koduleht