laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Dzisna jõgi

Dzisna on jõgi Leedus ning Valgevenes, Daugava vasakpoolne lisajõgi. Valgevene keeles on jõe nimi Дзісна, leedu keeles Dysna, vene keeles Дисна (Disna). Jõe pikkus on 178 km (sellest 77 kilomeetrit Leedus) ja valgla on 8180 km². Jõe langus on 39,7 m ja lang on 0,22 m/km. Dzisna voolab välja Parsvėtase järvest Leedus Ignalina rajoonis. Ta voolab algul 77 kilomeetrit Leedus, läbides Dysnai ja Dysnykštise järved. Seejärel voolab jõgi Leedu-Valgevene piiril, eraldades seejärel Valgevenes algul Pastavy ja Braslaŭ ja seejärel Šarkaŭščyna ning Pastavy rajoone. Vahetult peale Valgevene territooriumile jõudmist suubub temasse paremalt Dzisna suurim lisajõgi Birvėta. Seejärel voolab jõgi läbi Šarkaŭščyna rajooni ning Miory rajooni. Jõesäng asub suuremalt osalt soisel ja tasasel Połacki madalikul, seega on ka jõe lang väike. Dzisna läbib Šarkaŭščyna alevit ja Hiermanavičyt. Suurim asula selle jõe kaldal on Dzisna linn paigas, kus jõgi suubub Daugavasse.
Prosecco

Prosecco on kuiv Itaalia vahuvein, mis on valmistatud Glera ("Prosecco") viinamarjadest. Viinamarja nimi muudeti ära segaduste vältimiseks. Prosecco vahuveinid on pärit Kirde-Itaaliast, kus nende toorainet – viinamarju – kasvatatakse Veneto ja Friuli-Venezia Giulia veinipiirkonnas. Tänapäeval tohib Proseccoks nimetada vaid neist veinipiirkondadest pärit vahuveine. Prosecco algusaastatel, kui Prosecco vahuveini valmistamiseks kasutatav viinamarjasort kandis veel Prosecco nime, hakati seda massiliselt kasvatama ka muudes riikides, näiteks Argentinas, Austraalias, Brasiilias ja teistes uue maailma veiniriikides. Ka seda vahuveini nimetati Proseccoks. Alates 2009. aastast tohivad Prosecco nime kanda vaid mõned Kirde-Itaalia veinipiirkonnad. Omal ajal müüdi Proseccot kui magusat ja madalakvaliteedilist vahuveini ka plekkpurgis. Tänapäeval on Prosecco kuiv ja kvaliteetne vahuvein, mida tohib pudeldada ainult traditsioonilistesse klaaspudelitesse. Prosecco DOC veinid jagunevad kolme kategooriasse: Mullita (still) vein, mille tootmismaht jääb umbes 5% kanti ning seda toodetakse peamiselt sisemaiseks tarbimiseks. Kerge mulliga Prosecco Frizzante. Frizzante veinid on tavaliselt odavamad kui Spumante veinid, kergemad ning vaht kaob kiiremini. Suurema mulliga Prosecco Spumante. Mullid ja vaht püsivad kauem. Kui Frizzante suletud pudelis on rõhk 2,5 baari, siis Spumante pudelis 3,0 baari. Prosecco vahuvein võidab aina enam populaarsust, sest tegemist on enam-vähem sama kvaliteetse veiniga kui Prantsusmaalt pärit Champagne, kuid hind on tunduvalt taskukohasem. Aastal 2013 toodeti Proseccot 315 miljonit pudelit, sellest 240 miljonit pudelit erikvaliteediga DOC Proseccot, mida on 24% rohkem kui aasta varem. Viimase kümne aasta jooksul on tootmis- ja müügimahud kasvanud 75–80%. Cantine Conegliano Valdobbiadene: l'elenco completo - Prosecco.it — Conegliano Valdobbiadene DOCG - Prosecco Superiore dal 1876 Prosecco tutvustus Veiniguru veebilehel
Simon Keller

Simon Keller on USA filosoof.[viide?] Ta on 2009. aastast Victoria Ülikooli (Wellington) kaasprofessor. Ta tegeleb peamiselt eetika, poliitikafilosoofia ja metafüüsikaga. Ta sai 1997. aastal Monashi Ülikoolist bakalaureusekraadi nii psühholoogias kui ka filosoofias, 1999. aastal Princetoni Ülikoolist magistrikraadi filosoofias ning 2002. aastal Princetoni Ülikoolist doktorikraadi. Doktoritöö kannab pealkirja "On Welfare", juhendajad olid David Lewis ja Peter Singer. How do I love thee? Let me count the properties. – American Philosophical Quarterly, 2000, 37, lk 136–173. Presentism and Truthmaking. – Dean Zimmerman (toim). Oxford Studies in Metaphysics, kd I, Oxford University Press 2004, lk 83-104. Welfare and the Achievement of Goals. – Philosophical Studies, 2004, 121:1, lk 27-41. Friendship and Belief. – Philosophical Papers, 2004, 33:3, lk 329-351. Patriotism as Bad Faith. – Ethics, 2005, 115:3, lk 563-592. Four Theories of Filial Duty. – Philosophical Quarterly, 2006, 56:223, lk 254-274. Virtue Ethics is Self-Effacing. Australasian Journal of Philosophy, 2007, 85:2, lk 221-232. Are Patriotism and Universalism Compatible? – Social Theory and Practice (erinumber "Virtue and Social Diversity"), 2007, 33:4, lk 609-624. How Patriots Think and Why It Matters. – Aleksandar Pavković, Igor Primoratz (toim). Patriotism: Philosophical and Political Perspectives, Aldershot: Ashgate 2007, lk 63-74. Making Nonsense of Loyalty to Country. – Boudewijn de Bruin, Christopher S. Zurn (toim). New Waves in Political Philosophy, Basingstoke: Palgrave MacMillan 2008, lk 87-104. The Limits of Loyalty, Cambridge University Press 2007. Welfarism. – Philosophy Compass, 2009, 4:1, lk 82-95. Welfare as Success. – Nous, 2009, 4:34, lk 656-683. Partiality, Princeton University Press 2013 Worldly Citizens: Civic Virtue without Patriotism. – Gillian Brock (toim). Cosmopolitanism versus Noncosmopolitanism, Oxford University Press 2013, lk 239-254 Simon Keller, John Kleinig, Igor Primoratz. Patriotism: A Philosophical Debate, Wiley Blackwell, ilmumas 2014 2009 Ameerika Filosoofiaassotsiatsiooni raamatuauhind raamatu "The Limits of Loyalty" eest Tutvustus Victoria Ülikooli saidil Koduleht Victoria Ülikoolis
Klassikatähed 2014

"Klassikatähed 2014" oli Eesti Televisiooni saatesarja "Klassikatähed" 2014. aastal eetrisse läinud teine hooaeg, kus võistlesid noored klassikalise muusika interpreedid. 9. märtsil 2014 alustasid võistlemist klarnetist Taavi Orro, flötist Anni Ruugla, pianist Jakob Teppo, saksofonist Rene Laur, viiuldaja Katariina Maria Kits, akordionist Henri Zibo (noorim osaleja, 17-aastane), flötist Pipilota Neostus ja laulja (sopran) Elina Netšajeva. Võistlus "Klassikatähed 2014" koosnes kuuest televooru otsesaatest Eesti Televisioonis ja 26. märtsil Estonia kontserdisaalis toimunud kontserdivoorust. Võistluse lõpetas 16. aprillil Estonia kontserdisaalis toimunud finalistide galakontsert. 13. aprillil toimunud finaalsaatesse jõudsid Katariina Maria Kits, Henri Zibo ja Elina Netšajeva. Žürii hääletuse võitis Henri Zibo, publiku häälte lisamisel võitis võistluse Katariina Maria Kits. I televoor / 9. märts 2014 "Virtuoosne tulevärk" – võistleja esitas ühe kuni 3-minutise virtuoosse pala või katkendi. II televoor / 16. märts 2014 "Unustamatu meloodia" – võistleja esitas ühe kuni 3-minutise meloodilise pala. III televoor / 23. märts 2014 "Koos superstaariga" – võistleja esitas ühe kuni 3,5-minutise teose koos partneriga. Kontserdivoor / 26. märts 2014 – võistleja esitas kuni 15-minutise vabalt valitud kontserdikava, mis erines televoorudes mängitavast kavast. IV televoor / 30. märts 2014 "Parafraas" (töötlus) – võistleja esitas kahe tuntud pala töötlused – üks töötlus klassikalisest muusikast, teine popmuusikast. Töötluste kestused olid vastavalt kuni 2,5 minutit ja 1,5 minutit. V televoor / 6. aprill 2014 "Raamist välja" (sünergia kunstiliikide vahel) – esimeseks sai võistleja valida endale meelepärase filmikatkendi korraldaja poolt etteantud katkendite seast. Võistleja valis ja esitas katkendile sobiva meeleoluga muusika. Teise pala valik sõltus võistlejale loositud kunstiliigist, milleks oli kirjandus, kunst, tants või arhitektuur. VI televoor / 13. aprill 2014 finaal – võistleja esitas kolm kuni 3-minutist pala järgmiselt: tantsuline pala, programmiline pala ning pala, mis võistleja anded parimalt esile tõi. Selgus võistluse võitja. Finalistide galakontsert – kontserdil esinesid kõik kolm finalisti. Iga finalist esitas koos ERSO-ga kuni 30-minutise kava. Finalistid olid Katariina Maria Kits, Elina Netšajeva ja Henri Zibo. Klassikatähed Selgusid ETV telekonkursi "Klassikatähed 2014" osalejad, ERR, 1. veebruar 2014 Otsingutulemused Klassikatähed 2014, ERR arhiiv, vaadatud 27.03.2018
Nepali lipp

Nepali lipp on Nepali riigi-, rahvus- ja sõjaväelipp. See võeti ametlikult kasutusele 16. detsembril 1962 koos põhiseadusega. Lipp moodustati lihtsustatud sümbolitega kujul (varem olid taevakehadel näojooned) kahest eraldi vimplist, mida kasutasid päritavat peaministriametit enda käes hoidva Rana suguvõsa kaks võistlevat rühmitust (Ranade dünastia). Vimplid on eraldi olnud kasutusel umbes 200 aastat ning koos alates 19. sajandist. Sarnane kaheosaline lipp oli kasutusel juba Malla dünastia ajal templite väravate kohal, mõnikord oli lipul ka päike ja kuu. Samasuguse kujuga lipud olid kasutusel ka Indias. Kolmnurga kuju võib olla seotud männiga. Lipu ääris on varem olnud ka roheline. Lipp koosneb kahest ülestikusest karmiinpunasest siniste äärtega kolmnurgast. Ülemises kolmnurgas on stiliseeritud kuusirp, alumises stiliseeritud 12 sakiga päike. Alumine kolmnurk on ülemisest suurem. Lipu kõrguse ja laiuse suhe on 4:3, kui mitte arvestada sinist äärt. Tegu on ainsa riigilipuga, mis ei ole ristkülikukujuline (mitteristkülikukujuline on ka USA osariigi Ohio lipp; ka Vatikani lipp ja Šveitsi lipp ei ole ebavõrdsete külgedega ristküliku kujulised). Sinine sümboliseerib rahu. Karmiinpunane on Nepali rahvusvärv. Vastandina valgele ja mustale sümboliseerib ta surma. Poolkuu ja täht sümboliseerivad kuningakoda. Päike sümboliseerib Rana suguvõsa seda haru, mille käes oli kuni põhiseaduse jõustumiseni peaministriamet (Ranade dünastia). Tänapäeval tähistavad need sümbolid lootust, et Nepali riik kestab sama kaua kui päike ja kuu. See on seotud palvemantratega. Rahva seas on ka teisi tõlgendusi. Ühe tõlgenduse järgi tähendab kuu rahu (rahumeelsust ja öist puhkamist) ning päike tööd (päeval teevad kõik tööd). Lippu on ametlikult tõlgendatud ka nii, et kolmnurgad tähistavad Himaalajat ning ühtlasi kaht usundit hinduismi ja budismi. Hinduismis sümboliseerib kolmnurk dharmat (kõlblusseadus, usuline voorus ja pühad kohustused). 19. sajand～1962 19. sajand～1962 Nepali vapp Nepali rahulipp Nepali õhujõudude embleem Sissekanne saidil Flags of the World
Allika talu kalmistu

Allika talu kalmistu on kalmistu Rapla kihelkonnas Harjumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Ahekõnnu külas Kehtna vallas Rapla maakonnas. Kalmistu rajasid Juhan (Johan) ja Kaarel (Karl) Tõnismaa Allika talu endisele tõrvaajamiskohale, sellepärast tuntakse seda ka Tõrvamäe kalmistuna. Kalmistule on maetud paarkümmend inimest, viimati 2023. aastal. 1941 – Kristjan Andressoon (1895–1941), punaste poolt mõrvatu 1948 – Ülle Evert (1946–1948) 1978 - Leontine Andressoon (1898-1978) 2012 – Vahur Andressoon (1923–2012) 2023 - Milvi Haaviste (1935-2023) Taavi Pae. "Kabeli talu kalmistu". – Eesti kalmistute kujunemine ja paiknemise seaduspärasused. // Magistritöö Tartu Ülikooli Geograafia Instituudis. Tartu 2002 Maire Kõrver. "Aeg on andnud Järvakandi ja Kehtna vallale ühised kalmupaigad". Nädaline, 12. november 2011. Lk 12-13 Tiina Tuulik. "Oma kodu, oma maa sümbolid — talukalmistud Eestis". // Tuna, 3/2018. Lk 54 Pärandkultuuri objekt: "Tõrvamäe surnuaed" (292:HAU:001) Eesti looduse infosüsteemis
Carrara

Carrara on linn Itaalias Toscana maakonnas Massa ja Carrara provintsis. Elanike arv on 65 300 (2005). Carrara linna areng on olnud väga tugevalt seotud linnalähedaste marmorimurdudega. Carrara üle on valitsenud Pisa (1322), Genova (1329) ja Milano (1343). Pärast Milano hertsogi Filippo Maria Visconti surma 1477. aastal läks Carrara Sarzana valitseja Tommaso Campogregoso kätte ja jäi sestpeale Malaspina perekonna valduseks. 1663. aastast oli Massa-Carrara hertsogkonna koosseisus. 1797. aastal okupeerisid linna Prantsuse väed. 1806. aastal taastas Napoleon Carraras monarhia ja seadis valitsejaks oma sugulase Felix Bacchiocchi. Hiljem kuulus linn Este suguvõsale ja Sardiiniale. Carrara toomkirik (Duomo) 12. sajandist Hertsogipalee 16. sajandist Carrara on juba antiikajast tuntud seal kaevandatava Carrara marmori tõttu. Sellest on tehtud muuhulgas Rooma Pantheon ja Traianuse sammas. Kuna seal on marmorit kaevandatud juba ligi 2000 aastat, on Carrara üks vanemaid pidevalt kasutuses olnud tööstuspiirkondi maailmas. Tänapäeval on kaevandusi 300 ringis. Aastas kaevandatakse ligi miljon tonni marmorit, millest suur osa läheb ekspordiks. Külastajatele on avatud linnalähedased Colonnata ja Fantiscritti kivimurrud. Fantiscrittis asub ka marmorimuuseum (Museo Civico del Marmo). Carrara linnas on kohalikku marmorit kasutatud toomkiriku (Duomo) ehitamisel, eriti selle Pisa romaani stiilis fassaadil ja roosakna juures. Piazza del Duomol asub ka maja, kus peatus Michelangelo, kui ta käis seal oma skulptuuride jaoks marmorplokke valimas. Carrarast on pärit jalgpallur Gianluigi Buffon. Superficie di Comuni Province e Regioni italiane al 9 ottobre 2011, vaadatud 16.03.2019. https://demo.istat.it/?l=it Carrara valla koduleht itaalia keeles
Raheem Sterling

Raheem Shaquille Sterling (sündinud 8. detsembril 1994 Kingstonis) on Inglismaa jalgpallur, kes mängib poolkaitsjana Inglismaa kõrgliiga klubis Chelsea ja Inglismaa jalgpallikoondises. 2014. aastal võitis ta Golden Boy auhinna. Sterling alustas jalgpalli mängimist Inglismaa klubi Queens Park Rangers'i noorteakadeemias, kus ta mängis aastatel 2003–2010 2010. aasta veebruaris liitus ta 600 000 naelsterlingi eest Liverpooli akadeemiaga. Sterling tegi oma debüüdi Liverpooli põhimeeskonnas 24. märtsil 2012. Esimese värava lõi ta sama aasta oktoobris Readingi vastu, Liverpool võitis 1:0. 2015. aasta juulis siirdus ta 44 miljoni naela eest Manchester Citysse. Oma esimesel hooajal võitis ta klubiga Football League Cup'i, kui finaalis alistati vana koduklubi Liverpool penaltiseerias. Hooaegadel 2017–18 ja 2018–19 on ta Manchester Cityga tulnud Inglismaa meistriks. Hooajal 2018–19 valiti ta Inglismaa liiga parimaks noormängijaks, liiga hooaja sümboolsesse koosseisu ja Football Writers' Associationi poolt Inglismaa jalgpalli hooaja parimaks mängijaks. Inglismaa jalgpallikoondises mängib Sterling 2012. aastast. 2019. aasta mai seisuga on ta koondises löönud kaheksa väravat, millest ühe Eesti vastu. Manchester City Premier League: 2017–18, 2018–19, 2020–2021, 2021–2022 FA Cup: 2018–19 EFL Cup: 2015–16, 2018–19, 2018–19, 2019–20, 2020–21 FA Community Shield: 2018 "Sterling". Transfermarkt. Vaadatud 6. september 2017.  Raheem Sterling – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Profiil Manchester City kodulehel
Ines Maidre

Ines Maidre (sündinud 22. detsembril 1958 Pärnus) on eesti organist. Ta elab Norras ja töötab Bergeni Griegi Akadeemia õppejõuna. Tema muusikaharidus sai alguse klaveriõpingutest Tallinna Muusikakeskkoolis ning jätkus klaveri ja oreli erialal Eesti Muusikaakadeemias Bruno Luki ja Hugo Lepnurme käe all (diplom cum laude mõlemal erialal). Aastatel 1989–1991 jätkas ta õpinguid Prantsusmaal Daniel Rothi juures (diplom Prix d’Excellence). Ta on täiendanud end arvukatel meistrikursustel. Ta on esinenud soolokontsertidega nii kodu- kui ka välismaal, sealhulgas kuulsates katedraalides nagu Westminster Abbey Londonis ja Notre-Dame Pariisis. 1991. aastal saavutas Ines Maidre esikoha konkursil "Concours Musicale d'Ile de Fance'il Versailles" (Premier Prix Unanimite).[viide?] Tema repertuaar on ulatuslik ja mitmekesine, sisaldades muusikat eri aegadest ja stiilidest. Lemmikvaldkonnaks on prantsuse muusika. Põnevaks on peetud Ines Maidre nüüdismuusikatõlgendusi, ta on olnud mitmete eesti oreliteoste esmaesitaja. Ines Maidre esituses on kõlanud ka paljude orkestriteoste (sealhulgas Poulenci, Jongeni, Artur Kapi orelikontserdid) orelipartiid. Ines Maidre on salvestanud orelimuusikat raadiotele ning firmadele Forte ja Antes.[viide?] 1994. aasta Eesti Televisiooni dokumentaalfilmis eesti oreliheliloojast Peeter Südast esitas ta enamiku helilooja oreliteostest[viide?]. 1995 Eesti Kultuurkapitali helikunsti sihtkapitali aastapreemia (kontserdisari "Katedraali kaja" ja eesti orelimuusika salvestamine) Sissekanne Pärnu orelifestivali veebis Ines Maidre koduleht
Diana Liiv

Diana Liiv (2003. aastani Moik; sündinud 7. detsembril 1977 Tallinnas) on eesti pianist. Ta on lõpetanud Tallinna Muusikakeskkooli (õpetajad Tiina Kurik, Ivo Sillamaa ja professor Valdur Roots) ning Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia magistrantuuri professor Peep Lassmanni klaveriklassis ja cum laude professor Marje Lohuaru kammeransambliklassis. Lisaks on ta end täiendanud ka professorite Victor Rosenbaumi (USA), Hui-Ying Tawastsjerna (Soome) ja Konstantin Bogino (Venemaa/Prantsusmaa/Itaalia) juures. Diana Liiv on esinenud solisti ja kammermuusikuna Eestis, Lätis, Leedus, Soomes, Rootsis, Venemaal, Hollandis, Itaalias, Iisraelis ja USA-s. Orkestrisolistina on ta esinenud Tallinna Kammerorkestri, Tartu Kammerorkestri, Longy Sümfooniaorkestriga Bostonis ja Kaunase Sümfooniaorkestriga Leedus. Ta on Eesti noorte pianistide konkursi laureaat ja kahekordne laureaat (nii soolo- kui ka kammeransambli kategoorias) rahvusvahelisel pianistide konkursil "Music without limits" Leedus (2010). Kuhmo kammermuusika festivali kursustel Soomes on ta saanud nii parima solisti stipendiumi (2008) kui ka parima ansambli auhinna (2009). Diana Liiv on salvestanud koostöös ERR-i Klassikaraadioga kaks CD-plaati Tšaikovski muusikaga. Ta on Muusikasõprade Seltsi kontserdisarjade kunstiline juht. Tema tütar Tähe-Lee Liiv (sündinud 2003) on samuti pianist. 2018 Eesti Kultuurkapitali helikunsti sihtkapitali aastapreemia (Eesti ja lääne nüüdismuusikat sõnakunstiga siduva kontserdisarja „Heli ja keel“ korraldamise eest) Diana Liivi elulugu Eesti Muusika Infokeskuse kodulehel
Kristina Kriit

Kristina Kriit (sündinud 1. jaanuaril 1977 Tallinnas) on eesti viiuldaja. Kristina Kriit on hinnatud nüüdismuusikaesitaja. Solisti ja kammermuusikuna on ta esinenud peaaegu kõikides Euroopa maades. Ta lõpetas 2004. aastal cum laude Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia magistrantuuri professor Mari Tampere-Bezrodny klassis ning on täiendanud ennast professor Igor Bezrodny, Hermann Krebbersi ja Keiko Wataya meistriklassides. Aastatel 2001–2002 õppis ta Salzburgi Ülikoolis Mozarteum professor Hermann Kienzli klassis. Ta on olnud kahel korral maineka Holland Music Sessionsi stipendiaat. Ta on osalenud mitmel rahvusvahelisel konkursil, millest olulisemad on Heino Elleri nimeline viiuldajate konkurss 1996. aastal (eripreemia), Henryk Wieniawski nimeline viiuldajate konkurss 1997. aastal ning koos pianist Diana Liiviga kammermuusika konkurss "Music without Limits" 2010. aastal (4. preemia). Aastal 2005 asutas ta Tallinna Keelpillitrio. Aprillist 2014 on ta Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia õppejõud ja doktorant (professor Mari Tampere-Bezrodny) ning Rahvusooper Estonia sümfooniaorkestri 2. kontsertmeister. Tema ema on flötist Sigrid Orusaar. Tema isa oli klarnetist Roland Kriit.
Mande keeled

Mande keelkond kuulub Nigeri-Kordofani hõimkonda (ehk Nigeri-Kongo keeled). Mande keelkonna keeli kõneldakse Lääne-Aafrikas. Kagu-Mande keeled: manni keel dani keel tura keel guro keel mvani keel vani keel bengi keel Bisa-busa keeled: samo keel busa keel Kesk-Lääne-Mande keeled: džalkunani keel ligbi keel kono keel vai keel susu keel loma keel bandi keel mende keel loko keel kpelle keel kuranko keel Loode-Mande keeled: bobo-madare keel soninke keel bozo keel seeku keel
Dr Strangelove ehk Kuidas ma lõpetasin muretsemise ja õppisin armastama pommi

"Dr Strangelove ehk Kuidas ma lõpetasin muretsemise ja õppisin armastama pommi" on 1964. aastal Suurbritannia ja Ameerika Ühendriikide koostöös valminud tuumasõjast rääkiv must komöödia, mille režissöör, produtsent ja kaasstsenarist on Stanley Kubrick. Film põhineb briti kirjaniku Peter George'i külmast sõjast rääkival romaanil "Red Alert" (ka "Two Hours to Doom", 1958). Loo keskmes on Ameerika Ühendriikide õhuväe (United States Air Force) liimist lahti olev kindral, kes plaanib alustada tuumarünnakut Nõukogude Liidu vastu ning jõuab käsu andmiseni. Pärast konsulteerimist presidendi, oma nõunike, sõjaväe peastaabi ülema ja Suurbritannia kuningliku õhuväe ohvitseriga püütakse otsust tagasi võtta. Paralleelselt kujutatakse otsust täide viima saadetud strateegilise pommitaja B-52 meeskonna tegevust. Peter Sellers – rügemendiülem (group captain) Lionel Mandrake, Ameerika Ühendriikide president Merkin Muffley, tuumasõjaekspert ja endine natsionaalsotsialistide poolehoidja dr Strangelove George C. Scott – kindral Buck Turgidson Sterling Hayden – brigadir General Jack D. Ripper Keenan Wynn – kolonel Bat Guano Slim Pickens – B-52 komandör ja piloot, major T. J. "King" Kong Peter Bull – Nõukogude Liidu suursaadik Alexei de Sadeski James Earl Jones – N-52 leitnant Lothar Zogg Tracy Reed – kindral Turgidsoni sekretär ja armuke miss Scott Shane Rimmer – B-52 piloot, kapten Ace Owens
Kia Sportage

Kia Sportage on Lõuna-Korea autotootja Kia toodetav väiksem maastur. Seda on toodetud neli põlvkonda alates 1993. aastast. Esimese põlvkonna loomisel kasutati Mazda Bongo platvormi ning varastel mudelitel kasutati isegi Mazda komponente (mootorid ja käigukastid). Sel ajal oli Kial allianss Fordi ja Mazdaga ning eesmärk oli kasutada Fordi ja Mazda tehnoloogiat ja hakkama saada Kia soodsate tootmiskuludega. Esimese põlvkonna Sportage'i müüginumbrid olid aga madalad isegi koduturul, lisaks oli autol palju tehnilisi probleeme ning 2003. aastaks lõpetati kõikidel turgudel Sportage'i müük. 1. põlvkond 1. põlvkond Teine põlvkond saabus müügile 2004. aastal 2005. mudeliaasta autona. See oli ehitatud Hyundai Elantra platvormile, sama platvormi kasutas ka 2005. aasta Hyundai Tucson. 2. põlvkond 2. põlvkond Kolmandat põlvkonda esitleti 2010. aasta aprillis. Mudeliuuenduse said 2014. mudeliaasta autod, mille käigus muutusid õhuvõtuava, tagatuled, puuteekraan, audiosüsteem ja roolivõimendi. 2014. aasta märtsis müüdi seda Eestis 43 tükki. 3. põlvkond (2010) 3. põlvkond (2010) 3. põlvkond (2012) Neljanda põlvkonna Sportage'it esitleti 2015. aastal Frankfurdi autonäitusel ning müügile jõudis see 2016. aastal. Kia Sportage 2016 Kia Sportage 2017. mudeliaasta 4. põlvkond (2018) Viienda põlvkonna Sportage'it esitleti 8. juunil 2021 ja auto tehnilised andmed avalikustati sama aasta juulis. Kasutusel on uusim Hyundai-Kia N3 platvorm ja selle põhjal töötas Kia välja kaks Sportage'i versiooni, millel on sõltuvalt turust erinev kere pikkus ja teljevahe. Euroopasse müügile tulev (lühema kerega) Sportage avalikustati 2021. aasta septembris. Euroopa turu jaoks pakub Kia mitmeid jõuallikaid: pistikhübriid, hübriid, kerghübriid ja diiselmootoreid. Kia Sportage (lühike versioon) Kia Sportage (lühike versioon) Kia Sportage (pikk versioon) Kia Sportage (pikk versioon)
Renault Scenic

Renault Scénic on Renault' poolt toodetav mahtuniversaal ning see on ehitatud Renault Mégane'i põhjale. Seda on toodetud neli põlvkonda ja esimesest kolmest põlvkonnast tehti ka maastikuversioon: 1. põlvkonna auto kandis nime RX4, 2. põlvkonna oma Conquest ja 3. põlvkonna oma XMOD. Esimene mahtuniversaal kandis nime Mégane Scénic ning 1997. aastal pälvis see ka Euroopa aasta auto tiitli. Mudeliuuendus tehti 1. põlvkonnale 1999. aasta sügisel. Scénic I Scénic I mudeliuuendus Scénic I RX4 Alates 2. põlvkonnast on saadaval ka pikema teljevahe ja pikema tagaosaga 7-kohaline Grand Scénic. Scénic II Scénic II Conquest 3. põlvkonna autosid müüdi 2014. aasta märtsis Eestis 39 tükki. Scénic III Scénic III XMOD 4. põlvkonna Scénic avalikustati 2016. aasta Genfi autonäitusel. Scénic IV Bose "GIMS 2016 : Exclusive world première for New Scénic at the Geneva Motor Show". 1. märts 2016.
Škoda Superb

Škoda Superb on suur pereauto, mida toodab Škoda Auto 2001. aastast. Tegu on Škoda kõige suurema mudeliga. Seda on toodetud kolm põlvkonda 2014. aasta märtsis müüdi Eestis 39 Superbi. 1. põlvkond 2. põlvkonna Combi 2. põlvkonna sedaan 3. põlvkonna Combi 3. põlvkonna sedaan
Škoda Rapid

Škoda Rapid on Škoda sedaan ja luukpära (Spaceback). Seda on toodetud 3 põlvkonda (kaasa arvatud eelmised mudelid). Seda müüdi Eestis 2014. aasta märtsis 38 tükki. 3.põlvkond sedaan 3.põlvkond Spaceback 2.põlvkond 1.põlvkond
Toyota Land Cruiser 150

Toyota Land Cruiser 150 (mõnedel turgudel ka Land Cruiser Prado) on nelikveoline Toyota maastur, mis saabus müügile 2009. aastal. 5-ukselist pikemat versiooni on saadaval ka 7 istekohaga. Seda müüdi Eestis märtsis 2014 37 tükki. Land Cruiser 2015