Ringlussevõtt

Ringlussevõtt on jäätmete taaskasutusmoodus, kus jäätmetes sisalduvat ainet kasutatakse tootmises esialgsel või muul otstarbel, kaasa arvatud bioloogiline ringlussevõtt; ringlussevõtu hulka ei kuulu jäätmete energiakasutus. Ringlusse saab võtta näiteks paberit (selle ümbertöötamisega), klaasi (selle ümbersulatamisega) jne. Suur osa tekkivatest jäätmetest, eriti plastijäätmed, muutuvad inimeste tervisele ja bioloogilisele mitmekesisusele ohtlikuks, sattudes looduskeskkonda või kõrvaldades lahtise põletamise, prügilate või nõuetele mittevastava ringlussevõtu teel. Ideaalsete teostuste korral toodab materjali taaskasutamine sama materjali värske varu – näiteks muudetakse kasutatud kontoripaber uueks kontoripaberiks ja kasutatud vahtpolüstürool uueks polüstüreeniks. Teatud tüüpi materjale, näiteks metallpurke, saab korduvalt ümber toota, ilma et see kaotaks oma puhtust.[6] Teiste materjalide puhul on see sageli keeruline või liiga kulukas (võrreldes sama toote tootmisega toorainest või muudest allikatest), mistõttu paljude toodete ja materjalide "ringlussevõtt" hõlmab nende taaskasutamist erinevate materjalide (nt papp) tootmiseks. Teine ringlussevõtu vorm on koostisosade materjalide päästmine keerukatest toodetest kas nende olemusliku väärtuse (nt autoakude plii ja trükkplaatide kuld) või nende ohtlikkuse (nt elavhõbeda eemaldamine ja taaskasutamine termomeetritest ja termostaatidest) tõttu. ). Ringlussevõtt on olnud tavapärane tava suurema osa inimkonna ajaloost, registreeritud pooldajad on juba neljandal sajandil eKr Platon. Vajalik tsitaat] Ajavahemikul, mil ressursse oli vähe, näitavad iidsete prügimägede arheoloogilised uuringud vähem olmejäätmeid (nt. tuhk, katkised tööriistad ja keraamika), mis tähendab, et uue materjali asemel võeti ringlusse rohkem jäätmeid. Eelindustriaalsel ajastul on tõendeid selle kohta, et Euroopas koguti pronksi ja muid metalle, mis sulatati pidevaks taaskasutamiseks. Paberi ringlussevõtt registreeriti esmakordselt aastal 1031, kui Jaapani poed müüsid tselluloosipaberit. Suurbritannias kogusid "tolmumehed" puidu- ja söepõlengutest tekkinud tolmu ja tuhka ning kasutasid neid telliste valmistamise alusmaterjalina. Neid ringlussevõtu vorme ajendas majanduslik eelis saada esmase materjali asemel ringlussevõetud materjale ning vajadus jäätmete eemaldamise järele üha tihedamini asustatud piirkondades. 1813. aastal töötas Benjamin Law välja kaltsudest "räbalaks" ja räbalaks muutmise protsessi. "mungo" vill Batleys, Yorkshire'is, mis ühendas taaskasutatud kiud neitsivillaga. Lääne-Yorkshire'i kehv tööstus sellistes linnades nagu Batley ja Dewsbury kestis 19. sajandi algusest vähemalt 1914. aastani. Industrialiseerumine suurendas nõudlust taskukohaste materjalide järele. Lisaks kaltsudele ihaldati musta vanametalli, kuna seda oli odavam hankida kui esmast maaki. Raudteed ostsid ja müüsid vanametalli 19. sajandil ning kasvav terase- ja autotööstus ostsid vanametalli 20. sajandi alguses. Paljusid sekundaarseid kaupu kogusid, töötlesid ja müüsid müüjad, kes otsisid prügimägedelt ja linnatänavatel kasutuselt kõrvaldatud masinaid, potte, panne ja muid metalliallikaid. Esimese maailmasõja ajaks rändasid tuhanded sellised kauplejad Ameerika linnade tänavatel, kasutades ära turujõude, et tarbimisjärgseid materjale tööstuslikuks tootmiseks taaskasutada. Joogipudelite tootjad, sealhulgas Schweppes, hakkasid Suurbritannias ja Iirimaal pakkuma tagastatavaid taaskasutustagatisrahasid umbes 1800. aastal. Rootsis loodi 1884. aastal ametlik pudelite ja 1982. aastal alumiiniumist joogipurkide taaskasutussüsteem koos tagastatava tagatisrahaga; see viis ringlussevõtu määrani 84–99%, olenevalt tüübist. (Klaaspudeleid saab uuesti täita umbes 20 korda.) 19. sajandi lõpus loodud uued keemiatööstused leiutasid nii uusi materjale (nt bakeliit 1907. aastal) kui ka lubasid muuta väärtusetud väärtuslikeks materjalideks. Vanasõnaliselt ei saanud emise kõrvast siidist rahakotti teha – kuni USA firma Arthur D. Little avaldas 1921. aastal "On the Making of Silk Purses from Sows' Ears", mille uurimused tõestasid, et kui "keemia paneb tunked selga ja saab ärini [...] ilmuvad uued väärtused. Avanevad uued ja paremad teed soovitud eesmärkide saavutamiseks." Ringlussevõtt või "päästmine", nagu seda tavaliselt tunti, oli II maailmasõja ajal valitsuste jaoks suur probleem, kus rahalised piirangud ja märkimisväärne materjalipuudus tingisid kaupade taaskasutamise ja materjalide ringlussevõtu. Maailmasõdadest ja muudest maailma muutvatest sündmustest põhjustatud ressursipuudus soodustas ringlussevõttu. Enamiku majapidamiste jaoks muutus vajalikuks oma jäätmed taaskasutada, võimaldades inimestel olemasolevat maksimaalselt ära kasutada. Majapidamismaterjalide ringlussevõtt tähendas ka seda, et sõjategevuseks jäeti rohkem ressursse. Massiivsed valitsuse kampaaniad, nagu National Salvage Campaign Suurbritannias ja Salvage for Victory kampaania Ameerika Ühendriikides, toimusid igas võitlevas riigis, kutsudes kodanikke üles annetama metalli, paberit, kaltse ja kummi patriootliku kohustusena. Kolmepoolne prügikast Saksamaal raudteejaamas, mis on ette nähtud paberi (vasakul) ja plastpakendi (paremal) eraldamiseks muudest jäätmetest (tagapool) Üldisest jäätmevoost ringlussevõetud jäätmete kogumiseks on rakendatud mitmeid süsteeme, mis hõivavad avaliku mugavuse ning valitsuse lihtsuse ja kulu vahelise kompromissi erinevaid kohti. Kolm peamist kogumiskategooriat on äraandmiskeskused, tagasiostukeskused ja kogumiskeskused. Umbes kaks kolmandikku ringlussevõtu kuludest tehakse kogumisetapis. Kui segatud ringlussevõetud jäätmed on kokku kogutud ja materjalide taaskasutusse tarnitud, tuleb materjalid sorteerida. Seda tehakse mitmes etapis, millest paljud hõlmavad automatiseeritud protsesse, mis võimaldavad veoautotäie materjali täielikult sorteerida vähem kui tunniga.[8] Mõned taimed saavad nüüd materjale automaatselt sorteerida; seda nimetatakse ühevooluliseks ringlussevõtuks. Automaatset sortimist võivad aidata robootika ja masinõpe. Tehastes sorteeritakse mitmesuguseid materjale, sealhulgas paberit, erinevat tüüpi plastmassi, klaasi, metalle, toidujääke ja enamikku akutüüpe. Nende tehastega piirkondades on ringlussevõtu määrad kasvanud 30%. USA-s on üle 300 materjalide taaskasutamise rajatise. Esialgu eemaldatakse segunenud taaskasutatud jäätmed kogumissõidukist ja asetatakse ühe kihina laiali laotatud konveierilindile. Suured lainepapist puitkiudplaadi tükid ja kilekotid eemaldatakse selles etapis käsitsi, kuna need võivad hiljem masinaid kinni kiiluda. Järgmisena eraldavad automatiseeritud masinad, nagu ketasekraanid ja õhuklassifikaatorid, taaskasutatud materjalid massi järgi, eraldades kergema paberi ja plasti raskemast klaasist ja metallist. Segapaberilt eemaldatakse papp ja kogutakse kokku kõige levinumad plastitüübid – PET (nr. 1) ja HDPE (nr. 2), et need materjalid saaks suunata õigetesse kogumiskanalitesse. Tavaliselt tehakse seda käsitsi; kuid mõnes sorteerimiskeskuses kasutatakse spektroskoopilisi skannereid, et eristada paberi- ja plastitüüpe nende neeldumise lainepikkuste alusel. Plastid kipuvad keemilise koostise erinevuste tõttu omavahel kokkusobimatud; nende polümeeri molekulid tõrjuvad üksteist sarnaselt õlile ja veele. Mustmetallide, nagu raud, teras ja plekkpurgid, eraldamiseks kasutatakse tugevaid magneteid. Värvilised metallid paiskuvad välja magnetpöörisvoolude toimel: Pöörlev magnetväli indutseerib alumiiniumpurkide ümber elektrivoolu, tekitades purkide sees pöörisvoolu, mille tõrjub suur magnetväli, paiskades purgid voolust välja. Taaskasutuspunkt Šotimaal New Bythis, kus on eraldi konteinerid paberile, plastile ja erinevat värvi klaasile. Lõpuks sorteeritakse klaas selle värvi järgi: pruun, merevaigukollane, roheline või läbipaistev. Seda saab sorteerida kas käsitsi või masinaga, mis kasutab värvide tuvastamiseks värvilisi filtreid. Klaasikilde, mis on väiksemad kui 10 millimeetrit (0,39 tolli), ei saa automaatselt sorteerida ja need segatakse kokku "peenklaasina". 2003. aastal seadis San Francisco keskkonnaministeerium kogu linna eesmärgi, et aastaks 2020 ei oleks jäätmeid. San Francisco prügivedaja Recology haldab tõhusat ringlussevõetavate materjalide sorteerimisrajatist, mis on aidanud linnal saavutada rekordilise prügilatest kõrvalekaldumise määra – 80%. 2021. Sarnased määrad on saavutanud ka teised Ameerika linnad, sealhulgas Los Angeles. Bioloogiline ringlussevõtt Mehaaniline ringlussevõtt Keemiline ringlussevõtt Korduskasutus Taaskasutus Säästva arengu sõnaseletusi. Säästva Eesti Instituut, SEI Tallinn. [1] (vaadatud 1.02.2010) .