laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Sēlpilsi muinaslinnus

Sēlpilsi muinaslinnus oli seelide muinasaegne linnus Daugava jõe vasakul kaldal tänapäeva Läti Sala piirkonna territooriumil. Sēlpilsi linnamäe arheoloogilistel väljakaevamistel (1963–1965) tuvastati seal muinasaegse, 6.–11./12. sajandi asustuse olemasolu, sh märke kindlustustest, hoonepõhjadest, koldeasemetest jm. Linnamäe jalamil oli paiknenud keskmisel rauaajal rajatud asula. Kaevamise piiratud ulatuse tõttu täielikku ülevaadet neist muististest ei saadud. Siiski on uurijad üksmeelel, et tegu on Henriku Liivimaa kroonikas mainitud seelide linnusega (castrum Selonum). Kroonika järgi abistasid linnuse seelid sealtkaudu Liivimaale Riia piiskopi ja Mõõgavendade ordu alale sõjaretki korraldavaid leedulasi. Piiskop Albert organiseeris ristisõdijatest, orduvendadest ning ristitud liivlastest ja latgalitest väe, mis liikus linnuse alla ja asus seda piirama, samal ajal ka ümberkaudsetes külades kättesaadud inimesi tappes ja vangi võttes. Piiramise käigus õnnestus neil paljusid seesolijatest nooltega haavata. Linnuse alistamiseks süüdati ka kokkukantud puudest suur tuli. Lõpuks palusid seelid rahu ja pärast seda kui nad andsid selle kinnituseks pantvange ning lubasid leedulastega koostöö lõpetada ja ristiusu vastu võtta, piirdus kristlaste vägi preestrite linnusesse saatmisega, kes seda pühitsetud veega piserdasid ja linnusetorni Maarja lipu kinnitasid. Sēlpilsi linnus oli tõenäoliselt põhjapoolsete seelide, mõnede arvamuste kohaselt aga kogu seelide asuala mõjukaim poliitiline ja sõjaline keskus kuni 13. sajandi alguseni. Pärast seda läks piirkond Liivi ordu võimu alla, kes 14. sajandil sinna Sēlpilsi foogtilinnuse ehitas. Pļaviņase hüdroelektrijaama rajamise tõttu moodustab linnamägi tänapäeval saarekese Daugava jões. Liivimaa ristisõda Läti linnuste loend Sēlpilsi foogtilinnus Lang, Valter. Baltimaade metalliaeg. Õppematerjale. Tartu, 2003. Lk 124 Indriķa hronika. Läti keelde tõlkinud Ā. Feldhūns; eessõna ja kommentaarid Ē. Mugurēvičs. Rīga: Zinātne, 1993. Peatükk XI, kommentaar 34 Henriku Liivimaa kroonika = Heinrici chronicon Livoniae. Ladina keelest tõlkinud Richard Kleis, toimetanud ja kommenteerinud Enn Tarvel. Tallinn: Eesti Raamat 1982. Peatükk XI 6, lk 79-81 Sēlpils pilskalns, Latvijas Piļu un muižu asociācija Andra Simniškytė. The land of Selonia in the 6/7th–13/14th centuries: territorial structure and hierarchy. The Lithuanian Institute of History, November 8, 2006 Linnamägi Läti linnamäeportaalis
Sēlpilsi linnus

Sēlpilsi linnuse all võidakse mõelda Sēlpilsi muinaslinnust või Sēlpilsi foogtilinnust
Okupatsioonide Repressiivpoliitika Uurimise Riiklik Komisjon

Okupatsioonide Repressiivpoliitika Uurimise Riiklik Komisjon (lühend ORURK) on 1992. aastal Tallinnas moodustatud komisjon, mis uurib 20. sajandil okupatsioonivõimude kohaldatud vägivalda Eesti territooriumil ja Eesti kodanike suhtes teistes riikides. ORURKi koosseis ja põhikiri kinnitati Riigikogu otsusega 17. juunil 1993. ORURKi esimene esimees oli Jaan Kross. Praegu on esimees Vello Salo[küsitav]. Komisjon uurib kolme okupatsiooni tagajärgi: Esimene Nõukogude okupatsioon aastatel 1940–1941; Saksa okupatsioon aastatel 1941–1944; Teine Nõukogude okupatsioon aastatel 1944–1990?. Inimsusevastaste Kuritegude Uurimise Eesti Rahvusvaheline Komisjon https://web.archive.org/web/20140928124317/http://www.okupatsioon.ee/et/kes-me-oleme/155-orurk (vaadatud 28.09.2014) Eesti poliitilise eliidi saatusest. Peep Varju. Tallinn, 1994. Eesti laste küüditamine 14.juunil 1941 kui genotsiidikuritegu. Peep Varju. Tallinn, 1994. Eesti kunstielu ja okupatsioonide repressiivpoliitika. Jaak Kangilaski ja Ene Lamp. Tallinn, 1994. Eesti arstkond ja okupatsioonid. Helbe Merila-Lattik. Tallinn, 1995. Eesti raamatute hävitamine nõukogude võimu poolt. Piret Lotman ja Avo Lõhmus. Tallinn, 1995. Saaremaa inimkaotused esimese Nõukogude okupatsiooni tagajärjel. Juta Vessik ja Peep Varju. Tallinn, 1995. (Inglise keeles 1997; teine trükk eesti keeles, 6A, 1997). Pro Patria. Auraamat Teises maailmasõjas langenud Eesti vabadusvõitlejatele. (Lühinimestik). Aleks Kurgvel ja Herbert Lindmäe. Tartu, 1996. E.V. kaadriohvitseride saatus 1938 – 1996. Vello Salo. Tartu, 1996. ”Soomepoiste” langenud. Uno Tõnnus. Tartu, 1996. Eesti rahva inimohvrid Nõukogude ja Saksa okupatsioonide ajal 1940 – 1953. Peep Varju. Tartu, 1997. Õiguse vastu ei saa ükski. Eesti taotlused ja rahvusvaheline õigus. Enn Sarv. Tartu, 1997. Pro Patria. Auraamat Teises maailmasõjas langenud Eesti vabadusvõitlejaile. Aleks Kurgvel ja Herbert Lindmäe. Tartu, 1998. Pro Patria II. Auraamat langenud ja hukkunud metsavendadele 1944 – 1978. (Lühinimestik). Eerik-Niiles Kross. Tartu, 1998. Nõukogude Kaug-Põhja vangilaagrid ja Eesti Poliitvangid Kolõmal. Aadu Oll. Tartu, 1999. Nõukogudeaegne Narva. Elanikkonna kujunemine 1944–1970. David Vseviov. Tartu, 2001. Sakalamaa ei unusta. Nimede Register. Tartu, 2001. 2005 ilmus Valge Raamat- eesti rahva kaotustest okupatsioonide labi 1940–1991 Nr 25 • Oktoober 2005, Toomas Hiio, Kahjude ja kaotuste kokkuvõte, ajakiri Diplomaatia Eesti Mälu Instituut, Publikatsioonid, Toimetised
Pappjärv

Pappjärv on järv Võrumaal Võru vallas Kose alevikus. Ta kuulub Ida-Eesti vesikonna Peipsi alamvesikonda. Pappjärve pindala on 4,8 ha ja sügavus 16 m. Pappjärv keskkonnaportaalis
Läänepiirkond (Sierra Leone)

Läänepiirkond on Sierra Leone 1. järgu haldusüksus. See hõlmab Freetowni poolsaare ja sellega piirneva ala ning Banana saared. Läänepiirkond ei ole erinevalt teistest 1. järgu haldusüksustest provints. Selle pindala on 557 km² ja elanike arv 1 447 300 (2008). Halduslikult jaguneb kaheks ringkonnaks: Maa-Läänepiirkond (Western Area Rural) ja Linna-Läänepiirkond (Western Area Urban). Suuremad linnad on: Freetown Waterloo Newton Benguema Leicester Tombo Grafton York Adonkia lakka Tokeh Kwama
Ethel Catherwood

Ethel Catherwood (28. aprill 1908 – 26. september 1987) oli Kanada kergejõustiklane.
Ptolemaios XIII

Ptolemaios XIII Theos Philopator (62 või 61 eKr – 13. jaanuar 47 eKr) oli Ptolemaioste dünastiast Egiptuse kuningas koos oma vanema õe Kleopatra VII-ga 51 eKr kuni surmani. Ta oli Ptolemaios XII poeg. Et Ptolemaios oli oma valitsusaja alguses alaealine, valitses tema eest regent Potheinos, kes tahtis ise Egiptuse tegelikuks valitsejaks saada. Selleks otsustas ta ära kasutada Ptolemaiost. Ta intrigeeris viimase Kleopatra vastu mässama, lubades talle Egiptuse ainuvalitseja positsiooni. Nii algaski 48 eKr Kleopatra-vastane vandenõu, kuid too põgenes, enne kui teda jõuti hukata, vangistada või troonist loobuma sundida ning organiseeris endale ustava armee. Ptolemaios ja Potheinos sõlmisid liidu esimese teise õe Arsinoe IV-ga, kes nimetati samuti Egiptuse valitsejaks. Ent neil poolnud piisavalt toetust, et Kleopatrat täielikult võimult eemaldada. Samal ajal pages Egiptusesse Pompeius, kes oli Julius Caesarilt lüüa saanud. Potheinos otsustas seda enda hüvanguks ära kasutada ning teeskles, justkui toetaks ta Pompeiust, kuid lasi tolle seejärel tappa. Peagi jõudis Egiptusesse ka Caesar ning siis püüdis Potheinos saavutada tema toetust, andes talle üle Pompeiuse pea. Kuid Caesaris tekitas see tegu vaid vastumeelsust ning ta asus toetama hoopis Kleopatrat, kellest sai tema armuke. 48. aasta lõpus toimunud lahingus said Potheinose ja Ptolemaiose väed lüüa ning esimene hukati. Ptolemaios põgenes, kuid uppus Niilust ületades. Kleopatrast sai Egiptuse tegelik ainuvalitseja, kuigi ametlikult valitses koos temaga peale Ptolemaios XIII surma Ptolemaios XIV, järgmine vend-abikaasa.
Rietavas

Rietavas (leedu) on linn Leedus, Rietavase omavalitsuse ja Rietavase valla halduskeskus. Asub Jūra jõe ääres, merepinnast 106 meetri kõrgusel. Linna vana saksakeelne nimi on Redau, poola keeles on linna nimeks aga Retów või Retowo. Vene keeles on olnud kasutusel nimekujud Ретовъ, Ретово. Halduslikult moodustab linn omaette valla. Asulat on esimest korda mainitud 1253. aastal, toona asus Rietavas kuralaste Ceklise muinasmaakonnas. Umbes aastal 1700 jõudis kartul Rietavase kaudu ülejäänud Leedusse. linnaõigused sai 1792. aastal. XIX sajandil rajati Rietavase mõisa hoonetekompleks. 1882. aastal ehitati Leedu esimene telefoniliin Rietavase ja Plungė vahele. 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Rietavase elanikest leedulasi 97,66% ja venelasi 0,58%. Michał Mikołaj Ogiński - Poola-Leedu aadlik Albert Surkov - Vene ärimees Elie Susman - Lõuna-Aafrika Vabariigi ärimees Diana Žiliūtė - Leedu jalgrattur Resident population by city / town at the beginning of the year, vaadatud 12.02.2023. Ретовъ. Географическо-статистический словарь Российской империи, Kd. 4 (Павастерортъ — Сятра-Касы). СПб, 1868, 287 lk. Ретово. Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона, Kd. 26А (52) : Резонанс и резонаторы — Роза ди-Тиволи. С.-Петербургъ, 1899., 622 lk. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 1. august 2015. Vaadatud 28. septembril 2014.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)  Rietavas – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Linn portaalis vietoves.Lt Rietavase ajaloost (leedu keeles) Teine artikkel linna ajaloost (leedu keeles)
Damačava

Damačava (transkribeerituna Damatšava) on alev Valgevenes Bresti oblastis Bresti rajoonis, Damačava külanõukogu halduskeskus. Asula nimi on poola keeles Domaczewo. Alev asub Bugi jõe ääres, asulas on piiripunkt. Alev asub kolme kilomeetri kaugusel Damačava raudteejaamast raudteeliinil Brest-Tamašoŭka. Damačavas on keskkool ja muusikakool. Tegutsevad kultuurimaja, kino ja raamatukogu. Alevis on toiduainete tööstus. Damačava vaatamisväärsusteks on kaks kirikut: katoliiklik kirik XIX sajandist ja aastal 1905 ehitatud õigeusu kirik. Asulat on kirjalikult esmamainitud XVIII sajandil, toona kuulus see Bresti vojevoodkonda ja Bresti maakonda. Aastast 1795 (pärast kolmandat Poola jagamist) oli asula Venemaa Keisririigi koosseisus. Aastal 1860 läks Hrodna kubermangu kuulunud asula Wittgensteinide valdusse. XIX sajandi teisel poolel rajatud raudtee aitas asula kasvule kaasa. XIX sajandi lõpus ja XX sajandi alguses oli seal olędrzy rahva koloonia. 1919–1939 kuulus Damačava Poolale, 1939–1991 Nőukogude Liidu koosseisu. Aastast 1940 alev. Damačava piiripunkt Damačava liivakarjäär Damačava õigeusu kirik Piotar Tatarynovič – Valgevene religioonitegelane Anton Savaniuk – Valgevene sõjakurjategija "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 26. juuni 2015. Vaadatud 25. juunil 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)  Damačava – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Alevi koduleht
Jean Shiley

Jean Shiley Newhouse (neiupõlvenimi Jean Shiley; 20. november 1911 Harrisburg – 11. märts 1998 Los Angeles) oli USA kergejõustiklane, kõrgushüppaja.
Venemaa Olümpiakomitee

Venemaa Olümpiakomitee (vene keeles Олимпийский Комитет России) on Venemaa rahvuslik olümpiakomitee. Aastatel 2010–2018 oli Venemaa Olümpiakomitee president Aleksandr Žukov. Venemaa Olümpiakomitee sportlased 2022. aasta taliolümpiamängudel Venemaa Olümpiakomitee koduleht Venemaa Torino olümpiadelegatsiooni ametlik koduleht
Ville-Markus Kell

Ville-Markus Kell (28. juuli 1960 – 18. september 2014) oli eesti helilooja ja pedagoog. Ta lõpetas 1978. aastal Tallinna Muusikakeskkooli muusikateooria erialal ja 1983. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi kompositsiooni erialal Lepo Sumera õpilasena. Seejärel töötas muusikaõpetaja ning kooli- ja kultuurijuhina. Aastatel 1980–1984 töötas ta helirežissöörina Eesti Raadios, aastatel 1983–1985 õpetajana Nõmme Lastemuusikakoolis, 1987–1989 Tallinna Muusikakeskkoolis, 2003–2004 Raasiku Põhikoolis, 2004–2005 Lasila ja Võsu Põhikoolis. Aastatel 1987–1989 oli ta Tallinna Polütehnilise Instituudi üliõpilasklubi kontsertmeister, 1989–1993 Eesti Raadio segakoori direktor, 1989. aastal Orkester Akademie Hamburg projektijuht, aastatel 1994–1998 Eesti Riikliku Sümfooniaorkestri direktor, 1999–2001 Kõrvemaa Muusikakooli direktor ja 2001–2003 Georg Otsa nimelise Tallinna Muusikakooli direktor, 2004–2005 Loksa kultuurikeskuse juhataja, 2005–2011 Väike-Maarja valla rahvamaja direktor. Alates 2012. aastast oli ta Mustvee Kultuurikeskuse juhataja. Tema loomingusse kuuluvad kaks sümfooniat, instrumentaalkontserte, kaks saksofonikvartetti, tromboonikvartett, vokaalkammermuusikat ja koorilaule. Tema teoseid on esitanud Noorte Filharmoonia, Jaan Tamme nimeline kvintett, pianistid Risto Laur ja Marrit Gerretz. Tema muusika on kõlanud Eesti muusika päevadel. Lahkus helilooja Ville-Markus Kell Nekroloog ERSO kodulehel
Tamašoŭka

Tamašoŭka (valgevene keeles Тамашоўка, transkribeerituna Tamašovka, poola keeles Tomaszówka) on agrolinnake Valgevenes Bresti oblastis Bresti rajoonis, Tamašoŭka külanõukogu halduskeskus. Agrolinnake asub Bugi jõe lähistel, merepinnast 175 meetri kõrgusel. Aastal 2009 oli asulas ligikaudu 2000 elanikku. Tamašoŭkas on keskkool, raamatukogu ja kultuurimaja. Asulas lõpeb Brestist tulev raudtee, seal asub Włodawa raudteejaam. Asulas on ka sanatoorium. Vaatamisväärsuseks on õigeusu kirik. Keskkooli ruumides asub kosmonautika muuseum. Aastal 1887 valmis raudtee Bresti ja Chełmi vahel. Toona oli Tamašoŭka 29 elanikuga küla, raudteejaama juurde tekkis asula 32 elanikuga. Aastal 1915 peeti selle piirkonna pärast ägedaid lahinguid, kus hukkus kokku 1348 sõdurit. Kuni 1917. aastani oli Tamašoŭka Venemaa Keisririigi koosseisus, 1919–1939 kuulus Poolale. Tol ajal kasvas asula jõudsalt, sinna rajati metsatööstus. Aastaks 1940 oli külas 4150 elanikku. 1939–1991 kuulus Tamašoŭka Nőukogude Liidu koosseisu. Teise maailmasõja ajal hõivasid asula Saksa väed, sinna rajati juutide geto. Geto likvideerimisel hukkus ligikaudu 2200 inimest, lisaks põletasid Saksa väed maha 129 maja ja hukkasid ligikaudu 2000 küla elanikku. Aastal 1949 moodustati Tamašoŭkas Dzeržinski nimeline kolhoos. Aastal 1956 oli külas kõigest 756 elanikku. Piotr Prakapovič – Valgevene riigitegelane Piotr Klimuk – Valgevene kosmonaut "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 26. juuni 2015. Vaadatud 25. juunil 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Tamašoŭka
Rima Danilevičienė

Rima Danilevičienė (26. mail 1961 – 16. september 2014) oli Leedu kabetaja. Ta oli Euroopa Kabekonföderatsiooni asepresident (aastal 2007 ka presidendi kohusetäitja), rahvusvaheline arbiter ja FMJD tehnilise komitee liige.
Sophie Turner

Sophie Turner (sündinud 21. veebruaril 1996) on Briti näitleja. Sophie sündis Northamptonis ja kolis Warwicki, kui ta oli kaheaastane. Turner on olnud teatrifirma Playbox Theatre Company liige alates kolmandast eluaastast. Pärast "Troonide mängu" esimese hooaja lõppu võttis Sophie enda juurde elama koer Zunni, kes mängis sarjas ja oli tihedalt seotud tema tegelaskujuga. Turner saavutas laiema tuntuse 2011. aastal, kui ta valiti üheks sarja "Troonide mäng" osatäitjaks. Ta kehastab sarjas noort aadlipreilit Sansa Starki.  Sophie Turner – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Sophie Turner andmekogus IMDb (inglise)
Ptolemaios XIV

Ptolemaios XIV (umbes 60 eKr – 44 eKr) oli Ptolemaioste dünastiast Egiptuse kaaskuningas alates 47 eKr kuni surmani. Ta oli Ptolemaios XII poeg ja Kleopatra VII vend-abikaasa. Ptolemaios XIV-l mingit reaalset võimu ei olnud, tegelikult valitsesid riiki Kleopatra ja tema armuke Julius Caesar. Kui Caesar 44 eKr tapeti, tahtis Kleopatra nende pojale Caesarionile kindlustada troonijärglust ning lasi Ptolemaios XIV ilmselt mürgitada.
Anastase Murekezi

Anastase Murekezi (sündinud 1961) on Rwanda poliitik, kes oli 24. juulist 2014 kuni 30. augustini 2017 Rwanda peaminister. Ta kuulub Sotsiaaldemokraatlikku Parteisse. Anastase Murekezi on õppinud põllumajandust. Enne peaministriks saamist oli ta avalike teenuste ja tööminister. Ta on olnud ka põllumajandusminister. Kagame sacks prime minister, cabinet reshuffle expected
Ukraina Rahvuslik Olümpiakomitee

Ukraina Rahvuslik Olümpiakomitee (ukraina Національний олімпіський комітет України) on Ukraina rahvuslik olümpiakomitee. Komitee loodi 1990. aastal ja ROK tunnustas seda 1993. aastal. 2005–2022 oli Ukraina Rahvusliku Olümpiakomitee president Sergi Bubka. Ukraina Olümpiakomitee koduleht Ukraina koondis Torino olümpiamängudel
Muuksi II maailmasõja matmispaik

Muuksi II maailmasõja matmispaik on Teise maailmasõja aegne matmispaik Kuusalu kihelkonnas Harjumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Muuksi külas Kuusalu vallas Harju maakonnas. Mälestuskivi järgi on Muuksi maetud 1941. aastal Nõukogude poolel langenud 13 sõjameest. Teise allika järgi on sinna maetud hoopis 11 Nõukogude piirivalvurit. Muuksi II maailmasõja matmispaika maetud ja nende üldarv pole seega üheselt teada. Matmispaik on 1995. aastast riiklik ajaloomälestis. Elga Vainu. Muuksi vennashaud. - Harju rajooni ajaloo- ja kultuurimälestised. Kaitstavad mälestised. Eesti Raamat. Tallinn 1988. Lk 178 Elga Vainu. Muuksi vennashaud. - Harju rajooni ajaloo- ja kultuurimälestised. Kaitstavad mälestised. Eesti Raamat. Tallinn 1988. Lk 178 Muuksi II maailmasõja matmispaik kultuurimälestiste riiklikus registris
Virokiinid

Virokiinid ehk viiruste tsütokiinid (inglise keeles virokines) on mitmete viiruste poolt kodeeritud valgud mis konkureerivad peremeesorganismi tsütokiinide (immuunsüsteem) või kemokiinidega. Virokiinid põhjustavad, mitmeid signaaliradu kasutades, peremeesorganismi immunosupressiooni ja toimivad immuunvastus(t)e inhibiitoritena, kas konkureerides retseptoritega, häirides tsütokiini vabastamist või sünteesi või kasutades samu geenikombinatsioone jms. Virokiinid loetakse virulentsusfaktorite hulka ja nad on väga võimsad immunomodulaatorid. Virokiinide liigitus ja nomenklatuur pole paigas, virokiinide suure homoloogia tõttu näiteks inimese rakkude poolt eritatud tsütokiinidega kannavad mitmed neist nimetusi milles on ühendatud viiruse lühend ja vastava tsütokiini märgis. Käesoleval ajal teatake, et inimese IL-10- sarnast viiraalset IL-10-t (vIL-10) kodeerivad kõik herpesviirused (sh inimese tsütomegaloviirus (HCMV) ja Epsteini-Barri viirus (EBV- poolt sünteesitav BCRF1, hiljem CSIF- tsütokiini sünteesi inhibeeriv faktor cytokine synthesis inhibitory factor). Epsteini-Barri viiruse IL-10 (ebvIL-10) avaldab immunosupressiivset toimet inhibeerides inimestel T-rakkude ja NK-rakkude paljunemist, makrofaagide deaktiveerimist kuid soodustasid B-rakkude paljunemist ja diferentseerumist seda tõenäoliselt selleks et segamatult paljuneda. Termini 'virokiinid' võttis 1988. aastal kasutusele Dr Bernard Moss. IL-10 Barry Slobedman, Peter A. Barry, Juliet V. Spencer, Selmir Avdic ja Allison Abendroth, Virus-Encoded Homologs of Cellular Interleukin-10 and Their Control of Host Immune Function, J. Virol., oktoober 2009, 83. väljaanne, nr 19, lk 9618-9629, doi: 10.1128/JVI.01098-09, veebiversioon (vaadatud 29.09.2014)(inglise keeles) Kotwal GJ, Moss B., Vaccinia virus encodes a secretory polypeptide structurally related to complement control proteins. Lühikokkuvõte., Nature. sept 1988;335(6186):176-8., veebiversioon (vaadatud 29.09.2014)(inglise keeles) Ping Ouyang, Krzysztof Rakus, Steven J. van Beurden, Adrie H. Westphal, Andrew J. Davison, Derek Gatherer ja Alain F. Vanderplasschen, IL-10 encoded by viruses: a remarkable example of independent acquisition of a cellular gene by viruses and its subsequent evolution in the viral genome, J Gen Virol, veebruar 2014, 95. väljaanne, nr 2, lk 245-262, veebiversioon (vaadatud 29.09.2014)(inglise keeles) Selles artiklis on kasutatud ingliskeelset artiklit en:Virokine seisuga 29.09.2014.
Kärsa kõrts

Kärsa kõrts on Põlva maakonnas Põlva vallas Kärsa külas asuv kõrts. Kõrts koos sellega seotud ehitistega on arvele võetud ehitismälestistena. Kõrtsiga seotud ehitised on: Kärsa kõrtsi laut Kärsa kõrtsi ait-kelder Kärsa kõrtsi saun Kärsa kõrtsi kaev Kärsa kõrts kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 29.09.2014) Kärsa kõrts kultuurimälestiste riiklikus registris Kärsa kõrtsi laut kultuurimälestiste riiklikus registris Kärsa kõrtsi ait-kelder kultuurimälestiste riiklikus registris Kärsa kõrtsi saun kultuurimälestiste riiklikus registris Kärsa kõrtsi kaev kultuurimälestiste riiklikus registris
Kääbaspalu kääpad

Kääbaspalu kääpad (ka Kääbaspalu kääbastik) on Võru maakonnas Rõuge vallas Murati külas asuvad kääpad. Kääpaid on kokku 34 ja neist 5 on arvele võetud arheoloogiamälestistena. https://web.archive.org/web/20140929104337/http://www.eestigiid.ee/?CatID=299&ItemID=4430 (vaadatud 29.09.2014) Kääbaspalu kääpad kultuurimälestiste riiklikus registris Kääbaspalu kääpad kultuurimälestiste riiklikus registris Kääbaspalu kääpad kultuurimälestiste riiklikus registris Kääbaspalu kääpad kultuurimälestiste riiklikus registris Kääbaspalu kääpad kultuurimälestiste riiklikus registris
Muuga Põhikool

Muuga Põhikool on Lääne-Viru maakonnas Vinni vallas Muuga külas endise Muuga mõisa härrastemajas tegutsev kool. Muuga Põhikooli koduleht
Bruno Schulz

Bruno Schulz (18. juuli 1892 Drogobõtš – 19. november 1942 Drogobõtš) oli juudi päritolu Poola kirjanik. Ta sündis aastal 1892 Drogobõtšis (tollases Austria-Ungaris, praegu Ukrainas). Aastatel 1902–1910 õppis ta Drogobõtšis Keiser Franz Josephi Gümnaasiumis, olles üks parimaid õpilasi koolis, ja lõpetas kooli kiituskirjaga. Seejärel asus ta Lembergi arhitektuuri õppima, kuid valitud eriala ei pakkunud talle rahuldust, arhitektuuriõpingud jäid pooleli ja aastal 1913 oli ta tagasi Drogobõtšis. Aastatel 1914–1915 õppis ta paar kuud Viinis maalikunsti. Aastatel töötas ta 1924–1941 Drogobõtšis joonistusõpetajana. Aastal 1941, kui Drogobõtš läks natsliku Saksamaa võimu alla, pidi ta tuhandete teiste juutide kombel ümber asuma getosse. Kõige halvemast päästis teda esialgu gestaapolase Landau protektsioon, kuid gestaapolaste omavahelise rivaalitsemise tõttu lasi teine gestaapolane Günther ta 19. novembril 1942 Drogobõtšis maha. Samal ajal valmistasid Poola kirjanikud Zofia Nałkowska ja Kazimierz Truchanowski ette tema põgenemist getost; valedokumendid olid juba teel Drogobõtši. Bruno Schulz valdas lisaks poola keelele ka saksa keelt; tema kirjanduslikest eeskujudest võib nimetada Rainer Maria Rilket. Kirjutama hakkas Schulz 1920. aastate keskel, kuid esimene raamat "Sklepy cynamonowe" (eesti keeles "Kaneelipoed", ilmunud aastal 2014 Loomingu Raamatukogus, poola keelest tõlkinud Hendrik Lindepuu) ilmus aastal 1934; teine jutukogu "Sanatorium pod Klepsydrą" ("Liivakella sanatoorium") ilmus aastal 1937 (eesti keeles 2019).
Caesarion

Ptolemaios XV Philopator Philometor, tuntud hüüdnime Caesarion (väike Caesar) järgi (23. juuni 47 eKr – august 30 eKr) oli Kleopatra VII ja Julius Caesari poeg ning viimane Ptolemaioste dünastia Egiptuse kuningas. Caesarion valitses ametlikult alates 44 eKr kuni oma surmani Egiptuse kaasvalitsejana. Temast pidi saama tulevane Egiptuse ainuvalitseja, võimalik, et ema soovis teda teha ka Rooma valitsejaks. Kuid kui Kleopatra uus armuke Marcus Antonius oli Caesari kasupojalt Octavianuselt lüüa saanud, vallutas too ka Egiptuse ning Kleopatra tegi enesetapu. Riik liideti Roomaga ning Octavianus otsustas igaks juhuks ka Caesarioni tappa, kuna too oleks võinud ohustada tema ainuvalitsejalikke pretensioone. Egiptuse toonastes allikates kujutatakse ka Octavianust kui uut vaaraod.