laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Augusts Lietavietis

Augusts Lietavietis (vene keeles Август Андреевич Летавет; 18. veebruar (vkj 6. veebruar) 1893 Bērzaune vald, Liivimaa kubermang – 29. juuni 1984) oli läti päritolu Nõukogude Liidu töötervishoiuteadlane tööhügieeni alal ja alpinist. Lietavietis õppis Bērzaune koolis. 1907. aastal sooritas ta edukalt sisseastumiseksamid Pihkva gümnaasiumi 4. klassi ja 1912. aastal lõpetas kuldmedaliga gümnaasiumi. 1917. aastal lõpetas ta Moskva ülikooli arstiteaduskonna. Aastatel 1935–1945 töötas Lietavietis Tööhügieeni ja kutsehaiguste keskinstituudis labori juhatajana, 1948–1971 Tööhügieeni ja Kutsehaiguste Teadusliku Uurimisinstituudi direktorina. Ühtlasi oli ta aastatel 1931–1955 Tervishoiuarstide spetsialiseerumise keskinstituudi tööstushügieeni kateedri juhataja. Lietavietis on kaitsnud meditsiinidoktori kraadi ja saanud professori akadeemilise kutse. Tal on uurimusi töötervishoiu ja meditsiiniradioloogia valdkonnas. Mägironimist hakkas Lietavietis harrastama 1926. aastal. Tema osavõtul avastati ja vallutati mitmed Pamiiri ja Tian Shani mäetipud, osale neist andis ta ise nimed. 1941. aastal sai ta NSV Liidu meistersportlaseks alpinismis. Aastatel 1936–1937 tõusis Lietavietis oma grupiga Pik Stalinskoi konstitutsii (5250 m) ja Karpinski (6612 m) tippu. Karpinski tipult nägid grupi liikmed Han-Tengrist lõuna suunda jäävat kõrget tundamatut mäetippu (hiljem nimetati see Pobeda mäetipuks). 1938. aastal juhtis ta ekspeditsiooni, mille eesmärgiks oli aasta varem Karpinski tipult vaadeldud Han-Tengrist lõunasse jääva nimeta mäetipu juurde pääsemine ja tipputõusu üritamine. Augusti alguses jõuti mäe jalamile. Tipu vallutasid ekspeditsiooni liikmed Leonid Gutman, Aleksandr Sidorenko ja Jevgeni Ivanov. Tipp nimetati XX Let Komsomola (XX-лет комсомола). Tipu kõrgus mõõdeti aga valesti: altimeeter andis tulemuseks alla 7000 meetri: 6930 meetrit. 1956. aastal, pärast Vitali Abalakovi juhitud alpinistide grupi edukat esmatõusu Pobedale (7439 m), võrreldi Abalakovi grupi 1956. aastal ja Lietavietise grupi 1938. aastal tehtud fotosid ning leiti, et XX Let Komsomola ja Pobeda on üks ja seesama mäetipp. valiti NSV Liidu Meditsiiniteaduste Akadeemia korrespondentliikmeks (1945) ja tegevliikmeks (1950) valiti USA National Geographic Society (NGS) välisliikmeks NSV Liidu teeneline meistersportlane alpinismis (1946) Stalini preemia (29. oktoober 1949, abinõude kompleksi väljatöötamine kaitseks radioaktiivse kiirguse eest) Tema järgi nimetati üks Tian Shani mäetippudest (Lietavietise mäetipp). Краеведы предлагают установить памятную доску академику Августу Летавету. pln-pskov.ru Летавет Август Андреевич (1893-1984). alpklubspb.ru Летавет, Август Андреевич. dic.academic.ru АВГУСТ АНДРЕЕВИЧ ЛЕТАВЕТ. museum1shkola-pskov.narod.ru Покорение пика Победы - историческая справка. russianclimb.com  Augusts Lietavietis – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Краеведы предлагают установить памятную доску академику Августу Летавету на псковской школе №1. pln-pskov.ru ЛЕТАВЕТ Август Андреевич. Большая Медицинская Энциклопедия
Paul Neitsov

Paul Neitsov (sündinud 29. detsembril 1993) on eesti kitarrist ja laulukirjutaja. Paul Neitsov on õppinud Tartu Katoliku Hariduskeskuses. Pillimängu hakkas õppima 12-aastaselt, kuid tõsisemaid muusikaõpinguid alustas 14-aastaselt. Ta on lõpetanud Heino Elleri nimelise Tartu muusikakooli kitarri erialal Oleg Pissarenko käe all. Neitsov oli rahvamuusikaansambli Sireli kitarrist ja eestlaulja. Ansambel Sireli oli edukas Eesti folkfestivalidel ja konkurssidel ning esines ka Tšehhis, Saksamaal ja Rootsis. Aastatel 2009 ja 2010 võitis Neitsov Viljandi Pärimusmuusika Keskuse korraldatud võistumängimisel parima näppepillide mängija auhinna. 2013. aastal võitis ta Elleri Rütmimuusika osakonna omaloomingukonkursil ERMO parima instrumentalisti auhinna. Lisaks sai Neitsov 2015. aastal Tiit Pauluse nimelise noore kitarrimängija preemia. Aastatel 2016–2019 mängis ta ansamblis Svjata Vatra. Neitsov esineb kitarril musitseerides tihti üksi, kuid on teinud koostööd ka näiteks Kaire Vilgatsi, Marek Sadama ja Uku Suvistega. "Tule" (2022) "Kümnel keelel" (2020) "Paul Neitsov" (2019) "Karlovas on peaaegu kevad" (2016) "Tulesõnad" (2011) Paul Neitsovi elukaaslane on Hannaliisa Raig. Eelmistest kooseludest on Neitsovil kaks tütart. Muusik on rääkinud avalikult oma sõltuvusprobleemidest ja nendega toimetulekust. Saagim, Anu (25. november 2022). "„HOMMIKUSÖÖK STAARIGA" - Paul Neitsov: ei ole olemas sellist imemeest, kes käib ära põhjas ja ronib sealt ise välja". Elu. Vaadatud 21. mail 2023. "Paul Neitsovi sooloplaadi ilmumine". hooandja.ee. 5.2016. {{netiviide}}: kontrolli kuupäeva väärtust: |Aeg= (juhend) "SIRELI". MTÜ Eesti Rahvamuusikakool. Originaali arhiivikoopia seisuga 22.08.2017. Vaadatud 22.8.2017. Tiit Reinart (18.5.2009). "Tartu noorteansambli kitarrist on parim pillimees". Postimees. "Võistumängimise ajalugu 2010". folk.ee. Originaali arhiivikoopia seisuga 22.08.2017. Vaadatud 22.8.2017. "5. ERMO konkursi laureaadid said pärjatud". jazzipala. 1.5.2013. Originaali arhiivikoopia seisuga 22.08.2017. Vaadatud 22.08.2017. "Tiit Pauluse nimelise noore kitarrimängija preemia pälvis Paul Neitsov". jazz.ee. 23.10.2015. Originaali arhiivikoopia seisuga 22.08.2017. Vaadatud 22.08.2017. "History". Svjata Vatra koduleht. Originaali arhiivikoopia seisuga 22.08.2017. Vaadatud 22.8.2017. "FOLGIALBUM. Paul Neitsov - Karlovas on peaaegu kevad (2016)". ERR arhiiv. 25.9.2016. "FOLGIALBUM. Sireli - Tulesõnad". ERR arhiiv. 15.1.2012. "Palju õnne! Paul Neitsov kihlus kallimaga". Kroonika. 30. märts 2022. Vaadatud 21. mail 2023. Pentsa, Helen (31. oktoober 2017). "Pisitütre isaks saanud Paul Neitsov: „Naised on müstilised olendid. Ma ei tea, kust Brigita selle viimase jõu võttis"". Elu. Vaadatud 21. mail 2023. Välba, Anu (20. jaanuar 2019). "Paul Neitsov hasartmängusõltuvusest: sõltlane ei lähe raha võitma". ERR. Vaadatud 21. mail 2023.
Düsfemism

Düsfemism on halvema ja/või solvava varjundiga sõna või väljend, mida kasutatakse mingi sõna või väljendi asemel. Näiteks sõna suri asemel kasutatakse düsfemismidena ajas koivad, päkad, sõrad, varbad või käpad sirgu, viskas vedru või tossu välja, pani kõrvad pea alla, kolis teise ilma, läks mullatoidule. Düsfemismi antonüüm on eufemism. "Tabusõnad ja eufemismid". Eesti keele käsiraamat. Vaadatud 28. november 2016.
Natalja Zenina

Natalja Zenina (sündinud 1969) on Läti alpinist. Ta on Baltimaade esimene naisalpinist, kes on tõusnud Džengiši tippu ja teine Helme Suuki järel, kes sai Lumeleopardi aunimetuse. Ta on tõusnud üle 8000 m kõrguse mäe tippu. Ta on roninud Kõrgõzstanis ja Tadžikistanis kõigi seitsmetuhandeliste mägede peatippu, neist kahele Pamiiris asuva mäe tippu kahel korral: Korženevskaja (1999, 2005) ja Lenini (2001, 2005) tippu. 2011. aastal võttis ta osa Kõrgõzstani ja Venemaa ühisekspeditsioonist Karakoramis Nanga Parbati (8125 m) tippu. Ilmastikuolude halvendes tuli grupil tõus kõrgusel 7500 m katkestada. 2013. aasta juunis oli ta uuesti Nanga Parbati tippu püüdlemas Gilgit-Baltistani provintsis Pakistani loodeosas. Ta võttis osa Aleksandra Dziki organiseeritud rahvusvahelisest ekspeditsioonist. 23. juunil tabas jalamil asuvat baaslaagrit Ţālebāni terrorirünnak, mille käigus hukkus 11 alpinisti, sealhulgas tema ekspeditsioonikaaslane leedukas Ernest Markšaitis. Zenina endaga veel 25. juulil ühendust ei saadud. 2016. aastal osales ta Kõrgõzstani Himaalaja ekspeditsioonil ja tõusis 30. septembril kaheksatuhandelise Manaslu (8163 m) tippu. Samal päeval tõusis tippu ka ekspeditsiooni koosseisus kaasa teinud Leedu alpinist Saulius Damulevičius. Enne Zeninat on Läti naistest Manaslu tippu jõudnud Kristīne Kravcova (2011). Põhiallikas: 1999 – Korženevskaja (7105 m) 2001 – Lenini mäetipp (7134 m) 2006 – Ismoili Somoni mäetipp (7495 m) 2008 – Han-Tengri (7010 m) 2010 – Džengiš (7439 m) 2016 – Manaslu (8163 m) 2010 – pälvis Lumeleopardi aunimetuse (tõusnud viiele endise Nõukogude Liidu üle 7000 m kõrgusele mäetipule) Snow Leopards. russianclimb.com Снежный барс. 31.08.2010. traverss.lv Нанга Парбат: киргизко-российская экспедиция 2011. russianclimb.com Nanga Parbat 2013. ola-dzik.pl Jacek Teler o dramatycznej wyprawie na Nangę Parbat: Mogliśmy zginąć. 2.07.2013. off.sport.pl Стали известны имена пропавших в Пакистане россиян. 25.06.2013. life.ru НОВОСТИ. russianclimb.com Произошло нападение на лагерь экспедиций под Нанга-Парбат. Убито 11 человек. climbing.ru Наталья Зенина. "Снежный барс" Латвии. lr4.lsm.lv
Vorona (Hopjor)

Vorona on jõgi Euroopas, Venemaa Penza, Tambovi ja Voroneži oblastis. Voolab Oka-Doni madalikul valdavalt edelasse ja lõunasse. Suubub paremalt Hopjorisse. Pikkus 454 km, valgala 13 200 km².
Rukis (Šiškin)

„Rukis“ (vene keeles „Рожь“, Rož) on vene kunstniku Ivan Šiškini õlimaal lõuendil. 1878. aastal valminud teos oli väljas peredvižnikute VI näitusel (1878). Samal aastal ostis maali autorilt Pavel Tretjakov. Teos on pandud külastajatele vaatamiseks välja Riikliku Tretjakovi galerii 25. saalis Moskvas. "Шишкин Иван Иванович. Рожь" (vene ja inglise). Riiklik Trejakovi galerii. Vaadatud 28.11.2016. Государственная Третьяковская галерея. Каталог живописи XVIII-начала XX века (до 1917 года). Москва. Изобразительное искусство. 1984 Ivan Shishkin - The Rye Field
La Bayamesa

"La Bayamesa" (ka El Himno de Bayamo) on Kuuba riigihümn. Hümni viisi ja sõnade autor on luuletaja, muusik ja vabadusvõitleja Perucho Figueredo. Hümni esmaettekanne toimus 1868. aastal. Algses versioonis koosnes tekst kuuest salmist, millest tänapäeva ametlikus hümnis on säilinud kaks esimest. Ametlikult on see riigihümn alates 1902. aastast.
Zoran Djordjević

Zoran Djordjević (serbia keeles Зоран Ђорђевић; sündinud 11. veebruaril 1970 Belgradis) on Serbia poliitik, ta kuulub Serbia Progressiivsesse Parteisse. Ta oli alates 2. märtsist 2016 kuni 29. juunini 2017 Serbia kaitseminister. Ta on õppinud Kreekas Pateioni Ülikoolis ja Belgradi Ülikoolis majandust ja Serbia Sõjaväeakadeemias. Ta on töötanud erasektoris. Aastast 2012 töötas ta Serbia kaitseministeeriumis. Alates 2. märtsist 2016 kuni 29. juunini 2017 oli ta Serbia kaitseminister. Ta on abielus ning on poja ja tütre isa. Serbia. Ministries, etc. rulers.org
Üheksas laine

"Üheksas laine" (vene keeles "Девятый вал" Devjatõi val) on armeenia-vene kunstniku Ivan Aivazovski õlimaal lõuendil. "Üheksas laine" on Aivazovski üks tuntumaist teostest. Maal anti 1897. aastal Ermitaaži muuseumilt üle Vene muuseumile. Maalil on kujutatud murdunud laevamastist kinnihoidvat kuut merehädalist tormisel merel. "Государственный Русский музей. Живопись. Каталог. Санкт-Петербург. Palace Editions. 1998". Originaali arhiivikoopia seisuga 12. oktoober 2016. Vaadatud 28. novembril 2016.
Šampētera mõis

Šampētera mõis (läti keeles Šampētera muiža, saksa keeles Champetre) oli mõis Lätis, nüüdisaegse haldusjaotuse järgi Riia linnas Jūrkalnesi ielal. Mõisast on teateid alates 18. sajandist. Mõisal on olnud eri nimesid. 18. sajandi II poolel sai mõisa omanikus Otto Hermann von Vietinghoff ja mõis nimetati Šampētera mõisaks (prantsuspärase nimega Champêtre). 1795 sai mõisa omanikuks Otto Heinrich von Igelström. 19. sajandil oli mõisa alal mitmeid tööstusettevõtteid, näiteks äädikavabrik ja õlletehas. Mõisast Līga Landsberga lätikeelses blogis
Paul Nuttall

Paul Andrew Nuttall (sündinud 30. novembril 1976 Bootle'is) on Briti poliitik. Ta on 28. novembrist 2016 Suurbritannia Iseseisvuspartei juht. Ta sündis aastal 1976 Bootle'is Merseyside'i krahvkonnas Seftoni omavalitsusüksuses. Ta on aastast 2004 Suurbritannia Iseseisvuspartei liige. 2009–2019 oli ta Euroopa Parlamendi liige. 28. novembrist 2016 sai tast Suurbritannia Iseseisvuspartei juht. Briti iseseisvuspartei valis uueks esimeheks Paul Nuttalli
São Tomé saar

São Tomé on saar Guinea lahes. Pindala 836 ruutkilomeetrit. Saar on mägine, kõrgus kuni 2024 meetrit. Kuulub São Toméle ja Príncipele.
Stalbe mõis

Stalbe mõis (läti keeles Stalbes muiža, saksa keeles Stolben) oli mõis Lätis, nüüdisaegse haldusjaotuse järgi Cēsise piirkonnas Stalbe vallas Stalbe asulas. Ajalooliselt jäi mõis Straupe kihelkonda. Stalbe mõisa maad kuulusid varem Lielstraupe lossile. Mõis kujunes siis, kui kolm venda Albedyllid selle valduse omavahel ära jagasid. Stalbe mõisa rajas Otto Albedyll. Aastal 1738 kuulus mõis Budbergidele. Teadaolevalt oli järgmine omanik Carl Gustav von Berg. Tema vahetas Stalbe Meckidega Kastrāne mõisa vastu. Aastal 1761 vahetasid Meckid selle omakorda Vietinghoffidega Mujāni mõisa vastu. Aastal 1778 oli mõisa omanikuks juba Johann Gottlieb Münnich. Aastal 1817 müüs mõisa toonane omanik Eleonore Christine Sophie von Mengden 70 000 rubla eest Michael Andreas Barclay de Tollyle. Aastal 1847 müüs tema poeg Magnus Stalbe 70 000 rubla eest Carl Bruiningkile. Aastal 1859 müüs too mõisa 185 000 rubla eest Carl Guido Theodor Boltho von Hohenbachile. Aastal 1865 ostis mõisa 180 000 rubla eest Johann Christophn Wöhrmann. Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 9 ja 1/8 adramaad, sellele allus 293 mees- ja 296 naishinge. Aastal 1688 oli mõisa suurus 8 ja 1/2 adramaad, aastal 1734 oli adramaid 5 ja 5/8, aastal 1757 aga 10 ja 7/8. Aastal 1823 oli mõisa suurus 11 ja 3/10 adramaad. Ka aastal 1832 oli mõisal adramaid 11 ja 3/10, aastal 1881 aga 7 ja 49/80, lisaks 12 ja 33/80 adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses. Mõisale kuulus aastal 1816 kaks karjamõisat: Althof ja Georgenhof. Materialien zu einer Geschichte der Landgüter Livlands, Heinrich von Hagemeister; lk. 96 Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 182-183. Bienestamm, H. von. Geographischer Abriss der drei deutschen Ostsee-Provinzen Russlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: Deubner, 1826, lk 251. Materialien zu einer Geschichte der Landgüter Livlands, Heinrich von Hagemeister; lk. 94 Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 179.
Rantsna mõis

Rantsna mõis ehk Rencēni mõis (saksa keeles Ranzen, läti keeles Rencēnu muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Astijärve kihelkonnas. Nüüdisaegse haldusjaotuse järgi asub mõisasüda Valmiera piirkondValmiera piirkonnas Rencēni vallas Rencēnmuiža külas. Mõisa maad kuulusid varem Astijärve mõisale. Aastal 1586 panditi sealsed maad 600 kuldna eest vendadele Büringitele. Esimene mõisavaldaja oli krahv Francesco Santi, kellele Jelizaveta Petrovna aastal 1744 sealsed maad annetas. Osa mõisa maadest annetati aga aastal 1749 kammerpreili Franzenile. Hiljem kuulus mõis Sieversitele. Aastal 1784 kinkis mõisa omanik Friedrich von Sievers veerandi adramaa suuruse maatüki mõisa ülevaatajale Jacob Wachholderile. Aastal 1836 ostis mõisa 154 000 rubla eest kommertsnõunik Emilie Mathilde Kriegsmann. Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 25 ja 1/2 adramaad, sellele allus koos Fioreni nime kandva mõisaga (pindala 2 ja 3/8 adramaad) 457 mees- ning 596 naishinge. Aastal 1688 ja 1734 oli mõisa suurus 20 ja 3/4 adramaad, aastal 1757 aga 27 ja 7/8. Aastal 1823 oli mõisa suurus 20 ja 7/10 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 20 ja 7/20, aastal 1881 aga 13 ja 17/80, lisaks allus mõisale 21 ja 26/80 adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses. Mõisakompleks, sealhulgas vana häärber ja park, on muinsusmälestistena riikliku kaitse all. Kohaliku kaitse all on mõisa valge ait, mõisavalitseja maja, viinaköök ja uus häärber. Pargis asuvad viis kaskaadina ühendatud tiiki. Mõisa juures asub looduskaitsealune tammeallee. Arhiivides on infot 45 mõisakompleksi kuulunud hoone kohta; muuhulgas olid mõisal ka oma elektrijaam ja tuletõrjedepoo. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836., lk 119. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 145 Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 144-145. Bienestamm, H. von. Geographischer Abriss der drei deutschen Ostsee-Provinzen Russlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: Deubner, 1826, lk 241. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 115. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 137. http://mantojums.lv/lv/piemineklu-saraksts/?t=Renc%C4%93nu+pagasts&region=0&group=1&type=0 Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija. Valsts aizsargājamo nekustamo kultūras pieminekļu saraksts[alaline kõdulink] Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS https://web.archive.org/web/20200213233456/http://www.vietas.lv/objekts/rencenu_muiza/ www.vietas.lv
Bill Drummond

William Ernest „Bill” Drummond (sündinud 29. aprillil 1953) on Lõuna-Aafrika päritolu Šoti kunstnik, muusik, kirjanik ja produtsent. Ta on tuntud kui 1980ndate lõpu avangard-popansambli The KLF üks asutajaliikmeid. 1994. aastal pärast KLFi laialiminekut korraldasid Drummond ja tema bändikaaslane Jimmy Cauty performance′i, mille käigus põletasid ära miljon naela muusikaäris teenitud raha. Burning question. The Guardian, 13. veebruar 2000. Vaadatud 28. novembril 2016.
Salzburgi kuurvürstkond

Salzburgi kuurvürstkond (saksa: Kurfürstentum Salzburg või Kursalzburg), vahetevahel ka Salzburgi suurhertsogkond, oli aastatel 1803–1805 Saksa-Rooma riigi kuurvürstkond, vürstliku Salzburgi peapiiskopkonna lühiealine järglasriik. 1800. aastal okupeerisid Prantsuse väed Teise koalitsiooni sõja ajal vürstliku peapiiskopkonna territooriumi, kusjuures peapiiskop krahv Hieronymus von Colloredo põgenes Viini. Suurendatuna Berchtesgadeni praostkonna ning endiste vürstlike piiskopkondade Eichstätti ja Passau osade võrra korraldati tema maad ümber Salzburgi kuurvürstkonnaks, mis loodi keiser Franz II noorema venna Ferdinand III jaoks. Ferdinand valitses Toscana suurhertsogkonda aastani 1801, kui keiser Franz pidi Lunéville'i rahu kohaselt Toscana valitsemise Prantsusmaale ja Louis de Bourbon-Parme'ile loovutama. Suurhertsog, olles Napoleoniga heades suhetes, jõudis oma hüvitiseni, endisse peapiiskopkonda detsembris 1802. Ilmalikustamine sai teoks, kui vürstlik peapiiskop Colloredo loobus 11. veebruaril 1803 oma Viini maapaos ametlikult Ferdinandi kasuks. Kaks nädalat hiljem ilmalikustati piiskopkonna territoorium Saksamaa mediatisatsiooni (Reichsdeputationshauptschluss) osana. Ferdinand osutus võimekaks valitsejaks. Ta rajas Salzburgi ülikooli meditsiiniteaduskonna ja kutsus austatud pedagoogi Franz Michael Vierthaleri haridusreformi tegema. Samuti käskis ta parandada mäekuruteid Bad Gasteini, St. Johann im Pongausse ja Radstadti, samas äratasid tema majanduslikud reformid Salzburgi tsunftide vastuseisu. Kui Prantsuse väed oktoobris 1805 Kolmanda koalitsiooni sõja ajal taas sisenesid, pidi Ferdinand, nagu tema eelkäija peapiiskop Colloredogi, vahetama oma residentsi oma venna õukonna vastu Viinis. Pärast Austria kaitse purustamist Austerlitzi lahingus kaotati Salzburgi kuurvürstkond 26. detsembril 1805 sõlmitud Pressburgi rahuga. Endise peapiiskopkonna maad koos Berchtesgadeniga läksid Austria keisririigile, samas Eichstätti ja Passau territooriumid annekteeriti Baieri kuningriigi poolt. Ferdinand sai taas hüvitist, seekord äsjaloodud Würzburgi kuurvürstkonna. Saksa-Rooma riigi lõpliku kaotamisega aastal 1806 muudeti kuurvürstkond Austria Salzburgi hertsogkonnaks ja Franz lisas oma Austria keisri tiitlile tiitli "Salzburgi hertsog". Kuid Salzburg jäi huvide ja läbirääkimiste objektiks kõigi Napoleoni sõdade ajaks. Pärast Viienda koalitsiooni sõda läks see vastavalt 1809. aasta Schönbrunni rahule Baierile, see liidendati aastal 1810 koos Tirooli Kitzbüheli, Traunsteini ja Ried im Innkreisiga Salzachi ringkonda. Salzburgi piirkond jaotati Austria ja Baieri vahel lõplikult 1814. aasta Pariisi rahuga. Aastast 1816 hallati suurt ala Salzachi jõest idas Linzist Ülem-Austrias, kuni Salzburgi hertsogkond aastal 1850 taasloodi.
Älvalek

„Tantsivad haldjad“ (rootsi keeles „Älvalek“) on rootsi kunstniku August Malmströmi (1829–1901) õlimaal lõuendil. Maalil on kujutatud vee kohal kuuvalguses hõljuvaid haldjaid. Karl XV testamendiga läks teos 1872. aastal Stockholmi Rahvusmuuseumi kogudesse. "Älvalek" (rootsi ja inglise). Nationalmuseum. Vaadatud 15.08.2016.{{cite web}}: CS1 hooldus: tundmatu keel (link)
Köki ja Kokka Ramat

"Köki ja Kokka Ramat" (täispealkiri: "Köki ja Kokka Ramat, mis Rootsi Kelest Eesti-ma Kele üllespandud on. Tallinnas, trükkitud 1781. Aastal") on esimene eestikeelne kokaraamat. Cajsa Wargi kokaraamatu "Hjelpreda I Hushållningen För Unga Fruentimber" tõlkis eesti keelde Johann Lithander. Eestikeelse tõlke ilmumise ajaks oli Wargi kokaraamatust ilmunud kaks saksakeelset trükki. Ehkki Lithander tõlkis raamatu rootsi keelest, oli ta ka kursis saksakeelse versiooniga, kust võttis oma tõlkesse roogade saksakeelsed nimetused, mis esinevad kõrvuti eestikeelsetega. Tõlkes on kasutatud hulgaliselt tol ajal veel vähe tuntud, kuid hiljem kinnistunud toidutermineid, nagu supp, pulljong, soost, kortlettid, sallad, krääm, aga ka ridamisi toorlaenusid, mis elavas keeles ei kinnistunud, nagu pakkitud (sks gebackte, 'praetud'), wüllitud (sks gefüllte, 'täidetud') jne. Raamat sisaldab 986 õpetust ja retsepti. Raamatu eessõnas on öeldud: „Sesinnane ramat on jo kaks korda Saksa ma kele üllespandud, et agga wägga pissut Eesti ma kokke Saksa keelt moistwad, siis monned ausad Herrad ja Prauad hakkasid tahtma, et se Rootsi kele ramat, mis Tokkolmis on trükkitud, Eesti ma kele piddi seätama. Sepärrast antakse nüüd sesinnane Köki ja Kokka ramat Eesti ma kokkade kasuks ja öppetukseks wälja.“ Tõuge teose "Hjelpreda I Hushållningen För Unga Fruentimber" tõlkimiseks eesti keelde tuli baltisaksa aadlilt, kes oli huvitatud mõisakokkade paremast väljaõpetamisest. Algupärandis olnud peatükid, mis käsitlevad riidevärvimist ja jagavad majapidamisalaseid juhiseid, on eestikeelsest versioonist välja jäetud, osutades, et teose sihtrühmaks on ainult kokad. Viires, Ants. Kokaraamatud kultuuriloo kajastajatena. – Keel ja Kirjandus 1985/3: 158. Viires, Ants. Kokaraamatud kultuuriloo kajastajatena. – Keel ja Kirjandus 1985/3: 158–159. Reimo, Tiiu. Raamatukultuur Tallinnas 18. sajandi teisel poolel. TPÜ Kirjastus, Tallinn 2001: 179–180. Köki ja Kokka Ramat eesti vanema kirjanduse digitaalses tekstikogus EEVA
Pascal (täpsustus)

Pascal on prantsuspärane nimi, mille tuntuim kandja on prantsuse teadlane ja filosoof Blaise Pascal. Nime/nimetusega "Pascal" võidakse tavaliselt silmas pidada kas Blaise Pascali või mõnda tema järgi nime saanud nähtust: Pascal, kõrgtasemeline programmeerimiskeel Pascal, ühe Nvidia graafikaprotsessori mikroarhitektuuri koondnimi Pascal, kraater Kuul paskal, rõhuühik Teisi selle perekonnanime kandjaid: Adam Pascal, näitleja ja muusik André Pascal, helilooja ja laulukirjutaja Christine Pascal, näitleja Claude Pascal, helilooja Étienne Pascal, Blaise Pascali isa Gabriel Pascal, filmiprodutsent Gisèle Pascal, näitleja Jacqueline Pascal, nunn ja Blaise Pascali õde Jean Pascal, poksija Jean-Claude Pascal, koomik ja laulja Marie-Georges Pascal, näitleja Olivia Pascal, näitleja Pedro Pascal, näitleja See perekonnanimi tuleneb eesnimest, mis omakorda on seotud ladinakeelsete sõnadega paschalis või pashalis ja märgib ülestõusmispühadega seotut. Nime kandjate hulgas on näiteks pühak Paschal Baylon, fotograaf Pascal Sébah, pianist Pascal Rogé ja vormelisõitja Pascal Wehrlein.