laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Estonia kaevanduse põleng

Estonia kaevanduse põleng oli 1988. aasta hilissügisel toimunud põleng Kohtla-Järve rajoonis Estonia kaevanduses. Põleng sai alguse 3. novembril 1988 4. paneelstreki ümberlaadimiskambris ja väljus kontrolli alt. Põlengut kustutati 48 päeva. Põlengu täpsed põhjused ei ole teada, kuigi selle väljaselgitamiseks moodustati kaks komisjoni. Ametliku akti järgi arvati põlengu võimalikuks põhjuseks 4. paneeli konveierstrekil olnud põlevate ainete süttimine. Ainete süttimise põhjust kindlaks teha ei suudetud. Estonia kaevanduse toonane direktor Väino Viilup on tagantjärele veendunud, et põlengu põhjustas süütamine, mille eesmärk oli poliitilise õhkkonna pinevamaks muutmine ning isiklik kättemaks talle Rahvarinde toetamise eest. Kaevanduse toonane peainsener Aivo Viirlaid süütamist tõenäoliseks ei pidanud ja leidis, et põlengu põhjustas ebasoodsate asjaolude kokkulangemine. Eesti Põlevkivi toonase peadirektori Otto Sullakatko arvates eirati Estonia kaevanduses enne põlengut tuleohutuse reegleid. Samuti leidis ta, et suurema osa kaevandustulekahjude põhjusi ei ole võimalik faktipõhiselt kindlaks teha ning põhjused tuletatakse loogika, tõenäosuse ja kogemuse põhjal. Otto Sullakatko arvates oli tegemist lokaalse tulekahjuga, mis paisus suureks paljude valede otsuste vastuvõtmise tõttu. Teisel objektil olnud mäepäästeüksused olevat hilinenud. Sullakatko arvates oleks põlenguga siiski oma jõududega hakkama saadud, kui tulekahjust ei oleks Soome televisioonis räägitud. Kustutustöödel osalesid lisaks kohalikule mäepäästele ka mäepäästjad Donbassist ja Kuzbassist, aga ka Tula oblastist, kust abilised jõudsid kohale kõige kiiremini – kahe päevaga. Estonia kaevanduse põlengul inimohvreid ei olnud. Eesti Põlevkivi toonane tehnikadirektori asetäitja A. Petrovitski leidis 1989. aasta veebruaris, et põleng tekitas kahju üle miljoni rubla. Põlengu ajal olevat tootmata jäänud 80 000 tonni põlevkivi, samuti olevat Eesti Põlevkivile osaks saanud "ränk moraalne kahju". Otto Sullakatko on materiaalseks kahjuks hinnanud 17 miljonit rubla. Põlengu tagajärjel tekkis veereostus, kui utmisel tekkinud fenoolid kaevandusvette sattusid, mis pani ohtu ka põhjavee ja veekogude puhtuse. Endel Lippmaa ja Arno Pihlak põlengust põhjustatud veereostust looduskatastroofiks siiski ei pidanud. Põlengu järel vabastati ametist Estonia kaevanduse direktor Väino Viilup. 1989. aastal sai kaevanduse direktoriks senine tootmisdirektor Enn Loko, kes püsis selles ametis 10 aastat. Erik Gamzejev. Estonia põlengu põhjus on ka 20 aastat hiljem mõistatus Põhjarannik, 18. oktoober 2008. Maarius Suviste. Põrgutuli, mis lõõmas Eestimaa pinna all 48 päeva ja ööd Õhtuleht, 2. november 2013. Erik Gamzejev, Peeter Lilleväli. Viimane "vana kaardiväe" esindaja Enn Loko lahkus Eesti Põlevkivist Põhjarannik, 2. september 2008. Nikolai Varb, Ülo Tambet. 90 aastat põlevkivi kaevandamisest Eestis. Tallinn, 2008. Otto Sullakatko. Eesti Põlevkivi aastatel 1986–1991: peadirektori märkmed. Jõhvi, 2015.
Svētkalnsi ordulinnus

Svētkalnsi ordulinnus (saksa keeles Heiligeberg, Heiligenberg. läti keeles Zviedru kalns) oli ordulinnus Zemgale piirkonnas, tänapäeva Läti ja Leedu piirialal. Puidust Svētkalnsi ordulinnus ehitati aastatel 1282–1287 Saksa ordu Liivimaa orduharu ordumeistri Wilken von Endorpi poolt. Linnuse ehitamise järel varustas ordumeister linnusegarnisoni ja jättis linnusesse 300-liikmelise garnisoni. Paar päeva pärast ordumeistri lahkumist hakkasid linnust piirama žemaidid ja semgalid, kuid ei suutnud linnust vallutada. Edaspidi kasutasid orduväed linnust tugipunktina, kust sooritasid sõjaretki paganlike semgalite aladele, millega sundisid semgaleid lahkuma lõunasse Leedu aladele. Piirkonna elanike väljatõrjumise järel ja linnuse eesmärgi saavutamisel jäeti linnus järgmise ordumeistri Konrad von Hattsteini korraldusel maha ja hävitati, umbes 1290. aastal. Orduloss asus Tervete jõe paremal kaldal, 20 meetri kõrgusel künkal. Linnusest kahel poole olid kaevatud vallikraavid, mis moodustasid umbes 30 000 m² suuruse nelinurkse linnuseala. Ordulinnus Liivimaa ristisõda
Pianella

Pianella (ladina keeles Planella) on linnaks nimetatav omavalitsusüksus (comune) Itaalias Abruzzo maakonnas Pescara provintsis. Pianella sai linnaõigused vabariigi presidendi 2008. aasta 2. mai dekreediga. Keskmiselt 236 meetri kõrgusel merepinnast asuva Pianella asustustihedus on keskmiselt 184 inimest ruutkilomeetri kohta. Pianella piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Catignano, Cepagatti, Loreto Aprutino, Moscufo, Nocciano, Rosciano, Spoltore. Pianella halduspiirides asuvad järgmised asulad ja asumid: Castellana di Pianella, Cerratina di Pianella. Santa Maria Maggiore kirik, romaani stiilis kirik rajati umbes XII sajandil S.Antonio Abate kirik (Parrocchia S.Antonio Abate) Madonna del Carmine kirik, hilisbarokk, XVI sajand Santa Lucia erakabel Santa Maria delle Grazie erakabel San Domenico kirik  Itaalia – Donnas, alates 1983 Superficie di Comuni Province e Regioni italiane al 9 ottobre 2011, vaadatud 16.03.2019. https://demo.istat.it/?l=it  Pianella – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Koduleht (itaalia keeles)
Aegviidu valla lipp

Aegviidu valla lipp on Harju maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Aegviidu valla lipp. Aegviidu valla lipp koosneb kahest võrdse laiusega horisontaalsest laiust, valgest ülemisest ja rukkilillesinisest alumisest laiust. Ülemise, valge laiu keskosas paikneb valla vapi kujutis. Lipu normaalsuurus on 105×165 cm ning kanga laiuse ja pikkuse suhe on 7:11. Aegviidu valla vapp Aegviidu valla lipp andmebaasis Flags of the World (inglise keeles)
François Leclerc du Tremblay

François Leclerc du Tremblay (4. november 1577 – 17. detsember 1638), tuntud ka nimega isa Joseph (prantsuse keeles Père Joseph), oli Prantsuse kaputsiini munk, müstik ning kardinal Richelieu usaldusalune ja agent. Ta oli esimene, kes sai hüüdnime "hall kardinal", mis tähistab suure mõjuvõimuga nõuandjat või otsustajat, kes tegutseb salajas või mitteametlikult. Leclerc oli Pariisi parlamendi palvekoja eesistuja Jean Leclerc du Tremblay ja Marie Motier de Lafayette'i vanim poeg. Poisieas sai ta põhjaliku klassikalise hariduse ning 1595. aastal oli pikal reisil Itaalias. Kodumaale naasnult astus ta sõjaväkke. Ta teenis Amiensi piiramise ajal 1597. aastal ning saadeti seejärel erisaatkonnaga Londonisse. 1599. aastal loobus Leclerc, keda sel ajal tunti parun de Mafflier'na, ilmalikust elust ning liitus kaputsiinide ordu kloostriga Orléansis. Ta võttis usuelu innukalt vastu ning temast sai silmapaistev jutlustaja. 1606. aastal aitas ta Fontevrault' nunnal Antoinette d'Orléansil rajada reformitud ordu Filles du Calvaire ("Kolgata tütred") ning kirjutas nunnadele usulise pühendumise käsiraamatu. Oma usulise innukuse mõjul saatis ta misjonäre hugenottide keskustesse. Poliitikasse siirdus ta Louduni konverentsidel, kus ta paavsti saadiku ja kuninganna usaldusalusena astus vastu Gallia kiriku taotlustele, mida toetasid parlament ja kõrgaadel, ning veenis neid gallikaanluse ketserlikus loomuses. 1612. aastal algas tema isiklik, tänini mitte päris selge iseloomuga suhe Richelieu'ga, mis nii ajaloos kui ka legendides sulatasid ühte Richelieu ja algse "halli kardinali". Leclerci hüüti nii tema halli mungarüü tõttu. 1627. aastal aitas Leclerc kaasa La Rochelle'i piiramisele. Puhtusuliselt kaalutlustel abistas ta Richelieu'd ka Habsburgide vastu. Ta unistas Euroopa äratamisest uuele ristisõjale türklaste vastu ning uskus, et Austria keisrikoda takistab Euroopat jõudmast üleüldise rahuni, mis ristisõja võimalikuks teeks. Richelieu' agendina mõjutas ta Regensburgi riigipäeva 1630. aastal tõrjuma keisri agressiivsust ning seejärel soovitas sissetungi Gustav II Adolfile, õigustades protestantlike armeede kasutamist enda jaoks sellega, et üks mürk aitab teise vastu. Nii sai mungast sõjaminister ning ta pühendus diplomaatiale ja poliitikale, säilitades küll ranguse ja karskuse isiklikus elus. Ta suri 1638. aastal, kui talle anti kardinaliseisus. Legend, mille kohaselt Richelieu külastas teda surivoodil ning ergutas surijat sõnadega "Julgust, isa Joseph, me võitsime Breisachi", ei vasta tõele. Aldous Huxley "Grey Eminence" 1941 (biograafia) François Leclerc du Tremblay teatmikus "The Columbia Encyclopedia" François Leclerc du Tremblay 1911. aasta "Classic Encyclopedias", mis põhineb "Encyclopedia Britannica" 11. trükil François Leclerc du Tremblay teatmikus "The Original Catholic Encyclopedia" (1907–1912)
Margus Ets

Margus Ets (sündinud 20. veebruaril 1972 Tallinnas) on Eesti sõjaväelane (major). Margus Ets on lõpetanud Tallinna Ehitus- ja Mehhaanikatehnikumi (1991) ja Riigikaitseakadeemia (1996) ja täiendanud erialateadmisi Kaitseväe Ühendatud Õppeasustustes. 1992 ajateenistus Kalevi jalaväepataljonis 1996–2000 Viru jalaväepataljoni rühmaülem 2000–2003 Viru jalaväepataljoni kompaniiülem 2003–2006 Viru jalaväepataljoni jalaväekooli ülem 2006–2008 Viru jalaväepataljoni staabi väljaõppesektsiooni ülem 2008–2011 Kirde kaitseringkonna Viru jalaväepataljoni staabiülem 2011–2012 Kaitseliidu Alutaguse maleva staabi väljaõppesektsiooni operatiivohvitser 2012–2017 Kaitseliidu Alutaguse maleva pealik 1992 – kapral 1996 – nooremleitnant 2000 – leitnant 2003 – kapten 2008 – major Kaitseväe teenetemärk Kaitseväe eeskujuliku teenistuse rist Maaväe ohvitseri kuldrist Maaväe ohvitseri hõberist Mälestusmedal "10 aastat taastatud kaitseväge" 2017 Ida-Virumaa teenetemärk "Kaitseliidu koduleht". Vaadatud 30.05.2017.[alaline kõdulink]
Eesti Kindlustuse Muuseum

Eesti Kindlustuse Muuseum on aastal 1980 asutatud muuseum, mis asub Tallinnas; muuseum on ettevõtte If Kindlustus allüksus. Muuseum nimetab oma eesmärgiks tutvustada kindlustustegevuse ajalugu ja arengut. https://web.archive.org/web/20130716012019/http://www.if.ee/web/ee/ifist/fakteifikohta/kindlustusemuuseum/pages/default.aspx (vaadatud 15.06.2013) Muuseumi koduleht (vaadatud 15.06.2013)
Lusikanuga

Lusikanuga (Lääne- ja Kirde-Eestis kõveldi, Hiiumaal koostanuga, lõunaeesti murdes luitsaväits) on väike kõvera teraga nuga, mida kasutatakse puulusikate ja -kulpide õõnestamiseks. Oli laialdaselt kasutusel Ida-Euroopas, Eestis on selle kasutamine teada I aastatuhande algupoolelt p. Kr. . Lusikanugade tera oli tavaliselt madalama või sügavama, 3–4 cm läbimõõduga kaarega. Noa pea sarnanes tavalise noa omaga. Lusikanugasid kasutati veel 20. sajandi alguses. Lusikas Voolmed Eesti etnograafia sõnaraamat. Koostanud Arvi Ränk, toimetanud Õie Ränk. Tallinn 1995. lk 105 Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 151 Lusikanuga, Eesti Rahva Muuseum
Voolmed

Voolmed on endisaegne kumera teraga nuga, mida kasutati laiemate nõguspindade, eeskätt puunõude sisekülje voolimiseks. Juba I aastatuhande algupoolel olid voolmed Baltimaades ja Soomes kasutusel. Käepideme ehituse järgi jagunesid voolmed kolme rühma: hargikujulise käepidemega voolmed olid kasutusel peamiselt Lääne-Eestis, kaheharuline lühike ja lai käepide vooliti puust. kahe pidemega voolmed olid tuntud Ida-Eestis, nende voolmete kinnitusosa löödi ümmarguste käepidemete sisse. rõngasvoolmed esinesid Ida-Eestis, nende kinnitusosad ühendati ning paigaldati ümmarguse käepideme sisse. Rõngasvoolmetega õõnestati väiksemaid esemeid, millesse kaks kätt sisse ei mahtunud. Voolmetega töötati seda enda poole tõmmates. lusikanuga Eesti kirjakeele seletussõnaraamat, 2009. [1] (vaadatud 01.06.2013) Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 359 Eesti etnograafia sõnaraamat. Koostanud Arvi Ränk, toimetanud Õie Ränk. Tallinn 1995. lk 242 Kahe käepidemega voolmed, Eesti Põllumajandusmuuseum Harkkäepidemega voolmed, Eesti Põllumajandusmuuseum
Liimeister

Liimeister ehk niimeister on kahe käepidemega ja 20–30 cm pikkuse teraga nuga, mida kasutatakse puidu silumiseks ja palkide koorimiseks. Väiksemate puuesemete töötlemiseks kasutati abivahendina vitsajäri. Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 141
Oherdi

Oherdi on rahvapärane rinnaga puusse surutav kaha- ehk lusikapuur, mida kasutati suuremate aukude puurimiseks. Kahapuurid olid tuntud Fennoskandias ja Eestis juba I aastatuhandel. Oherdi koosnes kahest osast: rauast ja peast (käänamisseadisest). Vanad oherdirauad kuulusid kahapuuride hulka, mida iseloomustas mõlemas suunas lõikav puuriteravik. Oherdiraua vart nimetati oherdi sääreks. Puust oherdipea koosnes käänamispulgaga pärast ning sellega liikuvalt ühendatud kabast. Käänamispulk paigaldati päraga risti. Päras olevasse pessa kinnitati oherdiraud(kaha), mille ülaots oli lapikuks löödud. Kaba tehti enamasti kahest osast - laiast lamedast rinnaalusest, millele puurimisel rinnaga rõhuti ning kaba kaelast. 19. sajandil oli Eestis kasutusel suurem rataste oherdi (kaha laiusega 2,5 cm), millega puuriti ratastesse rummiauke ja pöidadesse kodaraauke ning väiksem regede oherdi (kaha laius 1,5–2 cm), millega puuriti väiksemaid auke (reejalaste kodaraaugud). Veel puuriti palkidesse tapiauke, redelipeeltesse ja paadikaartesse pulgaauke jne. 19. sajandi teisel poolel võeti kasutusele vabrikupuurid, mis tõrjusid oherdi kõrvale. Seejärel hakati oherdiks nimetama lihtsa ristise käänamispulgaga spiraalpuure. Mõnel pool nimetati oherdiks ka vinnalt. Oherdi (varasem) Oherdi (20. sajand) Oherdi (vinnal) käämer puur trell vinnal Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 190 Eesti etnograafia sõnaraamat. Koostanud Arvi Ränk, toimetanud Õie Ränk. Tallinn 1995. lk 131 Ants Viires, "Eesti rahvapärane puutööndus", Eesti Riiklik Kirjastus, Tallinn, 1960. Meeste tööriistad: oherdi, vinnal, kirved. Eesti Rahva Muuseum.
Anneli Kadakas

Anneli Kadakas (sündinud 26. septembril 1976 Pärnus) on kutseline džäss- ja rokktrummar ning hobusekasvataja. Ta lõpetas 1994. aastal Pärnu Sütevaka Humanitaargümnaasiumi. Ta on õppinud trumme Heino Elleri nimelises Tartu Muusikakoolis ning lõpetanud Georg Otsa nimelise Tallinna Muusikakooli ja Eesti Muusikaakadeemia trummide erialal. Ta on õppinud ka Tartu Ülikooli ajalooteaduskonnas. Anneli Kadakas on nõutud trummar erinevaid stiile viljelevates Eesti ansamblites, sh Rasta Orchestra, Rock Hotel, Dave Benton Latin Band ja L'dorado. Ta on tuntud eelkõige punkbändi Vennaskond ja uusromantilise ansambli The Flowers Of Romance liikmena. Muusikuna on ta korduvalt üles astunud väljaspool Eestit, sealhulgas Norras, Kanadas, Ameerika Ühendriikides, Saksamaal, Venemaal, Prantsusmaal, Islandil ja Indias. Vennaskond The Flowers Of Romance "Anneli Kadaka trummid, hobused ja roheline krokodill" Õhtuleht, 21. november 2007
Vinnal

Vinnal, ka väntpuur, nagu nimigi ütleb, on vändaga varustatud puur, millega saab käte jõul (tavaliselt puitu) puurida. Ühe käega rakendatakse ülaltpoolt jõudu ja teise käega võttes kinni U-kujulisest haardekohast pannakse puur liikuma, kusjuures tuleb jälgida, et puuri õiget pidi ringi aetaks. Mõlemad haardekohad on vabalt ringi liikuvad, et vältida villide teket kätele. Väntpuuri eeliseks on sellega rakendatava väände suurus teiste käsipuuride ees. Vinnal võib olla ka muude ülekannetega kui 1:1, kuid selle juures tuleb arvestada, et mida suurem on ülekanne, seda rohkem jõudu tuleb ajaühikus vändale rakendada. Lisaks võib olla sellel ka hammasratassüsteem, millega ei pea tegema puurimiseks täisringe, vaid saab kitsastes oludes ka natukese kaupa edasi puurida. Varaseimad versioonid väntpuurist, millel oli U-kujuline haardekoht, ilmusid vahemikus 1420 ja 1430 Flandrias. Trell Puur 1. Brace (tool)
Kupuliud

Kupuliud (murdes ka kupuvaagen, napaliud) on lai madal kauss, mille sees on omakorda väikseim kauss (nimetatakse: kupp ehk napp). Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 104
IATE

IATE ehk Euroopa interaktiivne terminibaas (inglise keeles Inter-Active Terminology for Europe) on Euroopa Liidu institutsioonide ja ametite ühine terminibaas. Terminibaasi täiendamises, uuendamises ja haldamises osalevad Euroopa Komisjoni, Euroopa Parlamendi, Euroopa Liidu Nõukogu, Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee / Regioonide Komitee (neil kahel on ühine tõlkekeskus), Euroopa Kontrollikoja, Euroopa Liidu Asutuste Tõlkekeskuse, Euroopa Keskpanga, Euroopa Investeerimispanga ja Euroopa Liidu Kohtu (vaatlejana) terminoloogid. IATE loodi 1999. aastal eesmärgiga mõistete kasutamise ühtlustamiseks ja tööde kattumise vältimiseks ühendada eri institutsioonide terminibaasid üheks. IATE eelkäijad olid: Eurodicautom (Euroopa Komisjon), Euterpe (Euroopa Parlament), TIS (Euroopa Nõukogu), Euroterms (Euroopa Liidu Asutuste Tõlkekeskus), CDCTERM (Euroopa Kontrollikoda). IATE sisaldab eelkõige Euroopa Liidu spetsiifilist sõnavara ja eurožargooni, kuid ka teiste valdkondade erialatermineid. IATE terminibaas hakkas tööle 2004. aastal ning alates 2007. aastast on see osaliselt kättesaadav ka avalikkusele. IATE terminibaas IATE projekti eestikeelne tutvustus
Dmitri Kuzmin

Dimitri Kuzmin (8. november 1908 Narva – 21. mai 1998 Tallinn) oli Eesti NSV parteitegelane ja riigiametnik. Ta lõpetas aastal 1924 Narvas gümnaasiumi. Aastatel 1924–1929 oli ta Narvas vabrikutööline, aastatel 1929–1936 oli ta poliitvang. Aastatel 1936–1938 töötas ta Tallinnas ehitustöölise ja raamatupidajana; aastatel 1938–1939 ehitustöölisena Viljandimaal. Aastal 1940 oli ta ajakirja Trudovoi put toimetaja; aastatel 1940–1941 EK(b)P Keskkomitee organiseerimise ja instrueerimise osakonna instruktor ja kaubandusosakonna juhataja kohusetäitja. Dmitri Kusmin sai 1940. aasta Riigivolikogu valimistel ENSV I Ülemnõukogu saadikuks Petserimaalt. Aastatel 1941–1942 töötas ta Tšeljabinski traktoritehases ning oli EK(b)P Keskkomitee volinik eesti väeosade komplekteerimisel. Aastatel 1946–1948 kaadrisekretär ja 1950–1952 oli ta EK(b)P Keskkomitee sekretär. Aastatel 1953–1957 oli ta Eesti NSV sotsiaalkindlustuse minister, aastatel 1958–1961 Eesti NSV Ministrite Nõukogu Kontrolli Komitee esimees, aastatel 1961–1963 Eesti NSV Ministrite Nõukogu Riigikontrolli Komitee esimees, aastatel 1963–1965 EKP Keskkomitee ja Eesti NSV Ministrite Nõukogu Partei ja Riigikontrolli Komitee esimehe asetäitja, aastatel 1965–1971 Eesti NSV Rahvakontrolli Komitee esimehe asetäitja. Ta oli aastast 1926 EKP liige, aastatel 1946–1952 ja 1956–1966 oli ta EKP Keskkomitee liige ning aastatel 1946–1948 ja 1950–1952 oli ta EKP Keskkomitee büroo liige. Ta oli Eesti NSV Ülemnõukogu I, II, III, IV, V, VI ja VII koosseisu saadik. Olev Liivik, Nõukogude Eesti nomenklatuurne kirjanduselu, KEEL JA KIRJANDUS 1–2/LXVI/2023, lk 97 Eesti majanduse biograafiline leksikon 1951-2000 AS Kirjastus Ilo, 2003
Eesti Sotsialistliku Tööliste Partei võimlemisrühmad

Eesti Sotsialistlike Tööliste Partei võimlemisrühmad olid Eesti sotsialistide sõjaväeliselt korraldatud organisatsioon 1930. aastail. Võimlemisrühmad asutati vastukaaluks "kodanlisele kaitseliidule" ja pidid olema korrapidajaiks Eesti Sotsialistliku Tööliste Partei korraldatavail koosolekuil. Võimlemisrühmad kandsid mundrit (tumedad püksid, sinine pluus, nokkmüts) ja olid relvastatud sportpüssidega. Võimlemisrühmadesse kuulus üle 1700 väljaõpetatud mehe. Võimlemisrühmad kasutasid tervitusena ülestõstetud rusikat ("teise internatsionaali tervitus"). Võimlemisrühmi nimetati ka punakaardiks. Võimlemisrühmade üldjuht oli Erich Joonas. Kuna võimlemisrühmad kippusid vapsidega kohtudes nendega koos võimlema, mille juures isegi luumurde ette tuli, pidas Jaan Tõnissoni kolmas valitsus 11. augustil 1933 vajalikuks mõlemad organisatsioonid sulgeda. Samal ajal suleti Sisekaitseülema otsusega ka teiste erakondade löökrühmad, kuna need võisid saada siserahule kardetavaks. Keelati ka nende vormi- ja eristusmärkide kandmine. Konkureeriv Eesti Sotsialistliku Tööliste Partei Tallinna 2. Ühing asutas oma lööksalgad, mida nimetati aktivistideks. Ka see organisatsioon suleti 1933. aastal. Eesti punane kaardivägi. Rahvaleht, 11. august 1932, nr. 94, lk. 4. Tervitus rusikaga. Rahvaleht, 10. november 1932, nr. 133, lk. 3. 1. mai telgitagused. Rahvaleht, 4. mai 1933, nr. 52, lk. 4. Pekka Erelt, Sotsid tõid Eesti poliitikasse vägivalla , ekspress.delfi.ee, 26. november 2014 Sotsid tõid Eesti poliitikasse vägivalla Eesti Ekspress, www.eesti.ca, 29. november 2018
Õppeinfosüsteem

Õppeinfosüsteem ehk ÕIS on õppekorralduse infovahetuskeskkond. Kooli elektroonilise õppeinfosüsteemi eesmärk on tagada õppeinfo parem kättesaadavust. ÕIS-ist leiab üliõpilane/õpilane vajaliku teabe õppekavade, tunniplaani ja enda õpitulemuste kohta. kasutada akadeemilist kalendrit lugeda teile ÕISi vahendusel saadetud teateid ja saata ise teateid teistele ÕISi kasutajatele vaadata õppekavade andmeid vaadata õppeainete andmeid uuendada enda kontaktandmeid vaadata oma õppekohaga seotud andmeid tutvuda teid puudutavate dokumentidega (nt õppetoetuse määramise, akadeemilisele puhkusele lubamise vms korraldustega) hallata oma registreeringuid ainetele (registreeruda õppeainetele/eksamitele/kontrolltöödele/arvestustele/korduseksamitele, registreeringuid tühistada, vahetada rühma, järjekorrast ainele registreeruda, järjekorrast lahkuda) vaadata enda ainete raames toimuvate kontrolltööde, eksamite või arvestuste ja korduseksamite aegu kasutada õppeainete juurde lisatud õppematerjale kasutada isiklikku tunniplaani ning eksportida selle andmeid iCali vormingut toetavatesse kalendriprogrammidesse ja lisada seda interneti kaudu sünkroonitava kalendrina iCali vormingut toetavatesse kalendriprogrammidesse vaadata õppejõudude vastuvõtuaegu vaadata oma õppetöö tulemusi ja keskmisi hindeid registreerida õppekava moodulid ja valikained ning jälgida õppekava täitmist registreeruda koolitustele registreeruda täiendusõppeprogrammidele esitada avaldusi õppetoetuste taotlemiseks lisada atesteerimisega seotud dokumente (doktorandid) vastata tagasiside küsitlustele (õpetamise ja õppeainete hindamine ning õppekava tagasiside) hääletada üliõpilasesinduse valimistel