laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Karl II (Mecklenburg-Strelitzi suurhertsog)

Karl II (Karl Ludwig Friedrich; 10. oktoober 1741 – 6. november 1816) oli Mecklenburg-Strelitzi valitseja 1794. aastast kuni oma surmani. Algselt valitseva hertsogina ülendati ta 1815. aastal suurhertsogiks. Enne troonile saamist teenis ta aastatel 1776-1786 Hannoveri kubernerina. Mecklenburgi hertsog Karl Ludwig Friedrich sündis Mirowis hertsog Karli ja selle naise Elisabeth Albertine teise pojana. 11. detsembril 1752 suri tema onu Adolf Friedrich III, kelle järglane oli Karli vanem vend Adolf Friedrich IV. Kui vend hakkas valitsema, tõi Karl ülejäänud perekonna Mirowist pealinna Strelitzisse. Alates neljandast eluaastast otsis Karl karjäärivõimalust Hannoveri teenistuses pärast kaptenivolituste saamist. Tema õde Sophie Charlotte abiellus 8. septembril 1761 Hannoveri kuurvürsti Suurbritannia kuninga George III-ga. Karl külastas tihti oma õde Suurbritannias ja astus lõpuks oma õemehe Hannoveri kuurvürsti teenistusse sõjaväe ülemjuhataja määranguga Hannoveri pärast teenistust Hispaanias. 1776. aasta sügisel määrati Karl tema õemehe poolt Hannoveri kindralkuberneriks. Hannoveri kubernerina omas Karl tegelikult kõiki suveräänse valitseja volitusi. Tema õemees ei soovinud elada Saksamaal, kuna oli läbini inglane. Vahetult pärast teist korda leseks jäämist 1785. aasta detsembris taotles Karl luba loobuda sõjalisest ametikohast Hannoveris ja lahkuda valitsusest. Tema õemees rahuldas tema taotluse, ülendas Karli välimarssaliks ja määras talle pensioni. Seejärel veetis Karl mõnda aega reisides, enne kui asus elama Darmstadti, kus temast sai keiserliku krediidikomisjoni president. Pärast lastetu vanema venna Adolf Friedrich IV surma 2. juunil 1794 järgnes Karl talle kui Mecklenburg-Strelitzi valitsev hertsog. Valitsejana julgustas Karl uusi põllumajandussuundumusi, rajas uue politseijõu ja kehtestas koolikohustuse. 1806. aastal ühines tema hertsogkond Reini Liitu. Pärast Viini kongressi ülendati ta 28. juunil 1815 suurhertsogiks. 1816. aasta suvel käis Karl ringreisil Rebbergis, Schwalbachis ja Hildburghausenis. Varsti pärast tagasitulekut haigestus ta kopsupõletikku. Ta suri Neustrelitzis pärast apopleksia käes kannatamist. Tema järglaseks sai tema vanem poeg Georg. Pärast edutuid katseid abielluda Taani printsessi ja Saksi-Gotha printsessiga abiellus Karl 18. septembril 1768 Darmstadtis oma esimese naise Friederikega, kes oli Georg Wilhelm von Hessen-Darmstadti tütar. Nad said 10 last: Charlotte von Mecklenburg-Strelitz (1769–1818) Karoline Auguste (1771–1773) Georg Karl Friedrich (1772–1773) Therese (1773–1839) Friedrich Georg Karl (1774–1774) Luise (1776–1810) Friederike (1778–1841) Georg (1779–1860) Friedrich Karl (1781–1783) Augusta Albertina (1782–1782) Pärast Friederike surma 1782. aastal abiellus Karl 28. septembril 1784 Darmstadtis tema õe Charlottega. Charlotte suri 12. detsembril 1785 varsti pärast poja Karli sünnitamist.
Friedrich Franz I

Friedrich Franz I (10. detsember 1756 Schwerin – 1. veebruar 1837 Ludwigslust) oli alates 1785. aastast Mecklenburg-Schwerini hertsog ja alates 1815. aastast kuni surmani suurhertsog. Ta sündis Schwerinis hertsog Ludwigi ja selle naise Charlotte Sophie pojana. Friedrich Franz sai 1785. aastal oma onu Friedrichi järel Mecklenburg-Schwerini hertsogiks. Pärast Napoleoni sõdu ülendati Friedrich Franz Viini kongressil suurhertsogi seisusse. Koos oma Mecklenburg-Strelitzi nõoga oli ta tuntud ühe reaktsioonilisema Saksa valitsejana. Tema surma järel 1837. aastal sai võimule tema pojapoeg, suurhertsog Paul Friedrich. 1. juunil 1775 abiellus Friedrich Franz Gothas Luisega. Nad said järgmised lapsed: Friedrich Ludwig (13. juuni 1778 – 29. november 1819) Luise Charlotte (19. november 1779 – 4. jaanuar 1801) Gustav Wilhelm (31. jaanuar 1781 – 10. jaanuar 1851) Karl August Christian (2. juuli 1782 – 22. mai 1833) Charlotte Friederike (4. detsember 1784 – 13. juuli 1840) Adolf (18. detsember 1785 – 8. mai 1821)
Hans Egon Engell

Hans Egon Theodor Otto Martin Engell (15. november 1897 Hof Selmsdorf – 16. august 1974 Bad Salzdeutfurth) oli Saksamaa poliitik.
Walter Granzow

Walter Granzow (13. august 1887 Schönhagen – 3. detsember 1952 Bad Schwartau) oli Saksamaa poliitik.
Elisabet Borsiin Bonnier

Elisabet Borsiin Bonnier (sündinud 1950) on Rootsi diplomaat. Aastatel 1998–2003 oli ta Rootsi suursaadik Eestis. Elisabet Borsiin Bonnier on õppinud Lundi ja Uppsala ülikoolis sotsiaalantropoloogiat ja politoloogiat. Ta on töötanud diplomaadina Hiinas, Stockholmis ja New Yorgis ning Viinis OSCE juures. Aastatel 2003–2007 oli ta suursaadik Rootsi alalises esinduses ÜRO juures Genfis. Aastatel 2007–2010 oli ta Rootsi suursaadik Iisraelis Tel Avivis. Seejärel sai temast Stockholmis resideeriv suursaadik Iirimaal. Maarjamaa Risti I klassi teenetemärk (2003) Kaitseväe teenetemärk (2003) Irland Betty Ester. Rootsi suursaadik hoiab Eda-Inesele pöialt Õhtuleht, 10. aprill 2000 Annika Poldre. Rootsi suursaadik Elisabet Borsiin Bonnier: Heaolu eeldus on tasakaal kõiges Maaleht, 6. juuni 2002 Allar Viivik. Uurimiskeskus Vaba Euroopa nõuab Rootsi saadiku kojukutsumist Õhtuleht, 10. juuni 2003
The All-American Rejects

The All-American Rejects on neljaliikmeline USA rokkansambel, mis asutati 1999. Nad on välja andnud 4 stuudioalbumit. Nende debüütalbum "The All-American Rejects" ilmus 2002. aastal. Tyson Ritter – laul, basskitarr, klaver Nick Wheeler – kitarr, süntesaator, taustavokaal Mike Kennerty – kitarr, taustavokaal Chris Gaylor – trummid "The All-American Rejects" (2002) "Move Along" (2005) "When The World Comes Down" (2008) "Kids in the Street" (2012)
Koknese piiskopilinnus

Koknese piiskopilinnus (saksa Kokenhusen, Schloß Kockenhusen, läti Kokneses pils) on varemetes linnus Lätis Kokneses Pērse jõe suubumiskohal Daugavasse. Piiskop Alberti ajal, 1209. aastal Koknese puidust muinaslinnuse asemele ehitatud piiskopilinnus oli hiljem Tiesenhausenitele kuulunud vasallilinnus, mille päris Turaida foogt Engelbertus de Tisenhuseni poeg Johann von Tiesenhausen oma naise Sophie kaudu, kes oli lesestunud abielust rüütel Diedrich von Kokenhuseniga. Aastatel 1397–1566 oli linnus üks Riia peapiiskopi residentse. 1628. aastal vallutasid Koknese staarostkonna rootslased ja 1640. ja 1643. aastal kinkis kuningas suured piirkonna valdused Liivimaa kindralsõjakomissarile ja maanõunikule, Riia kodanikule Henrik Strubergile (Heinrich Struberg, aastast 1653 Kroneburgi vabahärra ja Jumprava (Jungfernhof) härra Henrik Cronstierna 1602–1678), kes 1676. aastast oli Liivimaa aadlilipkonna ooberst ja hiljem Liivimaa ülemkonsistooriumi ilmalik president. Tema pojalt Koknese valdused 1682. aastal redutseeriti. 1700. aastal alanud Põhjasõja ajal vallutasid Saksimaa ja Poola kuninga, August II Tugeva väed Koknese kindluse, ning kindlus oli ajutiseks peatuspaigaks August II Tugevale. 1965. aastal rajati Aizkraukle juurde Pļaviņase hüdroelektrijaam, mille tamm uputas linnuserajatise vundamendi Daugava ja Pērse jõe vee alla. Linnus, mis enne asus kõrgendikul, asub nüüd jõe kaldal. Sellest ajast tuleb Koknese linnusevaremetes liikudes olla ettevaatlik, sest selle all on ligi 40-meetrine sügavik. Koknese piiskopilinnuse ja linna plaan 1625. aasta Georg von Schwengelni joonise järgi Koknese kindluse piiramine, 1700. aastal Koknese stiftifoogtide loend Biographiskt Lexicon öfver namnkunnige Svenska Män, 1837 lk.528 Groß-Jungfernhof mõisa kaart Vt. ka de:KZ Jungfernhof Замок Кокнесе (Кокенхузен - Kokenhusen) "(1754) Matrikel öfwer Swea rikes ridderskap och adel ...lk. 104". Andreas von Löwis of Menari ofort: Koknese loss, 1821. a. Koknese loss alistus elektrijaamale[alaline kõdulink] Pärnu Postimees 11. august 2008 "Livonijas piļu attēli no marķīza Pauluči albuma" (Abbildungen der livländiscen burgen im album des Marquis Paulucci). (Ieva Ose kommentaaridega) Riia: Läti Ajaloo Instituudi Kirjastus 2008, ISBN 9984824047, lk.124 Hagemeister, Heinrich von; F. von Buxhovden (1836). Materialien zu einer Geschichte der Landgüter Livlands, Teil 1. Riga: E. Frantzen. lk. 78-79 Skomantas: Ajaloolised romaanid: "Nõiutud aare. Jumalate tahe." (leedu keeles "Užkeiktas Lobis. Dievų Valia." tõlkinud Mihkel Loodus), Tiritamm 2008, ISBN 9789985552575 Koknese linnuse plaan, 1850
Koknese linnus

Koknese linnuse all võidakse mõelda Koknese muinaslinnust või Koknese piiskopilinnust
Aizkraukle ordulinnus

Aizkraukle ordulinnus (läti Aizkraukles pils, saksa Ascheraden) on varemetes ordulinnus Daugava jõe ääres Lätis Aizkraukles. 1224. aastal piiskop Alberti (surnud 1229) juhtimisel ehitatud linnus oli Liivi ordu Aizkraukle komtuurkonna keskus ja komtuuri residents, 15. sajandi lõpust allus see aga Liivi ordu maamarssalile, keda linnuses esindas linnusekomtuur. 5. märtsil 1279 toimus sealses piirkonnas leedulaste võiduga lõppenud Aizkraukle lahing Liivi ordu vastu, milles hukkus ka maameister Ernst von Ratzeburg. 1577. aastal vallutasid linnuse venelased. Linnus hävis Rootsi-Poola sõjas ning sellest on järel ainult väike osa loodetornist ja müürist. 8. novembril 1630 kinkis Rootsi kuningas Gustav II Adolf linnuse kahurväe ooberstleitnant Simon Schultzile ning sellest ajast kuulus see Schoultz von Ascheradeni aadlisuguvõsa valdustesse. castle.lv: foto "(1754) Matrikel öfwer Swea rikes ridderskap och adel ...lk. 107". "Livonijas piļu attēli no marķīza Pauluči albuma" (Abbildungen der livländiscen burgen im album des Marquis Paulucci). (Ieva Ose kommentaaridega) Riia: Läti Ajaloo Instituudi Kirjastus 2008, ISBN 9984824047, lk.128 Hagemeister, Heinrich von; F. von Buxhovden (1836). Materialien zu einer Geschichte der Landgüter Livlands, Teil 1. Riga: E. Frantzen. lk. 76-77 Aizkraukle ajaloost ja pilt Filippo Paulucci albumist (inglise keeles) Aizkraukle ordulinnus Aizkraukle varemed Daugava jõe poolt aastast 1809 pilt Johann Christoph Brotze kogust Aizkraukle joonised, 1839 Friedrich Kruse jooniseid
Aizkraukle linnus

Aizkraukle linnuse all võidakse mõelda Aizkraukle muinaslinnust või Aizkraukle ordulinnust
1974. aasta mäesuusatamise maailmameistrivõistlused

1974. aasta mäesuusatamise maailmameistrivõistlused olid 23. maailmameistrivõistlused mäesuusatamises, mis toimusid 3.–10. veebruarini Sankt Moritzis Šveitsis. Võistlustel oli mängus 8 komplekti medaleid (neli ala nii meestele kui naistele). Finaal: 10. veebruar Osavõtjaid: 114 Maailmameister 1972: Francisco Fernández Ochoa, Hispaania Ametlikud tulemused Finaal: 5. veebruar Osavõtjaid: 117 Maailmameister 1972: Gustav Thöni , Itaalia Ametlikud tulemused Finaal: 9. veebruar Osavõtjaid: 87 Maailmameister 1972: Bernhard Russi, Šveits Ametlikud tulemused Finaal: 10. veebruar Osavõtjaid: 114 Maailmameister 1972: Gustav Thöni , Itaalia Ametlikud tulemused Finaal: 8. veebruar Osavõtjaid: 62 Maailmameister 1972: Barbara Ann Cochran , USA Ametlikud tulemused Finaal: 3. veebruar Osavõtjaid: 65 Maailmameister 1972: Marie-Therese Nadig , Šveits Ametlikud tulemused Finaal: 7. veebruar Osavõtjaid: 50 Maailmameister 1972: Marie-Therese Nadig , Šveits Ametlikud tulemused Finaal: 8. veebruar Osavõtjaid: 62 Maailmameister 1972: Annemarie Moser-Pröll , Austria Ametlikud tulemused MM-i tulemused FIS-i kodulehel
1978. aasta mäesuusatamise maailmameistrivõistlused

1978. aasta mäesuusatamise maailmameistrivõistlused olid 25. maailmameistrivõistlused mäesuusatamises, mis toimusid 29. jaanuarist 15. veebruarini Garmisch-Partenkirchenis Saksa FV-s. Võistlustel oli mängus 8 komplekti medaleid (neli ala nii meestele kui naistele). Finaal: 5. veebruar Osavõtjaid: 102 Maailmameister 1976: Piero Gros , Itaalia Ametlikud tulemused Finaal: 2. veebruar Osavõtjaid: 104 Maailmameister 1976: Heini Hemmi , Šveits Ametlikud tulemused Finaal: 29. jaanuar Osavõtjaid: 70 Maailmameister 1976: Franz Klammer , Austria Ametlikud tulemused Finaal: 5. veebruar Osavõtjaid: 70 Maailmameister 1976: Gustav Thöni , Itaalia Ametlikud tulemused Finaal: 3. veebruar Osavõtjaid: 74 Maailmameister 1976: Rosi Mittermaier , Saksa FV Ametlikud tulemused Finaal: 4. veebruar Osavõtjaid: 76 Maailmameister 1976: Kathy Kreiner , Kanada Ametlikud tulemused Finaal: 1. veebruar Osavõtjaid: 56 Maailmameister 1976: Rosi Mittermaier , Saksa FV Ametlikud tulemused Finaal: 4. veebruar Osavõtjaid: 58 Maailmameister 1976: Rosi Mittermaier , Saksa FV Ametlikud tulemused MM-i tulemused FIS-i kodulehel
1982. aasta mäesuusatamise maailmameistrivõistlused

1982. aasta mäesuusatamise maailmameistrivõistlused olid 27. maailmameistrivõistlused mäesuusatamises, mis toimusid 28. jaanuarist-7. veebruarini Schladmingis Austrias. Võistlustel oli mängus 8 komplekti medaleid (neli ala nii meestele, kui naistele). Finaal: 7. veebruar Osavõtjaid: 85 Maailmameister 1980: Ingemar Stenmark , Rootsi Ametlikud tulemused Finaal: 3. veebruar Osavõtjaid: 95 Maailmameister 1980: Ingemar Stenmark , Rootsi Ametlikud tulemused Finaal: 6. veebruar Osavõtjaid: 58 Maailmameister 1980: Leonhard Stock , Austria Ametlikud tulemused Finaal: 1. veebruar Osavõtjaid: 75 Maailmameister 1980: Phil Mahre , USA Ametlikud tulemused Finaal: 5. veebruar Osavõtjaid: 76 Maailmameister 1980: Hanni Wenzel , Liechtenstein Ametlikud tulemused Finaal: 2. veebruar Osavõtjaid: 47 Maailmameister 1980: Hanni Wenzel , Liechtenstein Ametlikud tulemused Finaal: 5. veebruar Osavõtjaid: 39 Maailmameister 1980: Annemarie Moser-Pröll , Austria Ametlikud tulemused Finaal: 28. jaanuar ja 31. jaanuar Osavõtjaid: Maailmameister 1980: Hanni Wenzel , Liechtenstein Ametlikud tulemused MM-i tulemused FIS-i kodulehel
Anastassija Prõhhodko

Anastassija Kostjantinõvna Prõhhodko [prõhh'otko] (ukraina keeles Анастасія Костянтинівна Приходько, vene keeles Анастасия Константиновна Приходько; sündinud 21. aprillil 1987 Kiievis) on ukraina levilaulja. Prõhhodko hääleliik on kontraalt. Tema repertuaaris on valdavad minoorsed rahvamuusika sugemetega laulud. Ta võitis 2007 Vene Tähevabriku konkursi. Prõhhodko esindas Venemaad 2009. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel, saavutades 11. koha. Tema salvestatud Eurovisiooni võistluslaul "Mamo" jõudis 30 esitatuma laulu sekka Läti, Ukraina ja Venemaa raadiotes. Samuti oli ta Soomes internetist alla laaditud laulude edetabelis 22. kohal. Biograafia ametlikul kodulehel http://anastasiya-prihodko.com/[alaline kõdulink] Russland: Anastasija Prichodko Norddeutscher Rundfunk Venemaad esindab Eurovisioonil kiievlanna, ERR-i uudised, 8.03.2009 Results of the finals of Eurovision 2009, Interfax-Ukraine (17. mai 2009) "Latvian Airplay Chart 2009-05-22". Ukrainian Airplay Chart 2009-05-04 Russian Airplay Chart 2009-05-07 "Suomen Virallinen Latauslista 2009-05-22". Originaali arhiivikoopia seisuga 24. november 2010. Vaadatud 22. mail 2009. Prõhhodko koduleht Venemaad esindab Eurovisioonil kiievlanna, ERR-i uudised, 8.03.2009
Chinụa Achebe

Chinụa Achebe (Albert Chinụalụmọgụ Achebe; 16. november 1930 – 22. märts 2013) oli Nigeeria kirjanik. Achebet peetakse tänapäevase Nigeeria kirjanduse rajajaks. Tal oli omapärane kohalikule traditsioonile tuginev stiil, mis sisaldas rahvajutte ja vanasõnu. Ta kirjutas inglise keeles, kuid tema emakeel oli ibo keel. Tema romaanid keskenduvad ibo ühiskonna traditsioonidele, kristlikele mõjudele ning väärtuste konfliktidele koloniaalajastul ja pärast seda. Tema esikromaan "Kõik vajub koost", mis ilmus 1958. aastal, on kujunenud Aafrika kirjandusklassikaks. Lisaks romaanidele ilmus temalt lühijutte, luulet, lasteraamatuid ja esseekogumikke. Ta oli aktiivne Biafra iseseisvuse pooldaja. Biafra iseseisvuse ajal 1967–1970 reisis ta Euroopas ja Ameerikas ning palus oma rahvale abi, mida aga ei tulnud. Pärast seda, kui Nigeeria oli uuesti vallutanud Biafra, osales Achebe mõnda aega poliitikas, kuid pettus selles korruptsiooni ja elitismi tõttu, mis sel ajal Nigeeria poliitikas lokkas. Ta elas mitu aastat vahepeal USA-s. 1990. aastast elas ta taas USA-s. Ta oli New Yorgi Bard College'i professor. 1990. aastal jäi ta autoõnnetuse tagajärjel puusadest allapoole halvatuks. 2007 – Bookeri auhind "Things Fall Apart", 1958, eesti keeles "Kõik vajub koost" (2018, tõlkinud Heili Sepp) "No Longer at Ease", 1960 "Arrow of God", 1964 "A Man of the People", 1966 "Chike and the River", 1966 "Anthills of the Savannah", 1988 http://www.postcolonialweb.org/achebe/achebeov.html http://www.kirjasto.sci.fi/achebe.htm http://www.guardian.co.uk/books/2007/jul/10/chinuaachebe Chinua Achebe, African Literary Titan, Dies at 82. The New York Times, 22. märts 2013
Move Along

"Move Along" on ansambli The All-American Rejects teine album. See ilmus 2005. aasta juulis. Album püsis Billboard 200 edetabelis üle saja nädala. "Dirty Little Secret" – 3.13 "Stab My Back" – 3.10 "Move Along" – 4.00 "It Ends Tonight" – 4.04 "Change Your Mind" – 3.40 "Night Drive" – 3.23 "11:11 PM" – 3.04 "Dance Inside" – 4.00 "Top of the World" – 3.25 "Straitjacket Feeling" – 3.37 "I'm Waiting" – 3.34 "Can't Take It" – 2.52 "Night Drive" (acoustic) (UK bonus track) – 3.48 "Eyelash Wishes" (UK bonus track) – 4.09
Komarovo

Komarovo (soome Kellomäki) on alev Venemaal Peterburi haldusalas Kurortnaja linnarajoonis. Piirneb läänes Zelenogorski ja idas Repinoga. Pärast Soome iseseisvumist Venemaast 1917. aastal kuulus Viiburi kubermangu Terijoki valda kuulunud Kellomäki küla Soome Vabariigile, kuid Soome kaotas Karjala kannase alad 1940. aastal pärast Talvesõda NSV Liiduga. Pärast ajutist territooriumi hõivamist Jätkusõja käigus (aastail 1941–1944) oli Soome sunnitud sõja kaotamise järel uuesti loobuma 1944. aastal Karjala kannase aladest (sh Kellomäki külast) NSV Liidu kasuks. 1948. aastani kandis nime Kellomäki. Nimetati seal elanud botaaniku, NSV Liidu Teaduste Akadeemia presidendi Vladimir Komarovi auks Komarovoks. Komarovos asuvad peamiselt suvilad. 2001. aastal oli Komarovos 1100 elanikku. Asub Peterburi kesklinnast umbes 40 km kaugusel ning pärast Peterburi – Viiburi raudtee valmimist 1870. aastal sai ta Peterburi elanike puhkekohaks, 1916. aastal oli külas umbes 800 suvilat ja seal viibis ka juveliir Peter Carl Fabergé. Pärast Teist maailmasõda olid asulas Leningradi Kirjandusfondi puhkemajad, kus elas enne surma Anna Ahmatova, kes on sinna ka maetud 1966. aastal. Komarovos on elanud ka akadeemik Dmitri Lihhatšov, näitleja Innokenti Smoktunovski, heliloojad Solovjov-Sedoi, Dmitri Šostakovitš ja Tovstonogov ning kirjanikud Daniil Granin ja Jevgeni Schwarz Q126719912 Комарово, комары и Комаровы Komarovo koduleht Olev Remsu. Kodunt kaugel. Suurlinna tunne. Eesti Raamat, 2008. 'Their Fate Has Been Decided': Monuments Of Russia's Silver Age Vanish From Environs Of St. Petersburg [Nende saatus on otsustatud": Peterburi ümbrusest kaovad Venemaa hõbedase ajastu mälestusmärgid.] RFE/RL, 17. juuli 2023
Kuldhänilane

Kuldhänilane (Motacilla citreola) on linnuliik västriklaste sugukonnast västriku perekonnast. Kõige lähedasem liik talle on hänilane, kellega kuldhänilane kipub ristuma. Praegu jaotatakse nad kaheks liigiks, aga see teema on vaidlusalune. Kuldhänilane on levinud Euraasias Ida-Euroopast kuni Mandžuuria, Ida-Hiina ja Himaalajani. Talvitub Aasias, sageli mägedes. Tänapäeval laieneb levila lääne suunas. Eestis, nagu mitmel Euroopa maal, on kuldhänilane uustulnuk: teda on siin kohatud alates 1990. aastatest. 21. sajandi algul on kuldhänilane Eestis harv haudelind, kelle pesitsusaegne arvukus viimase hinnangu järgi on vahemikus 40–80 paari. Tema üldpikkus on 15–17 cm. Kuldhänilane meenutab välimuselt nii hänilast kui ka linavästrikku, kellega samasse perekonda ta kuulub. Häälitsused sarnanevad hänilase häälega. Nagu teistel västrikel, nii ka kuldhänilasel on pikk pidevalt võnkuv saba. Vanal isaslinnul on sidrunkollane pea ja alapool, hall selg ja kuklal must poolkaelus. Talvesulestikus on kollane alapool segatud valgega, pea on pruunikas kollase ribaga üle silma. Kuldhänilane asustab soist avamaastikku: soid, niite, luhti ja tundraid. Ta pesitseb maapinnal ja toitub putukatest. Kurnas on 4–5 täpilist muna. "Eesti lindude staatus, pesitsusaegne ja talvine arvukus 2003–2008" (PDF). Hirundo. Eesti Ornitoloogiaühing. 2009. Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 14. detsember 2011. Vaadatud 27. oktoobril 2011. Kuldhänilane andmebaasis eElurikkus
Jõgivästrik

Jõgivästrik (Motacilla cinerea) on linnuliik västriklaste sugukonnast västriku perekonnast. Liigi kirjeldas inglise ornitoloog Marmaduke Tunstall 1771. aastal. Carl von Linné käsitles liiki nimetuse all Motacilla boarula. Jõgivästrik on levinud katkeliselt Euraasias, Aafrikas ja Madagaskaril. Oma levila pehmema kliimaga aladel, näiteks Lääne-Euroopas, on ta paigalind, kuid põhja- ja idapoolsed populatsioonid rändavad Aafrikasse, Lõuna-Aasiasse ja Paapua Uus-Guineale. Eestis on jõgivästrik korrapäratu ja juhuslik haudelind. Jõgivästrik on Euroopa västrike seas kõige lühemate jalgade ja kõige pikema sabaga. Ta üldpikkus on 17–20 cm. Kõigis sulestikes on iseloomulik hall selg. Enamikus sulestikes on ka ere rohekaskollane päranipuala. Käitumiselt sarnaneb linavästrikuga: jookseb samamoodi nobedalt ja kõigutab saba koos tagakehaga üles-alla. Kutsehüüd on linavästrikust teravakõlalisem tzit või tzi-tit. Jõgivästriku laul on kutsehüüdude jada. Jõgivästrik elab selgeveeliste ja kiirevooluliste jõgede, ojade, kärestike ja koskede ääres. Pesa rajab kalju või kivide vahelistesse tühemikesse, jõekalda rohttaimestikku või mõne muu varje alla. Kurnas on 3–6 muna. Pesitsemine Eestis Pesitsusajal on jõgivästrikku kohatud põhiliselt Lääne-Eestis. Liigi esmakordne pesitsemine tehti kindlaks 1975. aastal Lahemaal Nõmmeveskil Valgejõe kärestikulises kohas. 19. sajandi lõpus vaadeldi teda Hellenurmes Tartumaal. 20. sajandil kuni esimese pesa leiuni Lahemaal oli juhuvaatlusi Tartumaal, Harjumaal, Virumaal ja Saaremaal. Jõgivästriku toiduks on putukad, keda püüab jõekividelt, ojadest ja kaljudelt. BirdLife International (2004). Motacilla cinerea. 2006 IUCNi punane nimistu. IUCN 2006. Vaadatud 12 May 2006. Database entry includes justification for why this species is of least concern Leibak, E., Lilleleht, V., Veromann, H. (eds). Birds of Estonia. Status, Distribution and Numbers. Estonian Academy Publishers, Tallinn, 1994. Jõgivästrik andmebaasis eElurikkus
Taigakiur

Taigakiur (Anthus hodgsoni) on linnuliik västriklaste sugukonnast kiuru perekonnast. Taigakiur on Aasia liik. Taigakiuru teaduslik nimetus on pühendatud Briti ornitoloogile Brian Houghton Hodgsonile. Pesitsusajal on taigakiur levinud kirdepoolseimast Euroopast, Siberist, Kesk-Aasia põhjaosast ja Himaalaja regioonist läbi Hiina kuni Korea ja Jaapanini. Talvitub laialdaselt Aasia lõunaosas Indiast kuni Kagu-Aasia ja Filipiinideni. Taigakiur on Eestis eksikülaline. Taigakiuru üldpikkus on umbes 15 cm. Ta on metskiurust väiksem ja oliivrohelisema seljaga, tema kõrvaala hele ja tume laik eristuvad selgemini kui metskiurul. Kutsehüüd on "tsiip". Taigakiur asustab avamaastikku, elupaiga valiku poolest sarnaneb metskiuruga. Ta pesitseb maist juulini. Samblast ja rohust koosneva kausja pesa rajab maapinnale mätta või võsa varju. Kurnas 3–5, tavaliselt 4 muna. Aastas pesitseb tavaliselt kaks korda. BirdLife International (2009). Anthus hodgsoni. 2006 IUCNi punane nimistu. IUCN 2006. Vaadatud 25.06.2010. Jonsson, L. Euroopa linnud Eesti entsüklopeediakirjastus 2000, lk 370 Taigakiur andmebaasis eElurikkus
Tõmmu-linavästrik

Tõmmu-linavästrik (Motacilla alba yarrellii) on linavästriku alamliik. Ta on levinud Briti saartel ja nendega piirneva Mandri-Euroopa rannikul. Tõmmu-linavästrik on Eestis eksikülaline.
Ürik

Ürik on õigusliku sisuga, eriõigusi andev või kinnitav dokument keskajast või uusaja algusest. Eesti vanimaks ürikuks peetakse paavsti saadiku Modena Wilhelmi ürikut aastast 1237. Selle ürikuga kuulutas ta Tallinnas välja Saksa-Rooma keisri Friedrich II määruse, millega kõigil soovijatel lubati oma varandust vabalt kirikule annetada. Seda ürikut säilitatakse Tallinna Linnaarhiivis. Eesti vanim ürik Tallinna Linnaarhiiv (vaadatud 25. märtsil 2018) Rudolf Kenkmaa. "Tallinna Linnaarhiivi vanim ürik 700-aastane" Vana Tallinn II 1937
Joosu vald

Joosu vald (saksa keeles Waimel-Neuhof) oli vald Võrumaal Põlva kihelkonnas. Vald loodi 1866. aastal. Aastal 1883 oli valla hingekirjas 627 elanikku ning valla territooriumil asus 27 talu. Aastal 1891 Joosu vald likvideeriti ning territoorium läks uue Aleksandri valla alla. Joosu vallakohtu fondis leidub viis aastatest 1859–1874 ja 1877–1888 pärinevat protokolliraamatut. Joosu vallakohtust