Nikolai Rumjantsev

Nikolai Petrovitš Rumjantsev (vene keeles Николай Петрович Румянцев; 14. aprill (3. aprill vkj) 1754 Peterburi – 15. jaanuar (3. jaanuar vkj) 1826 Peterburi) oli Venemaa diplomaat, poliitik ja teadusearendaja, aastatel 1807–1814 Venemaa keisririigi välisminister ja 1810–1812 Riiginõukogu esimees. Krahv. Krahv Rumjantsevi raamatute, käsikirjade, müntide ja etnograafiliste materjalide kogu oli aluseks algul Peterburis ja hiljem Moskvas tegutsenud Rumjantsevi muuseumile ning Venemaa Riikliku Raamatukogu kogule. Nikolai Rumjantsev sündis kindralfeldmarssal Pjotr Rumjantsev-Zadunaiski pojana. Tal oli kaks venda, Mihhail ja Sergei. Ta õppis koduõpetajate juhendamisel ja pandi juba üheksa-aastaselt kirja sõjaväeteenistusse. 1773. aastal sai temast 19-aastaselt keisrinna Katariina II kammerjunkur. Juba lapsepõlves vaimsete annetega silma paistnud krahv Rumjantsev soovis minna õppima välismaale, kuid ei saanud selleks isalt luba. Lõpuks pöördus ta otse keisrinna poole, kes selle palve rahuldas. 1774. aastal asus Nikolai Rumjantsev koos oma noorema vennaga Sergeiga õppima Leideni Ülikooli. Reisikaaslaseks andis keisrinna neile oma soosiku, parun Melchior Grimmi, kelle vahendusel tutvus noormees ka kuulsa mõtleja Voltaire'iga. Õpingute ajal õnnestus Rumjantsevil külastada Pariisi, Genfi, Berliini, Roomat ja Veneetsiat. Venemaale naasis ta 1779. aastal ja jätkas teenistust keisrinna õukonnas. Isa õhutas teda asuma diplomaatilisele tööle, kuid see idee ei meeldinud algul keisrinnale, mistõttu Rumjantsevi diplomaadikarjääri algus venis paar aastat. 1781 nimetati Rumjantsev erakorraliseks saadikuks ja täievoliliseks ministriks Saksa Rahvuse Püha Rooma Keisririigis. Ta jäi sellele ametikohale ligi 15 aastaks, resideerides peamiselt keisririigi pealinnas Frankfurdis. Tema diplomaatilist karjääri ei peeta üldiselt eriti edukaks; esile saab tõsta vaid kaht märkimisväärset fakti. Esiteks oli Rumjantsev Prantsuse revolutsiooni ajal keisrinna Katariina II ja Bourbonide vahemeheks. 1792. aasta suvel algatas ta läbirääkimised, et Badeni printsesside ja Katariina II pojapoegade vahel sõlmitaks abielud, mis venisid pikale. Printsessid jõudsid Venemaale alles 1798. aastal ehk kolm aastat pärast Rumjantsevi tagasikutsumist diplomaatiliselt töölt. Kui 1796 tuli võimule Katariina poeg Paul I, sattus Nikolai Rumjantsev sarnaselt paljude keisrinna soosikutega põlu alla ja oli viis aastat kõrgetest riigiametitest kõrvaldatud. Tema ühiskondliku tegevuse tippaeg algas Aleksander I kroonimisega 1801. 1801 nimetas uus Venemaa keiser Nikolai Rumjantsevi Riiginõukogu liikmeks, senaatoriks ja veeteede direktoriks. 1802–1808 oli ta ühtlasi kaVenemaa keisririigi kaubandusminister. Veeteede direktorina oli tema peamiseks teeneks uute laevatatavate veeteede rajamine, peamiselt kanalite ehitamise kaudu ja Peterburi Admiraliteedi kanali kallaste kindlustamine. Lisaks oli just minister Rumjantsev see, kes saatis 1803 teele Venemaa esimese ümbermaailmaekspeditsiooni Adam Johann von Krusensterni ja Juri Fjodorovitš Lisjanski juhtimisel. Kaubandusministrina hakati tema eestvedamisel välja andma Venemaa esimest ärilehte "Санкт-Петербургские коммерческие ведомости" ('Peterburi kommertsuudised'). Ta reformis kaubandusalast seadusandlust ning saavutas 1807 uue kaubandusmäärustiku kinnitamise. Pärast Tilsiti rahu sõlmimist juulis 1807 nimetati krahv Rumjantsev välisministriks, sest oli tuntud Vene–Prantsuse liidu pooldajana. Seejuures säilitas ta esialgu ka oma eelmised ametikohad. 1808 juhtis Rumjantsev läbirääkimisi Prantsusmaaga, kus arutati Osmanite impeeriumi jagamist kahe riigi vahel. Järgmisel aastal viibis ta Pariisis, kus osales vahendajana Prantsusmaa ja Austria keisririigi rahuläbirääkimistel. 17. septembril 1809 saavutas tema juhitud Venemaa delegatsioon Fredrikshami lepingu sõlmimise, millega Rootsi loovutas Soome alad Venemaale. Nende läbirääkimiste eduka juhtimise eest nimetati ta 1810 Riiginõukogu ja Ministrite Komitee esimeheks ehk sisuliselt valitsusjuhiks. Rumjantsev jäi kindlaks Vene-Prantsuse liidu toetajaks ka pärast kahe riigi suhete halvenemist ja Napoleon I sissetung Venemaa keisririiki 1812. aastal mõjus talle tõelise šokina. Selle tulemusel halvenes isegi tema kuulmine. Perioodil 1812–1813 palus ta keisrilt korduvalt enda ametist vabastamist, kuid Aleksander I vabastas ta ainult Riiginõukogu ja Ministrite Komitee esimehe ametist. Alles pärast võitu Napoleoni üle ja Bourbonide võimu taastamist Prantsusmaal 1814. aastal nõustus keiser krahv Rumjantsevi vabastama ka välisministri ametist. Tema poliitiline karjäär oli lõpule jõudnud. Nikolai Rumjantsevi viimast 11 eluaastat iseloomustas pühendumine kultuurilis-ühiskondlikule tegevusele. Venemaal on seda perioodi vahel nimetatud ka Rumjantsevi epohhiks. Krahv koondas enda ümber silmapaistvate ajaloolaste ja arhivaaride ringkonna. Nende tegevuse keskpunktiks kujunes Moskva välisasjade arhiiv, mille kauaaegne juhataja oli Nikolai Bantõš-Kamenski (1737–1814). Rumjantsevi sõpruskonda kuulusid viimase poeg Vladimir Bantõš-Kamenski (1772–1829), noor ajaloolane Konstantin Kalaidovitš (1792–1832), metropoliit Jevgeni Volhovitinov ja paljud teised oma ajas silmapaistvad isikud. Nad kogusid kokku ja andsid välja materjale Venemaa ajaloo kohta nii kodumaal kui ka välismaal. Koos Kalaidovitšiga sooritas krahv Rumjantsev 1820. aastatel ringreisi mööda Venemaa kloostreid, otsides ajaloolisi käsikirju. Kokku leiti selle ekspeditsiooni tulemusel umbes 1000 käsikirja Venemaa ajaloo kohta 13.–18. sajandist. Need töötati läbi ekspertide poolt ja anti välja neljaköitelise raamatuna. Ainuüksi heategevusele kulutas krahv viimasel 11 eluaastal umbes 300 000 rubla. Ta kogus koos oma sõpradega tohutu hulga raamatuid, käsikirju, münte ja etnograafilisi materjale. Rumjantsev ei hoidnud seda kogu oma perekonnale, vaid soovis, et see leiaks avalikku kasutust. Keiser Nikolai I käsul avatigi 1831 Peterburis Rumjantsevi muuseum. Krahv ise seda enam ei näinud, sest suri 15. jaanuaril 1826 ja maeti tänapäevase Valgevene aladele Gomeli lähistele, kus asusid tema perekonna valdused. Nikolai Rumjantsev ja tema kaks venda ei abiellunud ning surid otseste pärijateta. Rumjantsevi kogu saatus oli omapärane. Pärast Nikolai I surma käis muuseum alla ja sattus 1860. aastateks nii halba olukorda, et selle haldamise võttis 1861 üle Moskva Ülikool. Nõukogude võim otsustas 1922 Rumjantsevi kogu eri institutsioonide vahel laiali jagada. Suurema osa tema raamatutest ja käsikirjadest omandas Vladimir Iljitš Lenini nimeline Venemaa Riiklik Raamatukogu, kus need asuvad tänini. Krahv Nikolai Rumjantsev organiseeris ja varustas oma vahenditest baltisakslase Otto von Kotzebue ja meeskonna ning priki Rjurik ümbermaailmareisi aastail 1815–1818. Reisil avastatud ja kaardistatud maa-alad nimetati von Kotzebue poolt Rumjantsevi saareks, Krusensterni neemeks ja Kotzebue laheks. Ekspeditsiooni tulemuste kohta anti Rumjantsevi rahaga välja teaduslik reisikiri "Путешествия в Южный океан и в Берингов пролив для отыскания северо-восточного морского прохода, предпринятые в 1815, 1816, 1817 и 1818 годах иждивением Его Сиятельства, господина Государственного канцлера, Графа Николая Петровича Румянцева на корабле «Рюрике» под начальством флота лейтенанта Коцебу" (1821).  Pikemalt artiklis Otto von Kotzebue#Maadeavastusretked Juunis 2006 toimus Eesti Rahvusraamatukogus koostöös Venemaa Riikliku Raamatukoguga haruldaste raamatute näitus, mille eksponaadid pärinesid krahv Rumjantsevi kogust. 1773–1774 Venemaa keisrinna kammerjunkur 1781–1795 Venemaa keisririigi erakorraline saadik ja täievoliline minister Saksa-Rooma riigis 1801–1808 Venemaa keisririigi veeteede direktor 1802–1808 Venemaa keisririigi kaubandusminister 1807–1814 Venemaa keisririigi välisminister 1810–1812 Venemaa keisririigi Riiginõukogu ja Ministrite Komitee esimees Püha Vladimiri ordeni II klass (suurrist) (1784) Püha Aleksander Nevski orden (24. november 1792) Püha Andreas Esmakutsutu orden (4. mai 1798) Püha Anna ordeni I klass (4. mai 1798) Püha Vladimiri ordeni I klass (3. august 1808) Prantsusmaa Auleegioni orden (1808) Preisimaa Musta Kotka orden koos briljantidega (märts 1809) Кирсанов, Владимир. 69. Русские геи, лесбиянки, бисексуалы и транссексуалы. Москва: Ганимед, 2005. ISBN 5-902333-04-0 Шикман, Анатолий. Деятели отечественной истории. Л-Я: биографический словарь-справочник. Москва : АСТ, 1997. ISBN 5-15-000089-2 Хронос: Румянцев, Николай Петрович Российская Государственная Библиотека: Румянцевский музей в Санкт-Петербурге