laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Aleksander Nurges

Aleksander Nurges (14. juuli 1913 Taebla vald – 27. jaanuar 1994) sündis pere kolmanda lapsena Läänemaal, Taebla vallas, Nihka külas, Sopi talus. Nurges lahkus manalateele 80aastaselt, tema põrm on maetud Haapsalu kalmistule. Esimese maailmasõja alguses, kui Nurgese isa mobiliseeriti Vene tsaariarmeesse, kolis pere ära tühjana seisnud Roosna mõisa, Kirimäe mõisa ühte harusse. Pereema sai tööd karjalaudas, Nurges läks õppima Taebla algkooli. Aastad läksid ja noorukil tuli hakata mõtlema elukutse valikule. Ta valis rätsepa ameti ja asus esialgu õppima Taeblas töötava Vilhem Valgu töökotta, hiljem aga Ristile Voldemar Klissi juurde. Rätsepa selliks sai Nurges Tallinnas, Eesti rätsepate meistri Elmar Sepa juures kätt treenides. Vahepeal oli Ristilt pärit rätsep Kliss kolinud Haapsallu, rajanud seal uue töökoja ja valmisrõivaste äri. Nüüd kutsus ta Nurgese enda juurde tööle, noor rätsep läks ja temast sai peremehe parem käsi. 1939. aasta kevadel abiellus Aleksander Nurges töökaaslase Hilja Peeduga. Teise maailmasõja keerises kolis pere varsti Haapsalust Taeblasse, kus nad ehitasid alevikku oma kodu. Peres kasvas kaks last: poeg ja tütar. Pereisa jätkas tööd rätsepana. Juba varases nooruses armastas Aleksander Nurges joonistamist, lugemist ja tegeles raamatute köitmisega. Ega talulapsel suurt vaba aega ei olnud, alati oli midagi teha. Kuid pühapäevad olid tol ajal puhkepäevad. Siis tehti ainult hädavajalikke töid nagu loomade talitamine ja perele söögi tegemine. Poisil oli aga vaba aega ja selle kasutas ta joonistamiseks ja looduses käimiseks; kaunimad ja huvitavamad vaated jäädvustas ta paberile. Suure tõuke Nurgese arengus kunstnikuna andsid 1960. aasta üldlaulupeoga seotud sündmused. Eesti kunstnike liidu eestvedamisel korraldati siis lauluväljaku tantsutares isetegevuslike kunstnike maalide näitus. Nurgesel oli seal väljas maal lapsepõlvekodu loodusest. Pärast näitust osalesid maalide autorid Pühajärvel lühikesel kursusel, kus õpetati kunsti põhireegleid. Aleksander Nurges sai seal endale juhendajaks kunstnik Viktor Karruse. Juhendaja ja õpilase vahel arenes soe sõprus ja koostöö. Ühtlasi võttis ta osa ka Haapsalu kunstiringi tööst, mida juhendas Mihkel Päri. Nurgese maalidesse tuli juurde värvi, ehedust ja ilu. Haapsalus on publikule imetlemiseks olnud mitmeid Nurgese isikunäitusi. Tema töid on eksponeeritud pea kõikidel ka paljudel vabariiklikel maalinäitustel. Meeldejäävamatest Aleksander Nurgese töödest võib esile tõsta “Suitsutare”, “Õllevaadid”, “Kabli talu”, “Vigala puiestee” ja “Haapsalu vaated”. Karnau, Andrus (12. juuli 2013). "Kuke galerii avab Aleksander Nurgese 100. sünniaastapäevaks autori isikunäituse". Lääne Elu. Vaadatud 1. oktoobril 2024. https://online.le.ee/2013/07/12/kuke-galerii-avab-aleksander-nurgese-100-sunniaastapaevaks-autori-isikunaituse/
Dommaraju Gukesh

Dommaraju Gukesh, ka Gukesh D (telugu keeles దొమ్మరాజు గుకేష్; sündinud 29. mail 2006 Chennais) on India maletaja, rahvusvaheline suurmeister (2019). Gukeshi isa on arst ja ema mikrobioloog. Maletama õppis ta seitsmeaastaselt. 2018. aastal tuli ta Santiago de Compostelas noorte maailmameistriks vanuseastmes U12. Gukesh sai suurmeistriks 13-aastaselt 2019. aastal. Aasta varem oli ta FIDE-lt saanud rahvusvahelise meistri nimetuse. Alates 2022. aastast kuulub ta India koondisse maleolümpiatel. Gukesh oli 2023. aasta FIDE Circuiti arvestuses teine ja pääses aprillis 2024 Torontos peetud MM-võistluste tiitlipretendentide turniirile, kus ta tuli võitjaks ja teenis õiguse esitada väljakutse maailmameister Ding Lirenile. MM-tiitlimatš toimub novembris-detsembris 2024 Singapuris.  Dommaraju Gukesh – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Dommaraju Gukesh FIDE andmebaasis
FK Transinvest

Futbolo klubas Transinvest (ka FK Transinvest) on Leedu jalgpalliklubi, mis tegutseb Galinė. Klubi loodi 2021 FK Transekspedicija, 2022 FK TransINVEST. A lyga Võitja (0): ?. positsioon (): 2024 Pirma lyga Võitja (1): 2023 Leedu karikas Võitja (1): 2023 Superkarikas Võitja (0): Seisuga 26. august 2024. Märkus: Lipud näitavad rahvuskoondist vastavalt FIFA reeglitele. Mängijatel võib olla aga mitu kodakondsust. https://alyga.lt/komanda/transinvest http://www.rsssf.com/tablesl/lito2022.html#2lyga http://www.rsssf.com/tablesl/lito2023.html#1lyga http://www.rsssf.com/tablesl/lito2024.html#alyga https://fktransinvest.lt/komanda-a/ FK Transinvest alyga.lt lehel
Estlink

Estlink ehk Estlink 1 on 350 MW elektrikaabel Eesti ja Soome vahel. Paigaldatud on kaks 105 km pikkust kaablit, millest 74 km kulgeb Soome lahe põhjas ja 31 km maismaal. Merekaabli läbimõõt on 96 mm ja maakaablil 93 mm. Vahelduvvoolu pinge on Harkus 330 kV ja Espoos 400 kV ning alalisvoolu pinge kaablis ± 150 kV. Kasutatav energiaedastustehnoloogia on ABB HVDC Light® ning kaabli rajas ABB. Algselt kuulus Estlinki kaabel ettevõttele Nordic Energy Link, mille omanikeks olid Eesti Energia (39,9%), Latvenergo (25%), Lietuvos Energija (25%) ning Pohjolan Voima ja Helsingin Energia (kokku 10,1%) ning seda rentisid elektrisüsteemioperaatorid. 2013. aasta novembris sõlmitud ostu-müügitehinguga omandasid merekaabli alates 30. detsembrist 2013 elektrisüsteemioperaatorid Elering ja Fingrid. Tehingu maksumus oli 77,6 miljonit eurot ja selle hindamisel võeti aluseks amortiseeritud ehitusmaksumus. Kaabli algne maksumus oli 110 miljonit eurot. Estlink avati pidulikult 4. detsembril 2006. 6. märtsil 2014 avati ka Estlink 2. Arutusel on ka EstLink 3 ühenduse rajamine, mis võiks valmida 2030. aastate esimeses pooles. Kaabli rajamine oli oluline Eesti liitmiseks Põhjamaade elektrisüsteemi, et suurendada Eesti elektrivõrgu töökindlust, varustuskindlust ja energeetilist sõltumatust. Euroopa Liidu liikmesriigid olid kokku leppinud elektrituru avamises hiljemalt 2007. aasta juuliks. Eesti oli saanud erandi, mille kohaselt pidi turg avanema suurtarbijatele 1. aprillil 2010 ja kodutarbijatele 1. jaanuaril 2013. Alalisvooluühendus Estlink 2 Estlink 3 Tõnu Lehtla. "Energeetika: pooljuhid – otsapidi uueneva energiatehnika küljes". Horisont. Originaali arhiivikoopia seisuga 3. detsember 2013. Vaadatud 1. detsembril 2013. "Elering ja Fingrid saavad EstLink 1 omanikeks" Elering, 27. november 2013 "President avas eile Eesti–Soome elektrikaabli" Õhtuleht, 5. detsember 2006 "Galerii: täna avati Estlink 2" Postimees, 6. märts 2014 "Elering põhjendab Eesti ja Soome elektrihinna mäekõrgust vahet pudelikaelaga" ERR, 9. august 2022 Jekaterina Sandenkova. Estlink 1 ühenduse kasutuse analüüs Tallinna Tehnikaülikool, 2014 (magistritöö) Jekaterina Sandenkova. Estlink 1 ühenduse kasutuse analüüs Tallinna Tehnikaülikool, 2014 (magistritöö)
Viirutus

Viirutus ehk viirutamine on kunstitehnika, mida kasutades kaetakse pind paralleelselt üksteise kõrval asuvate joontega. Viirutamise alaliik on ristiviirutus ehk ristviirutamine, mida kasutades kaetakse ühtpidi viirutatud pind vähemalt ühe kihi teistpidi joontega. Foster, Walter T. (2014). Mägi, Maie (toim). Joonistamise kunst. Suur joonistamisraamat. Tõlkinud Tammes, Liia. Tänapäev. Lk 10, 19. ISBN 978-9949-27-517-5. Combs, Jamie; Hoddinott, Brenda (2012). Kohv, Annika (toim). Joonistamine võhikutele. Tõlkinud Hurt, Kerli (teine trükk). Ersen. Lk 174. ISBN 978-9949-25-131-5.
Créquy

Créquy on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus. Ühena paljudest Artois' väikestest küladest annab Créquy nime väikesele ojale Créquoise, mis algab lähedalasuvatest küngastest ja on üks "Seitsme oru" turismipiirkonna veeteedest. Créquy perekond elas läheduses ja võttis omale nime sellelt paigalt. Vallamaja, kool ja raamatukogu Répertoire géographique des communes, vaadatud 26.10.2015. Populations légales 2021
Embry

Embry on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus. Embry asub u. 16 km Montreuil-sur-Merist idas teede D149 ja D108 ristumiskoha ümbruses. Iidse lossi jäänused Sainte Marguerite'i mõisahoone, pärineb 1630. aastast 15. sajandi Saint Martini kirik Alates 2007. aastast on kohalik Kiriku Säilitamise Selts (APSE) olnud aktiivne raha kogumisel ja kiriku osa külapärandis üldisel järelevalvel. Vallamaja ja kool Répertoire géographique des communes, vaadatud 26.10.2015. Populations légales 2021
Villjalg-harisirmik

Villjalg-harisirmik (Lepiota clypeolaria) on šampinjoniliste (Agaricaceae) sugukonda, šampinjonilaadsete (Agaricales) seltsi kuuluv liik seeni. Villjalg-harisirmik andmebaasis eElurikkus
Fressin

Fressin on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus. Fressin asub 23 km Montreuilist idas, teede D155 ja D154 ristumiskoha ümbruses. Fressin pesitseb Planquette'i orus, mis on üks paljudest väikestest jõgedest, mis voolavad läbi Seitsme oruna tuntud piirkonna. Segapõllu- ja piimakarjakasvatus on elanike valdav tegevusala. 15. sajandi alguses ehitatud kindluse varemed, selle ehitas Jean V de Créquy, üks esimesi Kuldvillaku ordu rüütleid, Philippe Hea nõuandja ja kammerhärra. St. Martini kirik, pärineb 15. sajandist. Suur ja muljetavaldav nii väikese küla kohta. Kaks infotahvlit räägivad inglise keeles kiriku ja küla ajaloost. Veel üks väiksem loss, pärineb 18. sajandist. Georges Bernanos, luuletaja ja kirjanik, veetis seal oma nooruse kuni 1924. aastani Tuvimaja Bernanose kodus Répertoire géographique des communes, vaadatud 26.10.2015. Populations légales 2021
Fruges

Fruges on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus. Fruges asub u. 19 km Montreuil-sur-Merist kirdes tee D928 ääres, orus, mis pole kaugel ajaloolisest Azincourti lahinguväljast. Fruges on tüüpiline väike alevik Pas-de-Calais's, kus on iganädalane turg, põllumajandustarnijad, Carrefour ja erinevad väiksemad kauplused. Iga-aastane Fête des Géants elavdab augustit marsibändide ja papier mache hiiglaste paraadidega. St. Bertulphe'i kirik, pärineb 19. sajandist. Olsberg, Saksamaa, 1965. aastast Chemin de fer d'Anvin à Calais avas 1881. aastal Fruges'is raudteejaama. 1891. aastast teenindas jaama ka Chemins de fer d'Aire à Fruges et de Rimeux-Gournay à Berck. Raudteed suleti 1955. aastal. Raekoda Répertoire géographique des communes, vaadatud 26.10.2015. Populations légales 2021
Leemeti

Leemeti on küla Viljandi maakonnas Viljandi vallas. Kuni 2013. aastani kuulus küla Pärsti valda. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaameti statistika andmebaas, vaadatud 12.06.2024. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
Logani safiir

Logani safiir on 423-karaadine safiir, mis lõigati välja Sri Lankalt leitud kristallist. See on üks maailma suurimaid fassettlihviga safiire. Logani safiir asub Smithsoniani loodusmuuseumi vääriskivikogus (National Gem Collection). Safiir kaalub 422,98 karaati (84,596 g) ja on umbes väikese kanamuna suurune (49,23 mm × 38,26 mm × 20,56 mm). Kivi asetseb kullast ja hõbedast prossis raamituna kahekümnest umbes 16-karaadisest ümmargusest briljantlihviga teemandist. Ehtesse kujundatud vääriskivide hulgas on see üks kogu raskemaid. Sri Lankalt, Birmast ja Kashmirist on leitud maailma kauneimad safiirid, sellele piirkonnale iseloomuliku helesinise kuni keskmise tumedusega sinise värvusega. Logani safiir on segalihviga (üks külg padilihviga) ja sinise värvusega, millel on kergelt violetjas varjund. Ultraviolettkiirguses helendab safiir mõõdukalt punaka-oranžika tooniga. Kivi uuriti 1997. aastal ja tõendati, et sinine toon on naturaalne, kunstliku toonimise märkideta Logani safiiri kinkis Smithsoniani Instituudile Rebecca Pollard Guggenheim 1960. aasta detsembris. Tema omakorda sai kivi kingituseks 1952.–1953. aasta vahetusel oma abikaasalt kolonel Meyer Robert Guggenheimilt. Rebecca Pollard säilitas omandi 1971. aprillini, mil ta abiellus John Alexander Loganiga (sealt kivi nimetus). Enne Guggenheimi omandusse minekut kuulus kivi Bombay kolmandale baronetile Sir Ellice Victor Sassoonile ja arvatakse, et see oli ost mõnelt India maharadžalt. Logan Sapphire. - National Museum of Natural History. - Smithsonian Logan Sapphire. - National Museum of Natural History. - Smithsonian Logan Sapphire. - National Museum of Natural History. - Smithsonian The Logan Sapphire - One of the Largest Faceted Blue Sapphires. - DiamondBuzz The Logan Sapphire Brooch. - The World of Famous Gems
Peeter Vares

Peeter Vares (sündinud 23. novembril 1938 Tallinnas) on eesti politoloog. Ta lõpetas aastal 1957 Tallinna 2. Keskkooli, 1963 Moskva Võõrkeelte Instituudi, 1973 NSV Liidu Teaduste Akadeemia (NSVL TA) Maailmamajanduse ja Rahvusvaheliste Suhete Instituudis aspirantuuri, sai 1973 ajalookandidaadi kraadi väitekirjaga “Современные внешнеполитические теории итальянских ученых” ja 1983 ajaloodoktori kraadi väitekirjaga “Итало-американские отношения 1943–1980”. Vares oli aastatel 1964–1969 NSVL Kultuuriministeeriumi inglise ja itaalia keele tõlk, 1969–1987 NSVL TA Presiidiumi Välissuhete Valitsuse osakonnajuhataja, Maailmamajanduse ja Rahvusvaheliste Suhete Instituudi teadur, 1988–1994 Filosoofia, Sotsioloogia ja Õiguse Instituudi asedirektor ja 1997. aastast vanemteadur, 1992–1997 Rahvusvahelise Sotsiaalteaduste Rakendusliku Kõrgkooli LEX prorektor, 1997–2006 Euroülikooli prorektor. Tema uurimisvaldkonnad on rahvusvahelised suhted, ajalugu, politoloogia ja rahvussuhted. Ta oli aastatel 1993–1994 NATO uurimisgrandi The Baltic States Entering the European Union täitja, koostas ja toimetas kogumikke, avaldas üle 80 teadustrükise. 1993 Eesti Vabariigi Välisministeeriumi III preemia parima artikli eest inimõiguste valdkonnas 1995 Eesti TA teadustööde konkursi I preemia parima ingliskeelse artikli eest Eesti teaduse biograafiline leksikon. 4. köide: Sar-Y. Lisa TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013, lk. 1089-1090, märksõna "Vares, Peeter" https://www.ohtuleht.ee/24335/ekspress-suundus-laande-28
Vambola Veinla

Vambola Veinla (1936. aastani Vambola Veinberg; sündinud 24. novembril 1926 Rae vald, Harju maakond – 24. oktoober 2009 Tartu) oli eesti loomakasvatusteadlane. Ta lõpetas aastal 1942 Tallinna 2. Keskkooli, 1945 Tallinna Polütehnikumi, 1951 Tallinna Polütehnilise Instituudi mehaanikateaduskonna mehaanikainsenerina, 1960 Leningradi Põllumajanduse Instituudis aspirantuuri, sai 1963 samas tehnikakandidaadi kraadi, väitekiri käsitles loomakasvatushoonetest sõnniku koristamise mehaanilisi seadmeid, ja 1992 Eesti Põllumajandusülikoolis (EPMÜ) tehnikadoktori kraadi väitekirjaga “Lehmafarmide ja nende tehnoloogiliste liinide töö tõhususe analüüs ja üldistatud hinnangu metoodika”. Veinla oli aastatel 1950–1954 Tallinna Kommunaal-Ehitustehnikumi õpetaja, 1954–1957 Luunja sovhoosi vaneminsenermehaanik, 1960–1964 Eesti Põllumajanduse Akadeemia elektrifitseerimise kateedri vanemõpetaja, 1964–1966 dotsendi kohusetäitja, 1966–1969 dotsent, 1969–1979 loomakasvatuse mehhaniseerimise kateedri juhataja, 1979–1981 dotsent, 1981–1985 professori kohusetäitja, 1985–1993 professor, 1994. aastast EPMÜ emeriitprofessor. Ta õpetas loomafarmide mehhaniseerimist, tehnoloogilise projekteerimise aluseid, farmitehnika konstrueerimise aluseid, koostas õppevahendeid. Tema uurimisvaldkonnad olid loomakasvatuse mehhaniseerimine ja lehmafarmide töö tõhususe hindamine. Veinla töötas välja sõnniku koristusseadmete arvutuse alused ja arvutusmetoodika, konstrueeris koristusseadmeid, koostas veisefarmide tehnoloogialiinide ja farmide tõhususe hindamise metoodika, oli EPMÜ teadustööde kogumike toimetaja. Ta oli Tartu Inseneride Liidu liige (1965; juhatuse esimees 1994), Eesti Teadusfondi tehnikateaduste ekspertkomisjoni liige (1993–1996), Eesti Inseneride Liidu juhatuse liige (1995–1998), Eesti Põllumajandusinseneride Liidu asutaja (1996) ja selle esimees, Akadeemilise Põllumajanduse Seltsi liige. Ta avaldas üle 130 teadustrükise, 17 raamatut. 1986 Eesti NSV teeneline insener 1999 EPMÜ teenetemedal Tema poeg oli õigusteadlane Hannes Veinla. Eesti teaduse biograafiline leksikon. 4. köide: Sar-Y. Lisa TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013, lk. 1141-1142, märksõna "Veinla, Vambola" https://agrt.emu.ee/pdf/chronicle/2001_4_juubelid.pdf https://agrt.emu.ee/pdf/chronicle/2016_2_reppo.pdf https://www.geni.com/people/Vambola-Veinla/6000000021533315320 https://dea.digar.ee/?a=d&d=maaylikool20091105.2.6.1&srpos=61&e=-------et-25--51-byDA%2cbyAU%2cbyTI-txt-txIN%7ctxTI%7ctxAU%7ctxTA-%22vambola+veinla%22------------
Toivo Velgre

Toivo Velgre (25. august 1940 Tallinn – 8. jaanuar 1983 Tallinn) oli eesti arstiteadlane, kirurg ja uroloog. Ta lõpetas aastal 1959 Tallinna 2. Keskkooli, 1966 Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna, sai 1973 samas meditsiinikandidaadi kraadi väitekirjaga “Диагностика и антибактериальное лечение хронического пиелонефрита“. Velgre oli aastatel 1966–1969 Nõmme Haigla urokirurg, 1969–1982 Tallinna Vabariikliku Haigla urokirurg, 1977–1979 ka peaarsti asetäitja ravi alal, 1979–1982 peaarst, 1982–1983 Tallinna Vabariikliku Onkoloogia Dispanseri uroloog. Tema uurimisvaldkonnad olid veresoontekirurgia, uroloogiliste haiguste (sh püelonefriit, neeru- ja eesnäärmevähk) diagnostika ja ravi. Ta avaldas üle 20 teadustrükise. Eesti teaduse biograafiline leksikon. 4. köide: Sar-Y. Lisa TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013, lk. 1156-1157, märksõna "Velgre, Toivo" https://dea.digar.ee/?a=d&d=truajaleht19641106.2.3&srpos=4&e=-------et-25--1-byDA%2cbyAU%2cbyTI-txt-txIN%7ctxTI%7ctxAU%7ctxTA-%22toivo+velgre%22------------
Marna

Marna on küla Viljandi maakonnas Viljandi vallas. Kuni 2013. aastani kuulus küla Pärsti valda. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaameti statistika andmebaas, vaadatud 17.06.2024. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
Rein Veski

Rein Veski (sündinud 14. oktoobril 1933 Nehatu vald, Harju maakond) on eesti tehnikateadlane ja geokeemik. Ta lõpetas aastal 1952 Tallinna 2. Keskkooli, 1957 Tallinna Polütehnilise Instituudi kütuste keemia erialal, 1969 KI-s kaugõppeaspirantuuri, sai 1969 tehnikakandidaadi kraadi väitekirjaga “Разработка технологии химической переработки керогена кукерсита на насыщенные дикарбоновые кислоты и стимуляторов роста растений”, täiendas end 1973, 1976, 1978 ja 1989 Bulgaarias. Veski oli aastatel 1957–1959 ehitusmaterjalide tehase “Männiku” vahetusmeister, 1959–1962 KI nooremteadur, 1962–1970 peainsener, 1970–1994 vanemteadur, 1993–1998 Turbateabe OÜ asutaja ja juhatuse liige, 1994. aastast esimees, 2002–2005 ka TTÜ põlevkivi instituudi vanemteadur. Veski uurimisvaldkonnad on põlevkivi jt tahkekütuste keemia ja keemilise tehnoloogia, orgaanilise geokeemia, põlevloodusvarade genees, klassifikatsioon, porsumine ja metamorfism, biosfääriõpetus. Ta oli üks taimekasvustimulaatorite, ilmastikukindla ruberoidi loojaid, aastatel 1959–1961 osales põlevkivi orgaanilise aine keemilise töötlemise tehnoloogiliste aluste väljatöötamisel ja 1961–1964 katsetsehhi rajamisel ning käikulaskmisel Eestis. Ta oli Eesti ja Bulgaaria Krasava leiukoha põlevkivi ning Siberi Budagovo leiukoha sapropeliidi orgaanilisest ainest dikarboksüülhapete ja taimekasvustimulaatorite tootmise tehnoloogiliste aluste väljatöötamisel katsetööde teaduslik juhendaja, osales aastatel 1964–1990 hapete ja kasvustimulaatori riiklike katsetööde organiseerimisel ja tulemuste üldistamisel, 2001–2005 taastuvkütuste ja põlevkivi koosvedeldamise katsetel, 1990 Üleliidulise Geoloogilise Luure Teadusliku Uurimise Instituudi (VNIGRI) kutsel humiinainete spetsialistina Bolšezemelnaja tundra (Neenetsi rahvusringkond) nafta- ja gaasileiukohtade leviku seaduspärasuste uurimisel. Veski on olnud ajakirjade Eesti Turvas (1993–2001), Keskkonnatehnika (2003) ning Eesti Põlevloodusvarad ja -jäätmed peatoimetaja (2002–), NSVL-i Põllumajanduse Akadeemia bioaktiivsete huumuspreparaatide tootmise ja põllumajanduses evitamise teaduslik-metoodilise nõukogu liige (1990–1991), Üleliidulise D. I. Mendelejevi nimelise Keemia Seltsi liige (1959–1991), Eesti Keemiaseltsi (1991–1997) ja Eesti Biokütusteühingu asutajaliige (1998, juhatuse liige 2003–2005), Eesti Turbaliidu (1993–), Majandus- ja Kommunikatsiooniministeeriumi taastuvenergia nõukogu (2002), Akadeemilise Keemia Seltsi (2005) liige. Ta on avaldanud üle 500 teadustrükise, sh 2 monograafiat, üle 200 aimeartikli, tema nimel oli 3 patenti. 1986 Üleliidulise D. I. Mendelejevi nimelise Keemia Seltsi diplom 2002 VI rahvusvahelise messi ENEREX konkursi diplom ja rändkarikas Tema abikaasa on majandusteadlane Ellen Veski, poeg on geoloog Siim Veski, õde on koorijuht ja muusikapedagoog Ene-Reet Ehala. Eesti teaduse biograafiline leksikon. 4. köide: Sar-Y. Lisa TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013, lk. 1197-1199, märksõna "Veski, Rein" https://www.etis.ee/CV/Rein_Veski/est/
Ann Vihalem

Ann Vihalem (sündinud 16. juulil 1946 Tallinnas) on eesti majandusteadlane. Ta lõpetas aastal 1964 Tallinna 2. Keskkooli, 1969 Tartu Riikliku Ülikooli (TRÜ) majandusteaduskonna, 1974 TRÜ-s aspirantuuri, sai 1975 samas majanduskandidaadi kraadi väitekirjaga “Standardiseerimise osa teaduslik-tehnilises progressis”, täiendas end USA-s, Inglismaal, Kanadas ja Rootsis. Vihalem oli aastatel 1974–1979 Eesti NSV Riikliku Plaanikomitee majanduse ja planeerimise teadusliku uurimise labori vanemteadur, 1979–1984 Eesti Teadus- ja Tehnikainformatsiooni ning Majandusuuringute Instituudi vanemteadur, 1984–1988 Üleliidulise Kaubanduskonjunktuuri Teadusliku Uurimise Instituudi Eesti Filiaali vanemteadur, 1988–1992 TRÜ majandusteaduskonna vanemteadur, 1992–2013 TTÜ ärikorralduse instituudi dotsent, 2013. aastast emeriitdotsent, ühtlasi on olnud ka Tallinna Ülikooli, Eesti Kõrgema Kommertskooli ja Akadeemia Nordi õppejõud. Ta on lugenud turunduskursusi, koostanud õppevahendeid, uurimisvaldkonnad on standardiseerimine, kvaliteet, turundus, turu-uuringud, tarbijakäitumine. Ta on avaldanud üle 40 teadustrükise. Tema isa oli õigusteadlane Paul Vihalem. "Ann Vihalem CV, ETIS". www.etis.ee. Vaadatud 2. oktoobril 2024. Eesti teaduse biograafiline leksikon. 4. köide: Sar-Y. Lisa TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013, lk. 1216-1217, märksõna "Vihalem, Ann" https://dea.digar.ee/?a=d&d=laaneelu20130903.1.6&srpos=18&e=-------et-25--1-byDA%2cbyAU%2cbyTI-txt-txIN%7ctxTI%7ctxAU%7ctxTA-%22ann+vihalem%22+%252Delisabeth------------