laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Barbituraadid

Barbituraadid on kesknärvisüsteemi depressantide liik (rahustid, GABA-agonistid). Barbituurhape kui rahusti ja unerohi patenteeriti 9. juuli 1902. Selle terapeutiline doos on märkimisväärselt väiksem surmavast ning selle maitse on talutav. Varem oli kasutatud unerohuna ka kaaliumbromiidi, mis oli talumatult halva maitsega ning mille terapeutiline kogus oli lähedal mürgisele. Barbituraadid olid laialdaselt kasutusel 1960. aastateni, mil nendest tunduvalt ohutumad bensodiasepiinid nad järk-järgult välja tõrjusid. Kasutati unerohuna, epilepsia vastu, anksiolüütilise efekti saavutamiseks jne. Võivad põhjustada nii füüsilist kui ka psüühilist sõltuvust. Eriti kiire toimeajaga barbituraate kiputi kuritarvitama joobe saamiseks; esines lisaks polünarkomaaniat alkoholiga (mis on eriti ohtlik). Kasutati ka enesetapu sooritamiseks, samuti esines surmajuhtumeid üleannustamise tõttu (terapeutilise doosi ja surmava annuse vahe on üsna väike). Barbituraatide pikaajalise kuritarvitamise järel on võõrutusnähud tavaliselt üsna rasked. Fenobarbitaal (Luminal; siiani kasutusel ka Eestis) on efektiivne ja odav epilepsiaravim; selle preparaadi kuritarvitamispotentsiaal on väike. Tehnoloogiaajaloost Postimees, 28. juuli 2021. Bassert, Joanna M. (2017). McCurnin's Clinical Textbook for Veterinary Technicians - E-Book (inglise). Elsevier Health Sciences. Lk 955. ISBN 9780323496407.
Memmert

Memmert on väike Ida-Friisimaa saar Saksamaa põhjarannikul. Saare pindala on 5,2 km². Memmertit on esimest korda mainitud 1620. aastal. Memmert on asustamata, saarel on ainult üks maja eluslooduse tuvastamiseks. Vahel kasutavad külastajad naabersaartelt Memmertit puhkuseks. Memmert on looduskaitseala. Saar mängis olulist rolli Robert Erskine Childersi romaanis "The Riddle of the Sands" (1903). Otto Leege "Memmert" (inglise). Vaadatud 08.08.2022. "Memmert" (inglise). Vaadatud 08.08.2022.
Rohuleediklased

Rohuleediklased (Crambidae) on sugukond pisiliblikaid. See on lähedane rühm leediklastele. Haritalodes Syllepte phricosticha
Infusoorid

Infusoorid (Infusoria) on ainuraksete rühma varasem nimetus. Seda on kasutatud ka ripsloomade (Ciliata) sünonüümina või suurema rühma, kuhu kuulusid ka viburloomad ja juurjalgsed, nimetusena.
Illiku päevad

Illiku päevad (ka Illiku laiu päevad) on Saare maakonnas Orissaare lähedal Illiku laiul iga aasta juulikuus toimuv mitmepäevane üritus. Ürituse raames toimuvad muu hulgas merega seotud sündmused (näiteks huvimeresõidud), samuti spordivõistlused (näiteks võrkpallivõistlused). Esimene üritus toimus 2001.[viide?] Ürituse eestvedaja on olnud Evi Männik. https://www.facebook.com/pg/IllikuPaevad/about/?ref=page_internal (vaadatud 25.05.2018) https://web.archive.org/web/20180526194322/https://www.saarlane.ee/uudised/uudis.asp?newsid=8592&kat=1 (vaadatud 25.05.2018) Illiku päevad, tutvustus Facebookis
Paparde raudteepeatus

Paparde raudteepeatus on raudteepeatus Alūksne–Gulbene raudteel Alūksne piirkonna Anna ja Jaunanna valla piiril. Avamise ajal jäi see Aluliina kihelkonda Ate mõisa maadele. Peatus asub Gulbene raudteejaamast 20 ja Riia jaamast 232 km kaugusel. Seal kehtib oma peatusepõhine piletitariifide süsteem. Päevas võib seal peatuda neli rongi. Peatus avati aastal 1907 metsaveoks mõeldud Annenhofi jaamana. Sinna rajati ka veetorn, mis on tänini säilinud. Aastal 1919 sai jaama nimeks Annasmuiža raudteejaam, aastal 1927 aga Anna raudteejaam. Tänapäevast nime kannab jaam alates teisest maailmasõjast. 1. veebruarist 2011 on Paparde nõudepeatus (rong peatub seal ainult siis, kui sinna on müüdud pilet või kui peatuses on ootajaid). Jaama peahoone on lihtne puidust hoone, kus elanikke enam pole. Sealne veetorn rajati auruvedurite tarbeks ja seal asub töötab auru jõul töötav veepump. Aastail 2004–2006 renoveeriti veetorni fassaadi ja sisustust. Jaamahoone Veetorn "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 29. mai 2018. Vaadatud 26. mail 2018.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) T. Altbergs, K. Augustāne, I. Pētersone. Dzelzceļi Latvijā. R: Jumava, 2009, 114. lk. ISBN 978-9984-38-698-0 "Gulbenes - Alūksnes bānītis samazina brauciena ilgumu". Originaali arhiivikoopia seisuga 28. mai 2018. Vaadatud 27. mail 2018. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 2. november 2012. Vaadatud 26. mail 2018.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Infot peatuse kohta; fotod (vene keeles) Peatus vanal kaardil
Vovtšansk

Vovtšansk (ukraina keeles Вовчанськ, vene Волчанск Voltšansk) on linn Ukrainas Harkivi oblastis, Vovtšanski rajooni keskus. Läbi linna voolab Vovtša jõgi, mis 6 km kaugusel suubub Donetsi jõkke. Vovtšansk asub Venemaa piirist 5 km kaugusel. 2022. aastal oli linnas arvestuslikult 17 459 elanikku. Suurim tööstusettevõte linnas on Vovtšanski agregaaditehas. Vovtšansk on asutatud 1674. aastal, linnaõigused sai 1780. aastal. Alates Venemaa sissetungist Ukrainasse 24. veebruarist 2022 oli linn Vene vägede okupatsiooni all. 10. septembril 2022 avaldati video selle kohta, kuidas linnas langetati Vene lipp. 10. mail tungisid Vene väed taas üle piiri ja alates 13. maist on linna pärast käinud ägedad lahingud. 2. juuni 2024 Гербы Слобожанщины: Волчанск и Волчанский район timeua.info [1] Звільнення Вовчанська: з'явилося перше відео із міста (vaadatud: 11.09.2022) Sõja 810. päev: lahing Vovtšanski linna pärast jätkub, ERR, 13. mai 2024 Sõja 880. päev: Ukraina ründas droonidega Venemaa rafineerimistehast, ERR, 22. juuli 2024 Russia preparing new attacks in Vovchansk in Kharkiv Oblast, military says, The Kyiv Independent, 20. august 2024
Derhatši

Derhatši (kuni 1943. aastani Derkatši; ukraina keeles Дергачі) on linn Ukrainas Harkivi oblastis, Harkivi rajoonis. 2020. aastani oli Derhatši rajooni keskus. Derhatši asub Harkivist 12 km kirde pool Lopani jõe ääres. Asulat on kirjalikes allikates esmamainitud 1689. aastal, linnaõigused sai 1977. aastal. Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Derhatši elanikest ukrainlasi 86,67%, venelasi 12,06% ja valgevenelasi 0,31%. Kasakas Derkatši mälestusmärk 2019. aastal Національний склад міст Datatowel.in.ua
Automaatikapäev

Automaatikapäev (või automaatika päev) on Tallinna Tehnikaülikooli iga-aastane erialapäev, mille traditsioon sai alguse 1963. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi automaatika ja telemehaanika eriala üliõpilaste algatatud ning automaatikakateedri korraldatud automaatikapäevast. Automaatika kateedri muutmisel automaatikainstituudiks jätkas päevade korraldamist instituut. Kui automaatikainstituut lakkas allasutusena olemast 2017. aastal, mil Tallinna Tehnikaülikoolis toimunud reformide käigus jaotati instituudi töögrupid IT-teaduskonna teiste instituutide vahel, sai päevade korraldamine Eesti Süsteemiinseneride Seltsi (ESIS) ülesandeks. Automaatikainstituudi ajaloost Eesti Süsteemiinseneride Selts (ESIS) Automaatikapäevade kajastus Eesti Elektroonikaühingu elektroonikasektsioonide veebilehtedel
Bohoduhhiv

Bohoduhhiv (Богодухів, vene keeles Богодухов Bogoduhhov) on linn Ukrainas Harkivi oblastis, Bohoduhhivi rajooni keskus. Linna läbib Harkiv–Sumõ raudteeliin. Bohoduhhiv on asutatud 1662. aastal, linnaõigused sai 1781. aastal. Raudteejaam Lenini monument http://database.ukrcensus.gov.ua/PXWEB2007/ukr/publ_new1/2021/zb_chuselnist%202021.pdf Чисельність наявного населення України на 1 січня
Dunduri raudteepeatus

Dunduri raudteepeatus on raudteepeatus Alūksne–Gulbene raudteel Gulbene piirkonna Stāmeriena vallas. Peatus asub Gulbene raudteejaamast 20 ja Riia jaamast 231 km kaugusel. Seal kehtib oma peatusepõhine piletitariifide süsteem. Päevas võib seal peatuda neli rongi. Peatus avati aastal 1979 kohalike metsavahtide ja seeneliste palvel. Algselt kandis see nime peatus 20. kilomeetril, Dunduri nime hakkas see kandma Läti taasiseseisvumise järel. Peatus on nime saanud lähima talu järgi. 1. veebruarist 2011 on Dunduri nõudepeatus (rong peatub seal ainult siis, kui sinna on müüdud pilet või kui peatuses on ootajaid). 1980. aastatel avati seal ootepaviljon. 2016. aastal seda uuendati; paviljon sai 1930. aastatele omase kujunduse ja värvilahenduse. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 29. mai 2018. Vaadatud 27. mail 2018.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) T. Altbergs, K. Augustāne, I. Pētersone. Dzelzceļi Latvijā. R: Jumava, 2009, 114. lk. ISBN 978-9984-38-698-0 "Gulbenes - Alūksnes bānītis samazina brauciena ilgumu". Originaali arhiivikoopia seisuga 28. mai 2018. Vaadatud 27. mail 2018. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 2. november 2012. Vaadatud 27. mail 2018.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) "Jaunas dzelzceļa pasažieru nojumes". Originaali arhiivikoopia seisuga 28. oktoober 2016. Vaadatud 27. mail 2018. Infot peatuse kohta; fotod (vene keeles) Peatus vanal kaardil
Kalniena raudteejaam

Kalniena raudteejaam on raudteejaam Alūksne–Gulbene raudteel Gulbene piirkonna Stāmeriena vallas Kalniena küla lähistel piiril. Avamise ajal jäi see Zeltiņi kihelkonda Kalniena mõisa maadele. Peatus asub Gulbene raudteejaamast 14 ja Riia jaamast 225 km kaugusel. Seal kehtib oma peatusepõhine piletitariifide süsteem. Päevas peatub seal neli rongi. Jaamas on kaks teed ja üks platvorm. Jaam avati aastal 1903. Algul kandis see Kalnamuiža raudteejaama nime. Aastal 1927 hakkas see kandma Kalniena nime, ühtlasi demonteeriti sealne teine tee ja Kalniena kujunes peatuseks. Aastal 2005 taastati teine tee, et rongid üksteisest mööduda saaks. Jaama peahoone on lihtne puidust hoone, mis valmis jaama avamise ajal. Teine säilinud hoone on kivist kelder. Jaama avamise ajal oli seal veel ka veetorn, mis pole säilinud. Jaamahoone rekonstrueeriti aastal 2011. Jaamahoone Vaade jaamahoonele raudtee poolt Kaev Jaamahoone sisevaade "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 29. mai 2018. Vaadatud 27. mail 2018.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) T. Altbergs, K. Augustāne, I. Pētersone. Dzelzceļi Latvijā. R: Jumava, 2009, 114. lk. ISBN 978-9984-38-698-0 "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 2. november 2012. Vaadatud 27. mail 2018.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Infot jaama kohta; fotod (vene keeles) Jaam vanal kaardil
Špola

Špola (ukraina Шпо́ла) on linn Ukrainas Tšerkassõ oblastis, Špola rajooni keskus. Linn asub Špolka jõe ääres, Tšerkassõst umbes 67 km edelas. Špolat läbib Tšerkassõ–Vinnõtsja raudteeliin. Špola linna lähedal Marjanivka küla põhjapoolses ääres asub Ukraina geograafiline keskpunkt (geograafilised koordinaadid on 49°01'39"N 31°28'58"E). Asulat on ürikutes on dokumentides esmamainitud 18. sajandil. Teise Poola jagamise tulemusena läks Špola 1793. aastal Venemaa Keisririigi koosseisu. 1866. aastal sai Špola vallakeskuseks, raudteeühenduse sai asula 1874. aastal. 1923. aastal sai Špola rajoonikeskuseks, 1938. aastal linnaõigused. 1954. aastal viidi Špola Kiievi oblasti koosseisust üle vastloodud Tšerkassõ oblasti koosseisu. Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Špola elanikest ukrainlasi 96,36%, venelasi 2,61%, valgevenelasi 0,29%, armeenlasi 0,19%, moldaavlasi 0,13% ja juute 0,11%. Географический центр Украины www.doroga.ua Шпола, Шполянский район our-travels.info Шпола beket.com.ua Національний склад міст Datatowel.in.ua
Slobodan Kačar

Slobodan Kačar (serbia kirillitsas Слободан Качар; sündinud 15. septembril 1957; sünnikoht praeguse jaotuse järgi Perućica, Jezero vald, Serblaste Vabariik, Bosnia ja Hertsegoviina) on Serbia ja Jugoslaavia FSV endine poksija. Ta oli hiljem Jugoslaavia Liitvabariigi, Serbia ja Montenegro ning Serbia poksitegelane. Ta sündis küll tollase Jugoslaavia FSV Bosnia ja Hertsegoviina SV-s, kuid kolis 1971. aastal lapsena koos oma vanematega Novi Sadi Vojvodina SAP-i ning on kogu oma karjääri jooksul esindanud Serbia SV-d. Ta on rahvuselt serblane. Ta oli kokku kolmekordne Jugoslaavia FSV meister – II keskkaal (kuni 75 kg) aastatel 1978 ja 1979 ning poolraskekaalus (kuni 81 kg) 1980. aastal. Ta võitis poolraskekaalus (kuni 81 kg) 1980. aasta Moskva olümpiamängude poksivõistlustel kuldmedali ja tuli olümpiavõitjaks. Ta sai II keskkaalus (kuni 75 kg) 2. maailmameistrivõistlustel (Belgrad, 1978) pronksmedali, kaotades poolfinaalis hilisemale kuldmedalivõitjale ja maailmameistrile José Gómez Mustelierile (Kuuba) ja jäädes edasisest medaliheitlusest välja. Ta osales II keskkaalus (kuni 75 kg) 22. Euroopa meistrivõistlustel (Halle, 1977), kus kaotas veerandfinaalis hilisemale kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Leonid Šapošnikovile (NSV Liit) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. Ta poksis alates märtsist 1983 kuni maini 1987 elukutselisena. Ta pidas kokku 24 kohtumist ning võitis neist 22 (neist 12 nokaudiga) ja kaotas 2 (need mõlemad nokaudiga) kohtumist. Ta oli aastatel 2004–2006 Serbia ja Montenegro Poksiliidu ning aastatel 2006–2009 Serbia Poksiliidu juht. 1980 Jugoslaavia FSV parim sportlane Tema vanem vend Tadija Kačar on samuti tuntud endine Serbia ja Jugoslaavia poksija. Tema vanema venna Sreteni poeg on tuntud Serbia jalgpallur Gojko Kačar. Jugoslaavia meistrivõistlused poksis. Tulemused Inglise keeles 22. suveolümpiamängude poksivõistlus. Moskva 1980. Tulemused inglise keeles 2. maailmameistrivõistlused poksis. Belgrad 1978. Tulemused inglise keeles 22. Euroopa meistrivõistlused poksis. Halle 1977. Tulemused inglise keeles Slobodan Kačar veebisaidil Olympedia (inglise) Slobodan Kačar lehel BoxRec. Inglise keeles
Truskavets

Truskavets (ukraina keeles Трускавець; poola keeles Truskawiec; jidiši keeles טרוסקעוויץ‎) on oblastilise alluvusega linn Ukrainas Lvivi oblastis Drohobõtši rajoonis. Truskavets asub 9 km Drohobõtšist lõunas Karpaatide eelmäestikus, keskmiselt 400 m kõrgusel üle merepinna. Truskavets on mineraalveekuurort. 13 mineraalveeallikast on tuntuim Naftusja. Kirjalikes allikates on Truskavetsi esmamainitud 1462. aastal. 1772. aastal läks Truskavets Poola esimese jagamise tagajärjel Habsburgide Austria keisririigi võimu alla. 1919–1939 oli linn Poola koosseisus. Teises maailmasõjas hõivas Punaarmee linna 24. septembril 1939, sama aasta novembri algul inkorporeeriti Truskavets Ukraina NSV osana Nõukogude Liidu koosseisu. Saksa okupatsioon kestis Truskavetsis 4. juulist 1941 kuni 6. augustini 1944. Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Truskavetsi elanike seas ukrainlasi 93,3%, venelasi 4,9%, valgevenelasi 0,4% ja poolakaid 0,4%. Truskavetsi veehoidla Kaubanduskeskus Truskavetsi raekoda Truskavetsi linnavalitsuse hoone Elumaja Tänav Truskavetsi kesklinnas Truskavetsi kesklinn Villad История Трускавца в датах, событиях, фактах turportal.org.ua Про кількість та склад населення Львівської області за підсумками Всеукраїнського перепису населення 2001 року Державний комітет статистики України. Всеукраїнський перепис населення 2001
Stāmeriene raudteepeatus

Stāmeriene raudteepeatus on raudteepeatus Alūksne–Gulbene raudteel Gulbene piirkonna Stāmeriena vallas Stāmeriena külas. Avamise ajal jäi see Gulbene kihelkonda Stāmeriena mõisa maadele. Peatus asub Gulbene raudteejaamast 10 ja Riia jaamast 221 km kaugusel. Seal kehtib oma peatusepõhine piletitariifide süsteem. Päevas võib seal peatuda neli rongi. Jaam avati aastal 1903. Aastal 1919 nimetati see ümber Stāmereks ja seda nime kandis jaam aastani 1927. XX sajandi alguses kavandati selle muutmist sõlmjaamaks - sealt oleks pidanud lähtuma Sita raudteejaama viiv tee. Nendele plaanidele tegi lõpu aastal 1916 Gulbenest Sitale viiva tee rajamine. Hiljem muudeti jaam peatuseks, sealsed lisateed demonteeriti ja kaubavedudeks mõeldud platvorm ehitati ümber lavaks. Esialgne puidust jaamahoone on peatuse juures säilinud. Jaamahoone Ülesõidukoht peatuse juures Vaade jaamahoonele raudtee poolt "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 29. mai 2018. Vaadatud 27. mail 2018.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) T. Altbergs, K. Augustāne, I. Pētersone. Dzelzceļi Latvijā. R: Jumava, 2009, 114. lk. ISBN 978-9984-38-698-0 "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 2. november 2012. Vaadatud 27. mail 2018.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Infot peatuse kohta; fotod (vene keeles) Peatus vanal kaardil
Stāmeriena

Stāmeriena (vanasti Vārgaļi või Stāmeriene) on küla (vidējciems) Läti]s Gulbene piirkonnas Stāmeriena vallas. Küla asub merepinnast 125 meetri kõrgusel, valla keskusest Vecstāmerienast 3,5, piirkonna keskusest Gulbenest 16 ja Riiast 200 kilomeetri kaugusel. Stāmerienat läbib Alūksne–Gulbene raudtee, seal asuvad Stāmeriene raudteepeatus, Stāmeriena bussipeatus, põhikool ja postkontor. Küla tekkis Valga–Mõniste–Ape–Aluksne–Gulbene raudtee äärde selle rajamise järel, kui Rūdini veski maad kruntideks tükeldati. Aastal 1925 sai see ametlikult küla staatuse. Nõukogude perioodil sai külast Stāmeriena külanõukogu halduskeskus. See oli ka Stāmeriena sovhoosi keskasula. Külas asus ka Gulbene riiklik kunstseemendamise jaam. Stāmeriena vallamaja ja kaks Stāmerienas asuvat poega elumaja (Brīvības iela 36 ning 32) on muinsusmälestistena kohaliku kaitse all. http://vietvardi.lgia.gov.lv/vv/to_www_obj.objekts?p_id=2262 Autotransporta direcija Latvijas pagasti. Enciklopēdija. Rīga : A/S Preses nams. 2001—2002. ISBN 9984-00-412-0. Административно-территориальное деление Латвийской ССР 1978 год. — Рига: Лиесма, 1978. — 137 lk. "Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija". Originaali arhiivikoopia seisuga 14. august 2022. Vaadatud 14. augustil 2022.
Belz

Belz (ukraina keeles Белз; poola keeles Bełz; jidiši keeles בעלז) on linn Ukrainas Lvivi oblastis Tšervonohradi rajoonis. Belz asub Ukraina–Poola piirist 3 km kaugusel, Lvivist umbes 60 km põhjas. Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Belzi elanikest ukrainlasi 97,50% ja venelasi 1,69%. Kirjalikes ürikutes on Belzi esimest korda mainitud 1030. aastal. 1340. aastast alates oli Belz Leedu suurvürstiriigi võimu all, Poola koosseisu läks 1462. aastal. Esimese Poola jagamise tagajärjel läks Belz 1772. aastal Habsburgide Austria keisririigi võimu alla. Esimese maailmasõja ajal oli Belz 1914–1915 Vene vägede poolt hõivatud. Pärast Austria-Ungari kokkuvarisemist 1918. aastal oli Belz lühikest aega Lääne-Ukraina Rahvavabariigi võimu all, 1919–1939 aga Poola koosseisus. Teise maailmasõja ajal hõivas Punaarmee linna 1939. aasta septembris. Vastavalt Molotovi-Ribbentropi pakti salaprotokollidele anti Belz üle Saksamaale ja linn sai Kindralkubermangu osaks. 1944. aastal sai Belz jälle Poola osaks. Rahvastiku vahetamise programmi käigus Ukraina NSV-ga ja operatsiooni "Visla" käigus saadeti Belzist ja ümbruskonnast välja kõik ukrainlased. 15. veebruaril 1951 anti Belz vastavalt piirimuutmislepingule vastutasuks Ustritsi rajooni eest üle Nõukogude Liidule. Poola rahvusest elanikkond viidi Belzist välja, asemele toodi ukrainlased. Kuni 1962. aastani oli Belz rajoonikeskus. Enne Teist maailmasõda elas Belzis palju juute. 1817. aastal rajas Belzi rabi Shalom Rokeah mõjuka Belzi hassiidide dünastia. Національний склад міст Datatowel.in.ua Белз - Карта Историко-Культурного Наследия Shtelt Routes Belz Hasidic Dynasty The YIVO Encyclopedia of Jews in Eastern Europe
Kalniena

Kalniena (vanasti Kalniene) on küla (vidējciems) Lätis Gulbene piirkonnas Stāmeriena vallas. Küla on tekkinud Kalniena mõisa juurde. Külast kaks kilomeetrit lõuna pool asub Kalniena raudteejaam, asulas on Kalniena bussipeatus. Külas asub raamatukogu. Küla on nime saanud mägise ümbruskonna järgi. Kalnienas on 21 nimega mäge, üks suuremaid on küla keskel asuv Dzirnavu kalns, kus asus varem tuuleveski. Looduskaitse all on tamm ümbermõõduga 4,36 meetrit. Kalniena mõisakompleks (sealhulgas park ja häärber) on muinsusmälestisena riikliku kaitse all. Kalniena mõisa pesuköök, aedniku maja ning kutsari maja-tall-tõllakuur on muinsusmälestistena kohaliku kaitse all. Aastal 2018 oli külas 155 elanikku. Aastal 2022 oli elanikke 142. Autotransporta direcija https://kulturasdati.lv/lv/bibliotekas/publiska-biblioteka/pasvaldibu Sarmīte Balode. Kalnienas grāmata. Rīga : LU Latviešu valodas institūts, 2008. 21. lk. ISBN 978-9984-742-42-7. Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS "Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija". Originaali arhiivikoopia seisuga 13. august 2022. Vaadatud 13. augustil 2022. "Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija". Originaali arhiivikoopia seisuga 14. august 2022. Vaadatud 14. augustil 2022. Vietvārdu datubāze
Seleukos VII Kybiosaktes

Seleukos VII Kybiosaktes Philometor (kreeka keeles Κυβιοσάκτης, ′tuunikala rookija′, halvustav nimetus, ja Φιλομήτωρ, ′emaarmastaja′) (suri u 58 eKr) oli Seleukiidide soost kuningas (83−69 eKr). Tema isik oli veel hiljuti tundmatu. Sündis kuningas Antiochos X Eusebese (suri 88 eKr) ja Egiptuse printsessi Kleopatra Selene (135/130−69 eKr) pojana, Antiochos XIII Asiatikose noorem vend. Aastal 75 eKr siirdus ta koos vennaga ema soovil Rooma, et taotleda senatilt tunnustust oma nõudlusele Egiptuse troonile. Roomlased nende soovi ei rahuldunud, kuid see-eest tunnustati neid Süüria kuningatena. Seleukos oli kuningas vaid nimeliselt, kuna riiki okupeeris aastast 83 eKr Armeenia kuningas Tigranes II ja Seleukiididele allusid vaid mõned linnad. Aastal 58 eKr kutsuti Seleukos Egiptusesse, et abielluda Kleopatra VII õe Bereniike IV-ga. Viimane lasi väidetavalt Seleukose tolle tahumatute kommete tõttu mõrvata. Seleukiidide riik Bevan, Edwyn Robert. The House of Seleucus. Vol. II. London: Edward Arnold, 1902. Lk 263, 267-268 [1].
Bibrka

Bibrka (ukraina keeles Бібрка; poola keeles Bóbrka; jidiši keeles בוברקא; vene keeles Бобрка) on linn Ukrainas Lvivi oblastis Lvivi rajoonis. Bibrka asub Lvivist 36 km kagu pool. Ürikutes on Bibrkat esimest korda mainitud 1211. aastal. Magdeburgi linnaõigused sai Bibrka 1469. aastal. Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Bibrka elanikest ukrainlasi 97,90%, poolakaid 1,01% ja venelasi 0,81%. Бобрка Мой штетл Національний склад міст Datatowel.in.ua
Pūriņi raudteepeatus

Pūriņi raudteepeatus on raudteepeatus Alūksne–Gulbene raudteel Gulbene piirkonna Beļava vallas Pūriņi ja Jaunpūriņi talude lähistel. Peatus asub Gulbene raudteejaamast 6 ja Riia jaamast 217 km kaugusel. Seal kehtib oma peatusepõhine piletitariifide süsteem. Päevas võib seal peatuda neli rongi. 1. veebruarist 2011 on Pūriņi nõudepeatus (rong peatub seal ainult siis, kui sinna on müüdud pilet või kui peatuses on ootajaid). Peatus avati aastal 1973. Algselt kandis see nime "6. kilomeetri peatus". 1990. aastatel nimetati see ümber Pienakalnsiks, veel hiljem Pūriņiks. Ootepaviljon püstitati 1980. aastatel, aastal 2016 rajati selle asemele aga uus ootepaviljon. Ootepaviljon Vana ootepaviljon "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 29. mai 2018. Vaadatud 27. mail 2018.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) "Gulbenes - Alūksnes bānītis samazina brauciena ilgumu". Originaali arhiivikoopia seisuga 28. mai 2018. Vaadatud 27. mail 2018. T. Altbergs, K. Augustāne, I. Pētersone. Dzelzceļi Latvijā. R: Jumava, 2009, 114. lk. ISBN 978-9984-38-698-0 "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 2. november 2012. Vaadatud 27. mail 2018.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Infot peatuse kohta; fotod (vene keeles) Peatus vanal kaardil