laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Miercurea-Ciuc

Miercurea Ciuc (ungari keeles Csíkszereda) on linn Transilvaanias Rumeenias, Harghita maakonna keskus. 2002. aastal moodustasid ungarlased 82% linna elanikest. Seekäid peavad seda oma maa kultuuripealinnaks. Miercurea Ciucs asub ka Ungari aukonsulaat. Miercurea-Ciuci on esmamainitud 1558. aastal. Bălți, Moldova Bečej, Serbia Berehove, Ukraina Budakeszi, Ungari Cegléd, Ungari Gyula, Ungari Gödöllő, Ungari Heves, Ungari Kaposvár, Ungari La Zubia, Hispaania Makó, Ungari Székesfehérvár, Ungari Tiszaújváros, Ungari Óbuda, Ungari Želiezovce, Slovakkia Riehen, Šveits 2021 Romanian census Miercurea-Ciuc Romanian Holiday  Miercurea-Ciuc – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Linna koduleht (ungari ja rumeenia keeles)
Riigivolikogu 79. valimisringkond

Riigivolikogu 79. valimisringkonda kuulusid Mõniste, Saru, Vana-Roosa, Tsooru, Sõmerpalu, Kärgula, Erastvere, Nursi ja Rõuge vallad Võrumaal. Alates 1. aprillist 1939 kuulusid valimisringkonda Mõniste, Varstu, Lepistu, Kasaritsa ja Linnamäe vald. I Riigivolikogu valimistel seati ringkonnas ainsa Riigivolikogu kandidaadina üles Kaarel Eenpalu, kes vastaskandidaatide puudumise tõttu loeti Riigivolikogu liikmeks. Oskar Juul ei saanud 150 nõutavat soovitusallkirja ja tema kandidatuuri ei olnud seetõttu võimalik üles seada, ka tarvitati tema ja tema pooldajate vastu vägivalda. II Riigivolikogu liige valimisringkonnast oli Ruut Liiv, vastaskandidaat Oskar Juul. Valimiste Peakomitee... Rahvaleht, 2. veebruar 1938, nr. 14, lk. 1. Elmar Tambek. Tõus ja mõõn. 2010, lk. 164.
Analüütilise Spektromeetria Tippkeskus

Analüütilise spektromeetria tippkeskus (lühendatult AST) oli aastail 2001–2007 Keemilise ja Bioloogilise Füüsika Instituudi (KBFI) allüksus. Tippkeskuse juhataja oli akadeemik professor Endel Lippmaa. AST moodustati KBFI keemilise füüsika laboratooriumi (KFL) kuue uurimisgrupi ja ühe bioloogiasuunalise uurimisgrupi baasil haridusministri 13. detsembri 2001 käskkirjaga nr 855 ja see on kantud Eesti teaduse kümne tippkeskuse nimekirja. Aastateks 2002–2006 kinnitatud strateegiline uurimis- ja arendustöö tegevusplaan tugines füüsika uusimatele arengusuundadele, kuid kuna osa rakendusi kuulus materjaliteaduse, keskkonnakaitse ning proteoomika ja funktsionaalse genoomika valdkonda, oli keskuse temaatika interdistsiplinaarne. Kuna KBFI on iseseisev avalik-õiguslik uurimisasutus, on tippkeskuse kogu tegevus on olnud fundamentaalteadusliku iseloomuga. Uurimistöö, nagu ka kogu KBFI teadustegevuse nõustajaks ja suunajaks on olnud rahvusvaheline juhtkomitee, mida juhatab Nobeli auhinna laureaat professor Kurt Wüthrich. Eesti teaduse tippkeskused http://www.kbfi.ee/Centreexc/EL_eesti.pdf
Andres Rennit

Andres Rennit (5. november 1860 Kuressaare küla, Tarvastu kihelkond – 3. september 1936 Viljandi) oli eesti kirjanik ja raamatukaubanduse ettevõtja. Sündis Tarvastu vallas Kuressaare külas Vaigu talus teise lapsena. Õppis Kuresaare maakoolis oma onu Aadu Renniti juures.[viide?] Hiljem täiendas end iseõppijana ning võttis eratunde Lilli Suburgi juures, kelle juures ta töötas abilisena, aidates toimetada ajakirja Linda. Selles lehes avaldas oma luuletusi ja jutustusi. Hiljem töötas Sakala toimetuses. Pärast seda läks tööle Tartusse Oleviku trükikotta trükiladujaks.[viide?] 1893. aastal läks ta elama Viljandisse, kus avas oma raamatukaupluse. 1896. aastal asutas ta lisaks väikese trükikoja. Aastatel 1907–1910 andis välja huumoriajalehte Ulak. Trükikoda sattus kelmide süü tõttu majanduslikesse raskustesse ja ta pidi trükikoja sulgema. 1918. aastal avas ta Viljandis ajalehekontori.[viide?] Teenete eest kirjanduses ja teatrielus kingiti talle eluaegne priipääse Ugala teatrietendustele. Tema onupoeg Johannes Rennit oli Kambja ja Põltsamaa Niguliste koguduse õpetaja. Tema tädilapsed on muusikategelane Jaan Tamm, naiskodukaitse tegelane Mari Raamot ja laulja Aino Tamm.[viide?] Esimene Andres Renniti luuletus ilmus 1880. aastal Sakalas.[viide?] 1883 "Sakala Ööpik" 1894 "Nurmelt ja niidult" "Kisa järele kihlus" "Abivaimud" (tõlkis saksa keelest) "Muuseumihoidjad" (tõlkis saksa keelest) "Mis pärast surma sündis" (tõlkis saksa keelest) "Andres Rennit suri". Sakala nr. 101. 4. september 1936. Vaadatud 04.09.2017. Andres Rennit Eesti biograafilises andmebaasis ISIK Geni Andres Rennit
Petseri maakonna vapp

Petseri maakonna vapp on Petserimaa vapp, mis kinnitati riigivanem Konstantin Pätsi otsusega 5. veebruaril 1937 järgmisel kujul: vapil on sinisel väljal kuldne kannel viie keelega. Vapi varasema kuju kinnitas Petseri maavolikogu 1929. aasta 29. oktoobri otsuse alusel Vabariigi Valitsus 12. veebruaril 1930, sellel on ka Petserile nime andnud koobas. Selle kirjeldus oli järgmine: Petserimaa vapp kujutab kahte ossa jagatud kilpi, mille vasakul pool kuld koobas sinisel põhjal ja paremal poolel – kannel hõbedasel põhjal. Praegu on vapp tarvitusel liiklusmärkidel, mis tähistavad Setumaa piire maanteedel. Riigivanema otsus nr. 56 — 5. veebruarist 1937 Petseri maakonna vapi kinnitamiseks, Riigi Teataja, nr. 26, 31 märts 1937
Sidi Ould Cheikh Abdallahi

Sidi Mohamed Ould Cheikh Abdallahi (araabia keeles سيدى محمد ولد الشيخ عبد الله; sündinud 1938 – 23. november 2020) oli Mauritaania poliitik. 19. aprillist 2007 kuni 6. augustini 2008 oli ta Mauritaania president. Abdallahi kukutati veretu sõjaväelise riigipöördega, mille panid toime sama päeva hommikul presidendi poolt ametist vabastatud presidendi kaardiväe ohvitserid.
Päästjärv

Päästjärv (ka: Perajärv) on järv Valga maakonnas Otepää vallas. Asub Otepäält 10 km kaugusel Otepää-Puka tee ääres. Suurus 8,5 ha, kõrgus merepinnast 170,7 meetrit. Suurim sügavus umbes 5,5 meetrit, millest paar meetrit on lendmuda. Päästjärve lähedal Mõtsatares Alajärve talus elas elu lõpuaastatel (1950-1955) kirjanik Alide Ertel.
Idols

"Idols" on telesaate "Pop Idol" (Eestis "Eesti otsib superstaari") mitme variandi nimi. "Idols" on telesaade Hollandis. "Idols" on telesaade Lõuna-Aafrika Vabariigis. "Idols" on telesaade Lääne-Aafrikas. "Idols" on telesaade Soomes. "Idols" on telesaade Taanis.
Idols (Soome)

"Idols" on lauljate võistlusliku telesaatesarja "Pop Idol" Soome variant. Esimesed "Idolsi" saated jõudsid Soomes eetrisse augusti lõpus 2003. Esimese hooaja alguses hääletas kehvemad võistlejad välja žürii, mida peeti liiga karmiks. 12. detsembril, kui algasid poolfinaalid, said vaatajad hääletada, keda pidasid sobivaimaks võitjaks. "Idolsi" võitjad on olnud Hanna Pakarinen (2004), Ilkka Jääskeläinen (2005), Ari Koivunen (2007), Koop Arponen (2008) ja Martti Saarinen (2011). Asko Kallonen (2003–2004, 2007) Hannu Korkeamäki (2003–2004, 2008) Nanna Mikkonen (2003–2004) Jone Nikula (2003–) Laura Voutilainen (2012–) Tommi Liimatainen (2012–) Kim Kuusi (2005) Nina Tapio (2005–2011) Jarkko Valtee (2005) Patric Sarin (2008) Sami Pitkämö (2011) Külaliskohtunikud (2007–) "Eesti otsib superstaari"
Reporter (Kanal 2)

"Reporter" (suvel "Suvereporter") on Kanal 2 toodetud magazine-tüüpi uudistesaade, mis oli esimest korda eetris 30. augustil 2004. "Reporter" sisaldab uudiseid, sporti, ilmateadet ning päästeameti- ja politseiteateid. Lisaks on saates põhiuudiste laienduslood, nähtuse-, sündmuse- ja isikukesksed olemuslood, reportaažlik mälumäng ja palju muud. 2007. aasta suvel lõi "Reporter" oma veebilehel videoveebi "Reporter online". See on esimene sellise mahuga videoveeb kogu Eestis. Lisaks "Reporteri" lugudele näidatakse seal ka spetsiaalselt videoveebi jaoks tehtud uudis- ja meelalahutusvideoid. "Reporteri" meeskonda kuuluvad näiteks reporterid Elo Mõttus-Leppik, Hetlin Villak, Ingrid Sembach-Hõbemägi, Raivo Rimm, Eda-Liis Kann ja Imre Kaas, assistent Margit Lepla, operaatorid Ülo Lipp, Janar Volmer ja Raivo Teeäär ning Tartu osakonnas Martin Mae, Jürgen Puistaja ja veebireporter Sander Valge. "Kanal 2 „Reporter“ saab 5-aastaseks!"[alaline kõdulink]
Mart Port

Mart Port (4. jaanuar 1922 Pärnu – 3. veebruar 2012) oli eesti arhitekt. Teises maailmasõjas oli mobiliseeritud Punaarmeesse. Aastal 1950 lõpetas Tallinna Polütehnilise Instituudi. Aastatel 1955–1979 oli Eesti NSV Arhitektide Liidu esimees Ta osales mitme Eesti linna, näiteks Tallinna, Tartu, Pärnu ja Viljandi üldplaneerimisel ning Tallinna linnaosade Mustamäe, Väike-Õismäe ja Lasnamäe projekteerimisel. Tema projekteeritud on rida ehitisi Tallinnas, näiteks: Tallinna Mustamäe Gümnaasium (1965 / Keskuse 18) EKP KK hoone (Välisministeeriumi maja; koos Uno Tölpuse ja Olga Kontšajevaga; 1968) Viru hotell (koos Henno Sepmanniga; 1972) Rävala puiestee 8 asuv Projekteerijate maja (koos Peep Jänese ja Arvo Niineväliga; 1982) Maarjamäe obelisk 1965 – Eesti NSV teeneline kunstitegelane 1972 – Nõukogude Eesti preemia (autorite kollektiivile hotell Viru projekteerimise eest) 1978 – NSV Liidu rahvaarhitekt 1986 – NSV Liidu riiklik preemia (koos Malle Meelakuga Väike-Õismäe planeerimise eest) 2002 – Valgetähe IV klassi teenetemärk Tema isa oli botaanik Jaan Port. Sporditeadlane Kristjan Port on Mart Pordi poeg. "Arhitekti pilguga Inglismaal", Eesti Raamat 1966 "Nõukogude Eesti arhitektuur", Perioodika 1983 Siim Sultson. Mart Port – murelik arhitektuuri jälgija, Äripäev, 3. aprill 2006
Ruhnu puukirik

Ruhnu Püha Magdaleena kirik ehk Ruhnu puukirik on kirik Ruhnu saarel. Kirik rajati 1643–1644 ja on vanim säilinud puithoone Eestis. Kirikut kasutab EELK Ruhnu Püha Magdaleena kogudus. Puukiriku kõrval asub 1912. aastal püstitatud kivihoones Ruhnu uus kirik. Kahte kirikut ümbritseb Ruhnu kirikuaed. Ehitus algas 22. novembril 1643 ning kirik pühitseti sisse 22. aprillil 1644. Stockholmi ajaloomuuseumis (Historiska museet) asub Ruhnu puukiriku klaasimaalide ("rubiinide") kogu. See on Eesti klaasikunstiajaloo vanim ja kõige väärtuslikum kollektsioon, sisaldades kuut 17. sajandi klaasimaali. Kui ruhnlased 1944. aastal Rootsi põgenesid, võtsid nad klaasimaalid koos muu väärtusliku kirikuvaraga endaga kaasa. Ruhnu kiriku tinaraamides aknad restaureeriti ja klaasmaalid kopeeriti 1998. aastal Eesti Kunstiakadeemia klaasiosakonnas. 2000. aastate algul koostatud Ruhnu kiriku dendrokronoloogilised uuringud kinnitasid kiriku vanust. Uuringus selgus, et altariruumi seinapalkide viimane kasvuaasta oli 1641 ja pikihoone idaseina palkidel 1643, mis langevad kokku kiriku teadaoleva ehitusajaga. Palkide erinev langetusaasta võib olla tingitud ehitusmaterjali pikemast kogumisest. Kiriku altariraami palkide viimane kasvuaasta oli 1645, mistõttu paiknes altar kiriku valmimise ajal ilmselt ajutisel alusel. Kiriku meestepoole pingistiku alustala viimane kasvuaasta oli 1642, millest järeldati, et see pingistik ehitati kirikuga samal ajal. Naistepoole pingistikku on ilmselt hiljem uuendatud, sest selle alustala viimane kasvuaasta oli 1772. Veel hilisem kasvuaasta (1850) avastati naistepoole pingistiku kirikutornipoolse jätku alustalast. Selline lisajätk leidus ka meeste pingireas. Samuti erines kirikutorni palkide vanus kiriku vanusest. Kirikutorni raamipalkide viimased kasvuaastad olid 1850, millest järeldati, et kirikutorn võib olla ehitatud 1851. aastal ning ilmselt samal aastal pikendati kiriku siseruumi ja lisati uusi pingiridu. See aastaarv on lõigatud ka kiriku tornikiivrisse ning seisab kirikupeaportaali kohal kiriku valmimisaasta "1644" kõrval. See ei välista küll võimalust, et torn oli kirikul olemas ka varem ning lihtsalt asendati 1851. aastal, kuid seda peetakse ebatõenäoliseks. Vaade kirikule lõunast Tornikiiver Sissepääs Sisevaade Altar Pingiread Klaasimaal vitraažaknal Klaasimaal Lühter Kuramaa hertsog Wilhelm Kettleri paraadportree 1895. aastal valmistatud koopia (originaal asub Rundāle loss-muuseumis) Jaala mudel kirikus Tornikell Votiivlaev Eesti kirik (2004). "Ruhnu puukirik 360aastane". Eesti kirik. Vaadatud 26.11.2020. Eesti entsüklopeediakirjastus (2003). "Ruhnu vana kirik". Eesti entsüklopeedia. Vaadatud 26.11.2020. Läänelaid, A. 2005. Kuidas Ruhnlased kirikus käisid selgitavad aastarõngad. Horisont, 3/2015, 10–15 Ruhnu puukirik kultuurimälestiste riiklikus registris
Jaan Port

Jaan Port (28. jaanuar (vkj)/ 9. veebruar 1891 Holstre vald, Paistu kihelkond, Viljandimaa – 24. jaanuar 1950 Tartu) oli eesti botaanik. Lõpetas 1910. aastal Tartu Õpetajate Seminari, sooritas 1922. aastal Tartu riikliku eksamikomisjoni ees gümnaasiumi lõpueksamid. 1921 Tartu Ülikooli matemaatika-loodusteaduskonna vabakuulaja, alates 1922. aastast üliõpilane. Lõpetas 1926. aastal ülikooli, samal aastal magistrikraad väitekirjaga "Neutraalsoolade mõjust vesinik- ja hüdroksüülioonide tungimisele läbi taimeraku plasma". Akadeemiliselt oli ta EYS Veljesto liige. Aastatel 1927–1929 täiendas ennast Tartu Ülikooli stipendiaadina aianduse alal Saksamaal. 1932. aastal dr phil nat Tartu Ülikoolist väitekirjaga "Untersuchungen über die Wirkung der Neutralsalze in Abhängigkeit von ihrer Konzentration auf das Keimlingswachstum". 1937. aastal täiendas end aianduse alal Inglismaal. Oli 1910–1913 Väike-Maarja kihelkonnakooli õpetaja, 1913–1921 algkooliõpetaja Pärnus ja Räpinas. 1923–1926 Tartu Ülikooli botaanika instituudi taimefüsioloogia labori assistent. Aastatel 1930–1937 töötas ta Tartu Ülikooli Botaanikaaias ülemaednikuna. Aastatel 1937–1940 oli ta Tartu Õpetajate Seminari juhataja. Oli üks Eesti iluaianduse ja kooliaedade rajamise algatajaid ning uue kalmistukultuuri propageerijaid. 1934 Antsla Metsakalmistu projekt 1933 "Iluaiad ja kodu ümbruse kaunistus" 1940 "Aianduse õpperaamat" (kaasautorid August Mätlik ja Aleksander Siimon) 1949 "Ehisaiandus" 1945 Kliment Timirjazev. "Taimede elu" 1949 Charles Darwin. "Loodusuurija reis ümber maailma purjekal Beagle" 1938 Valgetähe IV klassi teenetemärk Tema pojad olid arhitekt Mart Port ja ehitusinsener Jaan Port. Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944 Jaan Port Eesti biograafilises andmebaasis ISIK
Baptism (Kravitz)

"Baptism" (Virgin Records, 2004) on USA rokkmuusiku Lenny Kravitzi seitsmes stuudioalbum. "Minister Of Rock'n'Roll" "I Don’t Want To Be A Star" "Lady" "Calling All Angels" "California" "Sistamamalover" "Where Are We Runnin'?" "Baptized" "Flash" "What Did I Do With My Life?" "Storm" "The Other Side" "Destiny"
Sabrina Salerno

Sabrina Debora Salerno (sündinud 15. märtsil 1968 Genovas) on itaalia laulja, kes oma karjääri tipul oli tuntud Sabrina nime all. Tema plaate on müüdud üle 20 miljoni eksemplari. Sabrina läbimurdehitiks sai laul "Boys (Summertime Love)", mille muusikavideo sai kuulsaks sellega, et seal vilksatas korduvalt lauljanna rinnanibu. Teised tuntumad lood olid "Like a Yo-Yo", "All of Me (Boy Oh Boy)" ja "My Chico". Ta avaldas oma karjääri tipul kaks ingliskeelset albumit "Sabrina" (1987) ja "Super Sabrina" (1988). 1990. aastate keskpaigast alates hakkas ta kasutama esinejanimena oma täisnime ja laulma ka itaalia keeles. 1987 – "Sabrina" 1988 – "Super Sabrina" 1988 – "Something Special" 1990 – "Super Remix" 1991 – "Over the Pop" 1996 – "Maschio dove sei" 1999 – "A Flower's Broken" 2008 – "Erase/Rewind Official Remix" 1986 – Sexy Girl 1987 – Lady Marmalade 1987 – Boys (Summertime Love) 1987 – Hot Girl 1988 – All of Me (Boy Oh Boy) 1988 – My Chico 1988 – Like a Yo-Yo 1988 – Sex 1989 – Gringo 1990 – Yeah Yeah 1991 – Siamo donne 1991 – Shadows of the Night 1991 – Cover Model 1994 – Rockawillie 1994 – Angel Boy 1995 – Boys '95 1996 – Fatta e rifatta 1999 – I Love You 2006 – I Feel Love (Good Sensation) 2008 – Erase/Rewind 2009 – Erase/Rewind (Remix By Andrea T Mendoza Vs Tibet) Sabrina Salerno koduleht
Kitagawa Utamaro

Kitagawa Utamaro (喜多川 歌麿 1753 – 31. oktoober 1806) oli jaapani puulõikekunstnik. Ta on tuntud eriti oma meisterlikult loodud ilusaid naisi kujutavate puulõigete poolest, mida nimetatakse bijinga'ks. "Ootus" 1792–1793 "Aastalõpu suurpuhastus" värviline puugravüür, u 1800
Hiroshige

Utagawa Hiroshige (jaapani keeles 歌川広重, tuntud ka kui Andō Hiroshige (安藤広重) ja Ichiyusai Hiroshige, kodanikunimega Andō Tokutarō; 1797 Edo (tänapäeval Tōkyō) – 12. oktoober 1858) oli jaapani puulõikekunstnik. Ta sündis Tōkyōs, mis sel ajal kandis nime Edo, Edo lossist idas olevas Yaesus. Tema kodanikunimi oli Andō Tokutarō. Tema isa oli Edo lossi tuletõrjeüksuse pärilik juht. Isa sissetulek oli väike, aga stabiilne ja töö oli lihtne. Peamiselt veetsid tuletõrjujad oma päevi hasartmängude, joomingute ja muu meelelahutusega. Nagu paljud väikeaadlikud (samuraid), ei olnud ka Hiroshige sissetulek tuletõrjeülemana äraelamiseks piisav ja ta pidi töö kõrvalt juurde teenima. See oli tuletõrjeülemal lihtne, sest tal polnud vahel pikka aega üldse tööd. Andō Tokutarō õppis joonistama arvatavasti väga noorelt ja teda õpetas üks tema isale alluvaist tuletõrjujaist. Ta kasutas joonperspektiivi ning valgust ja varju, mis mõnevõrra lähendas teda Euroopa kunstile. "Mishima hommikuudus". Puulõige "Vihmane öö". Puulõige "53 jaama Tōkaidōl" "Edo 100 kuulsat kohta" "100 Edo vaadet". Puugravüürisari 2003. aasta juulis oli Adamson-Ericu muuseumis näitus "300 aastat Jaapani puulõike traditsiooni. Ukiyo-e puulõiked meister Keizo Sato töökojast". Seal oli kõige enam eksponeeritud Hiroshige graafilisi lehti.
Ehalkivi

Ehalkivi (ka Letipea Suurkivi, Ehakivi, Linnukivi, Veljeste kivi) on Eesti suurim rändrahn. See asub Lääne-Viru maakonnas Viru-Nigula vallas Kunda lähistel Letipea neeme tipus liivasel laugrannal madalal merevees. Rahn on korrapäratu munakujuline ning selles on lõhesid. Rahnul olnud vanasti meremärk. Ehalkivi saanud nime sellest, et kaluritaludest vaadatuna läinud selle kohal päike looja. Teise versiooni järgi kogunenud selle kivi juurde küla tütarlapsed ja poisid käinud nende juurde ehale. Muistendite kohaselt on Ehakivi Kalevipoja viskekivi. Sellega tahtnud Kalevipoeg Malla mõisa akna sisse visata, aga kivi läinud viltu ja kukkunud varem maha. Teine viskekivi olevat kusagil Malla mõisa lähedale kukkunud. Ühe muistendi järgi olnud Vanapagan Malla mõisnikuga riius ja südametäiega visanud Soomest kiviga. Ei jaksanud aga nii kaugele visata ja kivi kukkus Letipea neemele. Rahn on alates 1937. aastast üksikobjektina looduskaitse all ning jääb Letipea maastikukaitseala territooriumile. maapealse osa maht 930 m3 pikkus 16,5 m laius 14,3 m ümbermõõt 49,6 m kõrgus 7,6 m mass umbes 2500 tonni Eesti hiidrahnude loend "Ehalkivi". EELIS Infoleht. Vaadatud 28.12.2022. "Ehalkivi". Keskkonnaportaal. Vaadatud 28.12.2022. Eestimaa suured kivid Geoloogia Instituudi lehel Ehalkivi ürglooduse objektina Eesti looduse infosüsteemis Ehalkivi keskkonnaportaalis
Rehessaare rändrahn

Rehessaare rändrahn ehk Saunasaare kivi (ka Rehessaare Suurkivi, Saunakivi) on graniidist hiidrahn, mis asub Lääne-Viru maakonnas Tapa vallas Aegviidust mõned kilomeetrid lõuna pool Kõrvekülas, Mägede küla piirist 400 m ida pool metsade keskel. Ümbermõõt 26,0 m, pikkus 10,0 m, laius 4,9 m ja kõrgus 5,2 m. Maht on umbes 170 m3.[viide?] Rahn on püstprisma kujuga, selle lagi on kallak. Küljed on püstloodsed, kohati väikese negatiivse kallakusega, väljaarvatud kirdepoolne, mis on üle 40° kallak. Loodepoolne ülaosa on sarnaneb viilkatusele. Rahnus esineb kallak- ja püstlõhesid, kaguküljel on näha peaaegu horisontaalselt kulgev lõhe. Lagi on sammaldunud üle poole pinnast. Seal esineb vagusid ja väikeseid lohke. Püstloodsed küljed on kattunud samblikega ja laiguti samblaga. Rahvajutu järgi on Rehessaare ehk Reisaare Suurkivi visanud siia Kalevipoeg. A. Saare järgi narrinud kord siitkandi vembumees Saunassaare Siim (Saunassaare talu asus Mägede küla põhjaosas) Kalevipoega. Viimane vihastanud, võtnud Aegviidust paraja kivi, mille tahtnud Saunassaarde virutada. Viskajal aga jalg libastunud lehmasõnnikul ning kivi kukkunud hoopis nüüdsesse Suurekivi saarde. Rahn on alates 1959. aastast üksikobjektina looduskaitse all ning jääb Kõrvemaa maastikukaitseala territooriumile. Eesti hiidrahnude loend Pirrus, Enn (2009). Eestimaa suured kivid. Tallinn: Teaduste Akadeemia kirjastus. "Rehessaare Suurkivi". EELIS Infoleht. Vaadatud 27.12.2022. "Rehesaare rändrahn". Keskkonnaportaal. Vaadatud 28.12.2022. Rehessaare Suurkivi ürglooduse objektina Eesti looduse infosüsteemis Rehessaare rändrahn keskkonnaportaalis
Valgehobusemägi

Valgehobusemägi on kõrgendik Järvamaal Järva vallas Mägede külas. Kõrgus 106 m. Tipus asub vaatetorn, kust avaneb vaade üle Kõrvemaa ja kaugemalegi. Mäe jalamile on rajatud Valgehobusemäe suusakeskus. Mäele ehitati aastal 1897 triangulatsioonitorn. Ühe ehitustöödel osalenud talumehe valge hobune saanud sealjuures palgikoormat mäkke vedades surma Surnud hobuse järgi saanudki mägi Valgehobusemäe nime. Asmu Saar, Aegviidu-Nelijärve. lk. 45
Ojakivi

Ojakivi (tuntud ka kui Sagadi kivi või ka Võsu rändrahn) on rabakivist hiidrahn Lääne-Viru maakonnas Haljala vallas Vergi poolsaare lõunaosas. Ojakivi asub Võsult umbes 2 km kirdes, oja ääres, keset metsa. Ojakivi pikkus on 11,6 m, laius 10,0 m, kõrgus 6,0 m ja ümbermõõt 33 m. Maht on eri allikate põhjal kas 274 või 294 m³. Kivi kujutab hulknurkset püstiste küljeseintega püsttahukat. Põhjaküljel on läänepoolses osas ülalt 2/3 ulatuv lõhe. Läänekülje keskmises osas all püstine lai lõhe, lõunapoolses servas suur vertikaalne lõhe. Rohkesti esineb enamasti vertikaalseid lõhesid; neid on ka kaguküljel. Kirdeküljel on väikesi erisuunalisi praokesi. Rahnu ülemisel pinnal on suur lääne-idasuunaline kuni 3 cm laiune lõhe, mis ulatub rahnu lääneseinast kuni keskmise osani. Rahn on kaetud paksult samblaga, eriti põhja- ja lääneküljel. Rahn istub sügaval liivases pinnases. Kivi ümbruses kasvab kuuse-segamets. Rahn on tõenäoliselt saanud nime lähistel voolava, kuid põuastel suvedel kuivava oja järgi. Rahn on alates 1937. aastast üksikobjektina looduskaitse all ning jääb Lahemaa rahvuspargi territooriumile. Eesti hiidrahnude loend Pirrus, Enn (2009). Eestimaa suured kivid. Tallinn: Teaduste Akadeemia kirjastus. "Ojakivi e. Oja Suurkivi". EELIS Infoleht. Vaadatud 26.12.2022. Kumari, Aadu (1981). "Suurte rändrahnude teine kümme". Eesti Loodus (10): 670–676. "Ojakivi". Keskkonnaportaal. Vaadatud 28.12.2022. Ojakivi ürglooduse objektina Eesti looduse infosüsteemis Ojakivi Keskkonnaregistris
Rooni järved

Rooni järved on kaks pea ühesuurust metsajärve Valgamaal Tõrva vallas. Nad on eraldatud kitsa maaribaga ja kraaviga ühendatud. Läänepoolsem Rooni järv on 5 ha suur ja 17 m (koos lendmudaga) sügav ning idapoolsem Nauska järv on 5,7 ha suurune ja kuni 10 m sügavune. Järvedevahelisel maaribal on sõjaaegsete kaevikute jäänused. Järvedest kirde suunal asus salajane NSV Liidu raketibaas, millest on säilinud lagunenud ja lagastatud rajatised. Rooni järve ümbritsev põlismets vääriks looduskaitse alla võtmist.[viide?]
Kallukse mänd

Kallukse mänd (ka Kitlimänd) on looduskaitsealune üksik põllul kasvav põlispuu ja hiiemänd Virumaal Kadrina kihelkonna Kolu külas Kallukse maastikukaitseala naabruses. Ümbermõõt eri andmetel 3,3 kuni 3,8 m, kõrgus 12 m. Kallukse männiga on seotud ka mitmed rahvapärimused. Näiteks 1885. aastast on pärit ülestähendus, mille järgi olnud mänd üle tuhande aasta vana juba siis, kui eestlased Eesti aladele rändasid. Samuti kinnitati, et seda puud ei tohi vigastada, kuna siis hakkab temast verd voolama ja rahvale tuleb suur õnnetus. Teise pärimuse järgi olevat puu all põletatud libahunt. Kallukse mänd keskkonnaportaalis Kallukse mänd Eesti looduse infosüsteemis Kallukse mänd keskkonnaportaalis Kallukse mänd Hiite Maja SA andmekogus.
Aarniku

Aarniku on Põlva maakonnas Põlva vallas Ahjast ida pool Kadaja külas paiknev liivane männimetsaala, kus mitme kilomeetrisel alal asuvad arvukad Aarniku muinaskalmed. Seal paikneb ka väärtuslik Aarniku männik, mis 2006. aastal oli veel osaliselt säilinud. Aarniku veski
100 meetri tõkkejooks

100 meetri tõkkejooks on kergejõustiku ala, mida enamasti viljelevad naissportlased. Meestel on lähedane ala 110 m tõkkejooks. Sisekergejõustikus võistlevad nii mehed kui ka naised 60 meetri distantsil. Naistel on tõkked 84 cm, meestel 107 cm kõrgused. Vt ka 80 m tõkkejooks (olümpiavõitjad 1932–1968) 100 m tõkkejooksu kõigi aegade edetabel 100 m jooksu edetabelid: 2002 - 2003 - 2004 - 2005 - 2006 - 2007 - 2008 - 2009 - 2010 - 2011