laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Waidhofen an der Thaya

Waidhofen an der Thaya on linn (Stadtgemeinde) Austrias Alam-Austria liidumaal, samanimelise ringkonna keskus, mis asub Saksa Thaya jõe ääres. See on Austria ringkonnakeskustest põhjapoolseim. Linn jaguneb 13 katastraalvallaks: Altwaidhofen Götzles Hollenbach Kleineberharts Matzles Puch Pyhra Schlagles Ulrichschlag Vestenötting Waidhofen an der Thaya Altwaidhofen Grosser Wald Seyfrieds Wald Heubach, Saksamaa, aastast 1982 Telč, Tšehhi, aastast 1992 Birgit Zotz, kirjanik ja antropoloog Alexander Wurz, vormel 1 võidusõitja Daniel Sikorski, jalgpallur Einwohnerzahl 1.1.2018 nach Gemeinden mit Status, Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 9.03.2019. Waidhofen an der Thaya koduleht
Lubbert von Varssem

Lubbert von Varssem (ka Lübbert von Forssem; surnud 1471) oli Liivi ordu maamarssal. Lubberti vanemaid pole teada, kuid ta kuulus Varssemi suguvõsa Kaldenhofi liini ja pärines seega Marki krahvkonnast Hammi linna lähedalt Kaldenhofist. Tema suguvõsa kuulus krahvkonna keskaadli hulka. Veel üks tema sugulane, Frank von Varssem, oli 15. sajandi esimesel poolel olnud Miitavi komtuur. Varssemit on 1451. aastal mainitud orduvennana Viljandis, 1453 oli ta samas kumpan. 1456. aastal sai temast viimane Võnnu foogt, viis aastat hiljem oli ta Aizkraukle komtuur. 1462. aastal sai temast Kuldīga komtuur ning ta jõudis sellega ordu juhtkonda, ordumeistri lähemasse nõukokku ehk siseringi. Ta oli üks olulisemaid ordusisese reformi toetajaid ning kui uuendusmeelsest Johann Wolthus von Hersest sai ordumeister, sai tema maamarssaliks. Käsknike enamik oli aga ordureformi vastu ja Herse plaanid kukkusid peagi läbi; ta tagandati, vangistati ja lõpuks tapeti. Varssem seda siiski ei näinud, sest ta suri enne Herse kukutamist, kas juuni lõpus või juuli alguses 1471. Ritterbrüder im livländischen Zweig des Deutschen Ordens. Köln: Böhlau, 1993. Nr. 894 (lk 664).
Liivimaa ordu majandusülem

Liivimaa ordu majandusülem (saksa keeles Schaffer või Schäffer) oli ordu kõrgeim majandusametnik, kes resideeris algselt Riias ja hiljem Võnnus. Majandusülem vastutas ordu varustamise, kommunikatsioonide toimimise ja kaubanduse, sisuliselt kogu majandustegevuse toimimise eest. Ehkki ta ametlikus orduhierarhias eriti kõrget positsiooni ei omanud, oli see ametikoht majanduslikult väga tähtis ning alates 15. sajandi lõpust said majandusülematest tihti ordumeistrid, maamarssalid või olulised käsknikud. Esimene majandusülem on teada enne aastat 1438, viimane kaotas aga ameti ordu likvideerimisega 1562. aastal. enne 1438 Heinrich Sprenge 1442 Johann von Bevessen 1462 Wilhelm von Böckenförde genannt Schüngel 1463 Heidenreich von Walgarden 1481 Wolter von Plettenberg 1484 Wilhelm von Galen – võis olla Schäffer ka Võnnus 1514–1524 Loeff von Loe 1535 Rutger Lüdinghausen-Wulff 1538 Jasper von Munster 1544 Mathias von der Recke 1548–1551 Goddert Torck 1551/1552–1554 Gotthard Kettler 1554–1556 Lubbert von Hambroich 1556–1562 Bernd von Hövel
Gerhard von Issum

Gerhard von Issum (ka Yssem) oli Liivi ordu liige ja Dünamünde komtuur aastal 1478. Gerhardi isa oli tõenäoliselt Wilhelm von Issum zu Hohenlaer. Ta pärines Geldernist Issumi asulast. Tema perel oli lääne nii Geldernis kui ka Vestfaalis. 1456–1463 oli Issum oma suguvõsa Gelderni lääni valdaja, kuid seejärel astus ta Liivi ordusse. 1468. aastal sai temast Aluliina komtuur, 1470. aastast oli ta samas ametis Aizkraukles. Dünamündes oli ta komtuur 1478. aastal. Seejärel teated temast lõppevad. Ritterbrüder im livländischen Zweig des Deutschen Ordens. Köln: Böhlau, 1993. Nr. 459 (lk 360–361).
Dagmar Normet

Dagmar Normet (kuni 10.06.1940 Dagmar-Sarlia Rubinstein; aastatel 1940–1945 Dagmar Randa; 13. veebruar 1921 Tallinn – 16. oktoober 2008) oli eesti kirjanik ja tõlkija. Ta õppis Tallinna 23. Algkoolis, Saksa Tütarlastegümnaasiumis ning Anna Tõrvand-Tellmanni Inglise Kolledžis. Ta alustas 1940. aastal õpinguid Tartu Ülikooli Kehalise Kasvatuse Instituudis, kuid alanud Nõukogude–Saksa sõja tõttu jäid õpingud pooleli. Herbert Niileri soovitusel evakueerus ta NSV Liidu tagalasse. Venemaal viibides õppis Uljanovski Pedagoogilises Instituudis vene keelt ja kirjandust, hiljem Moskvas Kehakultuuri Keskinstituudis. 1945. aastal lõpetas ta Tartu Riikliku Ülikooli kehalise kasvatuse õpetajana. Dagmar Normet töötas muu hulgas võimlemise, rahvatantsu ja kehalise kasvatuse õpetajana. Alates 1956. aastast oli vabakutseline kirjanik. Ta on kirjutanud hulga lastenäidendeid, kuuldemänge, operetilibretosid ja telelavastuste tekste. Tema teoseid on tõlgitud mitmesse keelde. "Maalesõit" (1948) "Me ehitame maja" (1957) "Vöödiline hobune" (näidend; Draamateatris 1968) "Lo Tui" (monograafia; 1973) "Delfiinia" (1975) "Suur saladus" (kuuldemäng; 1977) "Une-Mati, Päris-Mati ja Tups" (1979) "Kümme ust" (1985) "Une-Mati Rannakülas" (1986) "Ernst Idla – võlur Tallinnast" (koostaja; 1991) "Naeratuste vikerkaar" (1992) "Lõvi ja lohe" (1993) "Avanevad uksed" (2001) "... ainult võti taskus" (2004) "Vallatud kurvid" ja "Ohtlikud kurvid" (koos Sándor Sterniga). Mira Lobe "Vanaema õunapuu otsas" (1973) Mira Lobe "Hiir kipub välja" (1984) Christine Nöstlinger "Vahetuslaps" (1990) 2007 Valgetähe V klassi teenetemärk Tema lell oli kuulus Moskva kunstikoguja Jakov Rubinstein. Aastatel 1945–1960 oli Dagmar Normet abielus helilooja Leo Normetiga. Neil sündis 1946 poeg Ingo Normet ja 1953 tütar Haldi Normet. Kalev Kesküla. "Eesti ühiskond oli ikka väga avatud...". Eesti Ekspress, 4. juuni 2002 Dagmar Normet. "Avanevad uksed. ... ainult võti taskus". (Tallinn: Eesti Päevaleht, 2010), lk 406 Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944 Biograafia ESBL-is Eesti Kirjanike Liidu järelehüüe, Postimees 17. oktoober 2008
Harm Wiersma

Harmen Wiersma (sündinud 13. märtsil 1953 Leeuwardenis) on Hollandi kabetaja, 6-kordne maailmameister rahvusvahelises kabes. Harm Wiersma hakkas kabet mängima 9-aastaselt Leeuwardeni kabeklubis. Aasta pärast mängis ta juba Friisimaa noorte meistrivõistlustel. 13-aastaselt tuli ta juba Hollandi noorte meistriks, ning 1967. aastal tegi debüüdi täiskasvanute meistrivõistlustel, kus tuli koguni kolmandaks. Maailmameistrivõistlustel debüteeris ta 1968. aastal. Samal aastal sai ta ka rahvusvahelise meistri nimetuse, kaks aastat hiljem aga anti talle juba nii Hollandi (kõigi aegade noorimana) kui ka rahvusvahelise suurmeistri nimetus. Esimest korda tuli ta Hollandi meistriks 1972. aastal. Seda saavutust kordas ta ka aastatel 1974, 1975, 1976, 1977, 1992, 1998 ja 2001. 1975. aastal püstitas ta maailmarekordi simultaankabes, tehes seda 187 laual, selle ületas hiljem Jannes van der Wal. Tema tähetund saabus 1976. aastal, kui ta võitis ülivõimsalt maailmameistrivõistlused, seejuures võitis ta omavahelistes partiides kõiki NSV Liidu suurmeistreid (Vjatšeslav Štšegolevi, Anatoli Gantvargi ja Iser Kupermani). 1978. aasta maailmameistrivõistlustel Arco di Trentos jagas ta koos Anatoli Gantvargiga esikohta, kuid järgmisel (1979) aastal sealsamas peetud kaotas 6-partiilise järelmatši ta kaotas. Veel samal aastal võitis ta aga tiitli tagasi alistades Utrechtis peetud täispikas matšis Gantvargi tulemusega 22:18 (+4 =14 -2). Sama lugu kordus veelkord. 1980. aasta maailmameistriturniiri Bamakos võitis taas Gantvarg, kuid 1981. aastal peetud matšis oli taas parem Wiersma, ka sellel korral lõppes matš tulemusega 22:18 (+2 =18 -0). 1983. aastal krooniti ta maailmameistriks koguni kahel korral: algul võitis ta Amsterdamis turniiri ning seejärel alistas ta tiitlimatšis ka Jannes van der Wali 21:19 (+1 = 19 -0). 1984. aastal kaitses Wiersma tiitlit matšis Vadim Virnõiga, matš lõppes küll viigiga 20:20 (+1 = 18 -1), kuid tiitlikaitsjana säilitas ta tiitli. Selle tiitlivõidu järel tõmbus ta tippkabest tagasi ja pühendus ärile. Wiersma on abielus ja tal on 3 last (poeg ja 2 tütart). Pojale pani ta esimese kosmonaudi Juri Gagarini järgi nimeks Joeri. Uuesti proovis ta tippu tagasi jõuda 1992. aastal ja sinna ta peaaegu et ka jõudis, ületamatuks jäi siiski Aleksei Tšižov, kes edestas teda nii mm-turniiril kui ka hiljem kolmes riigis (Venemaal, Eestis ja Hollandis) peetud matšis tulemusega 22:18 (+2 = 18 -0). Ka 1994. aastal jõudis Wiersma tiitlipretendentide hulka, kuid toona tõkestas pretendentide matšides talle tee Aleksandr Baljakin. Kuid üks tippsaavutus on pärit ka veel 1999. aastast. Nimelt Hoogezand-Sappemeeris tuli Wiersma Euroopa meistriks. Seejärel sukeldus Wiersma aga poliitikasse. Pim Fortuyni partei nimekirjas kandideerides jõudis 15. mail 2002 valituks ka Hollandi parlamendi teise kotta (Tweede Kamer der Staten-Generaal).
The Cat and the Canary (film 1927)

"The Cat and the Canary" on 1927. aasta USA tummõudusfilm. Laura La Plante Forrest Stanley Creighton Hale
Patendikoostööleping

Patendikoostööleping (ka: rahvusvaheline patendikoostööleping; lühend PCT) on 19. juunil 1970 Washingtonis alla kirjutatud ning 1979. aasta 28. septembril parandatud ja 1984. aasta 3. veebruaril muudetud rahvusvaheline leping, millele alla kirjutanud riigid moodustavad leiutiste kaitse eesmärgil koostööliidu taotluste esitamiseks, otsinguks ja ekspertiisiks ning erialaste tehniliste teenuste osutamiseks. Seda liitu nimetatakse Rahvusvaheliseks Patendikoostöö Liiduks. Eesti suhtes jõustus patendikoostööleping 24. augustil 1994. Patendikoostööleping ühtlustab asjaajamist ja vormistamist ühe- ja samasisulise patenditaotluse esitamisel korraga mitmesse sihtriiki. Leiutise kaitse taotlusi võib esitada igas lepinguosalises riigis kui patendikoostöölepingule vastavaid rahvusvahelisi taotlusi. Rahvusvaheline taotlus peab sisaldama avalduse, kirjelduse, ühe- või mitmepunktilise nõudluse, ühe või mitu joonist (kui nõutud) ja lühikokkuvõtte, nagu on määratud patendikoostöölepingus ja selle rakendusjuhendis. Rahvusvahelise taotluse võib esitada iga lepinguosalise riigi kodanik või isik, kellel on selles riigis alaline elukoht. Rahvusvaheline taotlus esitatakse ettenähtud vastuvõtvasse ametisse, kes kontrollib ja käsitleb taotlusi, nagu on ette nähtud lepingus ja selle rakendusjuhendis. Vastuvõtvaks ametiks võib olla liikmesriigi tööstusomandi õiguskaitseamet ehk patendiamet. Patendiamet Eesti Patendiraamatukogu patent kasulik mudel kaubamärk tööstusdisainilahendus prioriteet tööstusomand Patendikoostöölepingu terviktekst Riigi Teatajas
The Cat and the Canary

"The Cat and the Canary" on John Willardi näidend aastast 1922. Näidend räägib vana ja rikka ekstsentriku Cyrus Westi surmast ja pärandusest. West tundis, et ta sugulased jälgisid tema varandust, nagu nad oleksid kassid ja tema kanaarilind. Ta määras, et tema testamenti tuleb lugeda alles kakskümmend aastat pärast tema surma. Aja kätte jõudes kogunevadki sugulased tema vanasse majja, mis on nüüd tühi ja hirmutav. Westi testament ütleb, et kogu varanduse pärija on tema kaugeim Westi nime kandev sugulane, kes peab olema selge mõistusega ja seaduse ees teovõimeline. Ülejäänud õhtu selles majas muudab küsitavaks, kas noor habras naine Annabelle West, kes paistab olevat pärija, on ikka piisavalt mõistuse juures. Selle põhjal on tehtud vähemalt neli filmi (1927., 1930., 1939. ja 1979. aastal).
The Cat and the Canary (täpsustus)

"The Cat and the Canary" on John Willardi näidend 1922. aastast. "The Cat and the Canary" on 1927. aasta tummfilm. "The Cat and the Canary" on 1939. aasta film. "The Cat and the Canary" on 1979. aasta film.
Euroopa börside loend

Siin on loetletud Euroopa väärtpaberibörsid. Esitatud on börsi nimed, asukohad, asutamise aasta, kui palju on noteeritud aktsiaid ja kodulehe link. Euroopa Euroopa Keskpank Euroopa Liit Börside loend Ühendatud börside puhul ühendbörsi loomise aasta
Lauri Almann

Lauri Almann (sündinud 12. oktoobril 1975 Tartus) on Eesti jurist ja riigiametnik. Ta on lõpetanud 1998. aastal Tartu Ülikooli õigusteaduskonna ning Georgetowni Ülikooli rahvusvahelise õiguse magistrina 2004. aastal kiitusega. Georgetownis oli ta Fulbrighti stipendiaat. Aastatel 1995–1998 töötas Almann välisministeeriumis Konsulaarosakonna õigusbüroo atašeena (töötas Eesti Vabariigi Peakonsulaadis Peterburis ja Eesti Vabariigi Suursaatkonnas Kiievis), seejärel 1999. aastani Eesti Vabariigi Suursaatkonnas Belgias poliitika- ja konsulaarametnikuna (III sekretär). Seejärel asus ta tööle kaitseministeeriumi nõunikuna. 2004. aastal nimetati ta kaitseministeeriumi kantsleriks. Karjäär kaitseministeeriumis oli seotud nn Iisraeli relvatehingus liigselt makstud summade eduka tagasinõudmisega. 2008. aasta alguses käis Lauri Almanni nimi läbi võimaliku õiguskantslerikandidaadina. Oktoobris 2008 esitas Almann minister Jaak Aaviksoole lahkumisavalduse, mille järgi tema viimaseks kaitseministeeriumi tööpäevaks jääks 14. november 2008. Lauri Almann on kaasautoritega välja andnud rahvusvahelise eraõiguse loengute kogumiku, mis on ilmunud mitmes trükis. 2004 Valgetähe V klassi teenetemärk Ta on Arno Almanni poeg. "Päring inforegister.ee andmebaasis". Originaali arhiivikoopia seisuga 20. jaanuar 2021. Vaadatud 23. augustil 2015. Eesti Ekspress 18. september 2003 Postimees 9. oktoober 2008 Elulugu Kaitseministeeriumi saidil Krister Kivi. Kadunud raha tagasitulek, Eesti Ekspress, 18. september 2003 Argo Ideon. Tüli Aaviksooga tõukas Almanni minekule, 10. oktoober 2008 Kadri Simson. Kas Lauri Almann tehti Simmi karjääri eest vastutavaks?, Kesknädal, 15. oktoober 2008 Holger Roonemaa. Almann: kaitseväe heidutusvõime kasvab mitu korda, EPL, 1. november 2008 Kaitseministeeriumi kantsler jagas lahkumispäeval heldelt raha, Postimees, 19. november 2008 Vahur Koorits. Lauri Almann sai lahkudes ministrilt üle 300 000 krooni, Postimees, 20. november 2008 Vahur Koorits. Lauri Almann sai lahkudes ministrilt üle 300 000 krooni, Postimees, 20. november 2008 Ekskantsler pööritab militaarmiljoneid
Charles Leroux

Charles Leroux (sünninimi Joseph Johnson, 31. oktoober 1856 Waterbury, Connecticuti osariik USA – vkj 12/24. september 1889 Tallinna laht) oli USA aeronaut ja langevarjur. Charles Leroux sooritas USA-s ja Euroopas hüppeid õhupallilt enda konstrueeritud langevarjuga. Pärast ebaõnnestunud õhupalli lennukatseid Tartus (6/18. ja 8/20. septembril) ja Tallinnas (10/22. septembril) tõusis Leroux Tallinnas (12/24. septembril) õhupalliga Harjumäelt lendu, kuid kandus tugeva tuulega Tallinna lahe kohale, kus ta langevarjuga alla hüppas. Avanenud, kuid pendeldava langevarjuga laskus aeronaut Maarjamäe juures vette ja uppus. Väidetavalt oli see tema 239. hüpe. Leroux maeti Kopli kalmistule. 12. septembril 1989 avati Tallinnas Pirita teel Charles Leroux'le pühendatud monument – skulptuur "Julgetele ja teotahtelistele inimestele". Monumendi autor on Mati Karmin. Korduvalt on väidetud, et Leroux oli USA presidendi Abraham Lincolni (1809–65) õepoeg, kuid Lincolni ainuke õde Sarah Lincoln Grigsby suri juba 1828. aastal ja tema ainuke vend Thomas Lincoln Jr. kolme päeva vanusena 1812. aastal. Tallinna Oleviste kiriku surmameetrika 1889 Saaga TLA.236.2.6:73 / Saaga TLA.236.1.4b:10 Kukkumisest maandumiseni, Ülo Keedus, Tallinn, kirjastus "Valgus", 1981, lk 20 Isidor Goldman, Ants Künnapuu. Charles Leroux' viimne hüpe. Tallinn, 1989. Õhusõitja Leroux, Postimees, nr 70, 24. juuni 1889, lk 3.  Charles Leroux – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Sireenid (mütoloogia)

Sireenid (kreeka keeles ainsuses: Σειρήν, Seirēn; kreeka keeles mitmuses: Σειρῆνες Seirēnes) on kreeka mütoloogias kolm algselt linnu keha ja naise peaga (hilisemal ajal on lind-naised muutunud kauniteks võrgutajateks-ahvatlejateks) imeilusat ohtlikku kurja deemonit, kes võlusid ja hukutasid oma peibutava lauluga mööda seilavaid meremehi, kes unustasid laevajuhtimise ja sõitsid karidele. Sireenide elupaigaks oli kaljude ja karide poolt ümbritsetud Sirenum scopuli saared, müüdi teistes ja hilisemates versioonides on nende elupaigaks nimetatud Anthemoessa (või Anthemusa) või Capo Peloro või Sirenuse saari (Paestumi lähedal) ja Capri saart. Tuntud on motiiv Odysseuse ja tema meeskonna kohtumisest sireenidega Homerose "Odüsseias", kus Odüsseus käsib oma meestel kõrvad vahaga täita ja ennast masti külge siduda, et kuulda sireenide võluvat laulu, päästes niimoodi ennast ja laeva hukkumisest. Samuti lämmatas Orpheuse lüüramäng saatuslikud ahvatlevad hääled.
Thetis

Thetis on kreeka mütoloogias kõige tähtsam nereiid ehk merenümf, Nereuse ja Dorise tütar ning Achilleuse surematu ema. Kuna Prometheus hoiatas, et Thetise poeg saab oma isast vägevamaks, loobusid Zeus ja Poseidon Olümposel kõrgelt hinnatud Thetise endale võitmisest, selle asemel seadsid jumalad asjad nii, et Thetis abiellus Phthia sureliku kuninga Peleusega. Neil sündis 7 poega, kellest kõige tuntum ongi Achilleus.
Heinrich Johann von Drenteln

Heinrich Johann von Drenteln, ka Henric Johan von Drenteln (umbes 1659 – 23. juuli 1704 Narva lahingus) oli baltisaksa päritolu Rootsi sõjaväelane ja mõisaomanik. Põlvnes vanast rae- ja kaupmehesuguvõsast. Ta sündis Öötla mõisniku ja Eestimaa aadlilipkonna leitnandi Hans von Drentelni pojana; tema ema oli Narva tollirentniku Daniel Simonsson Falcki tütar. Ta astus Rootsi sõjaväeteenistusse ja 1678. aastal teenis tragunina ooberst Anders Löschern von Hertzfeldi rügemendis. 1679. aastal oli ta samas väeosas allohvitser. Skåne sõja ajal võttis osa sõjakäigust Preisimaale. 1683. aastal teenis leitnandina ooberst Rembert von Funckeni Narva garnisonirügemendis, 1689. aastal oli ta rügemendi kortermeister. 1691. aastal tõstis Rootsi kuningas ta aadliseisusse; tema järeltulijad introdutseeriti 1726. aastal Rootsi rüütelkonda. Hiljem teenis kapteni auastmes kindralmajor Henning Rudolf Horni Narva rügemendis ja seejärel majorina Narva kodanikeväes. Langes 1704. aastal Narva piiramise ajal. Talle kuulus osa Auvere mõisast, mille ta müüs 1687. aastal. Heinrich Johann von Drenteln oli abielus Lovisa Charlotte von Patkuliga (suri 1728), kes oli Patkulite Patküla harust põlvnenud kapten Johann von Patkuli ja Anna Sophia von Knorringi tütar. Abielust sündisid: Franz Heinrich von Drenteln (1687–1735), Rootsi ja hiljem Venemaa sõjaväelane, major Johanna Charlotte von Drenteln (1693–1754), abiellus Tobolskis Karl Gustav von Patkuliga Henriette Sophia von Drenteln (1695–1753), abiellus Tobolskis Karl von Rothkirchiga Tema pere küüditati Tobolskisse, kus nad olid 1721. aastani. Drenteln Von Drenteln nr 1784, www.adelsvapen.com Stiernman, Anders Anton von, Kröningssvärd, Carl Gustaf. Matrikel öfwer Swea rikes ridderskap och adel. Trükitud Rootsi kuninglikus trükikojas, 1755 [1]. Väljavõte Eestimaa rüütelkonna genealoogilisest käsiraamatust
La Trobe

La Trobe (ka Latrobe, saksa keeles de la Trobe) on Prantsusmaa päritolu aadlisuguvõsa. Perekonnale kuulusid Liivimaa alal Paenasti (Pajusby) mõis ning Eestimaa alal Triigi (Ottenkyll) ja Kulina (Kullina) mõis. Benjamin La Trobe (1728–1786), Christian Ignatius La Trobe (1758–1836), inglise muusik kirjanik ja komponist (inglise wiki: Christian Ignatius Latrobe) Charles Joseph La Trobe (1801–1875), esimene Victoria koloonia kuberner (inglise wiki: Charles La Trobe) Benjamin Henry Boneval La Trobe (1764–1820), kirjanik ja Washingtoni kapitooliumi arhitekt (inglise wiki: Benjamin Latrobe) [1] John Hazlehurst Boneval Latrobe (1803–1891), advokaat ja kirjanik Ferdinand Claiborne Latrobe (1833–1911), Baltimore'i linnapea (inglise wiki: Ferdinand Claiborne Latrobe) Benjamin Henry Latrobe (1806–1878), insener (inglise wiki: Benjamin Henry Latrobe, II) John Frederik La Trobe (1769–1845), Venemaa sõjaväelane, muusik ja maalikunstnik, Võisiku mõisa valitseja, (prantsuse wiki: fr:Johann Friedrich Bonneval Latrobe) [2] [3] [4] Edward de La Trobe (1825–1879), Liivimaa maanõunik, Paenasti mõisnik John Edward de La Trobe (1858–1895), Triigi mõisnik Drury, Dianne Reilly (2006). La Trobe: The Making of a Governeur. Melbourne: Melbourne University Publishing. Lk 292 lk. ISBN 0522852351. La Trobe'i Ülikool http://www.latrobefamily.com Perekond Eestimaa rüütelkonna genealoogilises käsiraamatus 1930 Perekond Liivimaa rüütelkonna genealoogilises käsiraamatus 1929
Boléro

"Boléro" on prantsuse helilooja Maurice Raveli orkestriteos, mille esiettekanne toimus 1928. aastal. Teose pealkiri oli algselt "Fandango", kuid muudeti hiljem "Boléroks". Teos on üheosaline, algselt komponeeritud balletina. "Boléro" on kirjutatud võrdlemisi suurele orkestrikoosseisule: 2 flööti, pikoloflööt, 2 oboed (teist dubleerib oboe d'amore), inglissarv, Es-klarnet, 2 B-klarnetit, bassklarnet, 2 fagotti, kontrafagott, 4 metsasarve, pikolotrompet in D, 3 trompetit, 3 trombooni, tuuba, 2 saksofoni (üks neist sopransaksofon), timpan, 2 väikest trummi, taldrikud, tamtamm, tšelesta, harf ja keelpillirühm (viiulid, vioolad, tšellod ja kontrabassid). Kogu teos on üles ehitatud muutumatule ostinato-rütmile, mis kõlab terve teose vältel ja mida mängib üks või mitu väikest trummi: Rütmi peal korratakse meloodiat, mis koosneb kahest 18-taktilisest hispaania rahvaviisist. Teose huvitavus püsib tänu staatilise rütmitausta ja justkui vabadusse pürgiva meloodia kontrastist tekkivale pingele, erinevate tämbrite varieerimisele ja pidevalt kasvavale crescendo'le. Meloodiat esitavad teose vältel ükshaaval erinevad puhkpillid. Teose keskpaigas hakkavad teised pillid teemat esitavat puhkpilli erinevates helistikes dubleerima. Esimest korda juhtub see, kui metsasarv mängib teemat C-duuris ja tšelesta dubleerib seda 2 ja 3 oktavit kõrgemal ning kaks pikoloflööti vastavalt G- ja E-duuris. Meloodia saade muutub teose vältel tihedamaks ja valjemaks, kuni lõpuks mängib kogu orkester. Veidi enne lõppu toimub modulatsioon E-duuri, kuigi kaheksa takti pärast moduleeritakse tagasi C-duuri. Kuus takti enne lõppu tulevad esimest korda sisse suur trumm, taldrikud ja tamtamm. Teos lõpeb dissoneeriva Des-duur-akordi lahenemisega C-duuri.