laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Vassili Savka

Vassili Savka on kurjategija, kellele on Eestis mõistetud kohtu poolt eluaegne vangistus. Tallinna Linnakohtu 5. märtsi 2003. aasta otsusega tunnistati Vassili Savka süüdi Kriminaalkoodeksi (KrK) § 101 p-de 3, 5, 8 järgi ja talle mõisteti karistuseks eluaegne vangistus. V. Savka tunnistati süüdi oma abikaasa tapmises ning seejärel ämma ja kasupoja tapmises. Politsei kogutud tõendite põhjal toimus kuritegu 7. juulil 2000. aastal, kui vaid veidi üle nelja kuu abielus olnud V. Savka tappis Tallinnas Sõle tänava 35 paneelmaja üheksanda korruse korteris 36-aastase naise Inga, eraldas liha luudelt ja uhas kämblasuurused lihatükid WC-potist alla. Samal ööl tappis ta naabruses Kolde puiestee 88 elanud Inga 60-aastase ema Jelena ja 12-aastase poja Dmitri, kelle tükeldatud surnukehad viis Raplamaale Kärusse maamaja keldrisse. 8. juulil Vassili ja Inga üürikorteri püstikus Sõle 35 ummistas liha kanalisatsiooni. Ehkki korteriühistu esindajad kutsusid politsei, ei suhtunud see asjasse tõsiselt. Arvati, et tegu on halvaksläinud šašlõkiga. Ummistuse kõrvaldajad uhtsid lihatükid linna kanalisatsioonivõrku. 9. juulil ummistus kordus. Majaelanike initsiatiivil viidi lihatükk ekspertiisi. Selgus, et suure tõenäosusega on tegu inimlihaga. Esialgu ei osatud seda Inga kadumisega seostada. Et lihatükki säilitati formaliinis, ei õnnestunud kohtuekspertidel sellest kõlblikku DNAd saada. Vassili Savka teatas mõni päev hiljem tuttavatele, et tema perekond on Peipsi järve äärde puhkama sõitnud. Kui naine, poiss ja vanaema olid juba üle kuu kadunud, pöördusid Inga lähedased politseisse, kuid esialgu ei võetud seal teadet tõsiselt. Inimeste kadumine sai lahenduse septembri algul, kui Inga lähedased pöördusid Tallinna kriminaalpolitsei komissari Artur Tšulitški poole. Mõne päevaga leidis politsei tükeldatud vanaema ja poisi laiba Savka maamaja pooleldi vett täis keldrist. Kuna politsei selgitas välja, et Vassili Savka kodumajas põhjustasid kanalisatsiooniummistuse inimliha tükid, võeti Vassili Savka 7. septembril kahtlustatuna kolmikmõrvas vahi alla. V. Savka väitis kohtus, et lasi Sõle tänava korterist kanalisatsiooni 5-7 kilogrammi halvaks läinud šašlõkiliha, kuid see oli sealiha, mitte tema abikaasa. Halvaks läinud šašlõkiliha olla leidnud ta korteri rõdult kapist. Riigikohtu Kriminaalkolleegiumi kohtuotsus. Kopli lihunik Savka: "Palun õiglast otsust." Kopli Lihunik jõuab kohtusse Savka taotleb enda mõrvatud abikaasa surnuks tunnistamist
Peter Friedrich Georg von Holstein-Oldenburg

Peter Friedrich Georg von Holstein-Oldenburg (vene keeles Георгий Петрович (Петер Фридрих Георг) Ольденбургский; 9. mai 1784 Oldenburg – 27. detsember 1812 Tver) oli Oldenburgi prints, Eestimaa kindralkuberner 1808–1809. Tema vanemad olid Oldenburgi suurhertsog Peter Friedrich Ludwig (1755–1829) ja Württembergi printsess Friederike (1765–1834), kelle õde Sophia Dorothea (venepäraselt Maria Fjodorovna) oli abielus Venemaa keiser Paul I-ga (1754–1801). Tema vanem vend oli Paul Friedrich August (1783–1853), Eestimaa kindralkuberner aastail 1811–1816 ja hilisem Oldenburgi suurhertsog. 1808. aasta märtsis asus Prints Georg pärast ema surma Venemaale keisrinna Maria Fjodorovna õukonda, kus õppis ära vene keele ja asus kindralleitnandi auastmes Vene riigiteenistusse. 1808. aasta augustis asus ta Tallinnas ametisse Eestimaa kindralkubernerina. 15. aprillil 1809 nimetas keiser Aleksander I Georgi Tveri kubermangu, Novgorodi kubermangu ja Jaroslavli kubermangu kindralkuberneriks. Prints Georg von Oldenburg abiellus 18. aprillil 1809. aastal Paul I tütre – suurvürstinna Jekaterina Pavlovnaga (1788–1819). 1812. aasta Isamaasõja alates viis prints Tveri linnas ja alluvates kubermangudes läbi sõjalisi ettevalmistusi. Haiglaid ja laatsarette külastades ta haigestus ning suri. Peter Friedrich Georg maeti Peterburi, kuid maeti 1826. aastal ümber Oldenburgi linna suguvõsa rahulasse. Prints Peter Friedrich Georg von Holstein-Oldenburgi ja suurvürstinna Jekaterina Pavlovna järglased: Peter Georg Paul Alexander von Oldenburg (Фридрих-Павел-Александр Ольденбургкий ) (30. august 1810 – 16. november 1829) Konstantin Friedrich Peter von Oldenburg (Пётр Георгиевич Ольденбургский, Константин Фридрих Петр) (26. august 1812 in Jaroslavl- 14. mai 1881); Oldenburgi dünastia Человек долга и чести
August I (Oldenburg)

Paul Friedrich August (vene Август Павел Фридрих Гольштейн-Ольденбургский; 13. juuli 1783 Rastede – 27. veebruar 1853 Oldenburg) oli saksa päritolu Venemaa sõjaväelane (kindral), Eestimaa kindralkuberner ja Tallinna sõjakuberner aastatel 1811–1816 ning esimene Oldenburgi suurhertsog 1829–1853. Napoleoni sõdade ajal Oldenburgi hertsogkonna okupeerimise ajal Napoleoni vägede poolt emigreerus koos isaga Venemaa keisririiki ja oli aastatel 1811–1816 Eestimaa kindralkuberner ja Tallinna sõjakuberner. Aastatel 1810–1814 oli Oldenburg okupeeritud Napoleoni Prantsusmaa poolt. Selle annekteerimine Prantsuse keisririiki aastal 1810 oli üks põhjusi diplomaatiliseks lõheks endiste liitlaste Prantsusmaa ja Venemaa vahel, vaidlus, mis viis 1812. aasta sõtta ja lõpuks Napoleoni langemiseni. Paul Friedrich August osales aastatel 1812–1814 sõjategevuses 1812. aasta Isamaasõjas ja Kuuendas koalitsiooni sõjas ning naasis pärast sõdu Oldenburgi, kus oli esimene Oldenburgi suurhertsog 1829–1853. Tema vanemad olid Oldenburgi hertsog Peter Friedrich Ludwig (1755–1829) ja Württembergi printsess Friederike (1765–1834), kelle õde Sophia Dorothea (Venemaa keisrinnana Maria Fjodorovna) oli abielus Venemaa keiser Paul I-ga (1754–1801). Tema noorem vend oli Peter Friedrich Georg von Holstein-Oldenburg (1784–1812), Eestimaa kindralkuberner aastail 1808–1809. 1817. aastal abiellus ta printsess Adelheidiga (1800–1820), kes oli Anhalt-Bernburg-Schaumburg-Hoymi vürsti Viktor II tütar. Abielust sündisid: Amalie, Oldenburgi printsess (1818–1875), abiellus Baieri printsi ja hilisema Kreeka kuninga Otto I-ga (1815–1867); Friederike, Oldenburgi printsess (1820–1891), abiellus vabahärra Maximilian von Washingtoniga (1829–1903). 1825. aastal abiellus ta eelmise naise noorema õe printsess Idaga (1804–1828). Abielust sündis: Nikolaus Friedrich Peter (1827–1900), eelviimane Oldenburgi suurhertsog, kelle pojatütar Sophie Charlotte abiellus Saksa keisri Wilhelm II poja Preisimaa printsi Eitel-Friedrichiga (1883–1942). 1831. aastal abiellus ta Rootsi kuninga Gustav IV Adolfi tütre Printsess Ceciliaga (1807–1844). Abielust sündisid: Alexander Friedrich Gustav (1834–1835), Nikolaus Friedrich August (1836–1837), Anton Günther Friedrich Elimar (1844–1895), abiellus vabapreili Natalie Vogel von Friesenhofiga (1854–1937), kes sai Welsburgi krahvinnaks 1896; Welsburgi krahv Gustav Gregor Alexanderi isa (1878–1927). Oldenburgide perekonna genealoogia
Lennuk (Kalevipoja laev)

Lennuk oli eesti rahvaluules laev, millel Kalevipoeg ja tema kaaskond purjetasid Lindanisest maailma otsa otsima. Laev ehitati üleni hõbedast, sealhulgas ka mastid ja köied. Nimi Lennuk valiti sellepärast, et laev justkui lendas üle lainete. Virmaliste kartuses valmistati Kalevipojale kullast turvis, ülematele hõbedast, vanematele vasest, tarkadele terasest ja ülejäänuile rauast. Semiootik Valdur Mikita arvates oli nime Lennuk väljamõtlejaks tõenäoliselt rahvaluulekoguja Johan Lagos, kelle saadetud materjalide abil koostas Kreutzwald "Kalevipoja" X ja XVI peatüki. Lennuk ehitati Olevipoja ning Soome ja Norra tarkade abiga. Laev jõudis vigastamata koju tagasi, selle edasine saatus on teadmata. Kunstnikud (Kristjan Raud "Kalevipoja" illustratsioonidel, Nikolai Triik maalil "Lennuk") on kujutanud Lennukit pikklaevana. Aeroplaani hakati eesti keeles nimetama lennukiks. Aastatel 1918–1933 kuulus Eesti Mereväkke miiniristleja Lennuk. Purjelaevaga Lennuk sõitsid eestlased ajavahemikul 16. oktoober 1999 kuni 19. märts 2001 ümber maailma. "Inspireeriv kalevipoeg: Valdur Mikita at TEDxTallinn". YouTube. TED. 1. veebruar 2016. 08:50. Vaadatud 3. detsember 2017.
Jaan Tõnissoni esimene valitsus

Jaan Tõnissoni valitsus oli Eesti Vabariigi Valitsus 18. novembrist 1919 kuni 28. juulini 1920. Jaan Tõnissoni valitsus oli kolmas valitsus alates Eesti Vabariigi asutamisest. Strandmani valitsus oma tagasiastumise põhjust ei teatanud, ja uus valitsus, kus olid nii kodanlased kui ka sotsialistid, võeti Asutavas Kogus vastu kahtlustega nii vasakult kui ka paremalt tiivalt (Päevaleht 19.11.1919). 1. juulil 1920 tegid Asutava Kogu Eesti Sotsiaaldemokraatlik Tööliste Partei otsuse oma liikmed valitsusest ära kutsuda. Jaan Tõnisson üritas küll uusi ministreid leida, kuid see ei õnnestunud ja valitsus astus tagasi. Valitsus tarvitas kõva kätt põllumeeste vastu ja sulges nende häälekandja "Maaliidu". Administratiivvõim tarvitas kõva kätt ja karistusi administratiivkorras määrati ohtralt. 13. veebruaril 1920 nimetas valitsus Tartu Ülikooli rektoriks Henrik Koppeli. Eesti põllumeeste poliitika. Lund, 1956, lk. 57. http://www.ra.ee/dgs/_purl.php?shc=ERA.31.1.216:33
Berni Alpid

Berni Alpid (saksa keeles Berner Alpen) on Šveitsis asuv Alpide osa, mis läbib Berni kantoni lõunaosa (Berner Oberland) ning Wallise kantoni põhjaosa (Lötschental), Aletschi ala (Aletschgebiet) ja Goms). Lõunas piirnevad nad Rhône'i oruga, põhjas Mittellandiga. Kõrgeim tipp on Finsteraarhorn (4273 m). Teisi tuntud mäetippe Berni Alpides: Eiger Jungfrau Mönchi mägi Bietschhorn Aletschhorn Schilthorn Alates 2002. aastast kuuluvad suured osad Berni Alpide keskosast UNESCO maailmapärandi nimekirja (Jungfrau-Aletsch-Bietschhorn).
Bungsberg

Bungsberg on küngas Saksamaal, Schleswig-Holsteini kõrgeim tipp (168 m).
Koogu mõis

Koogu mõis (saksa keeles Kook) oli rüütlimõis Viru-Nigula kihelkonnas Virumaal. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Lääne-Viru maakonna Viru-Nigula valda. Koogu mõisa on esmamainitud 1685. aastal, mil omanikeks olid Lipahartid. 1788. aastal müüs Fabian von Liphart mõisa Georg Gustav von Wrangelile. 1807. aastal oli mõisa omanik Eugéne von Rosen, samal aastal sai mõisa omanikuks Carl Christoph von Essen. Essenitele kuulus mõis peaaegu sajandi. Mõisa viimane võõrandamiseelne omanik oli Otto von Schilling. Mõisa pikk ühekorruseline kivist härrastemaja ehitati 19. sajandil, tänapäeval seisab see varemeis. Säilinud on mõned kõrvalhooned, millest osa on ümber ehitatud. Koogu mõisast Eesti mõisaportaalis Koogu mõis (Viru-Nigula khk), Kinnistute register
Roobaka mõis

Roobaka mõis (saksa keeles Ropaka) oli Saaremaal Karja kihelkonnas asunud rüütlimõis. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Saare maakonda Saaremaa valda. Roobaka mõisat on esmamainitud kujul Ropecke 1519. aastal, mil see läänistati Titferite suguvõsale. Aastail 1731–1823 kuulus mõis Stackelbergidele. 1823. aastal läks mõis Vietinghoffide omandusse. 1846. aastast kuni 1919. aasta võõrandamiseni oli mõis Helmersenide suguvõsa omanduses. Roobaka mõisa viimane võõrandamiseelne omanik oli Joseph von Helmersen. 19. sajandil rajatud härrastemaja oli katusekorrusega kivihoone. Nüüdisajal on hoone varemeis ning alles on vaid müürid. Mõisapark on Roobaka küla elanike poolt suurepäraselt hooldatud ja igal aastal korraldatakse seal aktsiooni "Teeme ära!" talgud.[viide?] Roobaka mõisa endises kõrtsis tegutseb tänapäeval Mätja-Tareste külaselts. Eesti kohanimeraamat, lk 561 Roobaka mõisast Eesti mõisaportaalis
Tähtkujude loend

Tähtkujude loend loetleb tähtkujusid, mille on määranud Rahvusvaheline Astronoomiaunioon. Neid on 88.
Hekabe

Hekabe (vanakreeka keeles Ἑκάβη, ladina keeles Hecuba) oli kreeka mütoloogias Trooja kuninga Priamose abikaasa. Hekabe oli Früügia kuninga Dymase ja Eunoe tütar. Hekabel ja Priamosel oli 19 last, kelle hulgas oli ka Trooja sõja kangelane Hektor. Valgusejumal Apolloniga oli Hekabel poeg Troilos, kes hukkus, nagu Hektorgi, Achilleuse käe läbi.
Bungsberg (laev)

Bungsberg (vana nimega "Eva") oli Saksa kaubaaurik, mis uppus Tallinna lahes 24. märtsil 1943 miinitabamuse tõttu. Tänapäeval on Bungsberg populaarne sukeldumiskoht. Bungsberg ehitati Hamburgis Howaldtswerke laevatehases ning anti 1924. aastal üle China Rhederei AG-le. Laeva tehasenumber oli 646. Lisaks ehitati veel kolm Eva sarnast laeva: Troja tehasenumbriga 643 anti 1922. aastal üle Deutsche Levante-linie'le Kreta tehasenumbriga 644 anti 1923. aastal üle Bremer Dampfschiffahrts Gesellschaft'le Syra tehasenumbriga 645 anti 1923. aastal üle Deutsche Levante-liniele Bungsberg uppus 24. märtsil 1943 miinitabamuse tõttu (sakslaste andmetel oli tegemist 2 miiniga) kell 19.07. Tõenäoliselt olid miinid veesatud nõukogude lennukite poolt. Meeskonna saatuse kohta andmed puuduvad. Sõjakeerises uppusid ka kõik teised sama seeria laevad. Laeva vrakk lebab Naissaare lähistel otse kiilul 38 m sügavusel, tekid on 27–33 m sügavusel. Vrakk on ühes tükis ning hästi säilinud. Osaliselt on see kaetud traalide ja võrkudega, kuid mitte nii tihedalt, et see sukeldumist segama hakkaks. Laevakere on vööri lähedal paremas pardas miiniplahvatuse tõttu tugevasti vigastatud. Vasakus pardas ripub ankur, sealsamas lähedal on vraki kõrval põhjas näha uppunud paravani. Bungsbergist sukeldumisklubi Maremark lehel http://meelis.pri.ee/diving/bungsberg (allveefotod)
Veronika Džiojeva

Veronika Džiojeva (vene keeles Вероника Романовна Джиоева; sündinud 29. jaanuaril 1979 Tshinvalis) on Vene ooperilaulja, sopran. Ta pälvis 2007. aastal Pärnus Klaudia Taevi nimelisel Rahvusvahelisel Ooperilauljate Konkursil II preemia. Veronika Džiojeva õppis Valeri Gergijevi Muusikakolledžis (1997–2000) ja lõpetas Peterburi Konservatooriumi 2005. aastal (professor T. Novitšenko). Täiendanud ennast Jelena Obraztsova, Joan Sutherlandi ja Luciano Pavarotti meistrikursustel. Tema ooperidebüüt oli 2004. aastal Mimina Giacomo Puccini "Boheemis". Novosibirski Riiklikus Ooperiteatris (2006): Krahvinna ("Figaro pulm"), Mimi ja Musetta ("Boheem"), Manon ("Manon Lescaut"), Violetta ("La Traviata"), Marfa ("Tsaari mõrsja"), Tatjana ("Jevgeni Onegin") jt Moskva Rahvusvaheline Muusikamaja (2006): Fiordiligi ("Cosi fan tutte") Moskva Konservatooriumi Ooper (2007): Urussova (Rodion Štšedrini "Bojaaritar Morozova") Esinenud koos Põhja-Osseetia Filharmoonia Orkestriga, Peterburi Riikliku Ooperi Orkestriga, Moskva Solistidega (Mozarti c-moll missa), Venemaa Rahvusorkestriga (Gustav Mahleri II sümfoonia), Novosibirski Filharmoonia Orkestriga (Beethoveni IX sümfoonia), Novosibirski Ooperi Orkestriga (Verdi "Reekviem"), Musica Aeterna Ensemble’iga (Carl Orffi "De Temporum Fine Comedia") jt. Ooper "Thaïs" (2009) Pärnus ja Tallinnas PromFesti raames. Puccini Gala (2008) Pärnus ja Tallinnas PromFesti raames. San Sebastiani Ooper (2007): Zemfira (Aleko). Esinenud ka Leedus, Lõuna-Koreas ja Hiinas. Töötanud koos selliste dirigentidega nagu M. Pletnjov, A. Šahmametjev, G. Rinkevicius, J. Bašmet, A. Polištšuk, Erki Pehk jt. 1998 – World Visioni konkursi (Vladikavkaz) I preemia 2003 – Mihhail Glinka nimelise konkursi (Astrahan) diplom 2003 – I Ülevenemaalise lauljate konkursi (Peterburi) diplom 2005 – Maria Callase nimelise konkursi III preemia 2005 – II Ülevenemaalise lauljate konkursi (Peterburi) III preemia 2006 – VII Kaliningradi Rahvusvahelise Lauljate Konkursi I preemia 2007 – Klaudia Taevi nimeline konkurss, II preemia Veronika Džiojeva Novosibirski Ooperi- ja Balletiteatri kodulehel
Meiringen

Meiringen on vald (Gemeinde) ja asula Šveitsis Berni kantonis Interlaken-Oberhasli ringkonnas Hasli orus. 2009. aasta lõpuni oli Oberhasli ringkonna keskus. Elanike arv on umbes 4800. Tuntud on Meiringeni lähedal asuvad vaatamisväärsused: Aare kuristik Aare jõel ja Reichenbachi joad (Reichenbachfälle), kuhu professor Moriarty olevat mais 1891 tõuganud Sherlock Holmesi (Arthur Conan Doyle'i loodud tegelaskuju). Sherlock Holmes jäi aga ellu ning kasutas juhust, et lavastada enda surm. Reichenbachi jugade juures meenutab seda väljamõeldud sündmust mälestustahvel. Peale selle on Meiringenis 1991. aastast Sherlock Holmesi muuseum ja Sherlock Holmesi mälestusaammas peatänaval. Londoni Sherlock Holmesi selts (Sherlock Holmes Society of London) korraldab regulaarseid Meiringeni-reise, millest osavõtjad mängivad ajaloolistes kostüümides läbi Sherlock Holmesi seiklused. http://www.meiringen.ch/
Jäärja mõis

Jäärja mõis (saksa keeles Saarahof, Gerger) oli rüütlimõis Saarde kihelkonnas Pärnumaal. Tänapäeval jääb kunagine mõis Saarde valda Pärnu maakonnas. Jäärja mõis karjamõisad olid: Kaasiku, Kiisa, Veelikse, Tali mõisad. Jäärja mõisa on esmamainitud 1442. aastal, 1473. aastal oli omanik Claus Albedyll, kes päris selle oma isalt. 1518. aastal sai omanikuks tema poeg Hans. Gergeri mõisaoli Viljandi foogtkonna majandusmõisaks kuni Liivimaa orduriigi lagunemiseni. Pärast Liivi Ordu lagunemist oli mõis Gotthard Ledebühreni valduses, pärast tema surma kinkis kuningas Sigismund August mõisa Johann Büringile, 1558. aastal, kui Moskva tsaaririigi väed tungisid oma teisel sõjakäigul Saardesse, põletasid nad Jäärja mõisa maha. 1599. aastal kuulus mõis Johann Büringi pojale Friedrich Büringile. Jäärja mõis on kuulunud näiteks Mengdenite, Bussenite, Ditmarite, Engelhardtide ja Grünewaldtide suguvõsale. 1636. aastal loovutas Rootsi kuninganna Kristiina eestkostevalitsus mõisa Engelbrecht von Mengdenile. Perekond Mengdeni omanduses oli mõis kuni 1683. aastani, mil see redutseeriti. 1712. aastal restitueeriti mõis Anna Margareta von Banckau (sünd Mengden) pojale Otto Conrad von Banckaule. 1750. aastal sõlmitud pärandijagamislepingu järgi omandas mõisa Barbara Helena von Bussen (sünd Banckau). Perekond Busseni omanduses oli mõis kuni 1791. aastani, mil selle ostis Anna Martha von Ditmar (sünd Haffstein). 1796. aastal omandas mõisa Andreas Anton Gustav von Engelhardt (1774–1841). 1838. aastal pantis ta mõisa parun Richard Friedrich von Ungern-Sternbergile (1810–1891), 1860. aastal müüs Richard Friedrich von Ungern-Sternberg Jäärja mõisast Tali karjamõisa, vesiveski, kõrtsi, ja maad Marie Christine Freyle (sünd von Krüdener). Ungern-Sternbergi suguvõsa omanduses oli mõis kuni 1919. aasta võõrandamiseni. Viimane võõrandamiseelne omanik oli Johannes von Ungern-Sternberg. Ühekorruseline puust härrastemaja rajati 19. sajandi alguses. Hoone on säilinud ümberehitatud kujul ning algsest mõnevõrra lühemana. Kunagises mõisa peahoones paikneb praegu RMK Jäärja metskonna keskus. Säilinud on mitu kõrvalhoonet. Huvitavamad neist on kaaravadega ait ja tall-tõllakuur. Jäärja mõisa kõrvalhoone Jäärja mõisa kõrvalhoone Jäärja mõisa kõrvalhoone Jäärja mõisa kõrvalhoone Jäärja mõisa kõrvalhoone Jäärja mõisa kõrvalhoone Jäärja mõisa kõrvalhoone vare Jäärja mõisa kõrvalhoone vundament Eesti mõisate loend Jäärja mõis - , Eesti Ajalooarhiiv, EAA.3763 Jäärja mõis (Saarde khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis Hagemeister, Heinrich von; F. von Bulhovden (1836). Materialien zu einer Geschichte der Landgüter Livlands T. 1–2. Riga: E. Frantzen. Lk 162. Jäärja mõisast Eesti mõisaportaalis
Flo Marfaing

Flo Marfaing (õieti Florentin Marfaing; sündinud 15. novembril 1978) on prantsuse päritolu Saksamaa elukutseline rulataja. Ta on osalenud ka Eestis toimunud üritusel Simpel Session. Ingliskeelne intervjuu lehel Kingpin
Eduard von Maydell

Parun Friedrich Ernst Eduard von Maydell (vene keeles Эдуард Антонович Майдель) (21. detsember (vkj 9. detsember) 1830 Paju mõis – 23. veebruar (vkj 11. veebruar) 1899 Paasvere mõis) oli Eestimaa poliitik. Eduard von Maydell sündis Päri, Paasvere ja Paju mõisniku Otto Ernst Eduard von Maydelli (1790–1862) ja Juliane Magdalene von Grünewaldti (1799–1878) pojana. Maydell teenis Venemaa sõjaväes keiserliku kaardiväe kürassiiripolgus, kus sai leitnandi auastme. 1871–1878 ja 1890–1892 oli ta Eestimaa rüütelkonna peamees. Aastatel 1878–1886 oli ta Eestimaa Põllumajanduse Seltsi esimees. Samuti oli ta Eestimaa maanõunike kolleegiumi maanõunik, Eestimaa konsistooriumi president ning kandis kammerhärra ja tõelise salanõuniku tiitlit. Talle kuulusid Simuna kihelkonna Paasvere mõis ja Kullamaa kihelkonna Päri ning Jõgisoo mõis. Eduard von Maydell abiellus 1861. aastal vabapreili Alexandra Sophie Henriette von Stackelbergiga, kes oli Moora mõisniku Alexander von Stackelbergi tütar. Abielust sündisid: Katharina Alexandrine von Maydell (1862–1920), abiellus krahv Alfred Keyserlingkiga Julie Helene von Maydell (sünd. 1864), abiellus Aa mõisniku Otto von Grünewaldtiga Ernst Alexander von Maydell (1866–1909), Päri ja Jõgisoo mõisnik Moritz Alexander Georg von Maydell (1869–1945), Paasvere mõisnik Eduard Wilhelm Otto von Maydell (sünd. 1871) Georg Gottlieb von Maydell (1874–1891) Anna Julie Alexandra von Maydell (1876–1920), abiellus Konstantin von Weissiga Maydell Väljavõte Eestimaa rüütelkonna genealoogilisest käsiraamatust Landstoa-pääw (1875. aasta maapäevast). Ristirahwa Pühhapäewaleht (Tallinn : 1875-1919) nr.4, 23. jaanuar 1875, lk 30 ID puudub veebisaidil "BBLD - Baltisches biografisches Lexikon digital"
Aare kuristik

Aare kuristik ehk Aare jõe kuristik, ka Meiringeni kuristik (saksa keeles Aareschlucht) on kuristik Šveitsis Berner Oberlandis Aare jõel. Lubjakivi-kaljumassiivi Innertkircheni ja Meiringeni vahel takistas Aare jõe äravoolu Grimseli kuru piirkonnast. Sulamisvesi jääaegse Aare liustiku all uuristas sellesse kaljumassiivi 7 põiki- ja pikilõhet. Tänapäevane Aare kuristik on nendest lõhedest kõige noorem. Aare kuristik on 1400 meetrit pikk ja kõige kitsamas kohas 1 meeter lai. Kõige kõrgem külgsein kõrgub 180 m kõrgusel Aare jõe kohal. Jõgi voolab läbi kuristiku kord aeglaselt ja rahulikult, kord kiiresti ja maruliselt. Keskmine kiirus on 12 km/h. Aastal 1888 tehti kuristik purde abil ligipääsetavaks. 1912 lisandus õhtune valgustus. Kuristik on aprilli algusest kuni 1. novembrini iga päev avatud ning seda saab ületada mööda purdeid ja väiksemaid tunneleid. Kuristiku juurde pääseb 5 km pikkusel Meiringeni–Innertkircheni liinil sõitva rongiga. Väljuda tuleb peatuses Aareschlucht-West või Aareschlucht-Ost, mis asuvad vastavalt kuristikust läänes ja idas.
Eppingi torn

Eppingi torn on torn Tallinna linnamüüri loodelõigus, mis on nime saanud selle ehitusjuhi raehärra Tideman Eppinci (Thiderico Eppingh) järgi. 15. sajandil nimetati seda torniks Oleviste pastoraadi taga (thorn achter sunte Olaues wedeme). Torn asub Tallinnas aadressil Laboratooriumi tänav 31. Torn rajati tõenäoliselt 1370. aasta paiku ning seda täiendati 1400. ja 1510. aasta paiku. Esimene torn oli hoburauakujulise põhiplaaniga, kolmekorruseline ja 11 m kõrgune. All oli ladu, järgnes kaks kaitsekorrust ning mõlemas välisseinas oli viis laskeava. Teises ehitusjärgus lisati kaks uut kaitsekorrust. 1530. aastaks oli torn 22,5 m kõrgune ja juba kuuekorruseline. Vanad laskeavad suleti ning allkorruseid kasutati laoruumidena. Tänaseni on säilinud torni ülaossa ehitatud kaks uut müüritreppidega ühendatud kaitsekorrust. Ehitisel oli tugev lagi ja kõrge kivikatus, kõikidel ruumidel olid puitpõrandad. Torn oli selline veel 18. sajandil, mil seal oli püssirohuladu. 19. sajandi teisel poolel torni sisemus lammutati. 1935.-1936. aasta korrastustööde käigus kaeti torn kivikatusega. Eesti NSV ajal asus tornis KGB ja siseministeeriumi katlamaja. Väidetavalt põletati seal 1980. aastate lõpus mittevajalikke dokumente. Torn restaureeriti 2005. aastaks ning seda on kasutatud ajutiste näituste ja muude kultuuriürituste tarbeks. Tallinna linnamüür Tallinna tornistik Eppingi torni interaktiivne näitus