laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Kroon (institutsioon)

Kroon ehk riigivalitseja võimupädevuse kinnitus oli ja on riikide, kus valitsusvormiks oli monarhia, monarhi ainuisikulise valitsusvormi kujundlik väljendusvorm. Euroopa kuningriikide kuningavõimu võimu aluseks keskajal oli kuningriigi kroonitud valitseja ainuvõim, kelle allusid kogu valitseja valitsemisalade suurfeodaalid ja kuningriikide alamad. Kuna riikide – kuningriikide kõrgemat valitsemist ja poliitilist juhtimist teostas ainuisikuliselt riigivalitseja, siis andsid vasallid oma ustavusvande ja said oma läänid isiklikult kuningalt, kellest isiklikult nad sõltusid. Riigivalitsejad said juriidilise legitiimuse riigi juhtimiseks läbi kroonimise, mille käigus harilikult riigi kõrgeim vaimulikkonna esindaja peapiiskop kroonimistseremoonia lõpus asetas valitseja pähe riigivalitsejavõimu sümboli kuninga/keisri või tsaarikrooni. Valitsejavõimu sümbol kroon on roomakatoliku kiriku kultuuriruumi päritolu, kreekakatoliku kirik ja Vene Õigeusu Kirik mõjul oli Venemaal tsaarivõimu ühe atribuudina valitsejakrooniks Ida-Rooma keisririigi kaudu Venemaa valitsejateni jõudnud Monomahhi müts, mida kasutasid Moskoovia ja hiljem Venemaa valitsejad. Eestimaa ajaloos on kasutatud mõistet "Rootsi kroon", Rootsi ajal Rootsi kuningavõimuga seoses, mil see tähendas Rootsi kuningate: Gustav II Adolf (1611–1632), Kristiina (1632–1654), Karl X Gustav (1654–1660), Karl XI (1660–1697), Karl XII (1697–1718) poolt esindatud Rootsi kuningriigi võimu tegevust Rootsi kuningriigi Idaprovintsides: Eestimaa, Liivimaa ja Ingerimaa provintsides. Tšehhi kroon oli Tšehhi kuningate võimu all olnud vaid Tšehhi riigi sümbol. 10. ja 11. sajandil ühendati Tšehhia pärusvaldused, Moraavia mark ja Kladsko krahvkond valitsevate Přemysliidide dünastia hertsogite võimu alla. Tiitel kinnitati lõpuks kuningas Friedrich II poolt 1212. aasta Sitsiilia kuldbullaga.  Pikemalt artiklis Tšehhi krooni maad Aragóni kroon oli paljude tiitlite ja riikidega personaal- ja dünastiline unioon Aragóni kuninga kätes. Oma võimu tipul 14. ja 15. sajandil kontrollis Aragóni kroon suurt osa tänapäeva Ida-Hispaaniast ja Kagu-Prantsusmaast, samuti mitmeid suuri saari ja mandrivaldusi Vahemere kallastel kuni Kreekani välja. Krooni valduste osad olid poliitiliselt ühendatud ainult kuninga tasemel.  Pikemalt artiklis Aragóni kroon  Pikemalt artiklis Briti kroon
Zinaida Valk-Bogdanovskaja

Zinaida Valk-Bogdanovskaja (ka Zinaida Valg-Bogdanovskaja, eesnimi ka kujul Sinaida; 17. detsember 1893 Peterburi – 13. juuli 1935 Elva) oli harfimängija. Ta õppis Peterburi Konservatooriumis Jekaterina Walter-Kühne klassis, esines seejärel suurel kontserditurneel Venemaal. Aastast 1921 elas ta Eestis. Ta töötas aastani 1935 teatris Estonia ja õppejõuna Tallinna Konservatooriumis. Ta esines solistina ning oli esimene Eesti harfimängija. Tema isa oli näitleja Nil Merjanski, õde Maria Merjanskaja oli näitleja, lavastaja ja teatrijuht. Eesti teatri biograafiline leksikon Tallinn 2000
Maria Merjanskaja

Maria Merjanskaja (aastatel 1917–1925 Maria Lauter, aastast 1928 Maria Maerz; 9. veebruar 1896 Novgorod – 20. august 1969 Kohtla-Järve) oli Eesti näitleja. Ta lõpetas aastal 1912 Novgorodis gümnaasiumi. Aastatel 1912–1918 mängis ta Venemaa teatrites. Aastatel 1918–1927 ja 1930–1932 mängis ta Tallinna vene teatris ning 1927–1929 Riia Vene Teatris. Aastal 1932 moodustas ta Tallinna Töölisteatri juurde vene trupi, kus töötas aastani 1940. Oli aastatel 1941–1944 Venemaal juhutöödel. Aastatel 1944–1946 oli ta Tallinna Filharmoonia vene trupi lavastaja ja 1947–1948 estraadiosakonna kunstiline juht. Aastatel 1946–1947 oli ta Kuressaare Teatri peanäitejuht ja 1948–1949 Tallinna Vene Draamateatri inspitsient. Aastatel 1949–1950 oli ta Rakvere Teatri direktor ja peanäitejuht ning 1950–1952 kunstiline juht. Aastatel 1952–1953 oli ta Kiviõli klubi kunstiline juht. Aastatel 1953–1954 oli ta Kohtla-Järve Vene Draamateatri direktor ja 1954–1962 näitleja. Tema isa oli näitleja Nil Merjanski, õed harfimängija Zinaida Valk-Bogdanovskaja ja baleriin Viktorina Kriger. Tema esimene abikaasa oli näitleja ja lavastaja Ants Lauter, teine abikaasa oli vene näitleja Pavel Maerz. 1932 Leonid Andrejev "Meie elu päevad" 1935 Fodor "Naine valetab" 1936 Nikolai Gogol "Revident" 1938 Aleksandr Ostrovski "Süüta süüdlased" 1938 Aleksandr Ostrovski "Äike" 1939 Ilja Surgutšov "Sügise viiulid" 1945 Aleksandr Korneitšuk "Platon Kretšet" 1946 John Boynton Priestley "Inspektor tuli" 1949 Aleksandr Puškin "Näkineid", "Poltaava", "Jevgeni Onegin" 1950 Aleksandr Afinogenov "Mašake" 1950 Maksim Gorki "Vanamees" 1951 Aleksandr Ostrovski "Kasutütar" 1951 Leonid Maljugin "Armsad kohad" 1958 Egon Rannet "Kadunud poeg" Eesti teatri biograafiline leksikon Tallinn 2000
Kolmas mees

"Kolmas mees" (inglise The Third Man) on 1949. aastal linastunud Suurbritannia film noir, mille lavastas Carol Reed ja stsenaariumi kirjutas Graham Greene. Joseph Cotten – Holly Martins Alida Valli – Anna Schmidt Orson Welles – Harry Lime Trevor Howard – major Calloway Bernard Lee – seersant Paine Ernst Deutsch – Baron Kurtz Wilfrid Hyde-White – Crabbin 1949 – Cannesi filmifestivali peaauhind Kuldne Palmioks 1950 – BAFTA auhind parima Briti filmi kategoorias 1951 – "Kolmas mees" kandideeris kolmele Oscarile ja võitis neist ühe: parima operaatoritöö Oscar (Best Cinematography, Black-and-White) – Robert Krasker 1001 filmi mida elu jooksul peab nägema. Varrak 2004, lk. 252 The Third Man (1949) - Awards. IMDb The 23rd Academy Awards (1951) Nominees and Winners. Oscar Legacy. Academy of Motion Picture Arts and Sciences Kolmas mees andmebaasis TCM Movie Database (inglise keeles) "Kolmas mees" andmebaasis Box Office Mojo (inglise) Making The Third Man Third Man Private Collection (3mpc) Museum Dedicated to 'The Third Man' Bibliography The Third Man tour The Third Man locations BFI feature on Graham Greene's true-life models for the characters of Harry Lime and Holly Martins Essay comparing The Third Man to Steven Soderbergh’s The Limey
Pihla-Kaibaldi looduskaitseala

Pihla-Kaibaldi looduskaitseala on looduskaitseala Hiiumaa keskosas, Kärdlast edela pool. Kaitseala asub Hiiumaa valla (Kanapeeksi, Koidma, Leigri ja Metsaküla, Määvli, Prählamäe ja Tubala küla) territooriumil. Kaitseala pindala on 3780 hektarit ja see on Hiiumaa suurim kaitseala. Kaitsealal asuv Kaibaldi liivik on Eesti suurim liivik. Kaitsealal on kolm sihtkaitsevööndit: Kaibaldi sihtkaitsevöönd, mis hõlmab osa Kaibaldi nõmmest koos Kaibaldi liivikuga; Pihlasoo sihtkaitsevöönd, mis hõlmab suurema osa Pihla ja Määvli rabast, ning Järvemägede sihtkaitsevöönd, mis hõlmab metsa Määvli raba ja Tubala küla vahel. Kaitseala moodustati Eesti Vabariigi valitsuse määrusega 29. aprillil 1998. Veebruaris 2019 alustas Riigimetsa Majandamise Keskus Kaibaldi liiviku laiendamiseks 18 hektari võrra kaitsealal ulatuslike metsatöödega. Kaitsealal on leitud 59 kaitsealust liiki. "Harda Roosna: "RMK taastab 18 hektarit Kaibaldi liivikut." Hiiu Leht 1. märts 2019". Originaali arhiivikoopia seisuga 13. mai 2019. Vaadatud 13. mail 2019. Kaitse-eeskiri. Riigi Teataja Endine kaitse-eeskiri Riigi Teatajas Pihla-Kaibaldi looduskaitseala kaitsekorralduskava 2017–2026. Keskkonnaaamet 2017. Sissekanne Eesti looduse infosüsteemis Artikkel Pihla-Kaibaldi kaitsealast Eesti Looduses
Beth Ditto

Mary Beth Patterson (sündinud 19. veebruaril 1981 Searcys Arkansase osariigis), esinejanimega Beth Ditto, on Ameerika Ühendriikide laulja. Ta on ansambli Gossip laulja. Ta on LGBT aktivist ja feminist.  Beth Ditto – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Kaitsepühakute loend

Kaitsepühakute loend loetleb kaitsepühakuid. apostel
Belojarski

Belojarski on linn Venemaal Handi-Mansi autonoomses ringkonnas Kazõmi jõe vasakul kaldal. Ta on Belojarski rajooni keskus. Asula asutati 1969. aastal. Esimesed majad ehitati Lenini tänavale. 1972. aastal avas uksed kool, kuhu läks õppima 150 last. 1973. aastal sai Belojarski aleviks, 1988. aastal aga linnaks. "Venemaa Statistikaamet". Originaali arhiivikoopia seisuga 6. august 2015. Vaadatud 23. oktoobril 2015.
Mūsá Ibrāhīm

Mūsá Ibrāhīm (موسى إبراهيم‎; sündinud 7. detsembril 1974) on Liibüa poliitikategelane, 2011. aasta Liibüa kodusõja päevil Mu‘ammar al-Qadhdhāfī valitsuse pressiesindaja. Ta on pärit al-Qadhdhāfī hõimust.
Jean-Claude Duvalier

Jean-Claude Duvalier (3. juuli 1951 Port-au-Prince – 4. oktoober 2014) oli Haiti poliitik, Haiti president aastatel 1971–1986, kuni rahvaülestõus ta võimult kukutas. Tema hüüdnimi oli Bébé Doc. Pärast 25 aasta pikkust eksiili Prantsusmaal naasis ta 2011. aastal kodumaale. Tema isa François Duvalier (hüüdnimega Papa Doc) oli Haiti valitseja aastatel 1957–1971 (surmani).
UnrealEd

UnrealEd (lühend UEd) on arvutimängu Unreal tasemete koostamise toimeti. Seda on kasutatud ka teiste mängude tarbeks, mis põhinevad Unreali mootoril, nagu Deus Ex ja Lineage II, ehkki laiem kasutus on mängumootori arengu jooksul muutunud. See oli üks esimesi tasemetoimeteid esimese isiku laskemängude (inglise keeles First Person Shooter) loomiseks, ehkki mitte kõige esimene. Programm oli tasuta kaasas kõigi Unreali sarja PC-mängudega, samuti mõne samal mootoril põhineva, kuid teiste firmade loodud mängudega. See pikendas mängude kasutusiga, kuna amatööridest tasemeloojad võisid toota lisatasemeid praktiliselt lõputult. Lisaks lubas sisseehitatud skriptikeel UnrealScript muuta mängu sisu. UnrealEdil on kohandatav kasutajaliides, kuid kõige levinum on komplekt neljast vaatest, milles ülal vasakul on ülaltvaade, seejärel kellaosuti suunas eestvaade, külgvaade ja perspektiivvaade. Liidese ülaservas on nupurida, mis pakub mitmesuguseid valikuid nagu salvestamine, avamine ja ümberehitus. Toimetamisnupud paiknevad vaatenurkadest vasemal.
Tamara Solodnikova

Tamara Solodnikova (vene keeles Тамара Степановна Солодникова; 25. august 1939 – 21. juuni 2010) oli Eesti näitleja. Tamara Solodnikova lõpetas 1967. aastal Leningradi Riikliku Teatrikunsti Akadeemia (kursuse juht ja pedagoog oli Georgi Tovstonogov) ja asus tööle Tallinna Vene Draamateatrisse. 2002. aastal mängis ta filmis "Lilja 4-ever". Helena (J. Osborne'i "Vaata raevus tagasi") Rutsa-tädi (I. Drutse "Meie nooruse linnud") missis Campbell (J. Kilty "Armsas luiskaja") Susanna (E. Vetemaa "Pühas Susanna") Ranevskaja (A. Tšehhovi "Kirsiaed") missis Baker (lavastus "Liblikad on vabad") Maryvonne Dupré (J. M. Chevret' "C’est la vie") 1973 Eesti NSV Teatriliidu esimene preemia Rutsa-tädi rolli eest lavastuses "Meie nooruse linnud" 1976 Eesti NSV teeneline kunstnik 1988 parim naispeaosa Mrs. Wire osatäitmise eest 1989 Eesti NSV rahvakunstnik Tema abikaasa oli Olev Kitsas. [1][alaline kõdulink], Eesti Teatri Agentuur Семейный портрет: Тамара Солодникова и Олев Китсас, ETV2, 30. aprill 2010 (video) Haud Tallinna Metsakalmistul
Suursadam

Suursadam on sadam Hiiumaa kirdeosas. See asub umbes 10 km Kärdlast kagu-ida pool, praeguse Suuresadama küla maa-alal, Hiiumaa vallas. Sadamakood EESUS Suursadamasse saavad siseneda kuni 35 meetrit pikad ja kuni 2,8-meetrise süvisega laevad. Põhiliselt kasutavad sadamat kalalaevad ja lootsilaev.. Laevaga sissesõidul on oluline õigesti läbida Püssirahusilm, vältides muuhulgas Kakralaidu ning Paerahu ja Püssirahu madalat; viimased kaks jäävad allapoole merepinda. Suursadamat (saksa keeles Tiefenhafen, rootsi keeles Djuphamn, mõlemad vabatõlkes "süvasadam") on esmamainitud nimeta sadamakohana 1570. aastast pärineval merekaardil. Nimega on seda mainitud 1593. aastal Sääre sadamana (Serle ham). 1580. aastatel lasi rootsi feldmarssal ja Aunaku mõisnik Hans Wachtmeister ehitada Suursadamasse sadamasilla. Sadam sai peatselt tuntuks mitte ainult rahvusvahelise sadamana (1638. a. loodi sinna tollipunkt), vaid ka kohaliku tööstuskeskusena. Juba ammustest aegadest Hiiumaal toiminud laevaehitus koondus sadama ligidusse. Veel enne 16. sajandi lõppu hakati Suursadamas ka lupja põletama. 1680. aastatel oli seal elling, sepikoda ja köiepunumistöökoda. Suursadamas on säilinud, 18. sajandi viimasel veerandil ehitatud ja kultuurimälestiseks tunnistatud Suursadama ait. 17.–19. sajandini oli Suursadam rahvusvaheliselt tuntud laevaehituskeskus, seejärel hakkas tema tähtsus hääbuma. Esimese vabariigi algaastail ehitati seal viimased suured laevad, kalalaevade ehitus lõppes vahetult pärast nõukogude võimu tulekut. Ka Suursadama tähtsus sadamana vähenes ning tema positsiooni võtsid üle 19. sajandil ehitatud sadamad Kärdlas ja Heltermaal. Aastatel 1952–1959 asus Suursadamas veel kalakombinaat ja aastatel 1961–1966 kohaliku kalurikolhoosi keskus. Tänapäeval on Suursadamas alles vaid laevaremonditöökojad ja kalavastuvõtupunkt. Suursadamas ehitatakse muuhulgas halulaeva. Vaade Suursadamale "Röögu sillalt", vasakul tagaplaanil "Suursadama ait" Laeva remont Suursadamas Suursadam Eesti väikesadamate lehel Suursadam, www.sadamaregister.ee 23648 Suursadama ait kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 05.10.2024) Tööde algus Suursadama ellingus. MTÜ Halulaev Suursadama 360° aeropanoraam / aerofoto MTÜ Halulaev koduleht Suursadam Kipper.ee foorumis Suursadama ait Kultuurimälestiste registris
Tania Selart

Tania Selart (sündinud 28. oktoobril 1985) on Eesti loomakaitsja ja oli Eesti Loomakaitse Seltsi juhatuse liige aastatel 2010–2014. Tania Selart (16. juuli 2013). "Tania Selart: Karusloomafarmid ei suuda tagada loomadele julmustevaba elu". Delfi
Kakrarahu

Kakrarahu on väike saar Läänemaal Haapsalu linnas Puise ninast 1 kilomeeter läänes. Rahu asub Puise küla territooriumil. Saare pindala on 2,2 hektarit ja rannajoone pikkus 1,7 kilomeetrit. Saar on kruusase pinnamoega. Sõltuvalt veetasemest võib Kakrarahu asemel olla mitu erinevat saart; väiksem lõunapoolne saar on Väike Kakrarahu. Kakrarahul koorus ja pesitses kalakajakas Marta – 2015. aasta seisuga teadaolevalt maailma kõige pikima elueaga kalakajakas. Kakrarahu, taamal Puise poolsaar Pilt lindude rõngastamine Kakrarahul Valkna, H. (Produtsent). 12.05.2015. Ringvaade. Tallinn, Eesti: ERR. Kakrarahu Eesti looduse infosüsteemis
Skonto staadion

Skonto staadion on jalgpallistaadion Lätis Riias. See on Läti jalgpallikoondise kodustaadion.
Tapeet

Tapeet (kreeka keeles tapes 'vaip') on paberist, riidest või nahast sisekujundusmaterjal, millega kaetakse ruumide seinu, harvemini ka lagesid. Tapeedi ülesanne on kaunistada ruumi, parandada selle soojapidavust ja hügieenilisust. Tapeedi panemist nimetatakse tapeetimiseks ehk tapetseerimiseks. Nüüdisajal valmistatakse peamiselt trükitud või pressitud mustriga ja lakiga või väärispuidust spooniga kaetud pabertapeeti. Lisaks harilikule toodetakse ka pestavat ja heli summutavat tapeeti. Tapeet võib olla ka värvi ja mustrita, nii et seda saab soovi korral ise värvida. Enamasti müüakse tänapäevaseid tapeete rullides. Seinale kinnitatakse need kliistri või spetsiaalse tapeediliimiga. 15.-18. sajandil kasutati tapeediks tekstiili (Prantsuse ja Flandria kootud pilttapeedid). 17. sajandil tulid moodi kuld- ja hõbemustriga nahktapeedid ning käsitsi trükitud riidetapeedid. 18. sajandil levis Hiinast Euroopasse pabertapeet, sajandi lõpus hakati seda tootma tööstuslikult. Eestis on Lohu mõisa härrastemajas säilinud 18. sajandi paberist pilttapeete. Eesti Entsüklopeedia. 9. osa. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 1996, lk 271–272 Gobelään Fliistapeet Pilttapeet Linkrust
Napimäe pettai

Napimäe pettai ehk Napimäe mänd (ka Sapimäe pettai või Sapi mänd) on looduskaitsealune põlispuu, mänd Võrumaal Setomaa vallas Napi külas. Puu ümbermõõt on umbes 3,1 m, kõrgus 15 m. Napimäe mänd Keskkonnaregistris
Ustav Ülo

"Ustav Ülo" on Jaan Bergmanni 1879. aastal kirjutatud ballaad, mis räägib eestlaste muistsest vabadusvõitlusest. "Ustav Ülo" on ilmunud autori kogudes "J. Bergmann’i laulud" (1901) ja "Laulud" (1923). Ballaadi nimitegelane võib olla nime saanud Liivimaa piiskopi Meinhardi 1186. aastal ristitud liivlase Ylo järgi, keda on mainitud Henriku Liivimaa kroonikas. Jaan Bergmann - Ustav Ülo, sõnad luuletused.score.ee saidil
Kuldijüri mänd

Kuldijüri mänd (ka Kuldi-Jüri pettäi) on looduskaitsealune põlispuu, mänd Põlvamaal, Kanepi vallas Peetrimõisa külas. Puu ümbermõõt on umbes 4 m, kõrgus 21 m. Jämeduselt jagab see Eestis 3.-4. kohta Peedi männiga. Kuna Kõrgepalu mänd on kuivanud (oli seda juba 2006. aastal), siis peaks Kuldijüri mänd olema praegu jämeduselt 2. või 3. kohal. http://www.loodusajakiri.ee/eesti_loodus/EL/vanaweb/0112/hendrik.html Kuldijüri mänd Keskkonnaregistris
Oleg Netšiporenko

Oleg Netšiporenko (vene Нечипоренко Oлег Максимович) (sündinud 4. juuli 1932 Moskvas) on Venemaa kirjanik, endine NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Komitee Esimese peavalitsuse välisluure ohvitser (polkovnik). Oleg Netšiporenko õppis M. Torreze nimelise Moskva I Riikliku Pedagoogilise Instituudi (I-й МГПИИЯ) tõlkide teaduskonnas hispaania keele erialal ning pärast ülikooli lõpetamist asus tööle NSV Liidu RJK-sse. 1960. aastal viidi üle teenistust jätkama NSV Liidu MN juures asuvasse RJK-i välisluurege tegelevasse Esimese peavalitsuse 14. osakonda, mis tegeles vastuluurega välismaal, kus töötas kuni 1984. aastani. Teenistuse ajal viibis korduvalt NSV Liidu RJK EPv välislähetustes: Mehhikos aastatel 1961–1965 ja 1967–1971, NSV Liidu saatkonna konsuli kattevarju kasutades. Täites ametlikke konsuli ülesandeid ning valides perspektiivikaid Mehhiko noorukeid õppima Moskva Lumbumba ülikooli tegeles O.Netšiporenko Mehhikos asuva Ameerika Ühendriikide saatkonna tegevuse kohta teabekogumisega. Pärast grupi Moskvas õpingutel viibinud Mehhiko üliõpilaste poolt valitsusvastase liikumise moodustamist kuulutati Mehhiko valitsuse poolt 1971. aasta märtsis O. Netšiporenko persona non grata'ks ning koos 4 residentuuri sovetiluurajaga oli sunnitud lahkuma Mehhikost. Pärast naasmist NSV Liitu töötas Netšiporenko NSV Liidu RJK keskaparaadis ning aastatel 1970–1980 viibis erakorralistes lähetustes sealhulgas sõjapiirkondades: Vietnamis, Liibanonis, Nicaraguas. Aastatel 1985–1991 tegutses O. Netšiporenko kateedrijuhataja Punalipulises J. Andropovi nimelises Instituudis. Teenistuse NSV Liidu julgeolekuorganites lõpetas 1991. aastal NSV Liidu RJK EPv K (vastuluure)valitsuse osakonnaülemana. Oleg Netšiporenko on 1999. aastast Moskva Kirjanike Liidu liige. O.Netšiporenko on tegev Ülemaailmses Kuritegevuse- ja terrorismivastases foorumis ja on Venemaa Rahvusliku Kuritegevuse- ja terrorismivastase fondi peaanalüütik ning osales Venemaa Föderatsiooni "Terrorismivastase võitluse seaduse" väljatöötamisel. Punatähe orden 9 medalit "Teeneline riikliku julgeoleku kaastöötaja" Oleg M. Nechiporenko, "Passport to Assassination: The Never-Before-Told Story of Lee Harvey Oswald by the KGB Colonel Who Knew Him". Kirjastus Carol Publishing Corporation, (1993). ISBN-10: 155972210X, ISBN-13: 978-1559722100; Нечипоренко О.М. Oсвальд: путь к убийству президента : Факты. Размышления. Судьбы.- М.: Рус. кн., 1996, 319 с. Нечипоренко О.М. Освальд: путь к убийству президента (Серия: Секретные службы).-М.: Согласие, 2000. Нечипоренко О.М. Три пули для президента.2003. Нечипоренко О. М. Три пули для президента: Смертельный треугольник Далласа.-М.:Печатные Традиции, 2009. Олег НЕЧИПОРЕНКО, Зигзаги вербовочной работы, Международный ежемесячник “Совершенно секретно”, 2011, Нечипоренко Олег Максимович, Lobbying.Ru Персоналии (vaadatud 26. august 2011) Всемирный Антикриминальный и Антитеррористический Форум[alaline kõdulink], (vaadatud 26. august 2011) Нечипоренко Олег Максимович, www.a-lubyanka.ru Олег Максимович Нечипоренко, veebiväljaandes Agentura.ru Разведчик Олег НЕЧИПОРЕНКО: «Я встречался с Освальдом за два месяца до того, как он убил Кеннеди», Комсомольская правда, 20.11.2008
RAF Coastal Command

Royal Air Force Coastal Command (lühendatult RAF Coastal Command) oli Suurbritannia õhuväe väejuhatus, mis loodi 1936. aastal ja likvideeriti 1968. aastal. RAF Coastal Commandile allunud üksused kaitsesid Suurbritannia rannapiirkondi Teises maailmasõjas, võitlesid Saksamaa allveelaevadega, teostasid merepatrullimist ja demineerimist. Aastal 1968 ühendati kuus Briti õhuväe väejuhatust, nende hulgas RAF Coastal Command, moodustades uue väejuhatusena RAF Strike Commandi.
Mikeli järv

Mikeli järv (ka Mikkeli järv, Suur Mikkeli järv) on järv Võrumaal Rõuge vallas, Tika külas Missost 3 km kirde suunas. Järv on ümara kujuga, 4,7 ha suur. Suurim sügavus 6,1 m. Kallas enamjaolt turbane. Idakaldal on liivane küngas. Taimestik on liigivaene. Vees on enim väikest vesikuppu. Leidub ka üht haruldast jõgitakja liiki. Aare Mäemets, "Eesti NSV järved ja nende kaitse", Tallinn 1977. Mikeli järv Keskkonnaregistris
Kapera mänd

Kapera mänd (ka Koobaskõsõ pettai) on looduskaitsealune põlispuu, mänd Võrumaal Võru vallas Kornitsa külas. Puu ümbermõõt on umbes 3,5 m ja kõrgus 20 m. Kaitsealune ala või üksikobjekt: Kapera mänd; (Koobaskõsõ pettai) (KLO4000335) Eesti looduse infosüsteemis Kapera mänd Keskkonnaregistris
Kessoon

Kessoon (prantsuse keeles caisson 'kast') on kastikujuline piirdetarind, mis moodustab vees või vesises pinnases veevaba töökambri. Kessoonid valmistatakse enamasti raudbetoonist. Need on põhjata, vesi tõrjutakse kessoonist välja suruõhu abil. Kessoone kasutatakse peamiselt vundamentide, sildade, vesiehitiste jms rajamisel. Kessoone valmistatakse ka maapinnal; maasse vajub ta omaenese raskuse toimel, kui tema all olev pinnas välja kaevatakse. Kessoon võeti kasutusele 1841. aastal Prantsusmaal kivisöekaevanduse šahti läbindamisel. Tehnikaleksikon. Tallinn: Kirjastus Valgus, 1981, lk 199 ENE. 4. köide. Tallinn: Kirjastus Valgus, 1989, lk 479
Pandora laegas (film)

"Pandora laegas" (saksa "Die Büchse der Pandora") on 1929. aastal linastunud Saksamaa melodraama, mille lavastas Georg Wilhelm Pabst. Peaosades mängivad Louise Brooks, Fritz Kortner ja Francis Lederer. Louise Brooks – Lulu Fritz Kortner – Dr. Ludwig Schön Francis Lederer – Alwa Schön Alice Roberts – Countess Augusta Geschwitz Daisy D'ora – Charlotte Marie Adelaide von Zarnikow Gustav Diessl – Rappija Jack Sigfried Arno – teatri produtsent 1001 filmi mida elu jooksul peab nägema. Varrak 2004, lk 80-81 Hoberman, J. "Opening Pandora's Box", Criterion Collection essay Full plot summary and cast & crew biographies.
Rein Luhaväli

Rein Luhaväli (sündinud 1. detsembril 1968 Sovetskis) on Eesti sõjaväelane. Teenis aastail 2005–2011 Kaitseliidu Valgamaa maleva pealikuna ja teenis alates 2011. aasta 1. septembrist Kaitseliidu Viru maleva pealikuna. Rein Luhaväli on varem teeninud Viru Üksik-Jalaväepataljonis, Suurtükiväegrupi ülemana ja maaväe staabis vanemstaabiohvitserina. 2004. aastal asus kapten Luhaväli teenistusse Kaitseliidu Järva maleva vaneminstruktorina. Rein Luhaväli sai kapteni sõjaväelise auastme president Lennart Mere käskkirjaga 21. veebruaril 2001. Rein Luhaväli on lõpetanud Rakvere 2. Keskkooli. Läbinud Kaitseväe Ühendatud Õppeasustustes jalaväepataljoni lahingutegevuse planeerimise ja juhtimise baaskursuse, juhtimise baaskursuse ja teisi kursuseid. Tallinna Pedagoogikaülikoolis on kapten Luhaväli omandanud riigikaitseõpetuse lisaeriala. Rein Luhavälja on autasustatud Kaitseliidu Valgeristi teenetemärgi III klassiga, kaitseväe eeskujuliku teenistuse ristiga, kaitseväe teenetemärgiga ja mälestusmedaliga “10. aastat taastatud kaitseväge“. Vello Jaska. Kaitseliidu Valgamaa malevat juhib kapten Rein Luhaväli[alaline kõdulink]. Valgamaalane, 20.09.2005. (Kasutatud 26. augustil 2011.) Viru malevat hakkab juhtima kapten Rein Luhaväli[alaline kõdulink]. Kaitseliidu pressiteade, 31. august 2011. (Kasutatud 31. augustil 2011.) Sõjaväeliste auastmete andmine. Riigikaitse kõrgeima juhi, Vabariigi Presidendi 21. veebruari 2001. a käskkiri nr 123, Riigi Teataja. (Kasutatud 26. augustil 2011.)
Tõnda

Tõnda on linn Venemaal Amuuri oblastis, Tõnda rajooni halduskeskus ja "BAMi pealinn". 2010. aastal oli elanike arv 35 574. Aastatel 1907–1908 oli praeguse Tõnda asukohas moodustatud ümberasujate piirkond Tõndinski, 30 aastat hiljem sai piirkonnast alev. 1975. aastal sai Tõndinskist Tõnda linn. Venemaa linnade ja regioonide entsüklopeedia "Tõnda linna rahvaarv rahvaloenduse andmetel". Originaali arhiivikoopia seisuga 9. november 2011. Vaadatud 26. augustil 2011. Tõnda administratsiooni koduleht