laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Els Roode

Els Roode (23. juuli 1934 Tallinn – 22. aprill 2022) oli eesti kandlemängija ja muusikapedagoog. Ta alustas kandlemängu õppimist 1949. aastal Tallinna Lastemuusikakooli rahvapilliklassis Eik Toivi juhendamisel. 1955. aastal lõpetas ta Tallinna Muusikakooli kandle eriala. Ta jätkas kandleõpinguid Läti Riiklikus Konservatooriumis, mille lõpetas 1960. aastal. Pärast Riiast naasmist alustas ta kandleõpetajana tööd Tallinna Lastemuusikakoolis, kus ta töötas ligi 50 aastat. Hiljem töötas ka Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis. Els Roode oli Eesti kromaatilise kandle koolkonna rajaja ja professionaalse kandleõpetuse alusepanija Eestis. Ta juhatas kandleansamblit Kukulind. Enamik hilisematest Georg Otsa nimelise Tallinna Muusikakooli ja Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia kandleõpetajatest on tema õpilased, nende hulgas Tuule Kann, Kristi Mühling, Malle Vihul, Hedi Viisma ja Ruth Kuhi. Ta oli XIII ja XIV üldtantsupeo muusika üldjuht. Algjuhiseid kandlemängu õppijaile. Tallinn: Eesti NSV Rahvaloomingu Maja, 1962 Kandlepalu. Tallinn: Eesti NSV Kultuuriministeerium, 1966 Valik kandlepalu muusikakooli nooremale astmele. Eesti Muusikakoolide Liit, 1998 Valik kandlepalu. muusikakooli vanemale astmele. Eesti Muusikakoolide Liit, 1998 1981 Eesti NSV teeneline kunstnik 2005 Valgetähe IV klassi teenetemärk Els Roode: Ega pill ole süüdi, kui seda mängida ei osata. Õpetajate Leht, 29. august 2014[alaline kõdulink] Külli Org. Kromaatilise kandle õpetus Eesti muusikakoolides. Magistritöö. Tartu Ülikooli Viljandi Kultuuriakadeemia, 2013 "Georg otsa nimeline Tallinna Muusikakool. Akordion ja kannel. Kroonika". Originaali arhiivikoopia seisuga 23. september 2016. Vaadatud 4. veebruaril 2016. Eesti Vabariigi teenetemärgid. Els Roode Rahvusarhiivi fotode andmebaas. Kandlemängija Els Roode (1962) Rahvusarhiivi fotode andmebaas. Kandlemängija Els Roode (1974) ERR arhiiv. Eesti interpreedid: Els Roode 80
Ukulele (ansambel)

Ukulele oli ansambel, mis loodi 1984. aastal Tallinnas. Ansambel kutsuti 1988. aasta septembris huumoriühenduse Aara juurde. Muusikaline juht ja repetiitor oli Arved Haug. Ukulele eesmärk ei olnud mingi konkreetse stiili taotlemine, peamiselt mängiti tantsumuusikat. Peamine rõhk oli pandud neljahäälsele laulule. Peale rahvalike viiside esitati Raimond Valgre ja teiste eesti heliloojate töötlusi. Välja anti mitu helikassetti. Ukulele mängis Eestis, võitis Soomes Kotka merepäevade võistluse, oli augustiputši ajal ringreisil Kanadas ja Ameerikas ning astus Poolas üles nii konkurssidel kui ka festivalidel. Kalle Rannula – kitarr, laul Tarvo Nõmm – kontrabass Maano Männi – viiul, laul Indrek Kikas – löökriistad, laul Tõnu Eermann – akordion, laul Valmar Väljaots – viiul, klaver, akordion, laul "Anekdootide ja lorilaulude parlevuu" (MRG Records, 1991, MC) "Ukulele bänd" (Tallinn: Theka, 1993, MC) I pool "Kaugel, kaugel..." (ameerika rahvaviis) "Pikk Hermann ja Paks Margareeta" (Arved Haug) "Joogilaul" (Raimond Valgre) "Ai-Trika..." (rahvalik viis) "Kus on Rand..." (Lee Hazelwood) "Kui ootab sadam" (Arne Oit) "Kalevite kants" (Priit Veebel) "Kingitus" (Marc Bolan) Seaded: 1., 2., 3., 4. ja 7. Arved Haug, 5., 6. ja 8. Maano Männi II pool "Täna me liigume" (rahvalik laul) "Kirjake koju" (Raimond Valgre) "Mulgimaa" (rahvalik viis) "Eesti sõdur" (vana sõdurilaul) "Kuulates musträstaid" (instrumentaal) "Soolane suudlus" (Albert Uustulnd) "Kui seda teaksid mu vanemad" (rahvalik laul) "Kuldrannake" (a cappella) (Aleksander Läte) Seaded: 1., 2., 4., 7. ja 8. Arved Haug, 3., 5. ja 6. Maano Männi "Suudle mind / Kiss Me" (Ukulele, 1995, MC). Lood on salvestatud 1989. ja 1992. aastal Eesti Raadios ning 1995. aastal Heini Vaikmaa stuudios. "I hear a little story" "Ookean" "Viinalaul" "Tea for two" "My melancholy baby" "Naised on tujukad" "Suudle mind" "My Bonnie" "Talumeheks saamine" "Meremehe elu lõbus" "Kuldne kuu" "Eesti ansamblite andmebaas – Ukulele". Originaali arhiivikoopia seisuga 11. juuni 2007. Vaadatud 9. veebruaril 2016.
Olga Usar

Olga Usar (aastani 1942 Olga Arras; 18. märts 1917 Tallinn – 23. oktoober 1998 Tallinn) oli Eesti kergejõustiklane. 1936 lõpetas ta Tallinna 1. Tütarlaste Gümnaasiumi. 1932–1948 tuli ta 11 korda Eesti meistriks kõrgushüppes. Peale selle sai ta meistrivõistlustelt eri kergejõustikualadel veel kokku 6 hõbedat ja 2 pronksi. 1940 võitis ta Balti matšil kõrgushüppe kuldmedali. Ta sai meistrivõistlustelt medaleid ka võrk- ja korvpallis. Ta töötas 23 aastat Normas. Ta oli Norma Spordiklubi ja Tallinna Spordiveteranide Koondise juhatuses. Biograafia ESBL-is (vaadatud 04.02.2015) Biograafia ESBL-is
Eva Lille

Eva Anneli Lille (aastani 1968 Hyvärinen; sündinud 13. mail 1941 Helsingis) on soome estofiil, Soome-Eesti kultuurisidemete arendaja, eesti kirjanduse soome keelde tõlkija. 1967 lõpetas Eva Lille Helsingi Ülikooli kirjanduse ja etnograafia alal. Aastast 1982 on ta vabakutseline tõlkija. Eva Lille oli 1982. aastal üks Tuglase Seltsi asutajaid ning tegutses hiljem seltsi sekretäri ja tegevjuhina. Eva Lille aitas oma praktilise tegevuse ja isiklike kontaktidega kaasa soodsa kultuuriõhkkonna kujundamisele Eestis. Ta oli Soome Instituudi kultuurisekretär Tallinnas. Aastast 1997 oli ta Tallinnas asuva Soome Suursaatkonna pressinõunik. Praegu elab Eva Lille Soomes. Taasiseseisvunud Eesti esimene viisa anti välja Soomes ja selle saaja oli Eva Lille. Eva Lille on eesti keelest soome keelde tõlkinud Enn Vetemaa, Lennart Meri, Jaan Krossi ja Eduard Vilde, aga ka Aino Perviku, Eno Raua, Mati Undi, Viivi Luige, Mats Traadi jt teoseid. 1988 – Juhan Smuuli preemia. 1998 – Maarjamaa Risti III klassi teenetemärk Eesti entsüklopeedia. 14. köide: Eesti elulood. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2000, lk 246. Eva Lille. "Löytöretkiä Viroon."[1] – Tuglas-seuran jäsenlehti 2007, nr. 3; Heikki Rausmaa. "Tuglaksen tuli palaa. Tuglas-seuran ja suomalais-virolaisten suhteiden historiaa". Helsinki, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 2007. http://pluss.postimees.ee/637962/poff-sai-nime-peterburi-valgete-oode-jargi (vaadatud 05.02.2016) Kulle Raig (2017). Vikerkaare värvid. Lennart Meri elu sõprade pilgu läbi. Tallinn: Ekspress Meedia. Riiklikud autasud. Riigi Teataja, Presidendi otsus 09.02.1998 nr 280. Eesti entsüklopeedia. 14. köide: Eesti elulood. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2000, lk 246. Heikki Rausmaa. "Tuglaksen tuli palaa. Tuglas-seuran ja suomalais-virolaisten suhteiden historiaa". Helsinki, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 2007. Eva Lille. "Löytöretkiä Viroon."[2] – Tuglas-seuran jäsenlehti 2007, nr. 3. "Eva Lille". Estofilia. Tallinn: Soome suursaatkond. 2018. Vaadatud 04.05.2018.
Peeter Ruubel

Peeter Ruubel (1. oktoober 1885 Kaarli vald – 24. detsember 1957) oli Eesti advokaat. 1911 lõpetas ta Moskva ülikooli õigusteaduskonna. 1912–1914 ja uuesti aastast 1919 oli ta Tallinnas advokaat. 1915–1918 oli ta Peterburis sõjaväeametnik. Ta oli ka välisministeeriumi juriskonsult ja osales mitmel rahvusvahelisel konverentsil, näiteks 1922. aasta Haagi konverentsil. Ta oli Noor-Eesti liige. Ta oli Asutava Kogu liige. https://web.archive.org/web/20131017011554/http://www.nlib.ee/html/expo/p90/p1/liikmed_ak19-20.html (vaadatud 05.02.2016) Eesti biograafiline leksikon. Tartu: Loodus, 1926–1929, lk 441.
Lõhkeaine

Lõhkeainetel on järgmised omadused: Keemiline või energeetiline ebastabiilsus Süütamine tekitab aine laienemise, millele järgneb soojuse eraldumine ning suured muutused rõhus (ja tüüpiliselt välgatus või vali heli), mida nimetatakse plahvatuseks. Lõhkeaineid klassifitseeritakse nõrkadeks või tugevateks lõhkeaineteks vastavalt nende dekompositsiooni (lagunemise) näidule: nõrgad lõhkeained põlevad kiiresti (või deflageeruvad), samas tugevad detoneeruvad. Täpset erinevust nõrkade ja tugevate lõhkeainete vahel on raske leida, kuna ei ole võimalik täpselt jälgida, ega mõõta dekompositsiatsiooni. Keemiline dekompositsioon võib võtta aega aastaid, kuid, päevi, või sekundi murdosa. On kaks dekompositsioonivormi – deflagratsioon ja detonatsioon. Detonatsiooni kasutatakse plahvatusfenomeni seletamiseks, kus dekompositsiooni põhjustab plahvatusjõud. Plahvatusjõud suudab levida läbi tugeva lõhkeaine suurtel kiirustel, tavaliselt tuhandeid meetreid sekundis. Nõrgas lõhkeaines põhjustab dekompositsiooni leek, mis liigub läbi aine aeglasemalt. Suurtes kogustes detoneeruvad ka peaaegu kõik nõrgemad lõhkeained. Must püssirohi: kaaliumnitraat, puusüsi ja väävel. Välgupulber: metallipulber (tavaliselt alumiinium või magneesium) ning tugev oksüdeerija (nagu kaaliumkloraat või -perkloraat) Ammonaal: ammooniumnitraat ja alumiiniumipulber Armstrongi segu: kaaliumkloraat ja punane fosfor. See on väga tundlik segu, mis on peamiselt tugev lõhkeaine. Väävliga on võimalik asendada mõned või kõik fosforid, et vähendada tundlikkust. ANFO: ammooniumnitraadi ja kütuseõli segu Nitroglütseriin: väga ebastabiilne ja tundlik vedelik, tuntud kui dünamiit, kui segatud koos saepuruga, ränikivi pulbriga või tavaliselt diatomiitkivimiga, mis töötavad kui stabilisaatorid. Atsetoonperoksiid: väga ebastabiilne valge orgaaniline peroksiid TNT (trotüül ehk trinitrotolueen): kollased mittetundlikud kristallid, mida saab sulatada ja vormi valada ilma detonatsioonita. Nitrotselluloos: Nitreeritud polümeer, mis saab olla tugev või nõrk lõhkeaine, olenevalt nitratsiooni tasemest ja konditsioonidest. RDX (Tsüklometüleentrinitramiin), PETN (Pentaerütrittetranitraat), HMX (tsüklotetrametüleentetranitramiin): väga tugevad lõhkeained, mida saab kasutada ka plastiliste lõhkeainetena. C-4 (Kompositsioon-4): RDX plastiline lõhkeaine, tehtud plastiliseks, et see oleks kleepuv ning sepistatav. Brisantlõhkeaine, tüüp A, B, C, D ja E Perforsaatorlaeng Heksoliit/(heksotool) Lõhkeaine brisantsus Lõhkeaine tundlikkus Lõhkeaine töövõime
Tuomo Niemelä

Tuomo Niemelä (sündinud 1940) on Soome mükoloog. Ta on ladinakeelse nime pannud näiteks haava-tuletaelikule (Phellinus populicola). Mitu tema seeneraamatut on tõlgitud ka eesti keelde: Perti Salo, Tuomo Niemelä, Ulla Salo. Põhjala seeneraamat. Sinisukk, 2007; Torikseened Soomes ja Eestis. Tartu: Eesti Loodusfoto, 2008
Hea (album)

"Hea" on ansambli Justament 2015. aasta album. Album anti välja ansambli 35. sünnipäevaks. "Pole olemas halba" (Toomas Lunge / Inga Lunge) "Nädalavahetus" (Viktor Vassiljev / I.Lunge) "Tahan öelda nii" (V. Vassiljev / I. Lunge) ":) (ja kõik naeratavad veel)" (V. Vassiljev / I. Lunge) "Taevas" (T. Lunge / Leelo Tungal) "Anna kannatust" (V. Vassiljev / I. Lunge) "Mänguväljak" (T. Lunge / I. Lunge) "Hääletan" (Indrek Kalda / Jüri Leesment) "Valss Iirimaale" (V. Vassiljev / I. Lunge) "Vanale Vasjale" (T. Lunge / I. Lunge) "Tuletorn" (T. Lunge / I. Lunge) "Päevalill" (T. Lunge / I. Lunge) "Maailmaparandaja" (T. Lunge / I. Lunge) "Kohtumine" (Jaan Elgula / Maian Kärmas)
Troilus luridus

Troilus luridus on ka Eestis leiduv kilplutiklaste sugukonda kuuluv putukaliik. Erinevalt enamikust selle sugukonna umbes 5000 liigist, kes on herbivoorid, on Troilus luridus loomtoiduline. Troilus luridus on vaegmoondega putukas. Emane lutikas muneb oma vaadikujulised munad korrapärase mustriga ümber männiokaste ja väikeste okste mai lõpus ja juuni alguses. Korraga munetakse umbes 20 muna, kuid mitmesse kohta, nii et kokku muneb üks emane umbes 200 muna. Aastas areneb vaid üks generatsioon. 1. arengujärgu vastsed on palju ümaramad kui valmikud. Nende pea ja rindmik on must, tagakehal ja külgedel on sama värvi laigud, mis on ümbritsetud punase ja kreemja värvusega. Järgmiste arengujärgu vastsete pea ja rindmik on juba selgelt rohelise metalse läikega ja neid esineb kahes värvitoonis – punane ja kreemjas. Valmikud on rohekaspruunid, 10–12 mm pikkused. Nende tundlate eelviimane segment on oranž või kollane nagu ka laigud keha külgedel. Valmikute eesselja ja tiibade vahele jääva kolmnurkse kilbikese (scutellum) tipp ei ole kollane. Jalad on neil pruunid. Troilus luridus elab nii heitlehistel kui ka okaspuudel, talvitub valmikuna samblas või puukoore pragudes. 1. vastsestaadiumis järglased imevad taimemahla, edaspidi toituvad juba putukatest. Vastsed toituvad näiteks sirelaste (Syrphidae) ja poilaste (Chrysomelidae) vastsetest. Valmikud toituvad erinevatest mardikalistest (Coleoptera), liblikalistest (Lepidoptera) ja nende röövikutest. Toitumine toimub eriliste pistmis-imemistüüpi suistega, mis on moondunud nokaks. Lühike, paks nokk torgatakse läbi putuka kattekudede ja imetakse nende kehavedelikku. Putukad, keda nad vaid torkavad, kuid kellest ei toitu, ikkagi hukkuvad. The Shield Bugs. Kasutatud 05.02.2016 Bronze Shieldbug. Kasutatud 05.02.2016 Troilus luridus. Kasutatud 05.02.2016 Nolte (1940). Contributions to the Biology and Morphology of T. luridus. Tharandter forstliches Jahrbuch, Vol 91,pp. 202-216.[alaline kõdulink] Kasutatud 05.02.2016 Troilus luridus andmebaasis eElurikkus Lutikalised Zooloogia ja Botaanika Instituudi veebilehel British Bugs Bronze Shieldbug
Aleksandr Puškini mälestusmärk

Aleksandr Puškini mälestusmärk on mitmes maailma asulas, sh Eestis: Aleksandr Puškini mälestusmärk (Narva) Aleksandr Puškini mälestusmärk (Sillamäe) ...
Odra

Odra jõgi ehk Oderi jõgi (tšehhi ja poola keeles Odra, saksa keeles Oder, antiikaja ladina keeles Viadua, Viadrus, keskaja ladina keeles Odera, Oddera) on jõgi Kesk-Euroopas. Jõe pikkus on 854 km, sellest 112 Tšehhis ja 742 Poolas. Viimasest 187 kilomeetrit on Poola-Saksamaa piir. Odra on Visla järel Poola suurim jõgi. Valgla pindala on 118 861 km², millest 106 056 km² (89%) on Poolas, 7217 km² (6%) Tšehhis ja 5587 km² (5%) Saksamaal. Odra voolab läbi Sileesia, Opole, Alam-Sileesia, Lubuszi ja Lääne-Pomorze. Alamjooksul piirneb jõgi Brandenburgi ja Mecklenburg-Vorpommerni liidumaaga. Suurimad linnad Odra ääres on Ostrava, Wrocław, Frankfurt Oderi ääres ja Szczecin. Ta suubub Läänemerre Szczecini laguuni, moodustades kolmeharulise delta. Delta saared on Usedom ja Wolini saar. Kanalid ühendavad Odrat Haveli, Spree, Visla ja Kłodnicaga. Odra on suuremas osas laevatatav, kuni Kozle linna ja Gliwicki kanalini. Laevatatavuse huvides on ülemjooksu süvendatud ja kanaliks muudetud. https://encyklopedia.pwn.pl/haslo/Odra;3949992.html "Poolas ja Saksamaal on Oderi jõgi täis surnud kalu" ERR, 13. august 2022
Joe Alaskey

Joseph Francis Alaskey III (17. aprill 1952 – 3. veebruar 2016) oli Ameerika näitleja. Ta sai noorema publiku hulgas tuntuks Bugs Bunny seriaalis "Looney Tunes".
Põhjagermaani keeled

Põhjagermaani keeled ehk skandinaavia keeled on läänegermaani keelte ja väljasurnud idagermaani keelte kõrval üks kolmest germaani keelte harust. Neid kõneldakse Taanis, Norras, Rootsis, Soomes, Fääri saartel, Islandil ja mingil määral Gröönimaal, samuti immigrantide seas Põhja-Ameerikas ja Austraalias. Keeltegruppi on mõnikord nimetatud ka Põhjamaade keelteks, see on otsetõlge levinud terminist, mida kasutavad Taani, Rootsi ja Norra õpetlased. Skandinaavias kasutatakse terminit "Skandinaavia keeled" ka viidates vastastikku mõistetavatele keeltele kolmes Skandinaavia riigis. Skandinaavia mõiste kasutamine tõusis 18. sajandil varajase keelelise ja kultuurilise skandinavismi liikumise tulemusel, viidates inimestele, kultuuridele ja keeltele kolmes Skandinaavia riigis ning rõhutades oma ühist päritolu. Mõistet "põhjagermaani keeled" kasutatakse geneetilises keeleteaduses, samas kui mõiste "skandinaavia keeled" esineb kaasaegse standardkeele õpingutes ja Skandinaavia murretes. Umbes 20 miljonile inimesele Põhjamaades on skandinaavia keeled emakeelteks, kaasa arvatud Rootsi vähemused Soomes. Keeli, mis kuuluvad põhjagermaani keelepuusse, räägitakse mõningal määral Gröönimaal ning immigrantide gruppide poolt peamiselt Põhja-Ameerikas ja Austraalias. Germaani keeled jagatakse tavaliselt kolme gruppi: lääne-, ida- ja põhjagermaani keeled. Väheste tõenditega ruunides pealiskirjadest on raske täpset sugulust kindlaks teha, need jäid vastastikku mõistetavaks terve Rahvarände perioodi kestel, nii et mõningaid eraldiseisvaid erinevusi on raske liigitada. Murded, mis on tunnuste poolest määratud põhjakeelte gruppi, moodustusid alggermaani keelest hilisel eelrooma rauaajal. Alates aastast 200 on põhjagermaani haru kõnelejad muutunud eristatavaks teistest germaani keelte kõnelejatest. Selle haru lahknemisest annavad tunnistust ruunikirjad. Kõik põhjagermaani keeled pärinevad muinaspõhja keelest. Nad jagunevad kaheks keelerühmaks: Lääneskandinaavia keeled Islandi keel Fääri keel Norni keel (väljasurnud) Norra keel Trøndersk (Trøndelagi murre) Østlandsk (idamurre) Midlandsk (keskmurre) Vestlandsk (läänemurre) Nordlandsk (põhjamurre) Sørlandsk (lõunamurre) Idaskandinaavia keeled Taani keel Saare taani keel Ida-Taani keel Jüütimaa keel Rootsi keel Sveamål (svea murre – Svealand) Norrländska mål (põhjamurre – Norrland) Götamål (göta murre – Götaland) Östsvenska mål (idamurre – Soome) Sydsvenska mål (lõunamurre – Blekinge, Halland, Skåne) Gutni (Ojamaa) Läänegermaani keeled
Uno Veenre

Uno Veenre (24. märts 1920 Tartu – 12. september 2016) oli eesti orkestrijuht ja helilooja. Ta õppis Tallinna Riiklikus Konservatooriumis 1942–1943 kontrabassi, 1947–1948 koorijuhtimist ja 1952–1953 kompositsiooni. Noore muusikuna lõi ta kaasa mitmes leviansamblis, näiteks 1941 mängis kontrabassi kohvikus Drei Hanseaten. 1958–1967 töötas ta Eesti Raadios muusikasaadete toimetajana. 1968–1971 oli ta Kunstilise Isetegevuse Maja direktor. 1960–2000 oli ta üleriigilistel rahvatantsu- ja rahvamuusikapidudel rahvamuusikaorkestrite üldjuht. Uno Veenre on salvestanud Eesti Raadiole üle 200 pala, nii rahvamuusika seadeid kui ka autorite rahvatoonis lugusid. Tema juhatatud ansamblitega on esinenud paljud Eesti tippsolistid nagu Tiit Kuusik, Georg Ots ja Anu Kaal. Ta on kirjutanud soolo-, ansambli- ja koorilaule, originaalpalu rahvamuusika-, kammer- ja puhkpilliorkestritele, koostanud ja toimetanud laulikuid. Ta on kirjutanud peamiselt rahvamuusikaorkestritele mõeldud muusikat, näiteks "Kolme kandi lood", "Polka küla moodi". 2003 Eesti Rahvatantsu ja Rahvamuusika Seltsi aumärk 2007 Valgetähe IV klassi teenetemärk Eesti muusika biograafiline leksikon. 2. köide. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2008. Lk 515 Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). (vaadatud 05.02.2016) Eesti muusika biograafiline leksikon. 2. köide. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2008. Lk 515 Lahkus helilooja ja muusikajuht Uno Veenre
Evi Arujärv

Evi Arujärv (aastani 1989 Evi Papp; sündinud 28. novembril 1953 Kohtla-Järvel) on eesti muusikateadlane, -kriitik, esseist ja kolumnist. Ta on alates 2007. aastast Eesti Muusika Infokeskuse direktor. Evi Arujärv lõpetas 1974. aastal Tallinna Muusikakeskkooli muusikateooria (juhendaja Ene Pilliroog) ja 1982. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi muusikateaduse erialal (juhendaja Tiia Järg). Aastatel 1982–1987 töötas ta Tallinna Riiklikus Konservatooriumis lepingulise teadurina. Aastatel 1988–1992 oli Eesti Teaduste Akadeemia Ajaloo Instituudi aspirant. Aastatel 1992–1993 töötas ta ajakirjas Teater. Muusika. Kino toimetajana, aastatel 1995–2005 Postimehes muusikakriitikuna, aastatel 2003–2011 Sirbis (rubriik "Kergitab kulmu") ja aastatel 2006–2010 Päevalehes kolumnistina. Alates 2004. aastast on ta olnud Eesti Muusika Infokeskuses toimetaja. Alates 2007. aastast on ta Eesti Muusika Infokeskuse direktor. Eevi Arujärv on uurinud peamiselt eesti heliloomingut ning käsitlenud muusikaesteetika ja -semiootika probleeme, teinud raadiosaateid. Teatrikriitikuna on ta kirjutanud peamiselt ajakirjas Teater. Muusika. Kino. 1984 ajakirja Teater. Muusika. Kino aastapreemia 1987 ajakirja Teater. Muusika. Kino aastapreemia 1988 Eesti NSV muusika aastapreemia 1993 ajakirja Teater. Muusika. Kino aastapreemia 1996 ajakirja Teater. Muusika. Kino aastapreemia 1996 Eesti Kultuurkapitali helikunsti sihtkapitali aastapreemia (uute kvaliteetide loomine muusikapublitsistikas ja kontserdikriitikas) 1999 ajakirja Teater. Muusika. Kino aastapreemia 2000 Loomingu aastapreemia 2002 ajakirja Teater. Muusika. Kino aastapreemia 2003 Eesti Teatriliidu kriitikaauhind 2003 stipendium „Ela ja sära” 2004 Koosmeele auhind 2017 Eesti Muusikanõukogu muusikapreemia (hindamatu panus eesti nüüdismuusika mõtestamisel) 2023 Valgetähe V klassi teenetemärk Evi Arujärve abikaasa oli Vaapo Vaher. Eesti muusika biograafiline leksikon. 1. köide. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2007. Lk 48 "President annab tänavu 167 riiklikku teenetemärki". ERR. 6. veebruar 2023. Vaadatud 6. veebruar 2023. Eesti muusika biograafiline leksikon. 1. köide. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2007. Lk 48
Imbi Tarum

Imbi Tarum (sündinud 3. aprillil 1956 Tartus) on Eesti klavessinist ja pedagoog, Eesti klavessiiniõpetuse üks rajajaid. Aastal 1980 lõpetas ta cum laude Tallinna Riikliku Konservatooriumi. 1978–1992 oli ta Hortus Musicuse klavessinist. Aastast 1991 töötab ta EMTAs, kus on klavessiini- ja basso continuo mängu õpetaja. 2015 stipendium "Ela ja sära" 2016 Eesti Kultuurkapitali helikunsti sihtkapitali aastapreemia (suurepärane loominguline tegevus nii kodu- kui ka välismaal) Tema abikaasa on trompetist ja produtsent Raivo Tarum. Eesti muusika biograafiline leksikon. 2. köide. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2008. Lk 394 Eesti muusika biograafiline leksikon. 2. köide. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2008. Lk 394
Hans Kapp

Hans Kapp (19. juuni 1870 Suure-Jaani – 19. aprill 1938 Suure-Jaani) oli eesti köster, kooliõpetaja ja koorijuht. 1891–1938 oli ta segakoori Ilmatar koorijuht. Aastast 1894 oli ta Suure-Jaani kiriku köster-organist. 1894–1930 oli ta Suure-Jaani kihelkonnakooli õpetaja ja juhataja. Aastast 1894 korraldas ta Enge mõisa pargis Suure-Jaani kihelkonna muusikapäevi, kontserte ja teisi üritusi. Hansu isa oli koorijuht ja organist Joosep Kapp. Hansu poeg oli helilooja ja pedagoog Villem Kapp. Tema vennad olid helilooja Artur Kapp ja kirikuõpetaja Aleksander Kapp. Eesti muusika biograafiline leksikon. 1. köide. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2007. Lk 239–240 Eesti muusika biograafiline leksikon. 1. köide. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2007. Lk 239–240