laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Kõrksaar

Kõrksaar (ka Kõrgesaar, Kõrgessaare laid, Kõrksa) on 91 hektari suurune saar Pärnumaal Lääneranna vallas Saulepi küla territooriumil. Kõrksaar asub Tõstamaast 12 kilomeetrit läänes ja Sõmeri poolsaarest idas. Saarest umbes 700 meetrit itta jääb Rootsiklaid. Saar on pikliku kujuga ja madal. Saarel kasvavad valdavalt kadakad ja männid. Saar kuulub Pärnu lahe hoiuala koosseisu ja on looduskaitse all. Nõukogude ajal toimusid saarel Pärnu Noorte Tehnikute Maja korraldatud sõjalis-sportlikud poistelaagrid, nõukogude tingimustele kohandatud versioon skautlikust liikumisest. Seetõttu hüüti saart ka Poistesaareks. Veel nimetati saart Kõrglaiuks. 1990. aastatel toimusid saarel ka skautide ja gaidide suurlaagrid, millest teadaolevalt viimane[viide?] toimus 1996. aastal Sissisaare suurlaagri nime all. Saarel on osaliselt säilinud ka mõned laagriehitised: laagri köök, saun, kämpinguhooned. Saare tipus on alles vana hoone vundament. Saarele saab kas veesõidukiga või jalgsi mööda vana kitsast muuli. Muul on enamjaolt vee all. Suurem osa saarest on tänapäeval eraomandis. Saarel asub 2003. aastal valminud suvila. Kõrksaar Eesti looduse infosüsteemis, vaadatud 12. juulil 2019. Kõrksaar Eesti looduse infosüsteemis Fotod: privaatne Kõrksaare suvila, kuhu pääseb vaid paadi või märja jalaga. Kodustiil.ee 18. august 2017. Poiste klubi. Suvelaager Kõrksaarel. Eesti Rahvusringhääling, 1970.
Dorotea

Dorotea (lõunasaami keeles Kraapohke) on tiheasustusega paikkond Rootsis Västerbotteni läänis, Dorotea valla keskus. Asula on saanud nime 1799. aastal Rootsi kuninganna Frederica Dorothea Wilhelmina (1781–1826) järgi. Statistical localities 2020 Statistical localities 2020
Nikolai Helk

Nikolai Helk (kuni 1922 Nikolai Tšistjakov; 25. jaanuar 1886 Laiuse Kirikuküla – 14. mai 1941 Tallinn (teistel andmetel 14. oktoober 1941) oli Eesti sõjaväelane (kindralmajor) ja jurist. Nikolai Helk sündis Tartumaal (praegu Jõgevamaa) Laiuse kihelkonnas Laiuse vallas (praegu Jõgeva vald) Kirikukülas (praegu Laiusevälja) kohaliku Laiuse Jumalaema Sündimise õigeusu koguduse köstri Nikolai Tšistjakovi peres. 1897–1908 õppis Riia Vaimulikus Koolis ja Seminaris. Seejärel õppis õigusteadust Varssavi ülikoolis, mille lõpetas 1913. 1916. aasta 3. mail astus Aleksandri sõjakooli, mille lõpetas sama aasta 1. oktoobril lipnikuna. Varssavi Ülikooli lõpetamise järel asus ta teenistusse kohtuametniku kandidaadina Varssavi kohtupalatisse. 1914. aastast alates töötas Moskva kohtupalatis. Pärast sõjakooli lõpetamist 1916. aastal oli aasta aega Vene sõjaväes, 62. polgu ja seejärel 183. tagavara-jalaväepolgu nooremohvitser ja polgukohtu asjaajaja. Pärast punaste võimuletulekut töötas varustuse ja toitluse alal 1921. aastani, mil tuli Eestisse. 20. aprillist 1921 töötas 4. jaoskonna sõjaväekohtu uurijana ning nimetati 1. novembril Sõjaringkonnakohtu alaliseks liikmeks. Sama aasta 18. detsembril muutis enda perekonnanime Helk'iks (varem oli tal venepärane perekonnanimi Tšistjakov). Oli järgnenud aastatel kommunistide protsesside eesistuja. Karistas 1. detsembri 1924. aasta mässu korraldajaid. 1924 leitnant, 1925 kapten, 1928 major, 1933 kolonelleitnant. 28. veebruarist 1935 sai Sõjaringkonnakohtu (alates 1938 Sõjaväe Kõrgem Kohus) esimeheks, mõistis kohut vapside üle 1935.–1936. aastal, sai 1. märtsil 1937 kindralmajoriks. Eesti okupeerimisel vallandati ta 15. september 1940 ametist ja arreteeriti kaks päeva hiljem. Balti Sõjaväeringkonna sõjatribunal mõistis ta 7. aprillil 1941 § 58-4 ja § 58-13 alusel surma. Esitas kassatsioonikaebuse, mis 12. mail 1941 lükati tagasi. Ta lasti maha 1941. aasta 14. mail Tallinnas, teistel andmetel hukati ta alles 14. oktoobril 1941. Tema matmispaik on teadmata. 1914. aastal abiellus Tatjana Daniloviga, neil oli kaks poega: Jüri (sündinud 1918) ja Nikolai (sündinud 1924). Helk oli Konstantin Pätsi venna Nikolai naisevend (see asjaolu võis kiirendada Helgi kiiret tõusu auastmeredelil). Isiksusena oli ta ühelt poolt kohusetundlik, täpne, asjatundlik ja järjekindel, kuid samas ka edev ja auahne. Suutis säilitada külma rahu ja selget pilku tööülesannete täitmisel. Temas oli väga tugevasti juurdunud juristieetika.[viide?] Läti Karutapja ordeni III järk, 1925 Kotkaristi III klassi teenetemärk, 1935 Kotkaristi II klassi teenetemärk, 1939 Raudsepp, Anu. Riia Vaimulik Seminar 1846-1918. Eesti Kirjandusmuuseum, Tartu 1998. http://www.ra.ee/dgs/browser.php?tid=68&iid=110700242468&img=era0031_005_0000378_00022_t.jpg&tbn=1&pgn=2&prc=30&ctr=0&dgr=0&lst=2&hash=121f5674b73dd5e73fc47b2376fc352d 1130. Vabariigi Presidendi käskkiri nr. 69., Riigi Teataja, nr. 112, 25 august 1940 Nikolai Helgi foto ja biograafilised andmed lehel generals.dk Ohvitseride andmekogu
Amasoonia

Amasoonia ehk Amazonase madalik on madalik Lõuna-Ameerika põhjaosas; kõige suurem madalik maailmas (pindala üle 6,9 miljonit km²). Madalik paikneb Andidest kuni Atlandi ookeani rannikuni, piirneb Guajaana mägismaaga põhjas ja Brasiilia mägismaaga lõunas. Madalikul asuvad Amazonase jõgikond ja troopilised vihmametsad moodustavad keevalise elustikuga kohati eluohtliku koosluse. Amasoonias on kirjeldatud 427 imetajaliiki, kellest 173 on endeemsed. Suurima imetajate rühma moodustavad käsitiivalised, keda on kirjeldatud 158 liiki. Närilisi on 110 liiki, kellest suurim on rohkem kui meetri pikkuseks kasvav kapibaara. Piirkonnas leidub vähemalt 15 perekonda ja 81 liiki kuuluvaid primaate, kellest üks sugukond (saakilased, Pitheciidae), kolm perekonda (20% maailmas leiduvaist) ja 69 liiki on endeemsed. Madusid on kirjeldatud 196 liiki, neist 82 on endeemsed, ja sisalikke 138 liiki, kellest 111 on endeemsed. 406 konnast on tervelt 348 (85%) endeemsed. Linnuliike on umbes 1300, kellest viiendik, ehk 260 liiki, on endeemsed. Amasoonias leidub maailma liigirikkaim mageveekalastik. Liike on kirjeldatud umbes 3000 (30% maailma mageveeliikide koguarvust), kuid neid võib oletuslikult kokku leiduda isegi kuni 9000. Puuliike, mida Amasoonias on ühel hektaril loendatud kuni 300, võib terves piirkonnas oletuslikult kasvada kuni 30 000. Hemming, John. 2009. Tree of Rivers: The Story of the Amazon. lk. 329. New York: Thames & Hudson. Hemming 2009: 335–337. Hemming 2009: 331. Hemming 2009: 339. "Amasoonia vihmametsast tulid välja mõistatuslikud muistsed linnad" ERR Novaator, 1. juuni 2022
Mihklipäev

Mihklipäev on peaingel Miikaeli nimepäev, mida tähistatakse 29. septembril. Maausulistel on sama päev tähistatud nimetusega kasupäev. Katoliku kirikus on 29. septembril kirikupüha, pühade peainglite Miikaeli, Gabrieli ja Raafaeli püha. Anglikaani kirikus on sel päeval püha Miikaeli ja kõikide inglite püha. Püha Miikaeli kultus sai alguse 4. sajandil idakirikus ning jõudis läänekirikusse 5. sajandiks, mil tema püha hakati tähistama 29. septembril. Keskajal oli mihklipäev suur usupüha. Paljudes Euroopa maades langes see lõikuse ajale. Tekkisid mihklipäevaga seotud rahvatraditsioonid. Eesti rahvakalendris tähistati mihklipäeva 29. septembril Juliuse kalendri järgi, millele Gregoriuse kalendris praegu vastab 12. oktoober. Mihklipäev lõpetas jüripäevaga alanud suvepoolaasta. Selleks päevaks pidid välistööd olema lõpetatud. Mihklipäeval tapeti lammas, mille juurde öeldi: "Igal oinal oma mihklipäev". Pruuliti õlut, toidulaud oli rikkalik. Söödi sülti, klimpide ja aedviljaga lihasuppi, keedetud liha ja verikäkke – kõik lambast. Mõnel pool tapeti ka kodulinde. Küpsetati rukki-, odra- ja nisuleiba, sepikut, saia ja kooke, samuti naerist ja kaalikaid. Lõikuspüha ja välistööde lõpu kõrval pühitseti ka suvilistega lepingute lõpetamist ning mõisast vabastati teovaimud. Käidi kõrtsis ja mihklilaadal. Karjased tegid koos mihklituld, sellel küpsetati kaasavõetud kaalikaid ja kartuleid. Tartu- ja Võrumaal ajasid nad valget oinast või kodukitse kolm korda ümber kivi, et lumi rutem maha tuleks. Karja koju tulles vaadati, kas loomadel on kõrsi suus – see tähendas talvist toidupuudust. Pärast mihklipäeva karja eriti välja ei aetud, kui veel aetigi, siis kariloomad ilma kelladeta ja karjane karjasesarveta. Usuti, et mihklipäevast on hundil luba loomi murda, ega jäetud loomi ööseks välja. Kuuvalge ja päikesepaiste mihklipäeval tähendasid, et loomasöödast puudust ei tule. Pärast mihklipäeva elustus taas küla seltskondlik elu, mis oli jaanipäevajärgsel kibedal tööajal soiku jäänud. Algas pulmapidude kõrghooaeg, mis kestis jaanuari alguseni. Inglismaal ja Walesis oli mihklipäev (Michaelmas) üks aastaaja vahetuse, maksude tasumise ning sulaste ja teenijate palkamise päevadest (quarter day). Inglismaal söödi mihklipäeval hane: see pidi järgneval aastal päästma rahahädast. Iiri kalendris oli mihklipäev (Michaelmas) üks aastaaegade vahetuse ja maksude tasumise päevadest (quarter day). Iirimaal tähendas mihklipäevakoogi sisse peidetud sõrmuse leidmine peatset abiellumist. Oxfordi ja Cambridge'i ülikoolis nimetatakse mihklipäeva paiku algavat kaheksanädalast õppetööperioodi mihklipäeva järgi Michaelmas term. ERK, Mihklipäev, folklore.ee BERTA, Mihklipäev, folklore.ee Mihklipäevast Eesti rahvakalendri tähtpäevade andmebaasis Berta Mihklipäev ehk kasupäev
Metsmaasikas

Metsmaasikas (Fragaria vesca) on roosõieliste sugukonda maasika perekonda kuuluv mitmeaastaste rohttaimede liik. Metsmaasikas on 5–20 cm kõrgune. Juurmised lehed on kolmetised ja asuvad pikkadel karvastel leherootsudel. Õied on valget värvi, kuni 17 mm läbimõõduga ja asuvad väheseõielises õisikus. Õieraod on siidiläikeliselt liduskarvased. Tupplehed on tagasi käändunud ja ei ümbritse marja. Metsmaasika viljad ei ole marjad, vaid koguviljad, mida nimetatakse maasikateks. Need on kirgaspunased, munajad kuni peaaegu kerajad, pinnal asetsevate seemnistega ja aromaatsed. Paljuneb pikkade sõlmedest juurduvate võsunditega ja seemnetega. Metsmaasikas õitseb mai lõpul ja juunis. Viljad valmivad juunis. Metsmaasikas annab hübriide nii aedmaasika kui ka muulukaga. Kõik maasikaliigid on kromosoomiarvuga, mis põhineb haploidsel 7 kromosoomil. Metsmaasikas on diploidne: sel on kaks kromosoomikomplekti kokku 14 kromosoomiga. 2010. aastal sekveneeriti metsmaasika genoom. Metsmaasikas on levinud Euroopas ja Kesk-Aasias. Ta kasvab kuivadel puisniitudel, loodudel, raiesmikel, teeservadel, põllupeenardel. Levila põhjaosas, sealhulgas Eestis, eelistab ta kuivi päikesepaistelisi kohti ega talu varju. Seevastu levila lõunaosas eelistab ta kasvada varjus, sest päike on seal tema jaoks liiga ere. Metsmaasikas talub kerget tulekahju ja taastub pärast põlengut kiiresti. Metsmaasikas lehti söövad meeleldi sõralised, näiteks hirved ja põdrad. Maasikamarju söövad väga mitmesugused elukad alates tigudest ja herilastest kuni lindude ja karudeni. Linnud aitavad ühtlasti maasikaseemneid levitada: pärast lindude soolestiku läbimist lähevad seemned kenasti kasvama. Arheoloogiliste väljakaevamiste andmetel on inimesed metsmaasikaid söönud juba kiviajal. Kultiveerima hakati metsmaasikat antiikaja Pärsias. Hiljem levisid maasikaseemned Siiditeed mööda nii itta kui läände. 18. sajandi keskpaiku aretati virgiinia ja tšiili maasikast aedmaasikas (Fragaria × ananassa), mis hakkas metsmaasikat põlluviljana välja tõrjuma, sest aedmaasika viljad olid märksa suuremad. Metsmaasikas on Eesti üks väärtuslikemaid marjataimi. Kirgaspunased, aromaatsed ja maitsvad marjad sisaldavad suurel hulgal inimorganismile vajalikke aineid ja vitamiine: neis on suhkruid 3,6–6,4%, happeid 1,4% (peamiselt sidrunhapet), mineraalainetest kaltsiumi (rohkem kui lihas), rauda (marjadest kõige enam), fosforit, eeterlikke õlisid, pektiini, parkaineid jm. C-vitamiini keskmine sisaldus on 51,0 mg 100 g metsmaasikate kohta. Maasikas on hinnatud lauamari (toorelt söömise mari), aga väga sobiv ka hoidiste, eriti toorhoidiste valmistamiseks. Kompoti valmistamiseks metsmaasikas aga ei sobi, sest seemnistest eralduv fragariamiin muudab kompotivedeliku mõrkjaks. Metsmaasikat kasutatakse ka ravimtaimena. Kasutatakse põhiliselt kuivatatud vilju, harvem õisi. Šulajev, V., Sargent, D. J. et al, 2010. The genome of woodland strawberry (Fragaria vesca)". Nature Genetics. doi:10.1038/ng.740. [1] Polli keemialabori andmed, määratud aastatel 1966-1972. Metsmaasikas andmebaasis eElurikkus
Kiltmaa

Kiltmaa ehk kõrgtasandik ehk kõrglava on suure pindalaga tasane ala, mis tavaliselt paikneb kõrgusel üle 500 meetri merepinnast. Kiltmaad tekivad seal, kus mäestikud on kulunud või tasane maapind on kerkinud. Vahel tekivad kiltmaad ka laavaplatool. Kiltmaa on näiteks Tiibeti kiltmaa. Lavamaa Lavamaade loend Mägismaa
Troopika (täpsustus)

Troopika võib tähendada: Troopika, piirkond pöörijoone vahel ja läheduses Troopikavööde ehk troopline kliimavööde, üks Alissovi kliimaklassifikatsiooni põhivöötmetest Palavvöö, soojusvöö, mille piirideks on kõige soojema kuu samatemperatuurijooned +20°C Troopiline taimkate
Norra troonipärimisjärjekord

Norra troonipärimisjärjekord on nimekiri inimestest, kellel on õigus Norra kuningriigi troonile juhul, kui eelnev inimene peaks surema. Praegu on troonipärimisjärjekorras esimesel kohal kroonprints Haakon, kes saab Norra kuningaks, kui praegune kuningas sureb. Alates 1990. aastast, mil muudeti Norra konstitutsiooni, kehtib Norras võrdne ehk absoluutne primogenituur, mis tähendab, et vanim laps, sõltumata soost, on troonipärimisjärjekorras eelispositsioonil. Muudatus pole tagasiulatuv, mistõttu esimene inimene, kelle kohta see kehtib, on printsess Ingrid Alexandra. Konstitutsioonimuudatuse tõttu on tema eespool oma nooremast vennast, kuid tema isa Haakon on jätkuvalt nimekirjas oma vanemast õest, printsess Märtha Louisest eespool. Norra konstitutsiooni järgi on alates 1990. aastast troonipärimisjärjekorras olemise õigus kuninga või kuninganna ametlikust seaduslikust abielust sündinud lastel, või nende järglastel nii, et (valitsevale monarhile) lähima liini vanemad lapsed on eelisseisus kaugemate ja nooremate ees. 1. kroonprints Haakon (s. 1973), kuningas Haraldi poeg 2. Printsess Ingrid Alexandra (s. 2004), kroonprints Haakoni esimene laps 3. Prints Sverre Magnus (s. 2005), kroonprints Haakoni teine laps 4. Printsess Märtha Louise (s. 1971), kuningas Haraldi tütar. 5. Maud Angelica Behn (s. 2003), printsess Märtha Louise vanem tütar 6. Leah Isadora Behn (s. 2005), printsess Märtha Louise teine tütar 7. Emma Tallulah Behn (s. 2008), printsess Märtha Louise kolmas tütar
P-51 Mustang

P-51 Mustang oli Ameerika Ühendriikides firmas North American Aviation loodud ühe kolbmootoriga ühekohaline monoplaan-hävituslennuk. Kokku ehitati 15 875 P-51 lennukit. Mustangi loetakse teise maailmasõja üheks täiuslikumaks propeller-hävituslennukiks. Hävitaja oli kasutusel aastatel 1942–1957. P-51 kasutuselevõtt lahendas edukalt Saksamaad pommitavate liitlasvägede pommituslennukite kaitsmise probleemi. Mustangist kiiremad hävituslennukid ilmusid alles päris sõja lõpus. Suurbritannia õhujõudude (RAF) hankekomisjon USA-s soovis, et North American Aviationi lennukitehas hakkaks Suurbritannia jaoks ehitama hävituslennukeid P-40 Kittyhawk, mis polnud juba sel ajal just kõige paremad lennukid. Tehase peakonstruktor lubas ehitada hoopis kiiremini uue ja parema lennuki kui P-40, mille litsentsi alusel konveierile saamine võtnuks rohkemgi aega. RAF oli ettepanekuga nõus ja tellis kohe 320 lennukit. Uus lennuk projekteeriti ja sai valmis vähem kui poole aastaga. Lepingu sõlmimisest valmis lennukini kulus 102 päeva. Uuel lennukil, tüübinimega NA-73X oli jõuallikaks veel Allisoni mootor Allison V-1710. Britid suurendasid lennukite tellimuse arvu 620-ni. Lennuk sai nimeks Mustang, mille esmalend toimus 26. oktoobril 1940. Uuel lennukil oli esmakordselt kasutusel laminaarne tiivaprofiil. Kerealusesse jahutussüsteemi tunnel koos sellesse paigutatud mootori radiaatoriga moodustas omalaadse jahutusdüüsi, mis tekitas radiaatori õhutakistust kompenseeriva reaktiivtõuke. Kokkuvõttes oli Mustang märgatavalt kiirem kui P-40. Inglismaal Mustangile paigaldatud Merlini mootoriga proovilende teinud Rolls-Royce'i katselendur Ron Harker soovitas kõik tellitavad lennukid varustada Merlini mootoritega, sest P-51 lennuomadused olid Merlini mootoriga palju paremad. USA-s hakkas Merlini mootoreid litsentsi alusel valmistama firma Packard (Packard V-1650-7). Esimeste Suurbritanniale üle antud lennukite P-51 üheks puuduseks oli piiratud vaateväli kabiinist, sest ruleerimisel segas piloodi vaatevälja ettepoole lennuki kõrge ninaosa, mis oli järsu nurga all ülespoole suunatud. Vaatevälja segava karkassiga kabiin oli ajale jalgu jäänud, mistõttu britid sobitasid mitmele lennukile klaaspindade keskmise avaneva osa asemele Robert Malcolmi kujundatud tilgakujulise kupli, millel puudus segav raamistik. Sellest eeskujust lähtudes tehti USA tehastes järgmistele Mustangidele iseloomulik uus raamistikuvaba tilgakujuline lükandkuppel. Pikkus: 9,8 m Tiivaulatus: 11,3 m Kõrgus: 4,2 m Mootor: 1 Packard V-1650-7, 12-silindriline vedelikjahutusega V-mootor, 1650 hj Suurim kiirus: 703 km/h (7600 m kõrgusel) Reisikiirus: 523 km/h (3050 m kõrgusel) Lennulagi: 12 500 m Tühikaal: 3450 kg Lennukaal: 5260 kg Relvastus: 6 kuulipildujat 50-Browning MG53-2 ja kuni 900 kg pomme
Teise maailmasõja lennuässade loend

Teise maailmasõja lennuässad olid hävituslendurid, kes tulistasid alla kõige rohkem vaenlase lennukeid.
Kohort

Kohort (ladina cohors) oli Vanas-Roomas osa leegionist. Keisririigi ajal jaotati leegion 10 kohordiks. Esimeses kohordis oli 1105 jalaväelast ja 132 ratsanikku, igas ülejäänus 550 jalameest ja 66 ratsanikku. Kohort omakorda koosnes 5 tsentuuriast. Leegionis oli seega 50 tsentuuriat (6095 jalameest ja 726 ratsanikku), lisaks kuulus sellesse kergerelvastuses abivägesid. Leegion oli varustatud 10 onageri, 55 viskemasina ja muude vajalike masinatega ning iga liiki sõjamaterjaliga. Leegionil olid oma relvatöökojad.
Ülo Jõgi

Ülo Jõgi (12. märts 1921 Tallinn – 14. mai 2007 Tallinn) oli eesti sõjaväelane ja luuraja, üks Erna salga liikmetest. Ülo Jõgi lõpetas aastal 1940 Jakob Westholmi gümnaasiumi ja astus Tallinna Tehnikaülikooli. 1940. aasta märtsis põgenes ta kolme kaaslasega suuskadel üle jää Soome, et osaleda Talvesõjas. Sökö saarel omandas raadiotelegrafisti oskused ja kutse. 1940 võitles Norra armees Saksamaa okupatsiooni vastu. Juulis 1941 saadeti ta koos Erna salgaga langevarjuritena Eestisse, kus nad saatsid luurajatena teateid Soome. Saksa okupatsiooni ajal töötas Ülo Jõgi õpingute kõrvalt Tallinna raekojas. Ta põgenes märtsis 1943 koos abikaasaga mobilisatsiooni eest Soome, kus astus vabatahtlikuna Soome sõjaväkke. Juulis 1944 naasis radistina Eestisse. Peagi alanud uue Nõukogude okupatsiooni tõttu tagasisõiduvõimalust enam polnud. Ta arreteeriti 11. detsembril 1944 süüdistatuna spioneerimises Inglismaa kasuks ja kaks aastat hiljem määrati sunnitööle Siberisse. Vangistuskohtadena tuli olla Uhtas ja Intas. Abiellus Aili Jürgensoniga. 1971. aastal pöördus Ülo Jõgi tagasi Eestisse. Kuna perel ei lubatud elada Tallinnas, rajasid nad kodu Keilasse ning olid aastaid laskespordi eestvedajad. Nende poeg Ilmar Jõgi on Eesti Põlevkivi juhatuse esimees. Pärast Eesti taasiseseisvumist osales Erna seltsi töös. Oli Erna seltsi aupresident. 1990 "Erna" grupi sünd ja selle tegevus 1941. aastal // Akadeemia nr.9 1990 1995 Kas nad olid bandiidid? : [eestlastest vabatahtlikud Soome sõjaväes Talvesõja ja sellele järgneval ajal], Stockholm : Välis-Eesti & EMP 1996 Ernan tarina : Suomen tiedustelujoukko Virossa Toisen maailmansodan vuosina, ISBN 951-9440-50-X 1996 "Erna" legendid ja tegelikkus : [eestlastest vabatahtlikud Soome sõjaväes], ISBN 9985-9067-4-8 2003 Erna organisatsiooni sünd ja selle tegevus 1941. aastal // Kaitse Kodu, nr 4 2003 2006 "Erna" legendid ja tegelikkus, 2. trükk 1997 – Kotkaristi III klassi teenetemärk 1997 – Keila kultuuripreemia (sõjaajaloolise raamatu ""Erna" legendid ja tegelikkus" eest ning aastatepikkuse töö eest noorte lasketreenerina Keilas) 2006 – valiti Eesti Laskurliidu auliikmeks Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). Biograafia ESBL-is 15. mai 2007, 12:07, Alo Raun, Suri Erna salga liige Ülo Jõgi, postimees.ee 21.05.2007, 00:00, HoIger Roonemaa, Erna salga liige Ülo Jõgi saadeti viimsele teekonnale, delfi.ee Mart Laar: Ülo Jõgi: Erna võitles Eesti eest! @ 23. august 2007 Maaleht
Tribal Wars

"Tribal Wars" on Saksamaa ettevõtte InnoGames GmbH loodud veebipõhine rolli- ja strateegiamäng. Mäng koosneb mitmest ruudustikul põhinevast maailmast, millest igaühel on erinevad mänguseaded. Ühe kasutajakontoga on võimalik mängida kõikides mängumaailmades. Mängu tegevus leiab aset keskajas. Iga mängija saab alguses endale küla, kus saab maju ehitada ja maavarade (puit, savi, raud) kogumisel vajaminevaid rajatisi paremaks arendada. Mängus on võimalik luua endale hõim ning pidada nendega sõdu või sõlmida liite ja vaherahu. 2007. aasta detsembri seisuga on mängus kasutusel 15 mängumaailma. Nendest 13 esimest on tavamaailmad, millest viimases kasutatakse "Tribal Warsi" versiooni 4.0. See sisaldab kõikide eelmiste maailmade võimalusi ja täiendavalt boonuskülasid, mis lisaks arenemisele annavad lisaboonuseid. Mahajäetud külasid asendavad barbarikülad, mis arenevad ja laienevad ise. Paladin saab nüüd sõdades võideldes relvi ja muud varustust leida. Boonuskülade boonused: 10% suurem puidu-, savi- VÕI rauatoodang; 10% kiirem kasarmu, talli või töökoja sõdurite treenimine; 10% rohkem elanikke; 3% suurem puidu-, savi- JA rauatoodang. Kuigi mänguraha eest saab osta teatud mugandavaid lisasid osta, ei anna need mängijale otsest eelist, sest erinevalt paljudest samalaadsetest mängudest ei ole tasuta versioon tugevalt piiratud. Koduleht Tribal Wars Plus
Kivim

Kivim on mineraalidest koosnev looduslik tahke kogum (erandina võib kivim olla ka orgaanikat sisaldav tahke kogum, näiteks kivisüsi). Kivimid ei pea olema tingimata kristallilisel kujul. Näiteks obsidiaanil ehk vulkaanilisel klaasil ei ole kristallstruktuuri. Kivimid koosnevad enamasti mitmest, harvemini ühest mineraalist. Tekkeviisi järgi jaotatakse kivimid kolme rühma: tardkivimid, settekivimid ja moondekivimid. Kivimirühmade piires eristatakse tekke, mineraalse ja keemilise koostise, struktuuri ning tekstuuri alusel mitmesuguseid kivimitüüpe, näiteks rabakivi, kvartsprofüür, savikilt. Kivimi värvus, tihedus, poorsus, kõvadus ja teised omadused olenevad tema mineraalsest ja keemilisest koostisest, struktuurist ja tekstuurist. Kivimitest koosnevad maakoor ja vahevöö. Tard- ja moondekivimid moodustavad maakoorest 95%, kuid maapinda katavad 75% ulatuses settekivimid, sest settekivimid paiknevad maakoore ülaosas. Allpool asuvad kivimid on kas moondunud või kristalliseerunud magmast. Eestis moodustavad settekivimid pealiskorra, tard- ja moondekivimid aga Proterosoikumi vanusega aluskorra. Kivimite uurimiseks kasutatakse ka elementanalüüsi ja mikroskoopilist petrograafiat. Kristalsete kivimite koostist, ehitust, muutumisi ja omadusi uurib petroloogia, settekivimeid litoloogia. Kivimeid kasutatakse keemiatööstuse toorainena (näiteks põlevkivi), metallurgias (näiteks lubjakivi), ehitusmaterjalina (näiteks graniit) jne. Kivimite hulka ei loeta tehiskive (näiteks betooni). Tardkivimid tekivad magma tardumise tulemusena. Olenevalt sellest, kas magma tardub sügaval maakoores või maapinnal, eristatakse süvakivimeid ning vulkaanilisi kivimeid. Levinud süvakivimid on graniit, granodioriit, dioriit, gabro, peridotiit, süeniit jne. Levinud vulkaanilised kivimid on basalt, andesiit, datsiit, trahhüüt, pimss, rüoliit, obsidiaan, tuff jne. Settekivimid on tekkinud olemasolevate kivimite murenemissaaduste kuhjumisel ning mattumisel. Suurima levikuga settekivimid on savikilt, liivakivi ja lubjakivi. Esineb ka põlevaid settekivimeid, näiteks kivisüsi, põlevkivi, mida kasutatakse fossiilkütustena. Omaette grupi moodustavad evaporiidid ehk vesilahustest keemiliselt settinud soolad, näiteks kivisool. Moondekivimid on sette- ja tardkivimite kõrge rõhu ja temperatuuri tingimustes ümberkristalliseerumise tulemusel tekkinud kivimid. Levinud moondekivimid on marmor, gneiss, sarvkivi, kristalne kilt, kilt jne. Kivimite loend Kivi Kivimkeha Autohtoonne kivim Allohtoonne kivim Eesti keelde tõlgitud animeeritud õppevahend kivimite kohta Tromsø ülikooli veebilehel webGeology.