laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Hunter Shinkaruk

Hunter Shinkaruk (sündinud 16. märtsil 1995 Calgarys) on Kanada jäähokimängija, kes mängib ääreründajana Rootsi klubis HV71. Aastatel 2010–2014 mängis ta Western Hockey League'i klubis Medicine Hat Tigers. 2013. aastal valis Vancouver Canucks ta NHL-i draft '​is 24. valikuna. Aastatel 2014–2016 mängis ta American Hockey League'is (AHL) Canucksi noorteklubis Utica Comets. NHL-is debüteeris ta Canucksi meeskonnas 16. novembril 2015 mängus Montreal Canadiensi vastu, kuid see jäi ka tema ainsaks mänguks Canucksis. 2016. aasta veebruaris kaubeldi ta Calgary Flamesile, asudes mängima AHL-is Flamesi noorteklubis Stockton Heat. Flamesi meeskonnas debüteeris Shinkaruk 28. märtsil 2016 mängus Arizona Coyotesi vastu ja sai selles mängus kirja väravasöödu. Kaks päeva hiljem lõi ta mängus Anaheim Ducksi vastu oma esimese värava NHL-is. Kahel järgmisel hooajal mängis põhiliselt Stockton Heatis, pääsedes NHL-is Flamesi meeskonnas väljakule veel vaid hooajal 2016–17 kokku seitsmes mängus. Hooajal 2018–19 mängis ta AHL-i klubis Laval Rocket ja hooaja 2019–20 alguses Charlotte Checkersis. 2016. aastal valiti Shinkaruk AHL-i tähtede mängule. 2019. aasta detsembris liitus ta KHL-i klubiga Kunluni Red Star. Hooajal 2020–21 sai ta KHL-is kirja 12 väravat ja 18 väravasöötu, millega oli sel hooajal Ethan Wereki järel klubi resultatiivsuselt teine mängija. 2021. aasta juunis sõlmis ta lepingu Riia Dinamoga. 2022. aasta veebruaris liitus ta Rootsi kõrgliiga klubiga HV71. 2012. aastal võitis Shinkaruk Kanada kuni 18-aastaste koondisega omavanuste maailmameistrivõistlustel pronksmedali. https://www.eliteprospects.com/player/52391/hunter-shinkaruk (vaadatud 1.12.2021) https://www.hockeydb.com/ihdb/stats/leagues/seasons/teams/0075992021.html "DINAMO RĪGA sastāvu papildina kanādiešu uzbrucējs Hunter Shinkaruk". dinamoriga.lv. 2.6.2021. Vaadatud 1.12.2021 Hunter Shinkaruk KHL.ru lehel Hunter Shinkaruk NHL.com lehel Hunter Shinkaruk hockeydb.com lehel
Dominikaani kodusõda

See artikkel räägib 1965. aasta konfliktist. Teiste kasutuste kohta vaata artiklit Dominikaani kodusõda (täpsustus). Dominikaani kodusõda (hispaania keeles Guerra Civil Dominicana) toimus 24. aprillist 3. septembrini 1965 Santo Domingos Dominikaani Vabariigis. Konflikt algas, kui varem kukutatud demokraatlikult valitud ekspresident Juan Boschi toetajad kukutasid sõjaväevalitsuse presidendi Donald Reid Cabrali. Pärast seda organiseeris kindral Elías Wessin y Wessin Reid Cabrali toetajad ning hakkas konstitutsionalistide vastu vedama n-ö lojalistide kampaaniat. Tema jõud jagasid tuhandetele tsiviilisikutest toetajatele Cristóbali karabiine. Uut võimu süüdistati välismaistelt kommunistidelt abi saamises ning konfliktiga liitusid Ameerika Ühendriigid (operatsioon "Power Back"), millest hiljem sai Ameerika Riikide Organisatsiooni ja Inter-Ameerika Rahuväe okupatsioon. Pärast kodusõda toimusid 1966. aastal valimised ning presidendiks sai Joaquín Balaguer. Hiljem samal 1966. aastal lahkusid riigist võõrväed. Dominikaani Vabariigi ajalugu Jalgpallisõda Ameerika Ühendriikide okupatsioon Dominikaani Vabariigis (1916–1924) Sigade lahe dessant Johnsoni doktriin Ameerika Ühendriikide seotus Ladima-Ameerika võimuvahetustega Ameerika Ühendriikide ja Ladina-Ameerika suhted Lawrence Yates (juuli 1988). "Power Pack: U.S. Intervention in the Dominican Republic 1965–1966" (PDF). Lawrence Papers. Vaadatud 28. juuni 2015. Palmer, Bruce (2015). Intervention in the Caribbean: The Dominican Crisis of 1965. University Press of Kentucky. Lk 137. ISBN 9780813150024. "US Invasion Dominican Republic 1965". sincronia.cucsh.udg.mx. Vaadatud 8. august 2021. McPherson, Darrell G. The Role of the Army Medical Service in the Dominican Republic. Washington, D.C.: Office of the Surgeon General, Department of the Army. Warnock, Timothy (2000). Dominican Crisis: Operation POWER PACK. Short of War: Major USA Contingency Operations. Air Force History and Museums Program. Maurer, Noel (2013). The Empire Trap: The Rise and Fall of U.S. Intervention to Protect American Property Overseas, 1893–2013. Princeton: Princeton University Press. ISBN 9780691155821. Galindez, Jésus (1962). L'Ère de Trujillo. Paris: Gallimard. ISBN 0816503591. Lyndon Johnson - On the Situation in the Dominican Republic Dominican Republic PSYOP
Kaisukaru

Kaisukaru on 20. sajandi ja 21. sajandi alguse üks populaarsemaid ja kultuslikumaid pehmete mänguasjade liike – pehmest materjalist mängukaru. Lääne-Euroopas ja Ameerikas tuntakse teda peamiselt Teddy (inglise keeles teddy bear, saksa keeles Teddybär) nime all, mida traditsiooniliselt seostatakse USA presidendi Theodore Roosevelti nimega. Vene keeles on kinnistunud nimetus "plüüsist karu" (плюшевый мишка pljušševõi miška), kuigi enam ei valmistata kõiki seda tüüpi mängukarusid plüüsist. 20. sajandi alguse Euroopa ja Ameerika ettevõtete kaisukarud (toodetud enne teist maailmasõda) on populaarsed kogujate seas. 1902. aastal päästis USA president Theodore Roosevelt jahil Ameerika mustkaru, keda ajas taga koertega jahiseltskond. Kurnatud karu seoti paju külge ja Roosevelt kutsuti saaki tulistama. Ta keeldus seda ise tegemast väitega, et see on ebasportlik, kuid käskis karu maha lasta, et tema piinad lõpetada. Lugu jõudis ajalehtede koomiksitesse, kuid lõpuks kohandati seda oportunistlikel põhjustel ja karust sai armas väike karupoeg (Washington Posti koomiksis 16. *novembril 1902). Loo detailid ununesid aja jooksul, kuid põhiline jäi alles – Teddy (Roosevelti hüüdnimi) keeldus karu tulistamast. Üks mängukarust loodud karikatuur jäi silma Venemaalt välja rännanud Morris Michtomi (pärisnimi Mihhail Mišim), mänguasjapoe omaniku abikaasale Rose'ile. Ta õmbles karikatuuri põhjal esimese karu moodi välja näinud karupoja. See paigutati vaateaknale ja sai president Roosevelti järgi nime Teddy Bear. Uus mänguasi äratas ostjates enneolematut huvi ja peagi, olles saanud Rooseveltilt nõusoleku oma nime kasutamiseks, asutas Michtom mängukarude tootmisega tegeleva ettevõtte Ideal Toy Company. Kuna ta jättis uue mänguasja ja selle nime patenteerimata, oli varsti ka palju teisi ettevõtteid, kes tootsid sarnaseid karusid. Michtomid nautisid nende rajatud ettevõttest suurt edu ja annetasid heldelt paljudele neile südamelähedastele eesmärkidele, sealhulgas Heebrea Immigrantide Abiühingule, Juudi rahvusfondile ja Palestiina riiklikule töökampaaniale. Rose suri 1937. aastal ja Morris liitus temaga vähem kui aasta hiljem. Teda mäletatakse kui õrna ja altruistlikku hinge. Teise versiooni järgi valmistas esimese karupoja Margarete Steiff oma vennapoja Richardi idee järgi, kes kujundas 1902. aastal esimese liigutatavate jalgadega kaisukaru. 1903. aastal tellis üks ameeriklane Leipzigi mänguasjanäitusel kohe 3000 eksemplari. 1904. aastal Saint Louises toimunud maailmanäitusel müüdi 12 000 karu, mille eest Margarete ja Richard said kuldmedali. Tänapäeval on maailmas umbes kakskümmend kaisukarudele pühendatud muuseumi ja mitukümmend tuhat mängukarude kollektsionääri. Spetsiaalselt neile toodetakse kaisukarusid piiratud partiina, tootjad on näiteks Steiff, Dean's, Merrythought või ainueksemplare tootvad kunstnikud. Christie's korraldab perioodiliselt oksjoneid, millel on välja pandud ainult mängukarud. Kalleim mängukaru on 1929. aastal valmistatud mohäärist mänguasi. See müüdi 90 000 dollari eest. Pehme mänguasi via collectorsquests.com The Free Family Tree  Kaisukaru – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Jaan Lepa

Jaan Lepa (14. aprill 1926 Mälgi – 13. november 2021) oli eesti põllumajandusteadlane ja energeetikainsener, Eesti põllumajanduse energeetika rajaja. Jaan Lepa alustas elektrotehnika õpinguid Tartu tehnikumis, mis jäi pooleli sõjaväkke mobiliseerimise tõttu. Sõjaväes olles õppis ta Tallinna Elektromehaanika Tehnikumi õhtuses osakonnas tööstusettevõtete elektriseadmete erialal. Tehnikumi lõpetamise järel jätkas õpinguid Tallinna Polütehnilise Instituudi õhtuses osakonnas, mille lõpetas 1957. aastal cum laude elektrisüsteemide ja -võrkude erialal. Instituudis õppimise kõrvalt töötas ta Tallinna Trammi- ja Trollibussivalitsuse energeetikateenistuses. Tema ülesanne oli kindlustada kontaktvõrgu häireteta töö. Pärast Tallinna perioodi kutsuti ta Eesti Põllumajanduse Akadeemia põllumajanduse elektrifitseerimise kateedrisse assistendiks. Kandidaadi väitekirja kaitses ta Moskvas 1968. aastal ja temast sai Eesti esimene tehnikateaduste kandidaat põllumajanduse elektrifitseerimise erialal. Dotsendikutse sai 1972. aastal ja professorikutse 1985. aastal; nii kraad kui ka kutsed anti välja Nõukogude Liidu Kõrgeima Atestatsioonikomisjoni poolt. Aastatel 1980–1985 juhtis ta Eesti Põllumajanduse Akadeemia elektrifitseerimise kateedrit. Jaan Lepa emeriteerus 1994. aastal. Ta oli aktiivne EPA elektrifitseerimise kateedri loomise juures peaaegu algusest peale ühendades eriala algatajad noorema põlvkonnaga, olles Eesti Põllumajanduse Akadeemias põllumajanduse energeetika eriala alusepanija. Ta õpetas selliseid erinevaid õppeaineid nagu elektroonika, automaatika, elektriajamid. Pikemat aega tegeles Jaan Lepa elektriseadmete kasutamise ning elektrivarustuse loengute ja praktikumidega. Valikainetena pidas ta väikeenergeetika ja põllumajanduse energiavarustuse loenguid. Teadustöö peasuunaks oli tal elektriseadmete kaitse uurimine, kaitseseadmete loomine ja elektrienergia ratsionaalne kasutamine ning tuuleenergeetika. Lahkus Eesti põllumajanduse energeetika rajaja emeriitprofessor Jaan Lepa
Sahhalini oblast

Sahhalini oblast on 1. järgu haldusüksus (oblast) Venemaal Kaug-Ida föderaalringkonnas. Hõlmab Sahhalini saare ja Kuriilid. Oblast moodustati 20. oktoobril 1932, 1947. aastal liideti Sahhalini oblastiga Lõuna-Sahhalini oblast. Metsad katavad 67,7% territooriumit. Oblastis on mussoonparaskliima aasta keskmise õhutemperatuuriga 0...5 °C. Jaanuar on Sahhalini saare kõige külmem kuu keskmise õhutemperatuuriga –6 °C lõunaosas kuni –20 °C põhjaosas. Kuriili saarte kõige külmem kuu on veebruar keskmise õhutemperatuuriga –5 °C. Oblasti kõige soojem kuu on august õhutemperatuuriga 11...16 °C Kuriili saartel, 12–16 °C Sahhalini põhjaosas kuni 19 °C lõunas. Mägedes on õhutemperatuur madalam. 2002. aasta rahvaloenduse andmetel elas oblastis 546 695 inimest, kellest 84,3% olid venelased, 5,4% korealased, 4% ukrainlased, 1,3% tatarlased ja 1% valgevenelased. Sahhalini saare põliselanikke nivhe oli 2450. 2009. aasta alguses oli oblasti rahvaarv 514 500. Linnades elas 86,7% elanikest. Suuremad linnad on Južno-Sahhalinsk, Korsakov ja Holmsk. Oblastis on 1 rajooni õigustega linn (Južno-Sahhalinsk) ja 17 rajooni: Aleksandrovsk-Sahhalinski rajoon Aniva rajoon Dolinski rajoon Holmski rajoon Južno-Kurilski rajoon Korsakovi rajoon Kurilski rajoon Makarovi rajoon Nevelski rajoon Nogliki rajoon Ohha rajoon Poronaiski rajoon Severo-Kurilski rajoon Smirnõhhi rajoon Tomari rajoon Tõmovskoje rajoon Uglegorski rajoon Maailmaandmete atlas Sahhalini oblasti kliimaandmed Rannikualade kliima[alaline kõdulink] Sahhalini oblasti koduleht
École des hautes études en sciences sociales

École des hautes études en sciences sociales (EHESS) on üks valivamaid ja mainekamaid sotsiaalteadusi õpetav grande école Prantsusmaal Pariisis. See on üks Prantsuse nn grand établissement'e. EHESS oli algselt École pratique des hautes études osakond, mis asutati 1868. aastal akadeemiliste teadlaste koolitamiseks. Sellest sai iseseisev institutsioon 1975. aastal. Tänapäeval hõlmavad selle teadusuuringud majanduse ja rahanduse, kognitiivteaduste, humanitaarteaduste ja poliitika valdkondi, nagu loodusteadused, rakendusmatemaatika ja statistika, arengu-uuringud, sotsioloogia, antropoloogia, ajalugu, muusikateadus ja sotsiaalteaduste filosoofia. Manuel Castells, Hispaania sotsioloog Roger Chartier, prantsuse ajaloolane François Hartog, Prantsusmaa ajaloolane Kaia Kiik, eesti kunstnik ja kuraator Marek Tamm, eesti ajaloolane The Ecole des hautes études en sciences sociales L’EHESS, une grande école ouverte aux réfugiés Ametlik koduleht
Salme Kesler

Salme Kesler (16. jaanuar (vkj)/ 28. jaanuar 1900 Narva-Jõesuu, Vaivara kihelkond, Virumaa – 5. jaanuar 1919 Lehtmetsa küla, Järva-Madise kihelkond, Järvamaa) oli eesti õpetaja. Ta sündis rändrätsepa neljalapselise pere esimese lapsena. Õppis Rakveres Zeeh' tütarlastekoolis. Sügisel 1918 sai ta õpetajakoha 9. novembril 1918 asutatud Albu-Risti külakoolis Järva-Madise kihelkonnas Järvamaal. 4. jaanuaril 1919 liikusid Vabadussõjas punased mööda maanteed Tallinna poole, möödudes Albu-Risti koolist. Nad löödi lahingus Vetla veski juures tagasi ning nad põgenesid 5. jaanuaril Tapa poole, möödudes uuesti Albu-Risti koolist. Nad võtsid kaasa kooliõpetaja Kesleri ja lasid ta umbes 400 m koolist ida pool maantee ääres maha. On oletatud, et rahvuslikult meelestatud kooliõpetaja pilkas taganevaid punaseid, aga ka, et punaste hulgas oli tema kodukandist pärit inimesi, kes kandsid viha tema isa peale või seda, et Kesler kogus Eesti väele asju ning keegi kaebas punastele tema peale. Tema hukkumiskohale alustati sügisel 1932 mälestussamba püstitamist, mis avati pidulikult 2. oktoobril 1932.  Pikemalt artiklis Salme Kesleri mälestussammas EELK Vaivara koguduse personaalraamat 1867–1940. Eesti Rahvusarhiiv, EAA.1230.1.91. Leht 17 Marika Rajamäe. "Kodulugu. Mõrvatud õpetajat meenutab mälestuskivi". Järva Teataja, 6. jaanuar 2007 Anne Eenpalu kõne. Võitleja nr 2, märts–aprill 2000. Lk 12 Marika Rajamäe. "Kodulugu. Mõrvatud õpetajat meenutab mälestuskivi". Järva Teataja, 6. jaanuar 2007 Pärandkultuuri objekt: "Kesleri mälestuskivi" (129:MAL:002)
Piimakarjakasvatus

Piimakarjakasvatus on loomakasvatuse haru, kus tegeldakse piimaveiste aretamise ja pidamisega peamiselt piima saamiseks. Tarvas ehk ürgveis on tänapäeva veise eelkäija. Levialaks oli tarval Kaukaasia, Põhja-Aafrika, Väike-Kaukaasia ja peaaegu kogu Euroopa. Eeldatav tarva kodustamise vahemik oli aastatel 8000–6000 e.m.a. 1627. aastal suri viimane tarvas Poola territooriumil. Välimuselt oli tarvas lihaseline, pikkade jalgade, sirge selja, võimsa kaela ja teravate sarvedega. P. Kulešovi klassifikatsiooni järgi kuulub piimalehm konstitutsioonilt piimaveiste tüübi hulka. Neil on õhuke nahk, kerge luustik ja nõrgalt arenenud lihastik. Tänu hästi arenenud hingamis- ja seedeelunditele on neil intensiivne ainevahetus ning seetõttu nimetatakse neid ka hingamistüüpi veisteks. Sündides kaalub terve vasikas 40–50 kg, suguküpseks saades (15 kuu vanuselt) 400 kg, täiskasvanud piimalehm kaalub 680–770 kg. Ideaalsel piimalehmal on tugevad jalad ja terve udar, olulist rolli mängib ka udarakinnitus ning nisade kuju ja asetus. 2020. aastal oli Eestis 81 025 piimaveist, kellest 85,4% oli eesti holsteini tõugu, 13,5% eesti punast tõugu ja 0,8% eesti maatõugu. Tänapäeva piimaveisetõuge aretatakse eesmärgiga toota võimalikult stabiilselt ning kvaliteetset piimatoodangut, aga rõhku pannakse ka valgutoodangu parandamisele. Selleks, et lehm saaks piima toota, peab ta aastas vähemalt korra tiinestuma. Kõige populaarsemad piimaveisetõud Eestis on eesti holstein ja eesti punane, maailmas džörsi ja äärširi. Piima-lihaveise tõugudel on suur osatähtsus piima ja veiseliha tootmisel. Piima-lihaveiste puhul on suur tähtsus nii nende liha omadustel kui ka piima kvaliteedil. Maailmas on kõige laialdasemalt kasutatavad piima-lihaveiste tõud dexter, simmental ja šorthorn. 2020. aastal oli Eestis piimaveiste kogutoodang 841 459 tonni. Kui piimaveist pole enam majanduslikult otstarbekas pidada, siis viiakse loom tapamajja ning neist saadakse liha. Noori pulle kasvatatakse tihti 16–18 nädala vanuseni, et neist saada vasikaliha. Piimaveiste kasvatamise kõrvalsaadusena saab lisaks piimale ja lihale veel nahka, rasva ja želatiini. Piimast valmistatakse piimatooteid, nagu näiteks või, juust, jogurt. Byron H. Webb (11.08.2021). "Dairying". britannica.com. Vaadatud 2.12.2021. Toimetanud: Poots, Linda (1987). Loomade elu 7.köide. Imetajad. Tallinn: Valgus. Lk 404-405. "EPK tõuaretusprogramm" (PDF). Eesti Tõuloomakasvatajate Ühistu. Juuni 2021. Vaadatud 2.12.2021. "Breeds of Livestock - Holstein Cattle". Holstein Association. 23.02.2000. Vaadatud 2.12.2021. Eesti Põllumajandusloomade Jõudluskontrolli AS (2021). Eesti jõudluskontrolli aastaraamat 2020. Ecoprint. Lk 11, 21. "About dairy cows". Compassion in world farming. Vaadatud 2.12.2021. Creel, Kaci McClatchy (1.08.2021). "Name that cow: the 6 great dairy breeds". Dairy Discovery Zone. Vaadatud 2.12.2021. John W. Fuquay (2011). Encyclopedia of Dairy Sciences (second edition). Wyss, Lucia (17.12.2020). "Cattle Breeds: The Best for Milk and Meat". Vaadatud 2.12.2021. "Cattle and Beef". Vaadatud 2.12.2021.
Salme Kesleri mälestussammas

Salme Kesleri mälestussammas on mälestusmärk Järva-Madise kihelkonnas Järvamaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Lehtmetsa külas Järva vallas Järva maakonnas. See püstitati Vabadussõjas taganevate punaste poolt tapetud kooliõpetaja Salme Keslerile ja asub tema hukkumiskohas. Sügisel 1932 alustati hukkumiskohale mälestussamba püstitamist, mis avati pidulikult 2. oktoobril 1932. Ümber mälestussamba istutati 1937. aastal elupuuhekk. Nõukogude ajal püsis kivi oma paigas, ent 1950. aastatel peideti ülemine kirjadega osa lõhkumise kartuses. Kui 1980. aastate lõpul hakati sammast taastama, ei leitud peidetud kivi enam üles ning see taastati vanade fotode järgi. Sammas taasavati Salme Kesleri hukkumispäeval 5. jaanuaril 1991. Mälestussammas ei ole kultuurimälestis, kuid asub kultuurimälestise nr 8503 kaitsevööndis. Marika Rajamäe. "Kodulugu. Mõrvatud õpetajat meenutab mälestuskivi". Järva Teataja, 6. jaanuar 2007 Kultuurimälestis nr 9503 "Kultusekivi" Marika Rajamäe. "Kodulugu. Mõrvatud õpetajat meenutab mälestuskivi". Järva Teataja, 6. jaanuar 2007 Pärandkultuuri objekt: "Kesleri mälestuskivi" (129:MAL:002) "Kooliõpetaja Salme Kesleri mälestussamba avamine". 2. oktoober 1932. Eesti Rahva Muuseumi fotokogu, ERM Fk 2813:140 "Noore kooliõpetaja Salme Kesleri mälestussammas". 2. oktoober 1932. Eesti Rahva Muuseumi fotokogu, ERM Fk 2813:141 "Noore kooliõpetaja Salme Kesleri taastatud mälestusmärk". Eestvaade. Foto: René Viljat, 31. juuli 1997. Eesti Rahva Muuseumi fotokogu, ERM Fk 2813:1042 "Noore kooliõpetaja Salme Kesleri taastatud mälestusmärk". Tagantvaade. Foto: René Viljat, 31. juuli 1997. Eesti Rahva Muuseumi fotokogu, ERM Fk 2813:1043
Tyler Graovac

Tyler Graovac (sündinud 27. aprillil 1993 Bramptonis, Ontarios) on Kanada jäähokimängija, kes mängib keskründajana KHL-i klubis Minski Dinamo. Aastatel 2009–2013 Ontario Hockey League'i klubides Ottawa 67's ja Belleville Bulls. Hooajal 2012–13 pälvis ta OHL-i kõige spordimehelikumale mängijale antava William Hanley Trophy ja valiti samal hooajal kogu Canadian Hockey League'i kõige spordimehelikumaks mängijaks. 2011. aastal valis Minnesota Wild ta NHL-i draft '​is 191. valikuna. 2013. aastal asus ta mängima American Hockey League'is (AHL) Minnesota Wildi noorteklubis Iowa Wild. NHL-is debüteeris Graovac Minnesota Wildi meeskonnas 29. detsembril 2014 mängus Winnipeg Jetsi vastu. Wildi meeskonnas sai ta NHL-is enim mänguaega hooajal 2016–17, mil sai 52 põhihooaja mänguga kirja seitse väravat ja kaks väravasöötu. 2017. aasta juunis kaubeldi Graovaci Washington Capitalsi. Suurem osa hooajast 2017–18 mängis ta AHL-is Capitalsi noorteklubis Hershey Bears, saades NHL-is Capitalsi meeskonnas kirja viis mängu. Hooajal 2018–19 mängis ta AHL-i klubis Stockton Heat. 2019. aasta juulis sõlmis ta lepingu Vancouver Canucksiga. Kahe hooaja jooksul pääses Graovac Canucksi meeskonnas NHL-is väljakule 22 mängus, tehes neis kokku viis väravat ja ühe väravasöödu. 2021. aasta juulis sõlmis ta üheaastase lepingu Minski Dinamoga. https://www.eliteprospects.com/player/45582/tyler-graovac (vaadatud 2.12.2021) "Канадский форвард Тайлер Граовац переходит в «Динамо»". hcdinamo.by. 26.7.2021. Vaadatud 2.12.2021 Tyler Graovac KHL.ru lehel Tyler Graovac NHL.com lehel Tyler Graovac hockeydb.com lehel
Mustsaba-hirv

Mustsaba-hirved jagunevad kahte alamliiki. Üheks alamliigiks on Columbia mustsaba-hirv (Odocoileus hemionus columbianus) ja teiseks alamliigiks Sitka hirv (Odocoileus hemionus sitkensis). Mustsaba-hirved kuuluvad sõraliste seltsi, hirvlaste sugukonda. Mustsaba-hirved on väiksemad ja tumedamad kui nende sugulane valgesaba-pampahirv. Mustsaba-hirved on suvel punakaspruunid ning talvel hallikaspruunid. Äratuntavaks muudab neid nende pealt must või tumepruun saba, mis on alt valge. Sarved on ainult isastel hirvedel, emastel sarvi ei ole. Sarved on tumepruunid ning sümmeetrilised. Sarved hakkavad hirvedel kasvama kuue kuni kaheksa kuu jooksul peale sündimist. Hirved lasevad sarved maha detsembri ja märtsi vahel ning nende asemele kasvavad uued sarved aprilli ja augusti vahel. Columbia mustsaba-hirve keha on tavaliselt jässakas ning nende jalad pikad ja peenikesed. Isaste hirvede kaal võib ulatuda 60 kilogrammist ligikaudu 90 kilogrammini ning emaste kaal 40 kilogrammist kuni 60 kilogrammini. Sitka hirved (Odocoileus hemionus sitkensis) on Columbia mustsaba-hirvedest väiksemad, kus emase hirve kaal on ligikaudu 36 kilogrammi ning isaste kaal ligikaudu 55 kilogrammi. Columbia mustsaba-hirvesid võib kohata Põhja-Ameerika lääneosas, California põhjapoolsest osast USA loodeosani ja Briti Columbia rannikul Kanadas. Sitka hirvesid leidub Briti Columbia rannikul, Alaska kaguosas ja Alaska lõunaosas (kuni Kodiaki saareni). Elupaigaks on peamiselt tumedate metsade või rannikupuudega metsade servad. Päeval puhkavad nad veevoogude ümbruses. Talvel asuvad nad tavaliselt madalamatel kõrgustel ja suvel kõrgematel aladel. Mustsaba-hirved on pigem üksikud loomad, harva on nad nähtavad väikestes karjades. Mustsaba-hirved toituvad metsade ääres, kus nad saavad ohu korral sügavamale metsa põgeneda. Ta on mäletsejaline, mis tähendab, et tema söömise protsess on jagatud kaheks osaks. Kõigepealt neelatakse toit alla ning hiljem tuuakse see närimiseks tagasi. Toiduks on peamiselt põõsaste lehed ja oksad. Veel söövad nad tammetõrusid, marju, seeni, samblikke ja pähkleid. Nad ei lahku kunagi enda elupaigast, isegi kui sööda kvaliteet halveneb. See võib aga tähendada, et nad peavad alatoitumise tõttu surema. Paaritumisperiood kestab novembrist detsembrini. Poegi on tavaliselt kaks (harvem üks või kolm) ja nad sünnivad mais või juuni alguses. Pojad kaaluvad 2,7 kuni 4 kg. Emased hirved poegivad terve eluea jooksul ning iga aasta poegib ligikaudu 90% hirvedest. Tavaliselt sureb 45-70% poegadest ning ainult mõned nendest elavad kaheksa kuni kümne aastaseks. Põhilisteks surma põhjusteks on kisklus, nälgimine ja jahtimine. "Black-Tailed Deer: Facts You Won't Believe!". Originaali arhiivikoopia seisuga 2. detsember 2021. Vaadatud 2. detsembril 2021. "Black-tailed deer facts". "Living with wildlife: Deer". TABER, Richard D. "The black-tailed deer: A Review of Ecology and Management" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 2. detsember 2021. Vaadatud 2. detsembril 2021. Ministry of Env., Lands and Parks. "Mule and Black-tailed Deer in British Columbia" (PDF).