laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Lõuna 2a

Lõuna 2a on eluhoone Pärnus aadressil Lõuna tänav 2a. 1936. aastal valminud funktsionalistlikus stiilis villa on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks. Elamu projekteerisid aastatel 1933–1936 Olev Siinmaa ja Anton Soans. Hoone esimene omanik oli jõukas ärimees, seltskonnategelane ja diplomaat Jaak Jakobson. Ehitus toimus aastatel 1935–1936. Nõukogude ajal asus villas lasteaed. 1990. aastal alustas hoones tööd puuetega laste ja noorte tugikodu Maarja, mis tegutses seal 2007. aastani. 2008. aastal müüs Pärnu linn villa Port Artur Grupi omanikule Viljo Vetikule 7 miljoni krooni eest (0,45 miljonit eurot). Omanikuvahetuse järel toimus hoone restaureerimine, mida vedas arhitekt Jaak Huimerind. "16689 Elamu Pärnus Lõuna t. 2A". Kultuurimälestiste register. Vaadatud 07.09.2020. Kersti Pikk (16. detsember 2014). "Õnneliku saatusega maja". moodnekodu.delfi.ee. Vaadatud 07.09.2020. "Meist". Maarjakodu. Vaadatud 07.09.2020. Hanneli Rudi (3. jaanuar 2008). "Pärnu arhitektuuripärl müüakse otsustuskorras maha". Postimees. Vaadatud 07.09.2020. Lõuna 2a – kultuurimälestiste registris Õnneliku saatusega maja Moodne kodu, 16. detsember 2014
Dringis

Dringis on järv Leedus Ignalina rajoonis, Ignalinast ligi neli kilomeetrit loodes. Järv on edela-kirde sihiline ja lookleva kaldajoonega. Kaldajoone pikkus on 29, 52 kilomeetrit, koos saartega aga 33,34 kilomeetrit. Järve lahtede nimed on Juodakampis, Stirniakampis, Giliakampis, Mikailakampis ja Karviakampis. Poolsaartest asuvad läänekaldal Ožių ragas, Pastirnaragis, Žydauskosios Kulalis, Kulalio ragelis; idakaldale jäävad Dringio ragas, Sūdaragis, lõunaossa aga Ilgaragis. Saari on järves seitse - Naršuskise saar pindalaga 1,83 ha, Alksnise saar pindalaga 0,9 ha ja nimetud saared pindaladega 1,41 ha, 1,27 ha, 1,16 ha, 0,73 ha ning 0,13 ha. Dringis asub jääajal tekkinud nõos. Järve loode- ja kirdekaldad on kõrged, ülejäänud tasased ja kohati ka soostunud. Ida- lääne- ja loodekaldaid katavad männikud. Järve kallastel leidub arvukalt allikaid. Järve lõunaosast voolab välja Dringykštise järve suubuv Švogina jõgi. Kohati on maariba nende kahe järve vahel vaid 40 meetri laiune. Järve suubuvad põhjas Švogina jõgi ja Juodupė oja, idast Palaukinise oja. Lisaks suubuvad järve veel kaks oja. Dringise valgla on 149,7 km². Asulatest jäävad järve kaldale Vaišniūnai, Meironys ja Siūriai. Dringise ääres on ka kaks turismitalu, järve põhjakaldal asub laagriplats. Kaladest elab järves latikas. Järve nimi seostub sõnadega drengti, mis tähistab niiskust, märga lund, dringti, mis tähistab joomist, drėgnas, mis tähistab joobnud olekut, või ka lätikeelse sõnaga driegnis, mis tähistab soist paika. Dringis. Visuotinė lietuvių enciklopedija, Kd. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 146 lk. Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. 91 lk., – Vilnius: Mokslas, 1981.
Kaparaŭka

Kaparaŭka (transkribeerituna Kaparavka) on küla Valgevenes Homieli oblasti Rečyca rajooni Karavacičy külanõukogus. Asula asub oblasti keskusest Homielist 55 ja rajooni keskusest Rečycast 17 kilomeetri kaugusel. Kaparaŭkas on keskkool, klubihoone, postkontor ja raamatukogu. Küla lähistel asub naftamaardla. Esimesed teated küla kohta pärinevad XIX sajandist, mil see kuulus Minski kubermangu Retšitsa maakonda. Sealsed maad kuulusid Wołłowiczidele. Aastal 1897 asusid külas magasiait ja külakabel. Esimese maailmasõja eel hariti külas 510 tiinu maad, kodusõja järel oli aga haritav maa vähenenud 156 tiinuni. Aastal 1926 sai asulast kohaliku külanõukogu keskus. Kolm aastat hiljem avati seal esimene kool. Teises maailmasõjas hukkus 79 küla elanikku. 17. oktoobril 1964 hakati seal esimest korda Valgevene territooriumil naftat ammutama. 31. oktoobril 2006 liideti küla Karavacičy külanõukoguga. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 11. oktoober 2020. Vaadatud 8. septembril 2020.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Решение Гомельского облсовета депутатов от 26 сентября 2006 г. № 295 «Об изменении административно-территориального устройства районов Гомельской области»
Qaşr ‘Amrah

Qaşr ‘Amrah ehk Quseir Amra on 8. sajandi algusest pärinev hästi säilinud kõrbekindlus Jordaania põhjaosas, mis oli nii garnisoni asupaik kui ka Omaijaadide kaliifi residents. Kompleksist väärivad erilist tähelepanu palee vastuvõtusaal ja saunaruumid (hammam), mõlema seinad on rikkalikult kaunistatud figuratiivsete maalingutega, unikaalse näitena tolleaegsest ilmalikust kunstist. Kuulub alates 1985. aastast UNESCO maailmapärandi nimistusse. Kindlus ehitati Walid I (705–715) ajal. Osa lossist moodustas akvedukti kaudu veega varustatud suur saunakompleks, milles oli nagu Rooma termides soe ruum, kuum ruum ja rõivistu ning teenindusruum. Quseir Amra. – UNESCO World Heritage Centre http://www.hkhk.edu.ee/eope/lahisida/quseir_amra.html[alaline kõdulink] Quseir Amra. – UNESCO World Heritage Centre Video: Quseir Amra (Jordan) Vacation Travel Video Guide. – Expoza Travel (inglise keeles)
Päärn Hint

Päärn Hint (sündinud 15. detsembril 1943 Jegorjevskis) on eesti luuletaja. Ta on õppinud Tallinna 10., Tallinna 16., Tallinna 5. Õhtukeskkoolis ja Pärnu-Jaagupi Keskkoolis. Ta töötas aastatel 1969–1970 Tallinnfilmis tallimehe ja stsenaristina, 1972–1973 Tallinna Loomaaias autojuhi ja puusepana, 1973–1980 Tallinna Botaanikaaias kütjana, 1980. aastast utiilivarujana Tallinnas. Aastast 1991 on ta talunik Viljandimaal. Ta debüteeris 1967. aastal ajakirjas Looming luuletustega, ta esindab 1960. aastate hipiliikumisest mõjutatud kirjandust. Tema isa on kirjanik Aadu Hint, ema luuletaja, proosakirjanik ja tõlkija Minni Nurme. Tema õed on Miina Hint ja Eeva Park, poolõde Mare Zaneva.
Irene Kivaste

Irene Kivaste (sündinud 7. veebruaril 1988) on eesti mustkunstnik ja näitleja. Irene Kivaste on üles kasvanud Tartus, ta lõpetas aastal 2007 Tartu Kivilinna Gümnaasiumi , pärast keskkooli lõpetamist kolis Itaaliasse ning lõpetanud Torino Draamakunsti Akadeemia. Alates 2013. aastast Itaalia mustkunstnike liidu ning agentuuri Masters of Magic osaline. Irene on esinenud üle kogu Euroopa, lisaks veel ka Austraalias, Aafrikas ning ka Indoneesias. Irene on lisaks osalenud Itaalia talendisaates , kus pääses ka järgmisesse vooru. Eestis on osalenud mitmes telesaates, sealhulgas ''Hommik Anuga'', ''Pealtnägija'' kui ka ilmunud perioodikaväljaannetes Alates 2020. aastast on Irene ka Eesti Mustkunstnike liidu liige. Tema etteasteid iseloomustab elegantne stiil ja kombinatsioon mustkunstnike traditsioonidest ja modernsest lähenemisest. Eesti ainsa elukutseline naismustkunstnikuna on Irene Kivaste öelnud, et teda motiveerib eeskätt publiku tagasiside ning rõõmuküllad emotsioonid. https://kivilinn.tartu.ee/node/356 https://www.accademiadellospettacolo.it/ https://mastersofmagic.tv/ "Italy's got Talent - Irene Kivaste".[alaline kõdulink] "Hommik Anuga TV-show". Eesti Rahvusringhääling. "Pealtnägija TV-show Irene Kivaste". Eesti Rahvusringhääling. "Eesti Naine- Irene Kivaste". delfi.ee.
Tierpark Berlin

Tierpark Berlin on üks kahest Berliinis asuvast loomaaiast. Pindalaga 160 hektarit on see suurim loomaaed Euroopas. Loomaaed asutati 1955. aastal Friedrichsfelde lossi pargis, mis jäi Ida-Berliini (Saksa Demokraatliku Vabariigi) territooriumile. 2019. aastal oli loomaaias 10 994 looma 667 eri liigist. Loomaaeda külastas üle 1,7 miljoni inimese. Tierpark Berlinis on sündinud Tallinna loomaaia emane amuuri leopard Darla. https://www.tierpark-berlin.de/en/news/news/articles/baerenstarker-zuwachs[alaline kõdulink] https://tallinnzoo.ee/animal/amuuri-leopard/
Väike-Georgi saar

Väike-Georgi saar, ka Jüri saar, on saar Narva jões. Georgi saar, eki.ee (vaadatud 08.09.2020)
Nauru riigipeade loend

Nauru riigipeade loend loetleb riigi presidendid alates iseseisvumisest 1968. aastal.
Ain Hannus

Ain Hannus (sündinud 27. märtsil 1973) on eesti lõõtspillimängija. Vilma Rauniste, Erinevaid pille mänginud Ain on truuks jäänud lõõtsale, Meie Maa, 8. detsember 2018
Johannes Hermann

Johannes Hermann on kahe ajaloolise isiku nimi olnud: Johannes Hermann Anderson, Eesti sõjaväelane (1889–1981) Johannes Härmat (sünninimi Johannes Hermann), Narva linnapea (aastatel 1922–1924 ja 1927–1930) ning seltskonnategelane (1876 – surmaaeg ja -koht teadmata) Johannes Hermann, ka Johann Herrmann, saksa kirikumuusik ja jurist (1515–1593)
Ruhnu katusristid

Ruhnu katusristid on Ruhnu saarel elanud rootslastele iseloomulikud katustatud hauatähised. Rannarootslaste matmiskultuurile omaste katusristide ristipuusse lõigati reeglina surnu nimi, eluaastad ja vahel ka peremärk (kuigi mõne risti põikpuule kinnitati eraldi nimesilt). Hauaplatsid paiknesid kirikuaias ida-lääne suunal ja puidust katusrist asetses haua peatsis. Katusristid ei olnud kõik ühesugused. Erikujulised katusristid peegeldavad 20. sajandi keskpaigani Ruhnus püsinud kogukondlikke suhteid, traditsioone ja etnograafilist eripära. Selle kinnituseks on ka 1944. aastal saarelt lahkunud rannarootslaste mälestuseks püstitatud suur katusrist, mille avasid 1997. aastal enam kui 30 saarele kogunenud ruhnurootslast. Tüdrukutele ja vallalistele abiellumiseas naistele püstitatud neitsi hauatähist iseloomustas siksakmustriga kroon katuse kaunistusena. Neitsiriste on säilinud neli. Sünnitusel surnud naise katusristi põikpuu peale püstitati väike katusrist ka sünnitusel surnud lapsele (tütre puhul risti vasakpoolsesse ossa ja poja puhul parempoolsesse ossa). Selliseid ema ja lapse ühisriste on säilinud vaid üks, kuid seegi ilma lapse risti katuseta ja mitte hauaplatsil. Ka meeste ja abielunaiste katusristidel oli väike erinevus. Nimelt oli mehe haua puhul "katuse" laudadest pealpoolne parempoolne laud ja naise haua puhul vasakpoolne laud. Ristide ehitamiseks kasutatud puit ei olnud väga vastupidav ja paarikümne aastaga risti kandepuu maa sees olev osa mädanes, põhjustades hauaristi murdumise. Kohaliku pärimuse järgi riste ei parandatud ega asendatud uutega. Seetõttu on katusristide hulk viimastel aastakümnetel kiiresti vähenenud. Kui varem hoiti murdunud ja kirikaias lebanud riste puukiriku seinal räästa all, siis tänapäeval seisavad lagunenud katusristid kas kirikaia piirde või puude najale tõstetuna; samas lebab neid jätkuvalt ka maas. Ruhnu kirikuaed Ruhnu uus kirik Ruhnu puukirik Sten Juur, Ülle Jõgar, Mari Nõmmela, Henri Sainast, Kätlin Umal. Ruhnu kalmistu hoolduskava. L 18. Tartu, 2019. Sten Juur, Ülle Jõgar, Mari Nõmmela, Henri Sainast, Kätlin Umal. Ruhnu kalmistu hoolduskava. L 20. Tartu, 2019. Epp Alatalu. "Ruhnu uus kirik tähistas 85. aastapäeva". Postimees, 21.07.1997. Sten Juur, Ülle Jõgar, Mari Nõmmela, Henri Sainast, Kätlin Umal. Ruhnu kalmistu hoolduskava. L 19-20. Tartu, 2019.
Vasilevičy

Vasilevičy (transkribeerituna Vassilevitšõ, poolakeelne nimekuju Wasilewicze) on linn Valgevenes Homieli oblastis Rečyca rajoonis. Asub merepinnast 142 meetri kõrgusel Viedryči jõe ääres. Linn on raudteesõlm, seda läbib Kalinkavičy ja Homieli vaheline raudteelõik ning linnast suundub ka raudteeharu Chojnikisse. Haridust annavad keskkool, kunstikool ja nägemispuudega laste internaatkool. Linnas on kultuurimaja, postkontor ja kaks raamatukogu, seal asub ka hüdrometeoroloogiajaam. Vasilevičys valmistatakse õlut, töödeldakse puitu ja valmistatakse ehitusmaterjale. Sealne õigeusu kirik valmis aastal 1996. Linna lähistel asub Valgevene sügavaim turbalasund. Asula kohta on esimesed teated XV sajandist, mil see kuulus Minski vojevoodkonna Rečyca maakonda. Aastal 1560 oli küla Potockite valduses, hiljem olid selle omanikuks Massalskid. Seoses Poola jagamisega läks Vasilevičy aastal 1793 Venemaa koosseisu, kus hakkas kuuluma Minski kubermangu Retšitsa maakonda. Aastal 1866 oli külas kihelkonnakool. Aastal 1878 asutati sinna meteoroloogijaam. Aastal 1886 valmis küla läbiv Polesje raudtee, sinna rajati raudteejaam. Aastal 1890 tegutses külas posti- ja telegraafijaam. 1897. aastal oli külas juutide palvemaja, magasiait, kaks tuulikut ja kaks hobuveskit, kaks sepikoda, kaks kõrtsi ja viis poodi. Aastail 1904–1913 tegutses külas auru jõul töötav puidutöötlemisvabrik, mille toodangut jõudis 1905. aasta maailmanäitusele Belgias. Aastal 1911 avati Chojnikisse viiv raudteeharu ja Vasilevičy raudteejaamast sai sõlmjaam. Aastal 1918 võttis Valgevene NSV juhtkond vastu otsuse, et Vasilevičy kuulub Valgevene koosseisu. Reaalselt läks küla Valgevene NSV koosseisu aastal 1926, kus sellest sai rajoonikeskus. Aastal 1920 oli asula mõnda aega Poola vägede valduses. Aastail 1925–1927 tegutses külas metsandustehnikum. Aastal 1934 rajati sinna masina-traktorijaam. 15. juulil 1935 sai küla alevi staatuse. Aastail 1941–1943 oli alev Saksa vägede poolt okupeeritud. Okupatsiooniväed hukkasid 41 seal elanikku, sõjas langes 428 sealset elanikku. Linna staatuse sai Vasilevičy 1971. aastal. Jury Zacharanka – Valgevene poliitik Ivan Navumienka – Valgevene kirjanik Tacciana Zaranok – Valgevene näitleja Sciapan Łaŭšuk – Valgevene kirjanduskriitik Valeryj Cichinia – Valgevene jurist Uładzimir Kazłoŭ – Valgevene kuulitõukaja The population as of January 1, 2024 and the average annual population for 2023 in the Republic of Belarus by regions, districts, cities and urban-type settlements Вялікі гістарычны атлас Беларусі Kd.2, Mińsk 2013, lk. 112. 150 пытанняў і адказаў з гісторыі Беларусі / Уклад. Іван Саверчанка, Зьміцер Санько. — Вільня: Наша Будучыня, 2002. — 238 lk. ISBN 9986-9229-6-1. Wyszczelski L. Wojna polsko-rosyjska 1919—1920. Wyd. 1. — Warszawa: Bellona, 2010. Lk. 313. М. Ю. Калинин. Природные ресурсы Речицкого района: современное состояние. Минск, 2007. ISBN 978-985-6474-69-2]
Azierščyna

Azierščyna (transkribeerituna Azerštšõna) on küla Valgevenes Homieli oblasti Rečyca rajoonis, Azierščyna külanõukogu halduskeskus. Asula asub oblasti keskusest Homielist 54 ja rajooni keskusest Rečycast 4 kilomeetri kaugusel. Küla asub paigas, kus Viedryči jõgi Dneprisse suubub. Azierščynas on laevatehas ja jõesadam. Haridust annavad kaks keskkooli, mehaanikasuunitlusega kutsekool, muusikakool ja ratsaspordikool. Külas on kolm klubihoonet, kaks postkontorit, kultuurimaja ja raamatukogu. Külast 300 meetrit läänes asub kiviaegne asulakoht. Esimesed teated küla kohta pärinevad XVII sajandist, mil see kuulus Minski kubermangu Retšitsa maakonda. Seoses Poola jagamisega läks Azierščyna aastal 1793 Venemaa koosseisu, kus hakkas kuuluma Minski kubermangu Retšitsa maakonda. Aastal 1897 asusid külas kihelkonnakool, magasiait ja kõrts. 20 elanikku tegelesid seal võrkude, nattade ja muu kalapüügivarustuse valmistamisega. Aastal 1926 sai asulast kohaliku külanõukogu keskus. Toona alustati ka sealse jõesadama juurde laevatehase rajamist. Aastal 1830 alustati külas telliste valmistamist, aasta hiljem rajati sinna kolhoos. Aastal 1938 ehitati sinna masina-traktorijaam. Teises maailmasõjas hukkus 234 küla elanikku, lahingutes küla pärast hukkus 16 sõdurit. 2003. aastal avati sealne ratsaspordikool ja ratsabaas. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 11. oktoober 2020. Vaadatud 9. septembril 2020.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Беларуская энцыклапедыя: У 18 т. / Рэдкал.: Г. П. Пашкоў і інш.. — Мн.: БелЭн, 1996. — Kd. 1: А — Аршын.
Miłahrad

Miłahrad (transkribeerituna Milagrad) on küla Valgevenes Homieli oblasti Rečyca rajooni Hłybaŭ külanõukogus. Asula asub Dnepri kaldal ning jääb oblasti keskusest Homielist 73 ja rajooni keskusest Rečycast 23 kilomeetri kaugusele. Miłahradis on puhkekodu ja postkontor. Külast põhja pool asub muinaslinnus, mis oli kasutusel XIV sajandil eKr kuni II sajand pKr. Linnuse juures asus ka muinasasula, mille järgi on nime saanud Milogradi kultuur. Esimesed teated küla kohta pärinevad XIX sajandist, mil see kuulus Minski kubermangu Retšitsa maakonda. Aastal 1879 asus külas hobupostijaam. Aastal 1931 moodustati külas kolhoos, toona tegutsesid seal auruveski ja saekaater. Teise maailmasõja ajal põletasid saksa karistussalklased juulis 1943 küla maha ja tapsid 6 sealset elanikku. 12 sealset elanikku hukkus rindel. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 11. oktoober 2020. Vaadatud 9. septembril 2020.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
Voldemar Härma

Voldemar Härma (3. august 1904 Uniküla, Lüganuse kihelkond, Virumaa – 8. mai 1950 Krasnojarski krai, NSV Liit) oli Eesti ametnik, Jõhvi linnavanem aastatel 1939–1940. Voldemar Härma õppis Lüganuse algkoolis, Jõhvi kõrgemas algkoolis, lõpetas Jõhvi gümnaasiumi. 1922. aastal astus ta Eesti Vabariigi sõjakooli, kuid lahkus sealt omal soovil 1923. aastal. Ta teenis kaitseväes sundaega 10. jalaväerügemendis ja samal ajal õppis Tallinna Kolledži 1. ja 2. kursusel. 1925. aastast oli Voldemar Härma Jõhvi alevisekretäri abi, 1926. aastast alevisekretäri ajutine kohusetäitja, 1927. aastast alevisekretäri kohusetäitja, 1927. aastast alevisekretär. 1938. aasta linnaseadusega, millega Eestis kaotati alevid, sai Jõhvi linnaõigused. Jõhvi esimese linnavolikogu valimistel sai Voldemar Härma Jõhvi linnavolinikuks. 14. detsembril 1939 valiti Härma Jõhvi linnavanemaks. 1938. aastal kehtima hakanud linnaseaduse alusel oli linnavalitsuse juhiks maakonnalinnade hulka mittekuuluvais kolmanda astme linnades linnavanem. Voldemar Härma oli ametis kuni 1940. aasta detsembrini. Voldemar Härma arreteeriti NKVD poolt ja mõisteti 8. aprillil 1941 karistust kandma Intalagi vangilaagrisse. Ta vabanes 20. oktoobril 1948 ja saadeti asumisele Krasnojarski kraisse. Jõhvis on temanimeline, Voldemar Härma tänav. Eesti Kommunismiohvrid 1940–1991 Jõhvi suurkujud, johvimuuseum.ee (vaadatud 09.09.2020)
Aleksander Bender

Aleksander Bender (13. veebruar 1890 Pala vald – 3. aprill 1942 Kirov) oli eesti vaimulik. Ta võttis osa Vabadussõjast, lõpetas aastal 1923 Tartu Õhtu Ühisgümnaasiumi. Aastatel 1923–1924 õppis ta Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas, aastatel 1924–1929 usuteaduskonnas. Akadeemiliselt kuulus ta korporatsiooni Sakala. Ordineeriti 29. juunil 1930 õpetajaks. Ta oli 29. juunist 1930 kuni 25. maini 1934 praost Gustav Rutopõldi isiklik adjunkt. 25. maist 1934 kuni 1940 oli ta Elva koguduse õpetaja. Ta arreteeriti NKVD poolt aprillis 1941 Elvas, suri 3. aprillil 1942 vangilaagris Kirovis. Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944
Tõnu Markus

Tõnu Markus (27. veebruar 1874 Kõo vald – 21. august 1940) oli eesti luterlik vaimulik. Ta sündis aastal 1874 Kõo vallas. Ta lõpetas Pilistvere kihelkonnakooli, seejärel Põltsamaal asunud Eesti Aleksandri Linnakooli ning aastal 1901 Tartu Hugo Treffneri Gümnaasiumi. Augustis 1913 lõpetas ta Tartu Ülikooli usuteaduskonna. Konsistooriumi eksamid õiendas ta Riias novembris 1918. Pärast prooviaastat Põlva Maarja koguduses ordineeriti ta 29. novembril 1914 Põlva Maarja kirikus õpetajaks. Markus oli 13. maini 1915 Võru praostkonna vikaarõpetajaks. 13. mail 1915 valiti ta Puhja koguduse õpetajaks ja introduseeriti ametisse 2. juunil 1915. Puhja koguduse õpetaja oli ta kuni surmani 21. augustil 1940. Markus maeti 27. augustil 1940 Pilistvere kalmistule. https://www.htg.tartu.ee/d7/lennud_d.php?aasta=1901 Kiriku Teataja, 17. september 1940
Jõhvi tänavate loend

Siin on loetletud tähestikulises järjekorras Jõhvi tänavaid ja muid aadressikohti. # A B C D E F G H I J K L M N O P Q R S Š Z Ž T U V W Õ Ä Ö Ü X Y Aasa Allika Eha Hariduse, endine J. Gagarini tänav Voldemar Härma tänav Jaani Jaama, endine Lenini Kaare, endine V. Komarovi tänav ja E. Tsiolkovski tänav Kaasiku, endine J. Sverdlovi tänav Kalmistu Keskväljak, endine Võidu väljak Kevade Kirde Kirsi Kivi Koidu Kooli, endineA. Puškini tänav Kraavi Kruusa Kungla Kutse, endine A. Leineri tänav Küti Lennuki Lepa Lille, endine I. Repini tänav Linda Loode Lääne Malmi Marja, endine K. Zaslovi tänav Mooni Mulla Mureli Muru Mäe Narva maantee, endine 21. Juuni tänav Nelgi Niidu, endine H. Heidemanni tänav Nõmme Nooruse Oja Oru Oru põik Pae, endine Proletariaadi tänav Pargi Pirni Ploomi Puru tee, endine Kosmonautide tänav Põllu, endine A. Kitzbergi tänav Rahu Rahu põik Raja Rakvere Raudtee tee, endine Raua tänav Ristiku Rohu Roosi Salme Side Sihi Sompa Soo Soo põik II Soo põik Sulevi Sütiste Säde A. H. Tammsaare Tartu maantee II Tartu põik III Tartu põik Tiigi Tulbi Toila Uus tee, endine J. Anveldi tänav Uus Võsa Vaarika Vahe Veski Vilja Viru Välja Ülesõidu Jõhvi Linnavalitsuse 14.02.1992. a määrus nr 1 Jõhvi Linnavalitsuse 09.06.1998. a korraldus nr 530 Jõhvi linna teeregistri asutamine, linna teeregistri põhimääruse ja tänavate nimekirja kinnitamine, Jõhvi Linnavolikogu määrus, vastu võetud 18.11.2004 nr 62
Eesti Mustkunstnike Liit

Eesti Mustkunstnike Liit on Eesti mustkunstnikke ja mustkunstist huvitatud inimesi ning sellega sarnasel loomealal tegutsevaid artiste ühendav mittetulundusühing. Liidu asutasid 30. aprillil 2008 vanameister Erich Udras ja noorema põlvkonna mustkunstnikud Meelis Kubo ja Charlekas. Mustkunstnike Liidu eesmärgid: ühendada Eestis ja välismaal tegutsevaid mustkunstnikke ja sellega sarnasel loomealal tegutsevaid artiste; ühendada harrastusmustkunstnikke ja mustkunstist huvitatud inimesi; arendada ja propageerida mustkunsti nii Eestis kui ka rahvusvahelisel areenil; tunnustada liidu liikmeid, tõstes nende mainet; õpetada nooremaid liikmeid ja vahetada kogemusi; teha koostööd samasihiliste organisatsioonidega Eestis ja välismaal. Eesti Mustkunstnike Liit tähistab 5. sünnipäeva ERR Menu, 20. aprill 2013 (vaadatud 10.09.2020) Eesti Mustkunstnike Liit
Adolf VIII (Holstein)

Adolf XI (alamsaksa: Alef või Alv, saksa: Adolf von Schauenburg, taani: Adolf 8. af Holsten-Rendsborg) (1401 – 4. detsember 1459) kui Schleswigi hertsog Adolf I ja kui Holstein-Rendsburgi krahv Adolf VIII oli Taani kuningriigi vägevaim vasall. Adolf põlvnes Schauenburgi dünastia harust, kes olid olnud sajandeid Holsteini krahvid ja sellistena Saksa-Rooma riigi vasallid. Tema esiisa Gerhard Suur, olles ka Taani kuningriigi regent, oli saanud Taani kroonilt pärilikuks lääniks Sønderjyllandi hertsogkonna. See oli Schauenburgidele kadunud aastatel 1330-1375, kui kuninganna Margrete I piiras 1386. aastal hertsogi võimu, ja taas aastatel 1414-1440. Krahv Adolfi vanemad olid Gerhard VI ja Elisabeth. Adolf oli vaid kolmeaastane, kui tema isa 4. augustil 1404 Ditmarshi vastases Hamme lahingus Heide lähedal tapeti (tänane Schleswig-Holstein). Adolf sai hariduse Brandenburgi markkrahvi Friedrich I õukonnas Hohenzollerni lossis. Adolfi vanem vend Heinrich IV järgnes isale. Schleswigi hertsogina oli ta alaealisuse tõttu 1414. aastani Taani krooni eestkoste all. Siis lükkas kroon Heinrichi nõude hertsogkonnale tagasi. Heinrich ja tema ema ja vennad seisid koos ja võitlesid tema nõude eest. Taani-Holsteini-Hansa sõja ajal tapeti Heinrich 28. mail 1427 Flensburgi piiramisel. Adolf ja tema noorem vend Gerhard VII järgnesid Heinrichile kui Holstein-Rendsburgi krahvid, jätkates jõupingutusi Schleswigi hertsogkonna tagasisaamiseks. Kuid Gerhard suri 1433. aastal Emmerichis. 1435. aasta juulis sõlmisid Adolf ja Taani kuningas Erik Pommerist Vordingborgi lossis teise Vordingborgi rahu, kinnitades Adolfi de facto valdusi Schleswigi hertsogkonnas. 1439. aastal tunnustas uus Taani kuningas Christoph Baierist Adolfi lojaalsust, andes talle terve Schleswigi hertsogkonna kui päriliku Taani lääni. Adolfi maad asusid mõlemal pool Taani ja Saksa-Rooma riigi piiri. Taani kuningakoja haru hääbus 1448. aastal Christophi surmaga. Adolf oli kuningas Erik V sugulase järglane. Adolfi ema leskkuninganna Margrete Sambor oli saanud paavsti kinnituse Christoffer I naissoost järeltulija õigusele pääseda Taani troonile. Adolf oli ka kuningas Abeli sugulase järglane selle tütre Sophie kaudu; Christoph oli kuningas Abeli poegade viimane järglane. Rigsråd pakkus trooni Adolfile, kes Schleswigi hertsogina oli suurimate valdustega vasall Taani kuningriigis. Adolf, selleks ajaks vana ja lastetu, keeldus ja toetas oma vennapoja Oldenburgi krahvi kandidatuuri, kellest sai Christian I. Adolf abiellus 5. märtsil 1435 Margaretiga Saksa Hohnsteini aadlisuguvõsast. Nad said ühe poja, kes suri noorena. 1459. aastal suri Adolf pärijateta. Schleswigi ja Holsteini esindajad (aadel ja mõned seisuste esindajad) kogunesid Ribes, kus 5. märtsil 1460 kinnitati järglus Christian I-le, viimase Schleswigi hertsogi ja Holstein-Rendsburgi krahvi vanimale vennapojale. Ribe leping Schleswig-Holstein