Sitsiilia kuningriik

Sitsiilia kuningriik (itaalia keeles Regno di Sicilia, ladina keeles Regnum Siciliae, katalaani keeles Regne de Sicília, sitsiilia keeles Regnu di Sicilia) oli riik, mis eksisteeris Itaalia lõunaosas selle asutamisest Roger II poolt 1130. aastal kuni 1816. aastani. See oli järglasriik Sitsiilia krahvkonnale, mis asutati 1071. aastal Normannide sissetungi ajal Lõuna-Itaaliasse. 1282. aastani kattis kuningriik (mõnikord kutsutud regnum Apuliae et Siciliae) mitte ainult Sitsiilia saare, vaid ka kogu Mezzogiorno regiooni Lõuna-Itaalias ja Malta saarestiku. Saar oli jagatud kolmeks regiooniks: Val di Mazara, Val Demone ja Val di Noto. 1282. aasta mäss Anjou valitsemise vastu, tuntud kui Sitsiilia Vesper, kukutas Carlo I Sitsiilia saare valitsemiselt. Anjoud suutsid säilitada kontrolli kuningriigi mandriosal, millest sai eraldi üksus, samuti Sitsiilia kuningriigi nime all, kuigi tavaliselt räägitakse Napoli kuningriigist, selle pealinna järgi. Saarest sai eraldi kuningriik Kataloonia-Aragoni dünastia valitsemise all, kes valitses Aragoni krooni. Pärast 1302. aastat kutsuti saareriiki mõnikord Trinacria kuningriigiks. Sageli asendati üks kuningas teisega, nagu Aragóni kuningas, Hispaania kuningas või Saksa-Rooma keiser. Aastal 1816 ühendati Sitsiilia kuningriik Napoli kuningriigiga ja moodustati Mõlema Sitsiilia kuningriik. Aastal 1861 ühendati selle alad Itaalia kuningriigiga. 11. sajandi Lõuna-Itaalia mandriosa võimud palkasid normanni palgasõdureid, kes olid viikingite järeltulijad; need olid normannid Roger I juhtimisel, kes vallutasid Sitsiilia, võttes selle tagasi Araabia muslimitelt. Pärast Apuulia ja Calabria vallutamist okupeerisid nad Messina 700 rüütli armeega. Aastal 1068 võitsid Roger Guiscard ja tema mehed muslimeid Misilmeri all, kuid veelgi olulisem lahing oli Palermo piiramine, mis viis kogu Sitsiilia aastaks 1091 normannide kontrolli alla. Normannide kuningriik loodi aastal 1130 Roger II poolt. Roger ühendas maad, mille ta päris oma isalt Roger I-lt. Need alad sisaldasid Apuulia hertsogkonda ja Sitsiilia krahvkonda, mis kuulusid tema nõole Apuulia hertsog Wilhelm II-le kuni tema surmani aastal 1127 ja teistele normanni vasallidele. Roger toetas vastupaavst Anacletus II-st, kes kroonis ta Sitsiilia kuningaks 1130. aasta jõulupäeval. Aastal 1136 veenis Anacletuse rivaal paavst Innocentius II Saksa-Rooma keisrit Lothar III-t ründama Sitsiilia kuningriiki Bütsantsi keisri Johannes II Komnenose abiga. Kaks peaarmeed, ühte juhtis Lothar, teist Baieri hertsog Heinrich Uhke, tungis Sitsiiliasse. Tronto jõe ääres alistus Guglielmo di Loritello Lotharile ja avas talle Termoli väravad. Talle järgnes Molise krahv Hugh II. Kaks armeed ühinesid Baris, kust nad aastal 1137 jätkasid sõjakäiku. Roger pakkus Apuuliat keisrile lääniks, millest Lothar keeldus pärast Innocentiuse survet. Samal ajal Lothari armee mässas. Siis andis Lothar, kes lootis Sitsiilia täielikku vallutamist, Capua ja Apuulia Sitsiilia kuningriigist Rogeri vaenlastele. Innocentius protestis, väites, et Apuulia kuulub paavsti huviorbiiti. Lothar liikus põhja, kuid suri Alpide ületamisel 4. detsembril 1137. Teisel Lateraani kirikukogul aprillis 1139 heitis Innocentius Rogeri kirikust välja, et säilitada skismat. 22. märtsil 1139 varitses Rogeri poeg Apuulia hertsog Roger III tuhande rüütliga Galluccios paavsti vägesid ja võttis paavsti vangi. 25. märtsil 1139 oli Innocentius sunnitud Mignano lepinguga tunnustama Rogeri kuningavõimu ja valdusi. Roger veetis enamuse kümnendist, alustades kroonimisest ja lõpetades Ariano assiisidega, mitmete seaduste vastuvõtmisega, millega Roger kavatses tsentraliseerida valitsemist, paljude sissetungide tõrjumisega ja mässude mahasurumisega oma peamiste vasallide kaudu: Grimoaldo Barist, Roberto II Capuast, Rainulfo Alifest, Sergio VII Napolist ja teised. See oli tema admirali Giorgio Antiochiast teene, et Roger asus vallutama Mahdiat Aafrikas (Ifriqiya), võttes mitteametliku tiitli "Aafrika kuningas". Samal ajal ründas Rogeri laevastik Bütsantsi, tehes Sitsiiliast juhtiva merendusriigi Vahemerel ligi sajandiks. Rogeri poeg ja järeltulija oli Wilhelm I, tuntud kui "Wilhelm Paha", kuigi tema hüüdnimi tuleneb peamiselt sellest, et ta ei olnud populaarne kroonikute hulgas, kes toetasid suuri mässe, mille Wilhelm maha surus. Tema valitsemine lõppes rahuga (1166), kuid tema poeg Wilhelm II oli väike. Kuni poisi regentluse lõpuni, ema Navarra Margareti (Navarra kuninga García Ramírezei tütar) poolt aastal 1172 nägi kuningriik segadusi, mis peaaegu kukutasid valitseva perekonna. Tema järglane Wilhelm II (itaaliapäraselt Guglielmo II) jätkas dünastiliste sidemete loomist ning abiellus Inglismaa kuninga (1154–1189) Henry II ja Akvitaania Eleanori tütre Joaniga ja naitis tädi Constantia, 1186. aastal tulevase Saksa-Rooma keisri Heinrich VI-ga. Vaatamata ebaõnnestunud katsele vallutada Bütsantsilt Põhja-Kreekat 1186. aastal ja suurtele kaotustele, mäletatakse tema valitsemist kui kahte kümnendit peaaegu pidevat rahu ja õitsengut. Selle tõttu sai ta hüüdnimeks "Hea". Ta suri aastal 1189 ilma pärijateta, mis viis kuningriigi langusse. Roger II vallaspoeg Tankred (itaaliapäraselt Tancredi I) haaras trooni 1190. aastal, kuid pidi võitlema oma kauge nõo Rogeri mässuga ning Saksa-Rooma keisri Heinrich VI sissetungiga oma naise Costanza nimel, kes oli Roger II tütar. Tancred suri Palermos 1194. aastal ja Costanza ja Heinrich VI (itaaliapäraselt Enrico VI) võitsid lõpuks ja kuningriik läks aastal 1194 Hohenstaufenitele. Costanza kaudu kandus Hauteville veri Saksa-Rooma keisrile ning Sitsiilia ja Napoli kuningriigi kuningas (1197–1250) oli Friedrich II (itaaliapäraselt Federico II). Friedrichi, kellest hiljem aastal 1220 sai ka Saksa-Rooma keiser Friedrich II, sünd mõjutas tugevalt Sitsiilia lähitulevikku. Maale, mis kasutas tsentraliseeritud kuningavõimu, põhjustas kuninga noorusaeg tõsise võimuvaakumi. Tema onu, Saksa kuningas (1198–1208) Švaabi Philipp kiirustas Friedrichi pärimisõigust kaitsma, nimetades aastal 1198 Ancona markkrahvi Markward von Annweileri regendiks. Vahepeal oli paavst Innocentius III taastamas oma võimu Sitsiilias, kuid tunnustas Friedrichi õigusi. Paavst nägi oma võimu vähenemist pidevalt järgmise kümnendi jooksul ja oli ebakindel, kelle poolele asuda. Hohenstaufenite võimuhaaramine ei olnud siiski kindel. Brienne krahv Walter III abiellus Tankredi tütrega. See oli kukutatud kuninga Wilhelm III õde ja pärija. Aastal 1201 otsustas Wilhelm nõuda oma kuningriiki. Aastal 1202 võideti Brienne krahvi Walter III poolt kantsler Palearia Walteri ja Diepold von Schweinspeunti juhitud armee. Markward tapeti ja Friedrich langes Pisa liitlase Capparone Wilhelmi kontrolli alla. Diepold jätkas sõda Walteri vastu mandril kuni nõudleja surmani aastal 1205. Diepold meelitas aastal 1206 Friedrichi Capparonest lõpuks eemale ja andis ta kantsler Palearia Walteri eestkoste alla. Walter ja Diepold läksid siis tülli ja viimane vallutas kuningapalee, kus ta Walteri poolt aastal 1207 ümber piirati ja tabati. Kümnendi jooksul lõppes sõda regentluse ja trooni pärast iseenesest. Õigusreform algas Ariano assiisidega aastal 1140 Roger II poolt. Friedrich jätkas reforme Capua assiisidega (1220) ja Melfi konstitutsioonide avaldamisega (1231, tuntud ka kui Liber Augustalis), seadustekogu tema valdustele, mis oli tol ajal tähelepanuväärne. Melfi konstitutsioonid loodi tsentraliseeritud riigi rajamiseks. Näiteks kodanikel keelati kanda relvi või turvist avalikult, kui selleks ei olnud kuninglikku käsku. Selle tulemusel vähenesid mässud. Konstitutsioonid tegid Sitsiilia kuningriigist absoluutse monarhia, esimese feodalismis tekkinud tsentraliseeritud riigi Euroopas; need tekitasid ka pretsedendi kirjutatud seaduste ülimuslikkusele. Suhteliselt väikeste muudatustega jäi Liber Augustalis Sitsiilia õiguse aluseks aastani 1819. Sel ajal ehitas Friedrich ka Castel del Monte ning aastal 1224 asutas ta Napoli ülikooli, mis nüüd kannab nime Università degli Studi di Napoli Federico II. See jäi sajanditeks ainsaks raamatukoguks Lõuna-Itaalias. Pärast Friedrichi surma valitsesid kuningriiki Heinrich VII ja Konrad IV. Järgmine seaduslik pärija oli Konrad II, kes oli liiga noor, et kohe valitsema hakata. Sitsiilia Manfred, Friedrichi vallaspoeg, võttis võimu ja valitses kuningriiki viisteist aastat, samas teised Hohenstaufenite pärijad valitsesid erinevaid Saksamaa osi. Pärast pikki sõdu Kirikuriigi vastu suutis kuningriik oma valdusi kaitsta, kuid paavst kuulutas kuningriigi Hohenstaufenite truudusetuse tõttu konfiskeerituks. Selle varjus leppis ta kokku Prantsuse kuninga Louis IX-ga. Louis vend Charles d'Anjou pidi saama Sitsiilia kuningaks. Vastutasuks tunnustas Charles paavsti ülimuslikkust kuningriigis, maksis osa paavsti võlast ja lubas maksta Kirikuriigile iga-aastast tribuuti. Hohenstaufenite võim Sitsiilias lõppes pärast 1266. aasta Anjou sissetungi ning viimase Hohenstaufenite meessoost pärija Konradini surma aastal 1268. Aastal 1266 viis konflikt Hohenstaufenite ja paavsti vahel Sitsiilia vallutamiseni Anjoust hertsog Charles I poolt. Vastuseis Prantsuse ametnikele ja maksustamisele koos mässuõhutamisega Aragoni krooni ja Bütsantsi käsilaste poolt viis Sitsiilia Vespri ülestõusuni ja Aragoni kuninga Pedro III eduka sissetungini aastal 1282. Järgnenud Sitsiilia Vespri sõda kestis kuni Caltabellotta rahuni aastal 1302, jagades vana Sitsiilia kuningriigi kaheks. Sitsiilia saar, "Sitsiilia kuningriik teisel pool majakat" või Trinacria kuningriik, läks Aragoni Federico III-le, kes hakkas seda valitsema. Poolsaare territooriumid (Mezzogiorno), mida kutsuti ka Sitsiilia kuningriigiks, kuid moodsas teaduses kutsutakse Napoli kuningriigiks, läks Anjou Charles II-le, kes hakkas seda valitsema. Seega oli rahu rahutu status quo ametlik tunnustamine. Vaatamata sellele, et Hispaania kuningas sai mõlemad kroonid endale 16. sajandist alates, jäid Sitsiilia kuningriigi kahe poole haldusaparaadid eraldatuks aastani 1816, kui neist moodustati Mõlema Sitsiilia kuningriik.  Pikemalt artiklis Trinacria kuningriik Sitsiiliat valitseti iseseisva kuningriigina Aragoni dünastia sõltlaste või kõrvalliinide poolt aastani 1409 ja sealt edasi Aragoni krooni osana. Napoli kuningriiki valitses Anjou valitseja René kuni kahe trooni taasühendamiseni Aragoni kuninga Alfonso V poolt pärast edukat Napoli piiramist ja René kaotust 6. juunil 1443. Viimaks jagas Aragoni Alfonso kaks kuningriiki oma valitsemise ajal. Ta andis võimu Napolis oma vallaspojale Ferdinando I-le, kes valitses aastatel 1458–1494, ning ülejäänud osa Aragoni ja Sitsiilia kroonist oma vennale Juan II-le. Aastatel 1494–1503 püüdsid järgmised Prantsuse kuningad Charles VIII ja Louis XII, kes olid Anjou pärijad, ebaõnnestunult vallutada Napolit (Itaalia sõjad (1494–1559)). Lõpuks taasühendati Napoli kuningriik Aragoni krooniga. Tiitleid kandsid Kataloonia-Aragoni krooni Aragóni kuningad aastani 1516, neile järgnesid Hispaania kuningad kuni Habsburgide Hispaania haru lõpuni aastal 1700. Aastatel 1713–1720 valitses Sitsiilia kuningriiki lühikest aega Savoia dünastia, kes sai selle vastavalt Utrechti rahule, millega lõpetati Hispaania pärilussõda. Kuningriik oli tasuks Savoiale, kes sai sellega kuningaks. Uus kuningas Vittorio Amedeo II reisis aastal 1713 Sitsiiliasse ja jäi sinna aastaks enne naasmist mandri pealinna Torinosse, kus tema poeg Piemonte vürst toimis regendina. Hispaania ei olnud tegelikult sõja tulemustega rahul ja tulemuseks oli Nelikliidu sõda. Sitsiilia okupeeriti Hispaania poolt aastal 1718. Kui selgus, et Savoiale käib üle jõu kaitsta nii kauget maad kui Sitsiilia, tegi Austria ettepaneku vahetada tema Sardiinia kuningriik Sitsiilia vastu. Vittorio Amedeo ei olnud nõus, kuna Sitsiilia oli rohkem kui ühe miljoni elanikuga rikas maa ja Sardiinia oli mõnesaja tuhande elanikuga vaene maa, kuid ta oli võimetu oma "liitlasele" vastu seisma. Hispaania võideti lõpuks aastal 1720 ja Haagi rahu kinnitas vahetuse. Sitsiilia läks Austria Habsburgidele, kes valitsesid juba Napolis. Vittorio Amedeo omalt poolt jätkas proteste kolm aastat ja alles aastal 1723 otsustas tunnustada vahetust ning loobus kasutamast Sitsiilia kuninga tiitlit ja sellega kaasnevaid tiitleid (nagu Küprose ja Jeruusalemma kuningas). Aastal 1735 rünnati Napolit ja Sitsiiliat Hispaania kuninga Bourboni Felipe V poolt, kes tegi oma nooremast pojast Parma hertsogist Carlost Napoli ja Sitsiilia kuninga Carlo VII, algatades Bourbonide kõrvalliini. Aastal 1799 vallutas Napoleon Napoli, mida sel ajal valitses kuningas Ferdinando IV (hiljem Mõlema Sitsiilia kuningas Ferdinando I). Sellest moodustati Prantsuse mõjualune Parthenope vabariik. Brittide surve all, eriti Lord William Bentincki poolt, kes oli Briti vägede komandör Sitsiilias, anti Napoli Ferdinandole tagasi, ja teda sunniti Sitsiilia kuningriigile põhiseadust looma. Palermos ja Napolis moodustati kahekojalised parlamendid. Parlamendi moodustamine lõpetas kuningriigis feodalismi. Pärast Napoleoni kaotust aastal 1815 tühistas Ferdinando kõik reformid. Sitsiilia rahvas mässas, kuid võideti Hispaania ja Austria vägede poolt. Aastal 1848 toimus veel üks Sitsiilia iseseisvusrevolutsioon, mis suruti maha Ferdinando II poolt, kes sai pärast viiepäevast Messina pommitamist hüüdnimeks Re Bomba. Aastatel 1816–1861 olid kuningriigid ühendatud Mõlema Sitsiilia kuningriigi nime all. Aastal 1530 andis Saksa-Rooma keiser Karl V, Hispaania kuningana Carlos I, Malta ja Gozo saared Rooma kaitsmiseks Osmanite sissetungi eest lõunast Hospitaliitide ordu rüütlitele põliseks lääniks, aastamaksuks kaks (üks keisrile ja teine Sitsiilia asekuningale) Malta pistrikku, mis tuli saata Hhngedepäeval Sitsiilia asekuningale. Malta saared moodustasid aastast 1127 osa hertsogkonnast ja hilisemast Sitsiilia kuningriigist. Feodaalsuhted Malta ja Sitsiilia kuningriigi vahel jätkusid kogu rüütlite valitsemisaja jooksul kuni Malta hõivamiseni Napoleoni poolt aastal 1798. 4. aprillil 1860 puhkes mäss Bourbonide režiimi vastu. Giuseppe Garibaldi toetas mässu oma vägedega. Ta saabus Marsalasse 11. mail 1860 tuhande punasärgiga. Punasärkide saabumine on tuntud kui Tuhande ekspeditsioon (Spedizione dei Mille). 15. mail võitsid Itaalia väed 15 000-mehelist Hispaania armeed, kaks nädalat hiljem vabastati Palermo. Kuningas Francesco II püüdis kuningriigis kontrolli taastada. 25. juunil 1860 taastas ta kuningriigi põhiseaduse, võttis Itaalia trikoloori rahvuslipuks ja lubas kuningriigile reforme. 21. oktoobril 1860 viidi läbi Itaaliaga ühinemise referendum. Enamus kuningriigi rahvastikust (99%) hääletas ühinemise poolt: enamik sitsiillasi nägi ühinemises Savoia dünastiaga nõustumist, kuhu kuulus esimene Itaalia kuningas Vittorio Emanuele II. Normanni Sitsiilia kuningriigis säilitasid kohalikud omavalitsused oma privileegid. Hohenstaufenite kuningriigi valitsejad asendasid kohaliku aadli isandatega Põhja-Itaaliast, mis viis kokkupõrgete ja mässudeni uue aadli vastu paljudes linnades ja maakohtades. Nende mässude tulemuseks oli paljude põllumajanduspiirkondade laostumine ja keskklassi natsionalismi tõus, mis lõpuks viis linnaelanikud Kataloonia-Aragoni liitlasteks. See olukord jätkus lühikese Anjou valitsemise kestel kuni nende troonilt tõukamiseni Sitsiilia Vespri ajal. Anjou alustas maa feodaliseerimist, suurendades aadli võimu kohtuvõimu andmisega. 15. sajandi kestel ei mõjutanud kuningriigi isolatsiooni tõttu seda renessanss. Samal ajal intensiivistus Sitsiilia kuningriigi feodaliseerimine. Aastal 1669 hävitas Etna purse Catania. Aastal 1693 hukkus 5% kuningriigi rahvastikust maavärina tagajärjel. Samal ajal olid ka katkupuhangud. 17. ja 18. sajand oli kuningriigi langusaeg. Korruptsioon oli valdav ühiskonna ülem- ja keskklassides. Laialdane korruptsioon ja alamklasside väärkohtlemine feodaalisandate poolt viis röövlijõukude loomiseni, kes ründasid aadlikke ja hävitasid nende lääne. Need jõugud, mis kutsusid end "Mafiaks", panid aluse tänapäeva Mafiale. Mässude õhutamine monarhia vastu viis lõpuks Itaalia ühendamiseni. Federico II valitsemisajal oli kuningriigi rahvastik umbes 2,5 miljonit. Hohenstaufenite ajal oli kuningriigis kolm linna rahvastikuga üle 20 000. Pärast põhjaprovintside kaotust aastal 1282 Sitsiilia Vespri ajal ning mõnda looduskatastroofi, nagu Etna purse aastal 1669, Sitsiilia kuningriigi rahvastik vähenes. Aastal 1803 oli kuningriigi rahvastik 1 656 000. Kuningriigi peamised linnad sel ajal olid Palermo, Catania, Messina, Modica, Sürakuusa. Maa suur viljakus sundis normanni kuningaid tooma naaberpiirkondadest asunikke või talunikke ümber asustama piirkondadesse, kus vajati maaharimist. See viis põllumajandustoodangu kasvuni. Sitsiilia kuningriigi rikkuse põhiallikaks sel ajal olid tema sadamalinnad, millest kõige tähtsamad olid Napoli ja Amalfi, mille kaudu eksporditi kohalikke tooteid. Peamine eksport oli teravili, teised eksporttooted olid pähklid, saematerjal, õli, peekon, juust, nahad, kanep ja tekstiil. Vilja ja teisi kuivaineid mõõdeti salmades, mis võrdus 275,08 liitriga kuningriigi lääneosas ja 3,3 liitriga idaosas. Salma jagunes 16 tumoloks. Üks tumolo võrdus 17,193 liitriga. Kaalu mõõdeti cantarodes. Üks cantaro võrdus 79,35 kilogrammiga ja jagunes sajaks rottoloks. Riiet mõõdeti cannades. Üks canna oli 2,06 meetrit. 12. sajandi lõpuks muutus Messina üheks juhtivaks kaubalinnaks kuningriigis. Kuningriigi ajal jõudsid Sitsiilia tooted paljudesse erinevatesse kohtadesse. Nende hulgas olid Genova, Pisa, Bütsants ja Egiptus. 12. sajandi jooksul muutus Sitsiilia tähtsaks tooraineallikaks Põhja-Itaalia linnadele nagu Genova. Sajandite jooksul näis see majanduslik suhe muutuvat siiski Sitsiiliale ebasoodsaks ja mõned tänapäeva teadlased näevad suhet lausa orjastavana. Veelgi enam, paljud teadlased usuvad, et Sitsiilia läks keskaja lõpul langusse, kuigi nad pole kokku leppinud selles, millal see langus täpselt toimus. Erinevad lepingud Genovaga kinnitasid ja tugevdasid Sitsiilia majanduslikku võimu. Ühiskonna feodaliseerimine Anjou valitsemise ajal vähendas kuninga rikkust. Anjou sõltuvus Põhja-Itaalia kaubandusest ja Firenze pankurite finantsidest oli peategur, mis viis kuningriigi majanduse langusse. Majandusliku languse jätkumine koos kasvanud rahvastiku ja linnastumisega viis põllumajandustoodangu vähenemiseni. Aastal 1800 hariti üks kolmandik kõlvikutest, iganenud maaharimismeetodid suurendasid probleeme. Hispaania valitsemise lõpuperioodil oli ka kaubandussüsteem võrreldes eelnevate perioodidega kõrgete ekspordimaksude ja monopoolsete ettevõtete tõttu ebaefektiivne, kuna toimis hindade täielik kontroll. Normanni kuningad 12. sajandil kasutasid tari, mida kasutati Sitsiiliaas aastast 913 peamise vääringuna. Üks tari kaalus umbes ühe grammi ja selles oli umbes 16 1/3 osa kulda. Araabia dinaar oli väärt neli tari ja Bütsantsi solidus kuus tari. Kuningriigis oli üks onza võrdne kolmekümne tariga või viie floriiniga. Üks tari oli väärt kakskümmend granat. Üks grana võrdus kuue deenariga. Pärast 1140. aastat lõpetati vaskmündi romesina ringlus ja see asendati follariga. Kakskümmend neli follarit võrdus ühe Bütsantsi miliarensega. Pärast Tuneesia vallutamist aastal 1231 müntis Friedrich II augustalise. Münditi 21 1/2 karaadiseid ja 5,28-grammiseid münte. Aastal 1490 münditi Sitsiilias triumfosid. Need võrdusid Veneetsia ducatoga. Üks triumfo oli väärt 11 1/2 aquilat. Üks aquila oli väärt kakskümmend grani. Tehingutes kasutati peamiselt tari ja pichuli. Normannide valitsemise ajal eksisteeris Sitsiilia kuningriigis koos erinevaid religioosseid kogukondi. Need olid läänekristlased (Rooma katoliiklased), kreekakeelsed kristlased (ida ortodoksid) ja muslimid. Kuigi kohalikku religioosset tegevust ei segatud, siis fakt, et läänekristlased olid võimul, pigem soodustas läänekristlust (Rooma katoliiklust). Ida ortodoksi piiskopid pidid tunnistama läänekiriku nõudmisi Sitsiilias, samas muslimi kogukondi ei valitsenud enam kohalikud emiirid. Kreekakeelsed kristlased, läänekristlased ja muslimid suhtlesid regulaarselt ja mõjutasid üksteise elusid, majanduslikult, keeleliselt ja kultuuriliselt. Esines segaabielusid. Kristlased, kes elasid araabiakeelsel alal, võisid võtta araabia või isegi muslimi nimesid. Paljudes linnades oli igal religioossel kogukonnal oma juht- ja kohtuorganid. Palermos lubati muslimitel mošeedes avalikult palvusele kutsuda ja nende õiguslikke küsimusi lahendasid kaadid, kohtunikud, kes valitsesid vastavalt islamiseadustele. Pärast Hohenstaufenite võimu kehtestamist säilitasid lääne- ja idakristlased oma privileegid, kuid muslimi rahvastikku rõhuti üha enam. Itaalia asustus toodi Põhja-Itaaliast (need tahtsid muslimite varandust endale), see viis paljud muslimikogukonnad mässuni või ümberasumiseni Sitsiilia mägialadele. Mässude tulemuseks olid mõned vägivallaaktid ja lõpuks muslimite küüditamine, mis algas Friedrich II ajal. Lõpuks küüditas valitsus kogu muslimirahvastiku Lucerasse Apuulias ja Girifalcosse Calabrias, kus nad maksid makse ja töötasid põllutööliste, käsitööliste ja kuninga ammumeestena. Lucera koloonia saadeti lõplikult laiali aastal 1300 Carlo II ajal ja paljud selle asukad müüdi orjusse. Juudi kogukond saadeti välja pärast Hispaania inkvisitsiooni loomist Sitsiilias aastatel 1493–1513. Ülejäänud juudid assimileeriti järk-järgult ja enamus nendest pöörati katoliku usku. Roger II sai kuningatiitli vastupaavst Anacletus II-lt aastal 1130 ja tunnustuse paavst Innocentius II-lt aastal 1139. Sitsiilia, mis siis ei koosnenud mitte ainult saarest, vaid ka Apenniini poolsaare lõunapoolsest kolmandikust, laienes kiiresti, hõivates Malta ja Mahdia, viimase küll lühikeseks ajaks. Costanza abiellus Saksa-Rooma keisri Heinrich VI-ga ja viimane nõudis Wilhelm II surmast saati endale kuningriiki, kuid tal õnnestus tõrjuda vaid oma naise perekonda aastal 1194. Manfred oli Sitsiilia regent oma vennapojale, laps Konrad II-le ("Konradin"), kuid võttis krooni aastal 1258, ning jätkas võitlust kuningriigi Hohenstaufenitele hoidmiseks. Aastal 1254 pakkus paavst, kes oli kuulutanud kuningriigi paavsti valduseks, krooni Inglismaa kuninga Henry III pojale Edmund Küürseljale, kuid see ei tulnud kunagi kuningriiki üle võtma. Aastal 1262 muutis paavst oma eelmist otsust ja lubas kuningriigi Prantsusmaa kuninga Louis IX vennale Charles I, kes suutis valdused Manfredilt aastal 1266 üle võtta. Konradin jätkas trooni nõudlemist kuni oma surmani Anjou Charlesi poolt korraldatud pea maharaiumise teel aastal 1268. Edmund Küürselg, Inglismaa kuninga Henry III poeg, nõudles Sitsiilia krooni aastatel 1254–1263; nõuet võeti väga tõsiselt nii tema kui ka tema isa poolt, kuid oli täiesti kasutu. Manfredi väimees Pedro III Barcelona dünastiaat vallutas Sitsiilia saare Charles I-lt aastal 1282 ja kroonis end Sitsiilia kuningaks. Pärast seda paiknes vana Sitsiilia kuningriik mandril, pealinnaga Napolis, ja kuigi mitteametlikult kutsuti seda Napoli kuningriigiks, oli see ametlikult siiski tuntud kui "Sitsiilia kuningriik". Seega oli kahe riigi vahelise lepingu kohaselt nüüd kaks Sitsiiliat – saarekuningriiki kutsuti siiski sageli "Sitsiilia tuletorni taaga" või "Trinacria". Martino I suri pärijateta ja kuningriigi päris tema isa, kes ühendas selle Aragoni krooniga. Hispaania pärilussõja lõppedes loovutati Sitsiilia Utrechti rahuga Savoia hertsogile. Hispaanlased tungisid kuningriiki aastal 1718 Nelikliidu sõja ajal. Savoia hertsog loovutas selle Austriale aastal 1720 Haagi rahuga. Hispaanlaste poolt Poola pärilussõja ajal vallutatuna loovutati kuningriik koos Napoli kuningriigiga Hispaania kuningasoo kõrvalliinile. Aastal 1816 ühendati Napoli kuningriik ja Sitsiilia kuningriik uueks Mõlema Sitsiilia kuningriigiks. Sitsiilia emiraat Normannide sissetung Lõuna-Itaaliasse Napoli kuningriik Sitsiilia vespri sõda Mõlema Sitsiilia kuningriik Tuhande ekspeditsioon Punasärgid