laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Anguilla Vabariik

Suurbritannia andis 27. veebruaril 1967 Saint Christopher-Nevis-Anguilla territooriumile "assotsieerunud maa" staatuse, mis andis neile enda põhiseaduse ja arvestatava võimuga valitsuse. Paljud anguillalased olid vastu Saint Kittsile allumisele ning 30. mail (tuntakse Anguilla päevana) aeti Saint Kittsi politseinikud saarelt välja. Ajutine valitsus palus abi USA-lt, aga tulemusetult. 11. juulil 1967 toimus referendum Saint Christopher-Nevis-Anguillast lahkumise üle. 1813 hääletanut oli poolt, viis vastu. Iseseisvusdeklaratsiooni luges avalikult ette Walter Hodge. Kiiresti rajati ka eraldiseisev seadusandlik institutsioon. Peter Adams oli Anguilla Saare Nõukogu esimene esimees, aga kui ta nõustus Anguilla uuesti Saint Kittsi võimu alla andma, kõrvaldati ta ametist ning asendati Ronald Websteriga. Detsembris 1967 töötasid kaks Suurbritannia parlamendi liiget välja ajutise leppe, mille kohaselt kuuluks ühele Suurbritannia ametnikule administratiivne võim Anguillas, paralleelselt sealse valitsusega. Selleks ametnikuks sai Tony Lee, kuid tema ametiaja lõpuks polnud osapooled endiselt saare valitsemise osas pika perspektiiviga lahenduseni jõudnud. 6. veebruaril 1969 toimus teine rahvahääletus, 1739 poolt- ja nelja vastuhäälega otsustati Saint Kittsiga mitte taasliituda. Järgmisel päeval kuulutas Anguilla end iseseisvaks vabariigiks, Webster täitis esimehe kohustusi. Uus Suurbritannia saadik, William Whitlock, saabus 11. märtsil 1969 ning alustas uut ajutist Briti administratsiooni, aga ta saadeti riigist peagi välja. 19. märtsil maandusid riiki teise pataljoni, langevarjuüksuse ja politseiüksuse ametnikud, et "kord taastada". Samal sügisel asendati nad sõjaväeinseneridega, kes pidid ühiskondlike tööde läbiviimist parandama. Tony Lee naasis 1971. aastal ja oli saadikuametis veel ühe "ajutise leppe" kehtimisajal. Pärast seda anti Anguillale lõpuks luba Saint Kittsi ja Nevise võimu alt lahkuda, sellest hoolimata sai Anguilla eraldiseisvaks sõltuvaks alaks alles 19. detsembril 1980. Saint Kitts ja Nevis sai Suurbritannia alt iseseisvaks 1983. aastal, Anguilla on brittide võimu all tänapäevani. Anguilla
Annam

Annam (vietnami: An Nam või Trung Kỳ) oli Prantsusmaa protektoraat Vietnami keskosas. Vietnamlasi kutsuti tihti "annamlasteks". Rahvuslikud kirjanikud võtsid sõna "Vietnam" kasutusele alles 1920. aastate lõpus. Laiem üldsus võttis nime vastu alles 1945. aasta augustis toimunud revolutsiooni käigus. Pärast seda on nime "Annam" peetud alandavaks. Prantsusmaa vallutas sealsed alad aastaks 1884 ning need said Prantsuse Indohiina osaks 1887. aastal. Kaks teist Vietnami piirkonda, Cochinchina lõunas ja Tonkin põhjas, olid samuti Prantsuse Indohiina all. Piirkonnas oli kaks paralleelselt töötavat valitsust, Vietnami ja Prantsuse. Nguyễni dünastia valitses endiselt de jure, marionettkeiser resideeris Huế linnas. 1949. aastal laienes protektoraat ka äsjarajatud Vietnami riigile. 1954. aasta Genfi leppega jagati regioon kommunistlikuks Põhja-Vietnamiks ja kommunismivastaseks Lõuna-Vietnamiks. Annam tähendab hiina-vietnami keeles 'rahulikku lõunat', kohanimi on tuletatud Hiina Annami provintsi nimest. See on üks paljudest nimedest, mida hiinlased on kasutanud Tonkini, mille alad ümbritsevad Hanoi linna ja mis on tänapäeva Vietnami südamikuks, kutsumiseks. Sama nimi on ka Annami mäestikul, 1100-kilomeetrisel ja peaaegu 3000 meetri kõrgusel mäestikul, mis on Laose ja Vietnami piiriks. An Nam on tänapäeval vietnamlaste jaoks solvav nimi, mida kasutatakse sarkastilises võtmes. Selle asemel kasutatakse ametlikes tekstides Trung Kì või Trung Kỳ nime.
Sägä

Sägä (ka Säga või Sägaküla) on endine küla Viljandimaal Tarvastu vallas, nüüdisaegse haldusjaotuse järgi Tarvastu küla alal. 1920. aastatel pidas külas Aaviku asundustalu maadleja Martin Klein. Säga karjamõis
Dorolțu kalvinistlik kirik

Dorolţu kalvinistlik kirik (rumeenia Biserica reformată din Dorolțu) on kalvinistlik kirik Transilvaanias, tänapäeva haldusjaotuse järgi Rumeenias Cluji maakonnas Aghireșu vallas Dorolţu asulas. Kirik on ehitatud 14. sajandil, algselt rooma-katoliku kirikuna. Kiriku kantsel ja kõlaräästas on pärit 1682. aastast. Kiriku puitlae maalingud on pärit 1750. aastast. Kiriku ansamblisse kuulub ka eemal külas paiknev 19. sajandi kellatorn ning kirikut ümbritsev Dorolţu kirikuaed. Kiriku ansambel on Rumeenia kultuurimälestis nr CJ-II-a-B-07607. Kirdevaade kirikule Kiriku edelanurk Aken lõunaküljel Vaade kirikuaiale Kirikust eemal külas paiknev kellatorn Cluji maakonna kultuurimälestised. Rumeenia keeles
2. Soomusrongi Rügement

2. Soomusrongi Rügement (ka: 2. Soomusrongirügement) oli Eesti soomusrongirügement enne Teist maailmasõda. Rügement moodustati 1923 ja liideti 1934 koos 1. Soomusrongi Rügemendiga Soomusrongirügemendiks. 2. Soomusrongi Rügement asus Valgas. 2. Soomusrongirügemendi ülemad: kolonel Johannes Orasmaa (1923–1925) kt. kindralstaabi kolonelleitnant Emil Aleksander Kursk (1927–1929) kindralstaabi kolonel Emil Aleksander Kursk (1929–1934) Valter Martinson, 2. soomusrongi-rügemendi ülema abi kt. kolonel Voldemar-Karl Koch (1934) 2. Soomusrongirügement koosnes: rügemendi staabist, kahest soomusrongist, Laiarööpmeline soomusrong nr. 2, Laiarööpmeline soomusrong nr. 4. Soomusrong koosnes kuulipildurite kompaniist, dessantkompaniist, tehnikakomandost, staabikomandost ja ühest suurtükipatareist. side- ja töökomandost, töökojast, tagavarapargist. 1. Soomusrongi Rügement Soomusrongirügement
Botorca

Botorca (ungari Őrhegy) on küla Transilvaanias, tänapäeva haldusjaotuse järgi Rumeenias Mureși maakonna Târnăveni linna halduspiirkonnas (kuni 2002. a-ni Gănești vallas). Botorca kalmistu kirikuga Foto: Țetcu Mircea Rareș, 6. aprill 2013 Maastik Botorca ümbruses Botorca kalmistu kabeliga
Moment

Sõna "moment" on mitmetähenduslik. Moment on väga lühike ajavahemik, mida tavakeeles tähistatakse ka sõnaga 'hetk'. Moment ehk jõumoment on füüsikaline suurus, mis iseloomustab jõu mõju keha pöörlemisele. Moment on üks Hegeli ja Marxi filosoofia mõisteid. "Moment" on liimisort, mis Siberis müügilt ära korjati, sest seda kasutati narkootilise joobe saavutamiseks. Muusikas on sõnal "moment" mitu tähendust.
Veebruar

Veebruar on Juliuse kalendris ja Gregoriuse kalendris aasta teine kuu, samuti aasta kõige lühem kuu. Selles on lihtaastal 28 päeva ja liigaastal 29 päeva. Nimetus "veebruar" on üle võetud roomlaste kalendrist, kus Februarius tähendas puhastuskuud; Februa oli puhastusjumal ning tähendas ka puhastus- ja lepituspüha. Veebruar oli Vana-Roomas aastani 154 eKr aasta viimane, kaheteistkümnes kuu. Veebruari on vanasti nimetanud veel mitmeti, näiteks küünlakuu (küünlapäeva järgi), sudenkuu ehk hundikuu (huntide jooksuaja järgi), vastlakuu (vastlapäeva järgi), kassikuu, pudrusöömise kuu, radokuu (rajude aja järgi). Lisaks tuntakse nimetusi külmakuu, lumekuu, tuisukuu, lihaheitekuu. Hundikuu nimetus tuleb sellest, et vanasti luusis veebruaris ringi ilmatu hulk näljaseid hunte. Saksamaal kutsuti veel mõnikümmend aastat tagasi veebruari kassikuuks. Sel kuul tuleb kiisudele ise süüa anda, sest hiiri ja rotte napib.[viide?] Veelgi vanem nimetus on radokuu, mis iseloomustab tuisust ja rajust aega. Taarapäev – 6. veebruar Vanatondipäev – 29. veebruar Aasta päevad 30. veebruar Mall Hiiemäe. Pühad ja argised ajad rahvakalendris. Tallinn, Varrak 2010, lk 98, 110. Veebruar looduses
Windhoek

Windhoek on Namiibia pealinn ja Khomasi ringkonna halduskeskus. Windhoek asub merepinnast umbes 1600 meetri kõrgusel riigi keskosas. Piirkonnas asuvad kuumaveeallikad, millest tulevad ka linna kaks algupärast nime: Ai-Gams ja Otjomuise. Linn on asutatud 1840. aastal. Windhoek kuulutati osaks Saksa Edela-Aafrikast 1890. aastal ning linna otsustati paigutada Saksa sõjaväegarnison. Windhoek asutati 18. oktoobril 1890 kindluse nurgakivi panekuga. I maailmasõjaga lõppes Saksa koloniaalajastu ning 1915 okupeerisid linna Lõuna-Aafrika Liidu väed. Namiibia iseseisvumisega 1990. aastal sai linnast riigi pealinn. Windhoek lõpus 19. sajand Saksa Edela-Aafrika postitempel Windhuk Windhoekis on üle 500 km tänavaid, millest enamus on asfalteeritud. Linnal on kaks lennuvälja. Suuremaid lennukeid teenindab Windhoeki Hosea Kutako lennuväli (IATA kood: WDH, ICAO kood: FYWH). Väiksemaid lennukeid teenindab Erose lennuväli. Windhoeki koduleht
Šakotis

Šakotis (leedu keeles šakotis, poola keeles sękacz – 'kuusepuukook'; otsetõlkes 'haruline') on Poola-Leedu traditsiooniline vardas küpsetatud kook. Šakotise koostisosad on või, muna, jahu, suhkur ja koor. Kooki küpsetatakse pöörleval vardal kas ahjus või lahtise tule kohal. Koogi valmistamine levis rahva hulgas Poola-Leedu ühisriigi Rzeczpospolita ajal (1569–1791). Šakotis'e päritolu seostatakse ühelt poolt Itaalia päritolu Poola kuninganna Bona Sforzaga ja teisalt jatvingidega. Kui balti hõimude hulka kuulunud jatvingid asustasid Podlaasia ala keskajal, siis Bona Sforza oli kuningas Zygmunt I abikaasa 1518–1548 ja oli tuntud riigi majanduse reformijana. Šakotis'ele on andnud nime tema iseloomulik kuju, mis tõlkes tähendab "mitmeharuline puu". Enamasti on ta kooniline ja meenutab välimuselt kuuske. Koogi küpsetamine on aja- ja töömahukas protsess. Tule kohal pöörlevale vardale kinnitatud koonusele kantakse kihtidena tainas. Keskmise koogi küpsetamiseks kulub pool tundi. Kooki võib serveerida nii, nagu ta küpsetamisel jääb, või kaunistatuna šokolaadi ja suhkrust lilleõitega. Šakotis on üks tähtsamaid magustoite Leedu pidulaudadel, eriti pulmades või pühade ajal. Kui 2006. aasta Euroopa päeval korraldati Austria algatusel Viinis Café Europe, siis valiti Leedu esindusmaiustuseks šakotis. Leedu rekord püstitati 2015. aasta mais Druskininkais, kus küpsetati seni teadaolev suurim šakotis kõrgusega 3,72 meetrit ja kaaluga 85,8 kilogrammi. Valmistusprotsess Tavaline madal ja pehme šakotis Šokolaadi ja kookoslaastudega kaunistatud šakotis Pikk šakotis, kaunistatud šokolaadi ja lilleõitega Keskmisel taldrikul risti lõigatud kook, äärmistel pikisuunas lõigatud viilud Austria – Prügelkrapfen Indoneesia – Spekkoek (kue lapis legit or spekuk） Luxembourg – Baamkuch Poola – Sękacz Prantsusmaa – Gâteau à la broche Rootsi – Spettekaka Saksamaa - Baumkuchen Slovakkia – Skalický trdelník Tšehhia – Trdelnik Türgi – Makara tatlısı Ungari – Kürtőskalács Valgevene – bankukha (saksa Baumkuchen) Lankauskas, Gediminas (2015). The Land of Weddings and Rain: Nation and Modernity in Post-Socialist Lithuania. U of Toronto P. Lk 208–11. ISBN 9781442612563. Klaus Klöppel: Polnische Ostseeküste: Danzig, Masuren, Baedeker, ISBN 3-8297-1171-9 Archived January 7, 2014, at the Wayback Machine. Bremzen, Anya von (2014). Det goda sovjetiska köket: Minnen, mat och längtan (rootsi). 2244. Lk 242. ISBN 9789186729592. Baker, Mark; Presser, Brandon; Dragicevich, Peter; Richmond, Simon; Symington, Andy (2012). Lonely Planet Estonia, Latvia & Lithuania. Lonely Planet. Lk 43. ISBN 9781743213049. Lietuvoje pasiektas rekordas: iškeptas didžiausias pasaulyje šakotis Šakotis'e valmistamine video
Bata Živojinović

Velimir "Bata" Živojinović (5. juuni 1933 Koraćica küla – 22. mai 2016 Belgrad) oli Serbia näitleja ja poliitik. Näitlejana kogus ta populaarsust 1970. aastatel tehtud Teise maailmasõja teemalistes filmides (näiteks "Valter kaitseb Sarajevot", 1972). 1990. aastal valiti ta Serbia parlamenti. Osales 2002. aasta septembri-oktoobri presidendivalimistel, esindades Sotsialistlikku Parteid ja kogudes 119 052 häält (3,27%).
Rudolf Viest

Rudolf Michal Viest (24. september 1890 Groß-Rauschenbach – 1945 Flossenbürgi koonduslaager) oli slovaki rahvusest Tšehhoslovakkia väejuht. Ta oli Tšehhoslovakkia eksiilvalitsuse liige, Slovaki Rahvusnõukogu liige. Slovaki Rahvusliku Ülestõusu ajal oli ta 1. Tšehhoslovakkia armee komandör. Kahe maailmasõja vahel oli ta ainus slovaki rahvusest kindral. Ta sündis aastal 1890 Groß-Rauschenbachis Austria-Ungaris, praeguse haldusjaotuse järgi Revúcas Revúca ringkonnas Banská Bystrica maakonnas Slovakkias. Aastal 1910 lõpetas ta Revúcas keskkooli. Aastal 1911 astus ta vabatahtlikult sõjaväkke. Ta võttis osa esimesest maailmasõjast. Esimesest maailmasõjast jõudis ta koju aastal 1920. Ta lõpetas Praha Sõjaväeakadeemia. Seejärel oli ta aastani 1939 Tšehhoslovakkia armee- ja diplomaatilises teenistuses; ta oli Tšehhoslovakkia sõjaväeatašeeks Poolas ja Ungaris. Aastal 1933 sai ta brigaadikindraliks, aastal 1938 diviisikindraliks. Aastal 1939, pärast Tšehhoslovakkia okupeerimist emigreerus ta Ungari kaudu Prantsusmaale, kus temast sai Tšehhoslovakkia Rahvusliku Komitee liige ja 1. Tšehhoslovakkia armee komandör Prantsusmaal. Pärast seda, kui aastal 1940 Saksamaa purustas Prantsusmaa, asus ta ümber Suurbritanniasse, kus temast sai Tšehhoslovakkia eksiilvalitsuse minister. Augustis 1944 lendas ta Tšehhoslovakkia delegatsiooni koosseisus Nõukogude Liitu, aga sealt oktoobris 1944 Banská Bystricasse, kus asus Slovaki Rahvusliku Ülestõusu staap. Tšehhoslovakkia eksiilvalitsus püüdis saavutada Rudolf Viesti kaudu kontrolli ülestõusu üle, kuid öösel vastu 28. oktoobrit 1944 andis oma viimase käsu: Võitlus Tšehhoslovakkia vabaduse eest pole lõppenud, see jätkub mägedes. 3. novembril 1944 arreteeriti ta Pohronský Bukovecis (asub Banská Bystrica lähedal). Ta viidi Saksamaale, mõisteti surma ja hukati aastal 1945 Flossenbürgi koonduslaagris.
Antigoniidide dünastia

Antigoniidide dünastia (vanakreeka keeles Ἀντιγονίδαι) oli hellenistlike kuningate dünastia, mis sai alguse Aleksander Suure kindralist Antigonos I Monophthalmosest ("ükssilm"). Suuremas osas Kreeka Makedooniast olid antigoniidid Antipatriidide mantlipärijad, nad valitsesid ka Väike-Aasiat ja Põhja-Süüriat. Antigonos püüdis saada oma kontrolli alla kogu Aleksander Suure impeeriumit, aga see lõppes Diadohhide sõdades aastal 301 eKr Ipsose lahingus lüüasaamisega. Antigonos I Monophthalmose poeg Demetrios Poliorketes jäi lahingus ellu ning suutis paar aastat hiljem Vana-Makedoonias ise võimule saada. Lõpuks ta siiski kaotas koha troonil ning suri Seleukos I Nikatori vangina. Järgnes segadusteaeg, kuid aastaks 276 eKr suutis Demetriose poeg Antigonos II Gonatas uuesti dünastia Makedoonias (ja suuremas osas Kreeka linnriikidest) võimule saada. Philippos V valitsusajal peeti ülemvõimu pärast Rooma vabariigiga Makedoonia sõdu: 214–205 eKr, 200–197 eKr, 171–168. Dünastia viimane valitseja oli Perseus, kes valitses aastatel 179–168 eKr. Ta ei suutnud Rooma vabariigi agressioonile vastu seista ning 168. aasta Pydna lahinguga lõppes Antigoniidide dünastia võimuaeg. Antigoniidide dünastia valitsejad olid: Makedoonia viimane kuningas Andriskos väitis, et on Perseuse järeltulija.
Arwād

Arwād (araabia أرواد) (antiikajal Arados, vanakreeka Ἄραδος) on saar ja asula Vahemeres 3 km kaugusel Süüria suuruselt teisest sadamalinnast Ţarţūsist, Süüria ainus asustatud saar. Asula katab kogu saare, seal elavad peamiselt kalurid. Süüria Statistikaameti andmetel oli 2004. aastal saarel 4403 elanikku. Saare elanikud on peamiselt sunniidid.
Polütonaalsus

Polütonaalsus on muusikas mitme toonika üheaegne olemasolu. Atonaalsus Bitonaalsus Tonaalsus
Pääsküla tänav

‹ Kaart ajutiselt peidetud (?) › Pääsküla tänav on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas Pääsküla asumis. Pääsküla tänav algab Rännaku puiesteelt, ristub Raba tänavaga ja lõpeb Põllu tänaval. Pääsküla tänav on enam-vähem kirde-edelasuunaline ja ligikaudu 420 meetri pikkune. Pääsküla tänav sai nime 29. jaanuaril 1951. Tänav on saanud nime lähedal asuva Pääsküla raudteejaama järgi. Tallinna tänavanimed. KNAB. Aleksander Kivi. Tallinna tänavad. Tallinn, 1972, lk. 100
Poli Genova

Poli Plamenova Genova (bulgaaria keeles Поли Пламенова Генова; sündinud 10. veebruaril 1987 Sofias) on Bulgaaria laulja. Ta esindas Bulgaariat 2011. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel lauluga "Na inat" ja saavutas oma poolfinaalis 48 punktiga 12. koha. 2016. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esindas ta Bulgaariat lauluga "If Love Was a Crime", millega pääses Bulgaaria esimest korda Eurovisiooni lauluvõistluse finaali pärast 2007. aastat. Finaalis saavutas ta 4. koha. Ta oli 2015. aasta Laste Eurovisiooni lauluvõistluse õhtujuht.  Poli Genova – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Aedvere tänav

‹ Kaart ajutiselt peidetud (?) › Aedvere tänav on tänav Tallinnas Haabersti linnaosas Pikaliiva asumis. Aedvere tänav algab Printsu teelt, ristub Nõgikikka tänavaga ja lõpeb Alemaa tänaval. Aedvere tänav on põhiosas enam-vähem idakagu-lääneloodesuunaline ja ligikaudu 390 meetri pikkune. Aedvere tänav sai nime 27. juunil 2001. Tänav on saanud nime Aedvere talu järgi. Tallinna tänavanimed. KNAB. Robert Nerman, Leho Lõhmus. Tallinna asumid ja ametlikud kohanimed. Tallinn, 2013, lk. 264
Jõeoti tänav

‹ Kaart ajutiselt peidetud (?) › Jõeoti tänav on tänav Tallinnas Haabersti linnaosas Vismeistri asumis. Jõeoti tänav algab Tiskre teelt, ristub Müta, Abara ja Vähi tänavaga, Jõeküla teega, Kudu ja Ojakääru tänavaga, Põlde põiguga ning Rajapere tänavaga, lõppedes Räime tänaval. Jõeoti tänav on põhiosas enam-vähem lõuna-põhjasuunaline ja ligikaudu 930 meetri pikkune. Jõeoti tänav sai nime 8. detsembril 1995. Enne seda oli Jõeoti tänav Tiskre tee osa. Tänav on saanud nime Jõeoti talu järgi. Jõeoti tänav http://www.eki.ee/knab/tallinn1.htm Robert Nerman, Leho Lõhmus. Tallinna asumid ja ametlikud kohanimed. Tallinn, 2013, lk. 269  Jõeoti tänav – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Botorca kalmistu

Botorca kalmistu (rumeenia keeles Cimitirul Botorca) on kalmistu Transilvaanias, tänapäeva haldusjaotuse järgi Rumeenias Mureși maakonna Târnăveni linna halduspiirkonnas (kuni 2002. a-ni Gănești vallas) Botorca külas. Kalmistu on rajatud 20. sajandi I poolel. Kalmistul paiknev õigeusu kirik on ehitatud 20. sajandi lõpus. Kalmistu on tähelepanuväärne eri aegadest pärit betoonist hauatähiste tõttu, mis vaatamata vormide mitmekesisusele on küllaltki ühtse kujunduslaadiga. Foto: Robert Treufeldt, 19. mai 2011 Vaade peaväravast kalmistukirikule Kalmistukiriku esikülg Vaade kalmistukirikust peaväravale Betoonhauatähised kalmistul Botorca kirik lehel Biserici.org. Rumeenia keeles
Jacqueline Boyer

Jacqueline Boyer (sünninimi Éliane Ducos; sündinud 23. aprillil 1941 Pariisis) on prantsuse laulja, Jacques Pillsi ja Lucienne Boyer' tütar. Ta võitis 1960. aasta Eurovisiooni lauluvõistluse lauluga "Tom Pillibi". Koduleht
Gerontoloogia

Gerontoloogia ehk vananemisteadus on bioloogia haru, mis uurib organismide vananemise põhjusi ja mehhanisme. Gerontoloogia uurimustulemusi rakendatakse geriaatrias vananemisest tingitud haiguslike muutuste ennetamisel ja ravil. Eesti Gerontoloogia ja Geriaatria Assotsiatsioon Kai Saks, Toivo Maimets, Riin Tamm, Raivo Uibo, Mati Pääsuke, Tiia Tulviste, Annely Soots, Luule Sakkeus, Tiina Tambaum, Marju Medar, Taimi Tulva, Anne Murov, "Gerontoloogia. Õpik kõrgkoolidele", toimetaja Kai Saks. Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus, 2016. Gerontoloogia (gerontoloogiateemaline veebisait Tartu Ülikooli veebiportaalis)
Djuna Barnes

Djuna Barnes (12. juuni 1892 Cornwall on Hudson, Orange'i maakond, New Yorgi osariik – 18. juuni 1982 New York) oli Ameerika Ühendriikide modernistlik kirjanik ja ajakirjanik. 1912. aastal kolis ta koos emaga New Yorki. Tal oli suur lugemus, kodunt kaasa saadud kirjutamis- ja joonistusoskus, samas ametlikku kooliharidust tal praktiliselt ei olnud. New Yorgis õppis ta kunsti ja kirjutas lühiproosat. Tema esimeseks töökohaks sai ajaleht Brooklyn Daily Eagle, hiljem tegi ta kaastööd paljudele New Yorgi ajalehtedele ja ajakirjadele, sealhulgas Vanity Fairile ja The New Yorkerile. Tema sõprade hulka kuulusid Peggy Guggenheim, James Joyce, Ezra Pound, Natalie Clifford Barney, Gertrude Stein, Berenice Abbott, Sylvia Beach, Edward Estlin Cummings ja Eugenio Montale. Aastatel 1921–1930 elas ta Pariisis. 1930. aastatel viibis ta Inglismaal, New Yorgis, Pariisis ja Põhja-Aafrikas, oktoobris 1939 pöördus tagasi New Yorki. 1915. aastal ilmus Djuna Barnesi esikraamatuna illustreeritud luulekogu "The Book of Repulsive Women". Pariisi-perioodil valmisid ja ilmusid ka lesbiteemasid käsitlev teos "Ladies Almanack" (1928, toona pseudonüümi A Lady of Fashion all ja poolsalaja nurgataguses kirjastuses), mida on tunnustatud "Nightwoodi" kõrval tema teise tähtteosena, ning romaan "Ryder" (1928), millest sai hiljem lühikeseks ajaks New York Timesi bestseller, ja "A Night Among the Horses" (1929). 1936. aastal ilmus Inglismaal tema peateos – romaan "Nightwood", mida võib pidada üheks lesbikirjanduse teerajajaks ja homoseksuaalsete suhete põranda alt välja toojaks. Romaan pälvis küll kohe kiidusõnu kirjanduskriitikutelt, kuid laiemat lugejaskonda esialgu ei leidnud. Ka teose esmatrüki üllitanud eksklusiivne Farber and Farberi kirjastus oli pettunud ja leidis toona, et autorile selle eest vaid 43 naela honorariks maksta on täiesti piisav. Umbes sama leige vastuvõtu ja võõristuse osaliseks sai algul teose 1937. aastal USA-s ilmunud väljaanne. Kuid ometi hakkas teos oma elu elama sellest vaimustunud feministlikes ringkondades ning jõudis seejärel ringiga nn tavalugeja huviorbiiti. Et tsensuur ei hakkaks teose levikut takistama, lihvis Barnesi ihutoimetajaks saanud T. S. Eliot isiklikult teose liigjulgeid seksistseene ja religioosseid ringkondi pahandada võivat sõnakasutust uute trükkide tarbeks leebemaks. 2016. aastal ilmus romaan eesti keeles Loomingu Raamatukogus Krista Mitsi tõlkes pealkirjaga "Öömets". Tema hilisema loomeperioodi üks kaalukamaid teoseid on raevukas värssnäidend "The Antiphon" (1958). Barnesi kirjutatud viimaseks raamatuks jäi taas luulekogu, suuresti luule lühivormidest koosnev "Creatures in an Alphabet" (1982), milles kirjanik ülistab avarat silmaringi ja teadmiste süstematiseeritust. 1959 – valiti Ameerika Kunstide ja Kirjanduse Akadeemia tegevliikmeks
Sanja Vučić

Sanja Vučić (sündinud 8. augustil 1993 Kruševacis Jugoslaavias) on Serbia laulja. Ta on tuntud pealauljana Serbia bändis ZAA. Ta esindas Serbiat 2016. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Stockholmis lauluga "Goodbye (Shelter)" ning saavutas 115 punktiga 18. koha.
Maroniidid

Maroniidid on Liibanoni araablased, kristliku uskkon­na liikmed. Usund tekkis 5. sajandil erak Maruni järgijaist Põhja-Süürias. 7.–9. sajandil asusid maroniidid Põhja-Liibanoni mägedesse, 11.–13. sajandil olid nad ristisõdijate liitlased ja lähenesid katoliku kirikule. Mamelukkide võimu ajal läänistati maroniitide maad araabia (peamiselt druuside) ülikuile, maroniidid arabiseerusid, süüria keel jäi kasutusele kultusekeelena (18. sajandini). 15. sajandil algas uus lähenemine katoliku kirikule, 16. sajandist allub maroniitide kirik paavstile. Maroniitide toetamiseks sai hul­ga eriõigusi Prantsusmaa. 1970. aastail elas u 900 000 maroniiti Liibanonis, palju maroniite elab välismaal, peamiselt USA-s. Maroniitide ja teiste uskkondade osalemist Liibanoni poliitilises elus reguleerib 1943. aasta konstitutsiooniline kokkule­pe, mida teised uskkonnad on üha enam vaidlustanud.