laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Georgi Prokopenko

Georgi Prokopenko (vene keeles Гео́ргий Я́ковлевич Прокопе́нко (ukraina keeles Георгій Якович Прокопенко; 21. veebruar 1937 Kobeljaki, Poltava oblast, Ukraina – 5. mai 2021 Lviv) oli Nõukogude Liidu ujuja, kes oli spetsialiseerunud rinnuliujujaks. Ta oli 1964. aasta Tokyo suveolümpiamängude hõbemedalist 200 m rinnuliujumises. 1962. aastal tuli ta Euroopa meistriks 200 m rinnuliujumises ning 1966. aastal 200 m rinnuliujumises ja 4x100 m kombineeritud teateujumises. 1963. aastast on ta NSV Liidu teeneline meistersportlane. Viiekordne NSV Liidu meister ja mitmekordne rekordiomanik. Ta kuulus 13 aastat NSV Liidu koondisse. Ta on püstitanud neli maailmarekordit (1964) 100 m rinnuliujumises (2 korda), 220 jardi ja 4×110 jardi kombineeritud teateujumises ning üksteist Euroopa rekordit (1962–1964) 100 ja 200 meetri rinnuliujumises ning 4 × 100 m kombineeritud teateujumises. Teda on autasustatud medaliga "Töövapruse eest". 1946. aastal, pärast sõda, kolis ta koos perega Lvivi. 1951. aastal hakkas ta tegelema ujumisega. Ta õppis kõigepealt kommunikatsiooni tehnikumis ja lõpetas 1959. aastal Lvivi Riikliku Kehakultuuri Ülikooli. 1958. aastal võitis ta Bakuus 200 meetri rinnuliujumise. 1960. aastal tuli ta esmakordselt NSV Liidu meistriks, mis andis õiguse minna olümpiamängudele Roomas, kus ta oli 200 m rinnuliujumises kümnendal kohal. 1964. aastal parandas ta kaks korda maailmarekordit 100 meetri rinnuliujumises, võttes selle kuulsalt Ameerika ujujalt Chet Jastremskilt, kelle rekord sellel distantsil oli püsinud alates 1961. aastast. Samal aastal võitis ta Tokyo olümpiamängudel hõbemedali. Varem oli ta võistelnud ka 1960. aasta suveolümpiamängudel. 1966. aastal Hollandis Utrechtis toimunud Euroopa meistrivõistlustel sai ta kaks kuldmedalit, kinnitades sellega oma paremust parima rinnuliujujana. 1971. aastal lõpetas ta esinemised tippspordis. Kolm aastat töötas ta Lvivi spordiseltsis Dünamo ujumiskooli direktorina. Ta töötas treenerina, õpetajana kehalise kasvatuse instituudis ja seejärel üle 30 aasta Lvivi ülikoolis kehalise kasvatuse osakonnas. 50-aastaselt osales ta Lvivi piirkonna ülikoolide meistrivõistlustel, kus võitis kaks distantsi.
Krõmtšaki keel

Krõmtšaki keel (krõmtšaki кърымчах тыльы) on turgi keelte kõptšaki rühma kuuluv keel, mida rääkisid Krimmis krõmtšakid. See sarnaneb krimmitatari keelega, kuid sisaldab palju laene heebrea keelest. Krõmtšaki keel on peaaegu välja surnud, seda oskab umbes 200 vanainimest. https://www.ethnologue.com/language/jct http://www.endangeredlanguages.com/lang/1739
Giórgos Koumoutsákos

Giórgos Koumoutsákos (kreeka keeles Γιώργος Κουμουτσάκος; sündinud 17. septembril 1961 Ateenas) on Kreeka poliitik, ta kuulub paremtsentristliku erakonna Uus Demokraatia ridadesse. Ta oli aastatel 2009–2014 Euroopa Parlamendi liige, europarlamendis kuulus ta Euroopa Rahvapartei/Euroopa Demokraatide (ERP/ED) fraktsiooni.
Fridman

Fridman (jidiši keeles פֿרידמאַן) on juudi perekonnanimi. Mihhail Fridman Daniel Fridman Friedman
Valge Roos

Valge Roos oli Teise maailmasõja ajal natsionaalsotsialistliku Saksamaa vastu tegutsenud haritlaste vastupanuliikumise grupp. Organisatsiooni tuumiku moodustasid Müncheni ülikooli üliõpilased Hans ja Sophie Scholl, Alexander Schmorell, Willi Graf, Christoph Probst ning Müncheni ülikooli muusikateaduse ja filosoofia professor Kurt Huber. Ühenduse eesmärk oli kutsuda üldsust üles teadvustama ja taunima natsistliku režiimi kuritegusid. Grupi tegevus väljendus eeskätt anonüümsete lendlehtede ja opositsioonilise sisuga grafitite levitamises. Avaldati kuus lendlehte kogutiraažiga 15 tuhat eksemplari. 18. veebruaril 1943 arreteeris Gestapo Hans ja Sophie Scholli Müncheni ülikooli peahoones, kus nad levitasid lendlehti. 22. veebruaril toimus kohtuprotsess (kohtunik Roland Freisler). Ühelgi süüdistataval ei lubatud sõna võtta. Osa grupi liikmeid hukati kohtuotsuse põhjal juba samal päeval. Teine kohtuprotsess toimus 19. aprillil ja kolmas 13. juulil 1943. Kokku hukati seitse Valge Roosi liiget: tuumiku kõik kuus liiget ja Hans Konrad Leipelt, kes oli osalt juut. Enam kui kümnele mõisteti vanglakaristus. 5. veebruaril 2012 kuulutas vene õigeusu kirik Alexander Schmorelli pühakuks ja usukannatajaks.
Syöte rahvuspark

Syöte rahvuspark (soome keeles: Syötteen kansallispuisto) on Soome rahvuspark, mis asub Pudasjärvi, Posio ja Taivalkoski vallas Lapi maakonnas. Syöte rahvuspark asutati 2000. aastal ja selle pindala on 299 ruutkilomeetrit. Pargis on umbes 122 km tähistatud matkaradu, pikimad rajad on umbes 38 km ja lühimad 500 meetrit pikad. Syöte rahvusparki külastas 2018. aastal umbes 69 000 inimest. "Käyntimäärät maastossa". Metsähallitus. Vaadatud 27. november 2020. "Syöte National Park Trails". National Parks. Vaadatud 10. oktoober 2019.
Rannajõe

Rannajõe on küla Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Martna valda. Küla nimi oli varem Rannamõisa. Aastatel 1945–1954 asus külas Rannamõisa külanõukogu keskus. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaamet, vaadatud 19.07.2023. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
Võrkklaas

Võrkklaas ehk reticello (itaalia keeles vetro a reticello, sõnast reticello 'võrk') on klaasikunsti tehnika, mille puhul kuumtöötlustehnikas valmistatud klaaseseme dekoori moodustavad klaasi sees omavahel ristuvalt kulgevad enamasti valged poolläbipaistvad klaasniidid (latticini). Võrkklaas liigitatakse filigraanklaasi (filigrana) tehnikate alla. Eriti virtuoosselt viljeldi võrkklaasitehnikat 16. sajandi Veneetsias. Kunstileksikon. Tallinn, 2001 Fadenglas. - Reallexikon zur Deutschen Kunstgeschichte Reticello. Corning Museum of Glass (Reticello-tehnikas klaasnõu valmistamine)
2019. aasta Ecuadori protestid

2019. aasta Ecuadori protestid on käimasolev meeleavalduste ja protestide puhang Ecuadoris, mis on suunatud riigi presidendi Lenín Moreno ning tema valitsuse poolt kehtestatud kütusesubsiidiumide kaotamise ja kasinuspoliitika vastu. President Moreno valiti aastal 2017, tema partei, Alianza PAISi peamine valimislubadus oli jätkata ametist lahkuva presidendi, Rafael Correa vasakpoolse majanduspoliitikaga ehk niinimetatud kodanikerevolutsiooniga. Correal oli õnnestunud kehtestada mahukaid sotsiaaltoetusprogramme ning vähendada vaesust, lisaks oli tema ametiajal tõusnud ka riigi keskmine elatustase. Valimiste ajal nähti Morenot 21. sajandi sotsialismi säilitajana Ecuadoris. Pärast valimiste võitmist muutis Moreno Allianza PAISi kursi hoopis parempoolsemaks. Ta algatas niinimetatud decorreasatsiooni protsessi, millega kaotati paljud Correa poolt kehtestatud programmid. Eelistades paremaid suhteid Ameerika Ühendriikidega, viis ta Ecuadori välja alternatiivglobalistlikust organisatsioonist ALBA ning hakkas kehtestama neoliberalistlikku majanduspoliitikat, millega ta jäi ilma nii ekspresidendi kui ka suure osa oma partei valijate toetusest. Rahva seas ebapopulaarsed parempoolsed majanduspoliitised sammud kukutasid Moreno populaarsusreitingu rahva seas 70%-lt aastal 2017 30%-le aastal 2019. Kulminatsiooniks oli Moreno otsus kaotada kütusesubsiidiumid, mis olid senini hoidnud bensiini- ja diislihindu ekuadorlaste jaoks taskukohasel tasemel. Kütusehindade tõus viis teatud ühiskonnakihtide rahulolematuse uuele tasemele ning algatati protestiliikumised. "What to expect from Ecuador's elections". The Economist. 18. veebruar 2017. ISSN 0013-0613. Vaadatud 9. oktoober 2019. "Ecuadori valimiste esialgsete tulemuste kohaselt võidab Lenin Moreno". ERR. 3. aprill 2017. ISSN 0261-3077. Vaadatud 10. oktoober 2019. "From Rafael Correa to Lenín Moreno: Ecuador's Swing to the Right" (inglise). Vaadatud 9. oktoober 2019. "Ecuador leaves Venezuelan-run regional alliance". AP NEWS. 24. august 2018. Vaadatud 9. oktoober 2019. "Galapagos island 'to be used by US military'" (inglise). 17. juuni 2019. Vaadatud 9. oktoober 2019. "Équateur : Lenín Moreno et le néolibéralisme par surprise - Europe Solidaire Sans Frontières". www.europe-solidaire.org (prantsuse). Vaadatud 9. oktoober 2019. Collyns, Dan (8. oktoober 2019). "Ecuador moves government out of capital as violent protests rage". The Guardian (inglise). ISSN 0261-3077. Vaadatud 9. oktoober 2019. Reuters (3. oktoober 2019). "Ecuador declares state of emergency as protesters decry end to fuel subsidies". The Guardian (inglise). ISSN 0261-3077. Vaadatud 9. oktoober 2019. Viirand, Lauri (8. oktoober 2019). "Ecuadori president viis valitsuse riigipöördeohu tõttu pealinnast ära". ERR. ISSN 0261-3077. Vaadatud 10. oktoober 2019.
Kiirmale

Kiirmale (inglise keeles fast chess) on võistlusmale liike, kus igale mängijale antakse partii mängimiseks 10–60 minutit. Kiirmalereeglid on kehtestanud Rahvusvaheline Maleföderatsioon (FIDE). Maailmameistrivõistlusi korraldatakse 2012. aastast. 2012 – Sergei Karjakin 2013 – Şəhriyar Məmmədyarov 2014 – Magnus Carlsen 2015 – Magnus Carlsen 2016 – Vassõl Ivantšuk 2017 – Viswanathan Anand 2018 – Daniil Dubov 2019 – Magnus Carlsen 2012 – Antoaneta Stefanova 2013 – ei korraldatud 2014 – Jekaterina Lagno 2015 – ei korraldatud 2016 – Anna Muzõtšuk 2017 – Ju Wenjun 2018 – Ju Wenjun 2019 – Humpy Koneru Välkmale Euroopa meistrivõistlused kiir- ja välkmales Kiirmale. maleliit.ee
Filigraanklaas

Filigraanklaas (prantsuse keeles verre filigrané, inglise keeles filigree glass, filigrana, saksa keeles Fadenglas) on üldnimetus klaastoodetele, mida hakati tegema Muranol 16. sajandil ja mis ühendab kuumtöötlustehnikas valmistatud klaasesemeid, mille dekoori moodustavad opaaksest valgest klaasist (lattimo), või vahel värvilisest klaasist niidid läbipaistva klaasimassi sees. Tehnika õitseaeg oli Veneetsias 16. sajandil, mil toodetud nõude kvaliteet ja peenus on jäänud tänini raskesti saavutatavaks, kuid filigraanklaasist esemeid loovad ka tänapäeva klaasikunstnikud. 20. sajandil loodud disainiklassika hulka kuuluvad filigraanklaasitehnikas loodud fazzoletto-nõud. 16. sajandi filigraanklaasist esemed valmistati Muranol alates 16. sajandi algusest ja oletatavasti olid need inspireeritud rooma võrkmosaiikkaussidest. Rooma võrkmosaiikanumaid valmistati võrkmosaiikvarrastest ning samasuguste varrastega ääristati ka teist tüüpi mosaiiknõude servi. Veneetsia filigraananumad on puhumistehnikas valmistatud klaasesemed, mille võrgutaolise mustri saavutamiseks kasutati spetsiaalseid võrkmosaiik- ehk filigraanvardaid. Vardas on enamasti opaakvalged, aga vahel punased, sinised ja kollased klaasniidid koos läbipaistva põhimassiga. Ühe anuma puhul võidi kasutada nii ühte tüüpi filigraanvardaid kui ka paljude erinevate varraste kombinatsioone. Ettevalmistatud filigraanvardad võeti kuumale cristallo-klaasi kogumile, vormiti ja puhuti keerukate vormidega anumateks. Olenevalt klaasniitide paigutusest vardal saavutatakse erinevaid võrkmustreid, mille kirjeldamiseks olid kasutusel ka erinevad nimetused: võrkklaas ehk vetro a reticello, vardad on klaasikogumile paigutatud mitmes kihis ristuvalt ja niitide vahele klaasimassis jäävad varraste vahel olnud õhumullid; vetro a fili ehk mezza filigrana, ühe filigraanvarda sees on üksainus niit ja need kulgevad esemes vertikaalselt või helikaalselt; vetro a zanfirico, vetro a retorti ühtlaselt paralleelselt klaasvarda pinnal paiknevate niitidega filigraanvarras on tordeeritud, nii et niidid kulgevad helikaalselt; ballotini, klaasvarda sees ühe reana paiknevate niitidega varras tordeeritakse, nii et niitide kulgemine varda sees meenutab DNA struktuuri. Veneetsia vetro a fili klaaspudel 16. sajandist Murano vetro a fili pokaal kaanega, 16. sajandi lõpp Murano võrkklaasist pudel, 17. sajand Saksamaal tehtud 17. sajandi võrkklaasist karikas à la façon de Venise Rüdesheimis Fulvio Bianchini fazzoletto-vaas, 1949 Erinevaid niitdekoore sisaldav veeklaas, David Patchen, 20. sajand David Patcheni filigraanklaasskulptuur Värvilise reticello'ga nüüdisaegne klaasvaas Kunstileksikon. Tallinn, 2001 https://www.ft.com/content/109d1a48-ee1e-11e6-ba01-119a44939bb6 C. Bray. Dictionary of Glass: Materials and Techniques. University of Pennsylvania Press, 2001 https://www.design-and-arts.com/murano/techniques/filigrana/ Vetro a retorti. - Glass Dictionary Definition. - Corning Museum of Glass filigrana. - Design and Arts (blog) Discover Glassblowing: Filigree Video: How It’s Made: Filigree Glass Video: Three-bubble Goblet with Filigrana (kolmeosalise filigraanklaaskarika valmistamine)
Borislav Ivkov

Borislav Ivkov (12. november 1933 Belgrad – 14. veebruar 2022) oli serbia maletaja ja malekohtunik, rahvusvaheline suurmeister (1955), rahvusvaheline arbiiter (1986). Ivkov tuli 1951. aastal Birminghamis juunioride maailmameistriks. Suurmeistriks sai ta 22-aastaselt 1955. aastal. Aasta varem sai FIDElt rahvusvahelise meistri nimetuse. Ta on kolmekordne Jugoslaavia malemeister (1958, 1963, 1972). Ivkov on mänginud maailmameistrivõistlustel. Tsoonidevahelisel turniiril 1964. aastal Amsterdamis sai ta 7. koha ja kvalifitseerus pretendentide turniirile, kus kaotas 1965. aastal veerandfinaalis Bent Larsenile. Mängis hiljem veel neljal tsoonidevahelisel turniiril: 1967. aastal Sousse'is (12.–13. koht), 1970. aastal Palma de Mallorcas (14. koht), 1973. aastal Petrópolises (9.–10. koht) ja 1979. aastal Rio de Janeiros (5.–6. koht). Ivkov on mänginud Jugoslaavia võistkonna koosseisus ajavahemikus 1956–1980 12 maleolümpial. Ta on võitnud seal viis hõbe- (1962, 1964, 1968, 1970, 1974) ja kolm pronksmedalit (1956, 1960, 1972). Bent Larsen ja Borislav Ivkov (1961) Borislav Ivkov (2008)  Borislav Ivkov – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Boris Gelfand

Boris Gelfand (valgevene keeles Барыс Абрамавіч Гельфанд Barys Abramovič Hielfand; vene keeles Борис Абрамович Гельфанд Boriss Abramovitš Gelfand; heebrea keeles בוריס גלפנד; sündinud 24. juunil 1968 Minskis) on Iisraeli maletaja, rahvusvaheline suurmeister (1989). Gelfand sai suurmeistriks 21-aastaselt 1989. aastal. Kaks aastat varem oli ta FIDE-lt saanud rahvusvahelise meistri nimetuse. 1998. aastast elab ta Iisraelis. Gelfand võitis 1988. aastal Adelaide'is juunioride maailmameistrivõistlustel hõbemedali. 1990. aastal võitis ta Manilas MM-i tsoonidevahelise turniiri ja pääses 15 osavõtjaga pretendentide matšturniirile, kus jõudis 1992. aastal veerandfinaali. 1993. aastal võitis ta Bielis FIDE MM-i tsoonidevahelise turniiri ja pääses 13 osavõtjaga MM-i matšturniirile (kestis 1994–1996), kus Gelfand 1994. aastal võitis veerandfinaalis Vladimir Kramnikut ja 1995. aastal kaotas poolfinaalis turniiri võitnud ja FIDE maailmameistriks saanud Anatoli Karpovile. Detsembris 1997 Lausanne'is FIDE maailmameistrivõistlustel (100 osavõtjat, nokautsüsteem) kaotas Gelfand poolfinaalis Viswanathan Anandile. 2005. aastal võitis ta Bieli suurmeistrite turniiri. 2005. aastal maailma karikavõistlustel (128 osavõtjat) sai Gelfand kuuenda koha ja kvalifitseerus 16 osavõtjaga pretendentide turniirile. Seal tuli ta nelja hulka, kes pääsesid septembris 2007 Mexicos toimunud kaheksa osavõtjaga MM-turniirile, kus tuli Anandi ja Kramniku järel kolmandaks. Detsembris 2009 võitis ta Hantõ-Mansiiskis maailma karikavõistlused (finaalis alistas Ruslan Ponomarjovi) ja pääses 2011. aastal Kaasanis peetud MM-i pretendentide turniirile. Seal võitis ta finaalis Aleksandr Grištšuki ja sai õiguse kohtuda tiitlimatšis valitseva maailmameistri Viswanathan Anandiga. 2012. aastal Moskvas tasavägiselt kulgenud tiitlimatši Gelfand kaotas tulemusega 6 (1½):6 (2½). 2013. aastal Londonis pretendentide turniiril tuli Gelfand viiendaks. Gelfand on mänginud maleolümpiatel: Nõukogude Liidu (1990), Valgevene (1994, 1996) ja Iisraeli võistkonna koosseisus (2000–2010).  Boris Gelfand – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Boris Gelfand FIDE andmebaasis
Nigel Short

Nigel David Short (sündinud 1. juunil 1965 Leigh’s) on inglise maletaja ja malefunktsionäär, rahvusvaheline suurmeister (1984). Short on Rahvusvahelise Maleföderatsiooni (FIDE) viitsepresident. Ta on tegutsenud ka malekommentaatori ja maletreenerina. Males võitis ta kuni 17-aastaste kadettide maailmameistrivõistlustel 1978. aastal Sas-van-Gentis pronksmedali ja 1979. aastal Belfort'is hõbemedali. Juunioride maailmameistrivõistlustel tuli ta 1980. aastal Dortmundis Garri Kasparovi järel teiseks ja 1981. aastal Méxicos Jaan Ehlvesti järel kolmandaks. Suurmeistriks sai Short 19-aastaselt 1984. aastal. Neli aastat varem oli ta FIDE-lt saanud rahvusvahelise meistri nimetuse. Ta on kolmekordne Briti (1984, 1987, 1998) ja Rahvaste Ühenduse (2004, 2006, 2008) malemeister. 1985. aastal Bielis maailmameistrivõistluste tsoonidevahelisel turniiril sai Short 4. koha ja edasipääsu 16 osavõtjaga pretendentide turniirile Montpellier's, kus ta jäi 11-ks. Ta jagas esikohta 1987. aastal Suboticas tsoonidevahelisel turniiril. Seejärel mängis Short 1988. aastal 16 osavõtjaga pretendentide matšturniiril, kus aga veerandfinaalist edasi ei pääsenud. Short mängis 1990. aastal Manilas 64 osavõtjaga tsoonidevahelisel turniiril. Saadud 3.–4. koht viis ta 15 osavõtjaga pretendentide matšturniirile (kestis 1991–1993), kus ta veerandfinaalis võitis Boriss Gelfandit, poolfinaalis eksmaailmameister Anatoli Karpovit ja finaalis (jaanuaris 1993 San Lorenzo del Escorialis) Jan Timmanit. Ta sai õiguse kohtuda tiitlimatšis valitseva maailmameistri Garri Kasparoviga. MM-tiitlimatš peetigi septembris-oktoobris 1993 Londonis, kuid mitte FIDE, vaid Professionaalse Male Assotsiatsiooni (PCA) egiidi all. Short kaotas matši tulemusega 7½:12½. 1994. aastal mängis Short PCA pretendentide matšturniiril, kus veerandfinaalis võitis ta Boris Gulkod, kuid poolfinaalis kaotas Gata Kamskyle. Detsembris 1997 mängis ta FIDE maailmameistrivõistluste turniiril Groningenis (100 osavõtjat, nokautsüsteem), kus ta võitis 2. ringis Viktor Korchnoid, 3. ringis Andrei Sokolovi, kaheksandikfinaalis Alexander Beliavskyt ja veerandfinaalis Michał Krasenkowi. Poolfinaalis kaotas ta Michael Adamsile. 1999. aastal FIDE MM-i turniiril Las Vegases võitis Short 3. ringis Beljavskyt, kuid kaheksandikfinaalis kaotas Alexéi Shírovile. 2006. aastal tuli ta Liverpoolis Euroopa Liidu malemeistriks. Short on võitnud Inglismaa võistkonna koosseisus Euroopa võistkondlikel meistrivõistlustel Pukas kuldmedali (1997) ja võistkondlikel maailmameistrivõistlustel kaks pronksmedalit (1985, 1989). Ta on mänginud ajavahemikus 1984–2016 17 maleolümpial (võistkondlik pronksmedal 1990. aastal Novi Sadis).  Nigel Short – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Nigel Short FIDE andmebaasis
Hans Scholl

Hans Scholl (22. september 1918 – 22. veebruar 1943) oli natsionaalsotsialistliku Saksamaa vastu tegutsenud ühenduse Valge Roos asutajaliige ja juht. Scholl oli lapsena kuulunud Hitlerjugendi ridadesse, kuid kiiresti pettunud selle tõekspidamistes. Hiljem õppis ta Müncheni ülikoolis meditsiini. Viibides sõjaväes kohustuslikul meditsiinipraktikal, oli ta šokeeritud nähes, kui ebainimlikult käitusid Saksa sõdurid juutidega. 1942. aasta suvel asutas ta koos sõpradega vastupanuliikumise grupi Valge Roos, mille tegevuse peamiseks sisuks sai kodumaa üldsuse teavitamine natsistliku režiimi kuritegudest. Organisatsiooni tegevus väljendus eeskätt riigikorda kritiseerivate grafitite ja lendlehtede levitamises. Hans Scholl arreteeriti koos õde Sophiega 18. veebruaril 1943, kui ta levitas Müncheni ülikooli hoones lendlehti. Teda süüdistati kodumaa reetmises ning ta giljotineeriti juba mõni tund pärast kohtuotsuse väljakuulutamist. Ta oli üks väheseid sakslasi, kes osutas vastupanu natsionaalsotsialistlikule režiimile teise maailmasõja päevil.
Joachim Armbrust

Joachim Armbrust on 17. sajandi lõpul ja 18. sajandi algul Tallinnas töötanud skulptor ja puunikerdaja. Joachim Armbrust saabus 1691. aastal Stockholmist Narva, et aidata skulptoril ja kiviraiduril Johann Georg Heroldil nikerdada Narva Jaani kiriku pinki. Kuid meistrite tüli ja kohtuprotsessi tõttu ei saanud Armbrust Narva linna vabameistrina jääda. Tüli põhjuseks olnud Armbrusti kõrge eneseteadlikkus, proklameerides puuskulptuuri mitte lihtsalt käsitööks, vaid üheks vabadest kunstidest. Narvast lahkunud Armbrust läks Tallinna, palus seal luba vabameistrina tegutseda ja Tallinna magistraat rahuldas tema palve. Tuleb märkida, et Armbrust saavutas oma vabaduse tänu Christian Ackermanni sissetallatud rajale, kes sai Tallinnas vabameistriks u. 20 aastat varem gildide ja all-linna seaduste mõjupiirkonnast lahkumisega. Joachim Armbrust tegutses Tallinnas vähemalt 13 aastat. 1692. aastal sai ta raelt tellimuse lõpetada Elert Thiele alustatud Tallinna raekoja raesaali nikerdfriis. Töö lõpetas ta 1696. aastal, kusjuures nikerdfriisi ühel väiksemal paneelil on kujutatud peitliga meistrit ennast kahe tiibadega inglipea vahel. Järgmisel aastal valmis Armbrusti käe all ka Rootsi-Mihkli kiriku epitaafretaabel, mis on kõrvutatav stiilipuhtuse poolest toomkiriku altariga, mõlemaid iseloomustab kõrgbarokile iseloomulik suurejooneline lihtsus. Armbrustile on omistatud ka 1700. aastatel valminud Tallinna Niguliste kiriku ehisseina väärispaneelid, mis jäi arvatavasti tema üheks viimaseks tööks (teos on hävinud). Armbrusti stiiliga Rootsi-Mihkli kiriku epitaafretaabli ja Niguliste kiriku väärispaneelide valmimise vahel 1697.–1700. aastail seostatakse Eesti Rahva Muuseumi kogudesse 1939. aastal jõudnud barokset akantusornamendiga ehisseina. Viimased andmed Armbrusti Tallinnas oleku kohta pärinevad 1705. aastast. Tõenäoliselt jagas Joachim Armbrust paljude toonaste tallinlaste saatust ning suri 1710. aastal katku. https://register.muinas.ee/public.php?menuID=en_monument&action=view&id=1393 https://register.muinas.ee/public.php?menuID=en_monument&action=view&id=6005 E. Mikko. Ühe altari muuseumisse sattumise lugu…ja salapärane mees peitliga. - Eesti Rahva Muuseumi ajaveeb
Rein Suurkask

Rein Suurkask (sündinud 25. mail 1968 Mustvees) on Eesti poliitik, ta kuulub Eesti Konservatiivse Rahvaerakonna ridadesse. Ta oli 17. maist 26. oktoobrini 2019 XIV Riigikogu liige. Ta on lõpetanud 1986. aastal Viljandi 5. Keskkooli. Ta töötas aastatel 1996–1999 OÜ-s Rael Autokeskus, 1999–2005 Benefit AS-is, 2005–2010 Siller Auto OÜ-s, 2010–2011 Unistar Autokeskus OÜ-s, 2011–2012 OÜ-s Paalatee, 2012–2017 OÜ-s Latoog ja 2017–2019 OÜ-s Marketel. Ta kuulub 2014. aastast Eesti Konservatiivsesse Rahvaerakonda ja ka selle juhatusse. 2017. aastast on ta Viljandi Linnavolikogu liige. Lisaks on ta Sakalamaa Vabadussõja Ausamba Taastamise SA juhatuse liige. 16. mail 2019 sai temast XIV Riigikogu asendusliige (Kert Kingo asemel). Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 8 (Järva- ja Viljandimaa) 364 häält ning ei osutunud valituks. Tal on kaks tütart ja üks poeg. Tema hobid on poliitika, teater, muusika, kino ja autosport.
Leinefelde-Worbis

Leinefelde-Worbis on linn Eichsfeldi kreisis Loode-Tüüringis Saksamaal. Linn moodustati 16. märtsil 2004 endistest omaette linnadest Leinefeldest ja Worbisest koos Breitenbachi ja Wintzingerode vallaga. Juulis 2018 ühendati Leinefelde-Worbisega endine Hundeshageni vald ja jaanuaris 2019 Kallmerode. Enne liitmisi oli Leinefelde rahvaarv 14 387, Worbise 5541, Breitenbachi 1021 ja Wintzingerode 614. Leinefelde-Worbise kümme osa on Leinefelde, Worbis, Breitenbach, Kirchohmfeld, Birkungen, Beuren, Hundeshagen, Kaltohmfeld, Wintzingrode, Kallmerode ja Breitenholz. Leinefelde raudteejaam asub Halle–Hann. Mündeni ja Gotha–Leinefelde raudteel. 1997. aastast on Worbis tuntud oma karude varjupaiga Alternativer Bärenpark Worbis poolest, mida haldab Saksamaa loomade heaolu organisatsioon Aktion Tier – Menschen für Tiere (varem Deutsches Tierhilfswerk). Leinefeldes sündis Johann Carl Fuhlrott, Neandertali inimese avastaja. Worbises sündisid Londoni kasutatud raamatute müüja ja kirjastaja Bernard Quaritch (1819–1899) ning Saksamaa poliitik, jurist ja tsiviilõiguse notar Barbara Saß-Viehweger (sündinud 1943). Register of German municipalities (2022), vaadatud 7.10.2023.
Am Ohmberg

Am Ohmberg on vald Saksamaal Tüüringi liidumaal Eichsfeldi kreisis. See moodustati 1. detsembril 2010 varem omaette valdade Bischofferode, Großbodungeni ja Neustadti ühendamise teel. Kirik Maria Geburt (2003) Natursteingrotte (2005) Register of German municipalities (2022), vaadatud 7.10.2023.