laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Marika Padrik

Marika Padrik (sünninimi Marika Pahk; sündinud 25. juulil 1964 Tartus) on eesti eripedagoog ja logopeed. Tema peamised uurimisteemad on arenguline keelepuue, selle diagnostika ja teraapia, keelepuue kakskeelsetel lastel, eesti laste kõne areng, selle hindamine ja hindamisvahendite väljatöötamine. Marika Padrik lõpetas 1987. aastal Tartu Riikliku Ülikooli eripedagoogika osakonna viieaastase bakalaureuseõppe (summa cum laude), 1997. aastal lõpetas ta sealsamas teadusmagistriõppe (cum laude) ning 2010. aastal kaitses doktorikraadi teemal "Word-formation Skill in Estonian Children With Specific Language Impairment" ("Sõnatuletusoskuste kujundamine alakõnega lastel", juhendaja Aaro Toomela). Marika Padrik töötas aastatel 1985–1989 Tartu I Eriinternaatkooli kasvataja ja õpetajana. Ta oli logopeed 1996–1999 Tartu Lasteaias Pääsupesa, 2001–2013 Tartu Hariduse Tugiteenuste Keskuses, 2008–2010 asutuses OÜ Babysport. Aastatel 1993–2017 oli ta Tartu Ülikooli logopeedia ja õpiraskuste teooria lektor, aastatel 2014–2016 haridusteaduste instituudis eripedagoogika osakonna juhataja. Alates 2018. aastast on Marika Padrik logopeedia dotsent. Marika Padrik kuulub Eesti Eripedagoogide Liitu ja Eesti Logopeedide Ühingsse, kus on alates 2019. aastast kutsekomisjoni liige. Tema osalusel on valminud Eesti logopeedide kutsestandardid, koolieelse lasteasutuse riiklik õppekava ja selle rakendusjuhised. Ta on olnud ekspert tulemusauditite, HEV õppevara ja hindamisvahendite alal. 2014 parima töö preemia didaktilis-rakenduslike tööde valdkonnas riiklikul kasvatusteaduslike tööde konkursil töö "5-6-aastaste laste kõnetest" eest 2017 I preemia kasvatusteaduslike tööde riiklikul konkursil didaktilis-rakenduslike/õpikute kategoorias kõrgkooliõpiku "Kommunikatsioonipuuded lastel ja täiskasvanutel: märkamine, hindamine ja teraapia" eest 2020 II preemia haridusteaduslike tööde riiklikul konkursil eesti keeles publitseeritud teadustööde/artiklite kategoorias: Hallap, M., Padrik, M. "Simultaanse kakskeelsusega 3-4-aastaste laste grammatilised oskused eesti keeles" eest 2022 Tartu Ülikooli aumärk Marika Padrik on kirjutanud üle 100 erialase artikli. 2016. aastal ilmus Marika Padriku ja Merit Hallapi toimetamisel ja kaasautorlusel 560-leheküljeline logopeediaalane kõrgkooliõpik "Kommunikatsioonipuuded lastel ja täiskasvanutel: märkamine, hindamine ja teraapia" (Tartu Ülikooli Kirjastus). Ta on ka raamatu "Lapse kõne arendamine" autor (kaasautor Merit Hallap). Kolleegidega koostöös on ta koostanud standardiseeritud kõnetestid 5-6-aastastele lastele (2013) ja 3-4-aastastele lastele (2019). "Eesti Teadusinfosüsteem. Marika Padrik". "Logopeedia kliinik. Marika Padrik".[alaline kõdulink] "Tartu Ülikooli aumärgi kavalerid". Tartu Ülikool. Vaadatud 9.12.2022. Marika Padrik Eesti Teadusinfosüsteemis Marika Padrik Google Scholari lehel Marika Padrik ResearchGate'i lehel
Vilja Volens

Vilja Volens (30. aprill 1944 Rūjiena, Läti – 17. jaanuar 2012) oli eesti klaasikunstnik ja kunstipedagoog. Ta sündis Lätis eesti skulptori Martin Saksa tütrena. Erialase ettevalmistuse sai ta aastatel 1966–1971 Eesti Riiklikus Kunstiinstituudis. Seal õppis ta professor Maks Roosma juhendamisel klaasiehistööd. Diplomitööks oli sari puhutud klaasfiguure, mis valmisid tehases Tarbeklaas. Oma loomingus lähtus Volens popstiilist, talle oli omane naljatlev-groteskne loomelaad. Volensi loomingut on kirjeldatud ka kui fantaasiarikast. Tema teoseid leidub Eesti Tarbekunsti- ja Disainimuuseumi, Eesti Ajaloomuuseumi, Eesti Kunstifondi ja Tallinna Linnamuuseumi kogudes. Aastatel 1992–2011 oli Vilja Volens Tallinna Kunstigümnaasiumis klaasi-, keraamika-, maali- ja joonistamise eriala õpetaja, samuti pidas ta seal klassijuhataja ametit. 2011. aastal said tema juhendatud kunstikooli õpilased üle-eestilisel klaasikunsti õpilaskonkursil "Minu klaas 2011" mitu auhinda. "Suusad, saapad, kepid" (1977, kuumtöötlustehnikas) "Kübarad ja kaabud" (1980) "Kommid" (1982, puhutud klaasist) "Praetud monad" (1983) "Keedetud monad" (1983) Klaasripatsid (1984, laboratoorsest klaasist, leekpõletitehnikas) Vilja Volens : [nekroloog]. – Sirp, 20. jaanuar 2012, lk 32.
Kalju Enniko

Kalju Enniko (14. september 1952 Tudu – 12. jaanuar 2012 Haapsalu) oli eesti luuletaja ja pedagoog. Ta on kasutanud ka pseudonüümi Mart Murde. Enniko sündis lasterohke pere viimase lapsena. Keskhariduse omandas ta Rakveres, seejärel jätkas õpinguid Tallinna Pedagoogilises Instituudis, kus õppis aastatel 1972–1977 eesti keelt ja kirjandust. Ta töötas pikka aega eesti keele ja kirjanduse õpetajana. Tema esimeseks töökohaks oli aastatel 1977–1986 Tudu 8-klassiline kool. Hiljem töötas ta õpetajana Vaeküla Eriinternaatkoolis, Peetri Põhikoolis ja Haapsalu koolides. Luuletajana debüteeris Enniko 1976. aastal ajakirjas Noorus. Tema luulet ilmus ka 1979. aastal trükivalgust näinud kogumikus "Noori autoreid '77". Autorikogusid ilmus Ennikolt eluajal ainult üks, "Roheline süda" (1980). Hilisemat loomingut esitas ta peamiselt erinevatel luuleüritustel. Tema loomingut tunnustati Eesti Luuleliidu võistlusel "Kuldne kaseleht" 1997. aastal ja Kalju Lepiku mälestuseks korraldatud luulevõistlustel aastatel 2003–2006. Viimased Enniko eluajal ilmunud luuletused avaldati ajakirjas Looming 2010. aastal Mart Murde varjunime all. Kalju Enniko : [nekroloog]. – Sirp, 20. jaanuar 2012, lk 32.
Priekuļi piirkond

Priekuļi piirkond (läti keeles Priekuļu novads) oli 1. järgu haldusüksus (piirkond) Lätis. Läti rahvastikuregistri andmetel oli 1. jaanuaril 2012 Priekuļi piirkonna elanikest lätlasi 80%, venelasi 13%, 2,3% valgevenelasi 2,3%, poolakaid 1,4%, ukrainlasi 1,2% ja teistest rahvustest inimesi 3,93%. Piirkond moodustati 2009. aastal Cēsise rajooni Liepa, Mārsnēni, Priekuļi ja Veselava vallast. 2021. aastal liideti Priekuļi piirkond Cēsise piirkonnaga. Läti statistika keskamet, vaadatud 15.06.2021. Iedzīvotāju reģistra statistika uz 01.01.2012. Pilsonības un migrācijas lietu pārvalde. Piirkonna koduleht
Priekule piirkond

Priekule piirkond (läti Priekules novads) oli 1. järgu haldusüksus Lätis. Piirnes lõunas Leeduga. Piirkond moodustati 2009. aastal Priekule linnast ja viiest vallast (Bunka, Gramzda, Kalēti, Priekule ja Virga vald). 2021. aastal liideti Priekule piirkond Lõuna-Kuramaa piirkonnaga. Läti statistika keskamet, vaadatud 15.06.2021. Piirkonna koduleht
Aleksandr Popov

Aleksandr Stepanovitš Popov (16. märts 1859 – 13. jaanuar 1906) oli vene füüsik, elektriinsener, professor, üks raadio leiutajaid. Aleksandr Popov sündis Uuralis Turjinskie Rudnikis. Perekonnas oli kuus last, nende hulgas ka tuntud kunstnik Avgusta Kapustina. Isa oli kohaliku kiriku preester. Elati väga vaeselt. 10-aastaselt Aleksandr saadeti Dalmatjevi vaimulikku kooli, kus ta vanem vend Rafail õpetas ladina keelt. Popov õppis seal aastast 1868–1870. Aastast 1871 Popov jätkas õpinguid kolmandas klassis Jekaterinburgi vaimulikus koolis. 1873. aastal lõpetas Popov õpingud Jekaterinburgis väga hea tulemusega. Popov õppis veel Permi vaimulikus koolis 1873–1877. Seejärel õppis Peterburi ülikoolis füüsika-matemaatika erialal. Ülikooliaastad olid Popovi jaoks erakordselt keerulised, kuna raha ei jätkunud ja ta pidi tööl käima. Just sel ajal Popov sai aru, mis ala talle huvi pakub: kaasaegse füüsika probleemid. Pärast edukat ülikooli lõpetamist (1882), Popovile pakuti jätkata õpinguid ja saada kraad, mis võimaldaks tal töötada professorina. 1882. aastal kaitses Popov oma elektriteemalise lõputöö. Kroonlinnas sai ta matemaatika, füüsika ja elektrotehnika professoriks. Hiljem, aastal 1901, töötas professorina Aleksandr III elektrotehnilises ülikoolis. Popov oli väga austatud füüsikute hulgas. Popov suri 31. detsembril 1905 (13. jaanuaril 1906) Peterburis. Popovi sadama raadiovastuvõtujaam oli vastuvõtmiseks lindile. Selliste jaamadega olid varustatud paljud laevad ja sadamad. 7. septembril 1899 õnnestus pidada raadiosidet laevadega, mis olid 14 kilomeetri kaugusel kaldast. 1895. aasta algul konstrueeris Aleksandr Popov Peterburis elektromagnetlainete koheerertüüpi vastuvõtja, mida kasutas algul äikesemärkijana, seejärel morsesignaalide vastuvõtjana. Täiustanud ja lisanud antenni Popov esitas oma leiutise 25. aprillil (7. mail uue kalendri järgi) 1895. aastal Vene füüsikute-keemikute koosolekul. Loengu teema oli “Metallpulbri mõju elektrilise võnkumisele”. Popov ühendas oma aparaadi vendade Rišaride kirjutusmasinaga ja nii tekkis masin, mis registreeris elektromagnetilist võnkumist atmosfääris. Popov korraldas 24. märtsil 1896 Venemaa esimese raadiosaate, suutes edastada 250 m kaugusele radiogrammi „Heinrich Hertz“. Paavli tänav Tallinnas on kandnud aastail 1950–1990 Aleksandr Popovi nime.
Reiu jõgi

Reiu jõgi (saksa der Reidenhofsche Bach) on Pärnu jõe alamjooksu vasakpoolne lisajõgi. Reiu jõe pikkus on 73 km ja valgla pindala 917 km². Reiu jõgi paikneb Pärnu madalikul ning on neerukujulise vesikonnaga. Algab Soka järvest Lätis ja suubub Pärnu jõkke vasakult kaldalt 9,1 km kaugusel suudmest. Jõel on palju lisajõgesid, mis enamikus suubuvad paremalt kaldalt: Veelikse oja (11 km), Jurga oja (8 km), Külge oja (18 km), Kalita oja (11 km), Humalaste jõgi (14 km), Sigaste oja (11 km), Surju oja (17 km), Lähkma jõgi (40 km), Vaskjõgi (26 km) ja Ura jõgi (50 km). Reiu jões leidub jõeforelli, haugi, särge, säinast, roosärge, lutsu, ogalikku, ahvenat, kiiska jt. Reiu jõgi, vaade Viisireiu vesiveskilt ülesvoolu Reiu jõgi, taamal kunagine raudteesild endisel Pärnu–Mõisaküla raudteelõigul Reiu jõgi, oktoober 2023 Reiu jõgi augustis 2023 Reiu jõgi augustis 2023 Sindi-Lodja asulakohad Reiu mõis Jakob Benjamin Fischer: Versuch einer Naturgeschichte von Livland, 1791 Reiu jõgi keskkonnaportaalis
Len Väljas

Len (Lennard) Väljas (sündinud 21. novembril 1988 Torontos) on eesti päritolu endine Kanada murdmaasuusataja. Tema vanavanematest on kolm eestlased ja üks rootslane. Väljas võistles murdmaasuusatamise maailma karikasarjas aastatel 2009–2019. Esimest korda jõudis ta MK-sarjas poodiumile 7. märtsil 2012 Drammenis, kui sai klassikasprindis teise koha. Hiljem jõudis ta poodiumile veel neli korda, millest kaks korda sprindis ja kaks korda 15 km ühisstardis klassikatehnikas. Maailmameistrivõistlustel oli tema parimaks individuaalkohaks 2015. aasta põhja suusaalade maailmameistrivõistlustel Falunis klassikasprindis saavutatud 14. koht. 2017. aasta maailmameistrivõistlustel Lahtis sai ta koos Alex Harveyga sprinditeates kuuenda koha. Väljas osales 2014. ja 2018. aasta taliolümpiamängudel ning tema parimaks kohaks jäi 2018. aastal klassikasprindis saadud seitsmes koht. Ta lõpetas sportlaskarjääri pärast hooaega 2018–2019. Tema õde on rannavõrkpallur Kristina Väljas. Nende isa vanemad sündisid Hiiumaal ja emapoolne vanaema Saaremaal. http://sport.delfi.ee/news/rio2016/uudised/kanada-vorkpallur-olen-eesti-paritolu-ule-uhke?id=75373377 Len Väljas FIS-i kodulehel (inglise) Eesti päritolu Len Väljas: minu lemmiksuusataja on Veerpalu, ERR, 13. september 2011 Olümpiamedalit jahtiv väliseestlane: Veerpalu on minu iidol, Postimees, 27. jaanuar 2014 Parim eesti keelt kõnelev sprinter oli täna Väljas, Postimees, 11. veebruar 2014
Natuurfilosoofia

Natuurfilosoofia (ladina keeles philosophia naturalis) on mitmetähenduslik sõna, mis eri kontekstides tähistab mitut filosoofia voolu ja ka loodusteadust. Mitmetähenduslikkusele aitab kaasa eesti keele sõnamoodustuse reeglistik, mille tõttu kasutatakse eesti keeles sama vastet teistes keeltes eristuvatele mõistetele: saksa keeles Naturphilosophie vs Philosophie der Natur, inglise keeles natural philosophy vs philosophy of nature. Eesti keeles oleks neid võimalik eristada, vastandades loodusfilosoofiat looduse filosoofiale, kuid selline sõnakasutus ei ole levinud. Antiikaja kontekstis kasutatakse seda loodusfilosoofia tähenduses, kõneldes muuhulgas presokraatiliste filosoofide teooriatest looduse kohta (Joonia natuurfilosoofia) ja Empedoklese filosoofiast. Uusaja kontekstis tähendab natuurfilosoofia laiemas tähenduses uusaegset matematiseeritud loodusteadust, mis kujunes välja 17.-18. sajandil (termini kasutamisest loobuti 19. sajandil), kitsamas tähenduses aga suuresti mittematemaatilist distsipliini, mis moodustas 16.-17. sajandil üleminekufaasi loodusfilosoofiast loodusteadusele. Kahes viimases tähenduses kasutas natuurfilosoofia mõistet Isaac Newton oma teose "Principia Mathematica Philosophiae Naturalis" pealkirjas. Samuti on natuurfilosoofiaks (inglise keeles Naturphilosophie, saksa keeles romantische Naturphilosophie 'romantiline natuurfilosoofia') nimetatud Saksa klassikalise idealismi loodusfilosoofilist traditsiooni 18. sajandi lõpul ja 19. sajandi alguses. Selle põhilised esindajad olid Johann Gottlieb Fichte, Friedrich Wilhelm Joseph von Schelling ja Georg Wilhelm Friedrich Hegel Loodusfilosoofia Loodusteadus antiikajal Joonia natuurfilosoofia 17. sajandi natuurfilosoofia Saksa natuurfilosoofia
Liivaoja

Liivaoja (ka Liiva oja, Katariina oja) on kanaliseerimisel maastikust kadunud oja Tallinnas Lasnamäel Sikupillis ning Kesklinnas Torupillis ja Kadriorus. Säilinud on kohati vaid oja kuivanud säng ja org pinnamoes. Liivaojal oli mitu lätet, millest üks asus praeguse Torupilli Selveri piirkonnas, teine Sikupillis Asunduse tänava piirkonnas (Asunduse 3 ja 13 vahel oli veel 2011. aastal näha ruudukujuline betoonist valatud kaev, mis nüüdseks on jäänud pinnase ja asfaldi alla. Samasugune kaev on ka hoone Lasnamäe tänav 8 ees trammitee kõrval). Hilisema Liivaoja neli lätet asusid Majaka tänav 3 ja 5 hoonetest sadakond meetrit loodes, s.o kunagise Tallinna loomaaia piirkonnas. Liivaojal oli ka mitu lisaoja. Üks neist voolas Kadrioru staadionist põhja pool, millest looduses enam jälgi pole. Teine voolas Lasnamäe paekalda alt Lydia Koidula 23 piirkonnast ning suundus Luigetiigi kesktelje kohalt edasi kuni suubumiseni Liivaojja. Kolmandast klindiesiselt alguse saanud ojast oli 1829. aastal alles vaid ligikaudu 300-meetrine lõik. Selle kolm lätet asusid Laagna tee Ilvesesilla piirkonnas. Liivaoja järgi on Liivaoja tänav oja ajaloolisest suudmest läänes. 2016. aasta teetööde käigus avastati August Weizenbergi tänava alt kunagise Liivaoja silla jäänused. Teetööde järel markeeriti ajaloolise silla asukoht tänavakattel. Hundikuristiku oja Peetri veejuhe Sadama veejuhe http://digar.nlib.ee/show/nlib-digar:43978[alaline kõdulink] Tallinna linnaplaan aastast 1856 Robert Nerman, Seletuskiri Tallinna omaaegsete vooluveekogude lokaliseerimise töö juurde Jalutaja teejuht: Kadriorg, Robert Nerman, Karen Jagodin, Solnessi Arhitektuurikirjastus, Tallinn 2011. DELFI FOTOD ja VIDEO: Weizenbergi tänava alt avastati ammu otsitud sild. 16. juuli 2016
Stsientomeetria

Stsientomeetria (inglise scientometrics) on infoteaduse haru, mis tegeleb teaduse mõõtmise ja analüüsimisega. Sageli rakendatakse selleks bibliomeetriat, mis mõõdab teaduslike publikatsioonide mõju. Tänapäeva stsientomeetria tugineb põhiliselt Derek J. de Solla Price'i ja Eugene Garfieldi töödele. 1960. aastal rajas Garfield Teadusliku Informatsiooni Instituudi (Institute for Scientific Information), mille 1992. aastal omandas Thomson Scientific and Healthcare ja mida tänapäeval tuntakse Thomson ISI nime all osana Thomson Reuters Corporationist. Tsiteerimisandmebaaside ja -indeksite koostajana on ISI stsientomeetrilises analüüsis autoriteet, selle andmeid tarvitatakse laialdaselt nii teadusuuringutes kui ka teaduse igapäevases administreerimises ja teaduspoliitika kujundamisel. Stsientomeetrilised uurimismeetodid liigitatakse kvalitatiivseteks, kvantitatiivseteks ja arvutipõhisteks. Üks selle valdkonna olulisi leide on põhimõte, mille kohaselt kasvab töö- ja ressursikulu edasiste avastuste saavutamiseks samal tähtsustasemel eksponentsiaalselt. Siiski näitavad uuemad uuringud otsinguteaduse, masinõppe ja andmekaeve (inglise data mining) vallas, et see ei kehti paljude info hankimise ja kättesaadavuse põhiste probleemide korral. Koos bibliomeetria ja veebimeetriaga (inglise webometrics) kuulub see niinimetatud meetrikauuringute hulka. Stsientomeetriale on lähedased ka teaduse ja tehnika ajalugu, teadusfilosoofia ja teadusliku teadmise sotsioloogia. Valdkonna tähtsamad ajakirjad on Scientometrics ja Journal of the American Society for Information Science and Technology. Stsientomeetria spetsialiste ühendav Rahvusvaheline Stsientomeetria ja Infomeetria Selts asutati 1993. aastal. Eestis on stsientomeetriaga tegelnud näiteks Ülle Must, kes on vaadelnud sellest vaatenurgast Eesti ajalooteadust. Eesti teadlaste stsientomeetrilisi andmeid kajastab Eesti Teaduse Infosüsteem ETIS. Sirje Virkus Infoteaduse olemus ja kujunemine Tallinna Ülikool, 2009 Sirje Virkus Infoteaduse olemus ja kujunemine Tallinna Ülikool, 2009 http://arhiiv2.postimees.ee:8080/leht/99/01/05/tartu/uudised.htm#seitsmes[alaline kõdulink] "Ajalooteadus uue aastatuhande künnisel"] Postimees, 05.01.1999 Rein Veidemann "Ükski (teadus)tõde pole lõplik!" Postimees, 19. aprill 2004
Alexis Pinturault

Alexis Pinturault (sündinud 20. märtsil 1991 Moutiersis) on Prantsusmaa mäesuusataja. Juunioride maailmameistrivõistlustel on Pinturault võitnud kaks kuldmedalit suurslaalomis, olles esimene nii 2009. aastal Garmisch-Partenkirchenis kui ka 2011. aastal Crans Montanas. Taliolümpiamängudelt on ta võitnud Alpi kahevõistluses hõbemedali (2018) ning suurslaalomis kaks pronksmedalit (2014 ja 2018). 2019. aastal tuli Pinturault Alpi kahevõistluses maailmameistriks. Maailma karikasarjas osales Pinturault esimest korda 13. märtsil 2009 Åres suurslaalomis ja pidi esimese laskumise järel katkestama. Punktikohale ehk 30 parema hulka jõudis ta esimest korda 5. veebruaril 2011 Hinterstoderis ülisuurslaalomis, kus ta sai kuuenda koha. Samal aastal 5. märtsil Kranjska Goras jõudis ta esimest korda poodiumile suurslaalomis, kus ta kaotas 0,02 sekundit võitjale Carlo Jankale. Teise poodiumikoha sai ta samuti suurslaalomis samal aastal Söldenis, kui oli jälle teine, seekord Ted Ligety järel. 2014 Sotšis pronksmedal suurslaalomis 2018 Pyeongchangis hõbemedal Alpi kahevõistluses pronksmedal suurslaalomis 2015 Beaver Creekis pronksmedal suurslaalomis 2017 Sankt Moritzis maailmameister võistkonnavõistluses 2019 Åres maailmameister Alpi kahevõistluses pronksmedal suurslaalomis 2009 Garmisch-Partenkirchenis juunioride maailmameister suurslaalomis 2011 Crans Montanas juunioride maailmameister suurslaalomis Üldkarikas 3. koht: 2014, 2015, 2016 Alpi kahevõistlus 1. koht: 2013, 2014, 2016, 2017 2. koht: 2015 Suurslaalomi karikas 2. koht: 2015, 2016 3. koht: 2013, 2014, 2017, 2018 Alexis Pinturault on osalenud (seisuga 24. veebruar 2019) 220 MK-etapil ja jõudnud esikolmikusse 53 korral, neist 22 korral kõige kõrgemale astmele. Alexis Pinturault FIS-i kodulehel (fis-ski. com)
Sviit

Sviit on keskmisest luksuslikumalt sisustatud mitme ruumiga numbrituba hotellis. Sviidis on kindlasti magamistuba, elutuba ja vannituba, kuid võib olla ka köök. Hotelli kõige esinduslikumat ja luksuslikumat sviiti võidakse nimetada presidendisviidiks.
Ulugbek

Ulugbek (usbeki keeles Muhammad Tarag'ay Ulug'bek, Муҳаммад Тарағай Улуғбек, farsi keeles میرزا محمد طارق بن شاہرخ الغ‌بیگ – Mīrzā Muhammad Tāraghay bin Shāhrukh Uluġ Bek; 22. märts 1394 Sultaniyeh, Pärsia – 27. oktoober 1449 Samarkand) oli Timuriidide dünastia valitseja, astronoom, matemaatik ja sultan. Ulugbek oli tegelikult tema hüüdnimi, mis tähendas ligikaudselt "suurt valitsejat" ja oli turgi vaste Timuri pärsia-araabia tiitlile Amīr-e Kabīr. Tema kodanikunimi oli Mīrzā Mohammad Tāraghay bin Shāhrokh. Ulugbek paistis silma ka saavutustega astronoomiaga seotud matemaatika vallas, näiteks trigonomeetrias ja sfäärilises geomeetrias. 1424–1429 lasi ta Samarkandi rajada suure observatooriumi. See oli oma aja parim observatoorium, kuid põlvkond hiljem lasksid Ulugbeki järeltulijad sellel laguneda. Valitsejana polnud Ulugbek samavõrd edukas. Ta kaotas mõned lahingud naaberriikidele ning lasi 1448. aastal pärast Bai Sunquri poja Mirza Ala-u-dowleh purustamist hukata Herati linna elanikud. Kui Ulugbeki vanem poeg 'Abd al-Latif hakkas tema vastu mässama ja purustas ta väed lahingus, otsustas Ulugbek alistuda. Poeg jättis ta küll ellu ja andis talle loa minna palverännule Mekasse, kuid andis salajas käsu juba tee peal Ulugbeki pea maha raiuda. Ulugbeki mälestuse taastas ta sugulane, 'Abd al-Latifi kuuekuulise valitsusaja järel kukutanud 'Abdullah (1450–1451), kes lasi astronoomi jäänused sängitada Timuri hauda Samarkandis, kust arheoloogid need 1941. aastal leidsid. Saksa astronoom Johann Heinrich von Mädler nimetas 1830. aastal Ulugbeki järgi oma Kuu kaardil ühe kraatri. Ulugbeki observatoorium (usbeki keeles Ulug‘bek rasadxonasi) asus Samarkandi lähistel, Kuhaki künkal. See ehitati aastatel 1424–1428. See oli keskaja üks silmapaistvamaid observatooriume. B.F. Manz "Tīmūr Lang", in Encyclopaedia of Islam, Online Edition, 2006
Soontagana maalinn

Soontagana maalinn (10.–13. sajand) paikneb Lääneranna vallas Pärnumaal suure Avaste soo lõunapoolses osas Maalinna soosaarel. Alates 1981. aastast (uuendatud 2003) jääb see 5226 ha suurusele Avaste looduskaitsealale. Soosaare lõunapoolsel ümara lameda kupli taolisel osal asus kaks Maalja peret. Ühes neis öeldi teadvat, et nende esivanemad on elanud samal paigal 22 inimpõlve. Maalinna vahetust lähedusest, Kureselt, pärineb ka Soontakide suguvõsa, oletatavasti linnuse valitsejate järeltulijad, kes elasid siin teise maailmasõjani. Nüüd on siit viimased elanikud lahkunud. Ümmarguselt 3000 ruutmeetri suuruse õuepindalaga Soontaga maalinn oli muistsete läänlaste üks tuntumaid kindlustusi. Läti Henriku Liivimaa kroonikas mainitakse seda korduvalt Soontagana kihelkonna keskusena, mida sakslased piirasid juba 1210. aastal, kuid ei suutnud rünnakuga vallutada. 1215. ja 1216. aasta vahetusel oli maalinn sunnitud alistuma, lastes sisse preester Gottfriedi rahvast ristima. Kuid alles 1226. aastal ristiti siin krooniku teatel viimased ristimata olnud eestlased. Ilmselt võib sellest aastast lugeda soontagalased täielikult alistunuteks. Juba 1895. a. tegid maalinnas kaevamisi R. Stackelberg ja Sergei Bogojavlenski. Tookord avastati muitseste ehitiste poolpõlenud palke, mõned savinõutükid ja üks pronksese. 1965. aasta väljakaevamistel (juhtis Aita Kustin) ja 1966. kuni 1971. aastal teostatud väljakaevamistel (juhatas Evald Tõnisson) avastati kaitseehituste ja elamute rususid, sealhulgas kerise ja laega ahjuvaresid. Leiti söestunud vilja, rauast adratera, vikatiosi, käsikivi alumine poolik. Rohkesti oli koduloomade luid. Enamik leide - hoburaudsõled, noole- ja odaotsad, kirved - kuuluvad 11. sajandist 13. sajandi alguseni. Selgus, et linnuse aluse moodustab looduslik paerahn, muldkeha on sellele kokku kantud otse linnuse jalamilt, et suurendada ühtlasi nõlva suhtelist kõrgust. Kaks põlist pärna tähistavad pärimuse kohaselt linnusevanema talu asukohta. 3D model created from open LiDAR data https://geoportaal.maaamet.ee/ . Elevation data: Estonian Land Board 2012-2017 3D model created from open LiDAR data https://geoportaal.maaamet.ee/ . Elevation data: Estonian Land Board 2012-2017 Aita Kustin: Aruanne Soontagana maalinna arheoloogilisest kaevamisest, Tartu 1965. a. Evald Tõnisson, Soontagana maa ja tema maalinn, (osaliselt avaldatud miksike kodulehel: osa II, III ja IV Soontagana maalinn kultuurimälestiste riiklikus registris hillforts.eu
Inna

Elena Alexandra Apostoleanu (esinejanimega Inna; sündinud 16. oktoobril 1986 Mangalias Rumeenias) on rumeenia poplaulja, kes peamiselt esitab tantsumuusikat. Ta kirjutab ka laulusõnu. Tema debüütsingel "Hot", mis ilmus produktsioonifirma Play & Win vahendusel, ilmus 12. novembril 2008. Tema lugude seas on ka näiteks "Love", "Deja Vu", "Sun is Up", "10 minutes" jne.