laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Sandra Nurmsalu

Sandra Nurmsalu (sündinud 6. detsembril 1988 Alaveres) on eesti laulja ja viiuldaja. Muusikakoolis õppis ta üheksa aastat viiulimängu ja laulis folkgrupis Pillipiigad, esines festivalidel Eestis ning välismaal. Kolme aasta jooksul esines ta ka folkgrupiga Virre. 2019. aasta Eesti Laulul osales ta lauluga "Soovide puu". Velvetiin Minu kodu Mad World Lootusetult hoolin sust ma Kui mind enam ei ole Hüvasti, kollane koer Behind These Hazel Eyes Hungry Rändajad Päikese poole Skorpion Sel teel (kaastegev: Sinine) Väike Eestimaa Kui tuuled pöörduvad "Tähtede laul" (2004. aastal II koht; 2005. aastal I koht; 2006. aastal I koht). 2005 osales Eesti Televisiooni saates "Kaks takti ette" (45 laulja seas). 2007 osales Eesti Televisiooni saates "Kaks takti ette" (4. koht). 2008 lõpetas Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis pop-jazz-laulu eriala. 2009 osales Eurovisioni eelvoorus Eesti laul ansambli Urban Symphony solistina, kus esitas Sven Lõhmuse laulu "Rändajad", mis valiti Eestit esindama 2009. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel. Laul tuli poolfinaalis 3. ja finaalis 6. kohale. 2014 jõudis lauluvõistlusel Eesti Laul 2014 finaali Sven Lõhmuse looga "Kui tuuled pöörduvad". 2014. ja 2015. aastal andis kolmel üle-eestilisel turneel eriilmelisi kontserte. Sandra Nurmsalu elukaaslane on Tarmo Kask. Neil on viis last. Estonia at Eurovision Song Contest 2009 Eesti tulemused Eurovisiooni ametlikul veebilehel https://elu24.postimees.ee/7743067/onnesoovid-sandra-nurmsalu-perre-sundis-viies-laps?utm_campaign=7743067&utm_medium=banner&utm_source=mail.ee Rändajad @etv.err.ee Külli Koppelmaa: Sandra Nurmsalu Alaverest laulab Eesti Laulu finaalis @sonumitooja.ee, 11. veebruar 2009 Lootusetult hoolin sust ma Hüvasti kollane koer Hungry Päikese poole Skorpion
Kaneto Shindō

Kaneto Shindō (jaapani keeles 新藤 兼人 Shindō Kaneto; 28. aprill 1912 Hiroshima – 29. mai 2012) oli jaapani filmilavastaja ja stsenarist. Enne Teist maailmasõda kirjutas ta stsenaariume teistele filmirežissööridele. 1950. aastal asutas ta koos Yamada Tengo, Itoya Hisao ja Tonoyama Taijiga filmistuudio Kindai Eiga Kyokai. Suurima edu saavutas ta 1960ndatel. 1960. aasta film "Alasti saar" sai Moskva rahvusvahelise filmifestivali suure auhinna. Ta võitis mitu Jaapani Filmiakadeemia auhinda, sealhulgas elutöö auhinna 2003. aastal. "Aisai monogatari", 1951 "Hiroshima lapsed" (Gembaku no ko), 1952 "Alasti saar" (Hadaka no shima), 1960 "Onibaba", 1964 "Yabu no naka no kuroneko", 1968 "Hadaka no Jukyu-sai", 1970 "Aru eiga kantoku no shōgai – Mizoguchi Kenji no kiroku", 1975 "Chizukani elust" (Chikuzan hitori tabi), 1977 "Hokusai manga", 1981 "Viimane kiri" (Gogo no Yuigon-jo), 1995 "Ikitai", 1999 "Fukurō", 2003 Ta oli abielus näitlejanna Nobuko Otowaga, kes mängis mitmes tema filmis. Täielik filmograafia (jaapani keeles) Aare Ermel, "Jaapani filmiklassik, kes elas saja-aastaseks", Sirp, 15. juuni 2012
Francesco Landini

Francesco Landini (u. 1325/1335 – 2. september 1397) oli itaalia helilooja, organist, laulja, luuletaja, muusikateoreetik ja pillimeister. Ta oli trecento-ajastu suurkuju. Landini sündis arvatavasti Firenzes. Tema isa Jacopo del Casentino oli tunnustatud maaler Giotto di Bondone koolkonnast. Lapsena põetud rõugete tõttu oli Francesco kogu elu pime, kuid see ei takistanud teda muusikaga tegelemast. Ta õppis mängima mitut instrumeni (muuhulgas lautot), aga ka laulma, luuletama ja komponeerima. 1361. aastal asus ta tööle organistina Santa Trinità Florentine'i kloostrisse ja 1365 San Lorenzo kirikusse. Viimasesse on ta ka maetud. Francesco Landini on itaalia trecento-koolkonna tähtsaim esindaja. Tema looming oli peaaegu täielikult ilmalik. On küll andmeid ka tema vaimulike teoste kohta, kuid ühtegi nendest pole säilinud. Meieni on temalt jõudnud 154 teost: enamikus kahe- ja kolmehäälsed ballata'd ja mõned madrigalid. Oletatavasti kirjutas ta oma lauludele ise tekstid.
Kodustamine

Kodustamine ehk domestikatsioon on inimese juhitav tegevus, millega metsik, looduskeskkonnast pärit looma- või taimeasurkond kohastatakse tehistingimustes elamise ning inimesepoolse järelevalve ja ülevaatamisega. Kodustamine on seotud pärilike muutustega kodustataval asurkonnal. Kodustamisega kaasneb enamasti aretus. Kodustamisel saavad metsikuist loomadest koduloomad (põllumajandusloomad, teenistusloomad, lemmikloomad) ja metsikuist taimedest kultuurtaimed. Kontrolli alt väljunud koduloomade asurkondades algab metsistumine. Seda on sagedamini juhtunud küülikute, koerte ja hobustega. Kodustamine algas umbes 10 000 aastat tagasi. Esimesed koduloomad olid koer, siga, lammas, kits, hiljem lisandusid veis, hobune, kass, hani, kana, siidikedrik, mesilane jt. loomade kodustamine metsistumine Ökoloogialeksikon. (1992). Koost. Masing, V. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus
Farm

Farm on maamajand, kitsamalt ka talu.
Stephanus II (paavstiks valitu)

Stephanus oli eakas preester, kes valiti aastal 752 paavstiks, kuid kes suri kolm päeva hiljem ilma ametisse pühitsemata ja keda ei tunnustata praegu ametlikult õigusliku paavstina. Stephanus oli paavst Zachariase ajal Rooma San Crisogono kiriku preester (kardinalpreester). Teda on mainitud aastal 745. Ta valiti paavstiks 22. või 23. märtsil 752 Lateraani palees, kuid sai paar päeva hiljem ajurabanduse ja suri kas 25. või 26. märtsil 752. Tol ajal kehtinud kanoonilise õiguse järgi polnud Stephanus legitiimne paavst, kuid alates 16. sajandist kuni aastani 1960 peeti teda legitiimseks paavstiks, kuna kirikuloolased arvasid, et ka valimisest piisas, et saavutada legitiimsus. Sel perioodil peeti teda kõige lühemat aega valitsenud paavstiks, kuid alates 1961. aastast peetakse selleks Urbanus VII-t. Stephanus pole ametlikes paavstide loendites, kuid teda ei peeta vastupaavstiks. Segadust on valmistanud ka Stephanuse-nimeliste paavstide numeratsioon, kuna ainsana on numeratsiooni kasutanud vaid Stephanus IX, kes pidas end üheksandaks Stephanuse-nimeliseks paavstiks. Varem numeratsiooni ei kasutatud. Seetõttu kasutati hilisemates loendites, kus paavstina tunnustati ka Stephanust, iga järgmise Stephanuse-nimelise paavsti kohta koha võrra suuremat järgarvu (nt. Stephanus III asemel Stephanus IV), kuid mitmetes hilisemates loendites on hilisematele Stephanustele lisatud sulgudes topelt ka nende varasem numeratsioon (nt. Stephanus III (IV)). J. N. D. Kelly: The Oxford Dictionary of Popes. 1996. Artikkel Stephanuse kohta (inglise keeles) Artikkel Stephanuse kohta. (inglise keeles)
Sogne fjord

Sogne fjord on fjord Skandinaavia poolsaarel Norra edelaosas, Norra pikim ja maailmas pikkuselt teine fjord, mis jääb alla ainult Scoresby Sundile Gröönimaal. Läänes on fjord ühenduses Põhjamerega. Fjordi pikkus on 205 km, laius umbes 5 km ja maksimaalne sügavus 1308 m.
Arz

Arz (prantsuse Île-d'Arz) on saar Morbihani lahes. Saare pindala on 330 ha, kõrgus kuni 17 m. Arzi saar kuulub Prantsusmaale.
Indrek Pertelson

Indrek Pertelson (sündinud 21. aprillil 1971) on Eesti judoka (judomaadleja) ja ettevõtja. Ta on olnud Haabersti Perespordikeskuse (Arigato spordiklubi) juhatuse esimees ja spordiklubi Condor omanik. Pärast Arigato spordiklubi pankrotti lahkus Pertelson Eestist ja tegutses Venemaal Tjumeni oblasti judokeskuses. 1990 juunioride maailmameistrivõistluste pronksmedal 1990 ja 1991 juunioride Euroopa meister 1996 Euroopa meister 1997 Euroopa meistrivõistluste pronksmedal 1998 Euroopa meistrivõistluste pronksmedal 1999 maailmameistrivõistluste hõbemedal üle 100 kg Birminghamis ja Euroopa meistrivõistluste pronksmedal 2000 olümpiamängude pronksmedal üle 100 kg Sydneys 2003 maailmameistrivõistluste hõbemedal avatud kaalukategoorias Osakas 2004 olümpiamängude pronksmedal üle 100 kg Ateenas 2001 – Eesti Punase Risti III klassi teenetemärk 2005 – Eesti Punase Risti II klassi teenetemärk 2005 – Eesti Vabariigi spordipreemia (pronksmedali võitmise eest judos 2004. aasta Ateena olümpiamängudel) 2005 – Püha Piiskop Platoni ordeni III järk Indrek on 193 cm pikk ja kaalub 113 kg. Ta on õigeusuline. Ivar Jurtšenko, Pertelsoni tööandja Tjumeni oblast trumpas Eesti Judoliidu rahaga üle, Delfi Sport, 28. juuni 2011 Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). http://www.eoc.ee/est/alamenyy/arhiiv/article_id-70[alaline kõdulink] Ivo Parbus "Indrek Pertelson: kojujõudmine (vestlused judokaga)", Revelex, Tallinn 2005 Indrek Pertelson - ohver või ülbik? / ajakiri Naised 22. august 2008 Eiris Teeveere. Ärimees Indrek Pertelson upub võlgadesse Õhtuleht, 20. jaanuar 2009 Dannar Leitmaa. Indrek Pertelson: mind lihtsalt tehti süüdlaseks EPL, 2. veebruar 2009 Urmas Jaagant. Pertelson: 2 miljoni varguse kahtlus on vale EPL.ee, 9. aprill 2009 Kuidas Pertelson Eesti rikastelt raha välja tinistas Eesti Ekspress, 21. mai 2009 Pertelson sai kahtlustuse kolmes majanduskuriteos, EPL, 10. jaanuar 2010 Biograafia ESBL-is
Raibe

Raibe on lagunev korjus. Korjuse lagunemine algab juba autoproteolüüsiga surnud looma lihas sisalduvate ensüümide toimel, kuid see ei muuda korjust veel inimesele ja röövloomadele mittesöödavaks. Tõsisema lagunemise toob kaasa immuunsüsteemi toimimise lakkamine mõned ööpäevad pärast looma surma: siis hakkavad bakterid organismi jäänustest toituma ja paljunema, algab roiskumine. Korjuse roiskumine tekitab nädalate kuni kuude jooksul kadaveriini ja putrestsiini tõttu tugeva raipehaisu. Peale selle muutub raibe tetanospasmiini, botuliini ja muude bakteriaalsete mürkide tõttu aina mürgisemaks. Roiskumise alguses on liha inimesele ja röövloomadele veel söödav, sest bakterimürkide kontsentratsioon on veel väike ja lõhn on veel talutav. Liha on inimese jaoks lihtsalt "hästi laagerdunud" ja röövloomade jaoks ikka veel tavaline liha. Keetmine või desinfitseerivate vedelikega, näiteks veini (hapupraad) või äädikaga immutamine võimaldab sellist liha veel mitme päeva pärast süüa. Roiskumise jätkudes muutub raipehais kõigepealt inimesele, teistele esikloomalistele ja enamikule kaslastele liiga vängeks. Kui nad nüüd raibet sööksid, jääksid nad haigeks või sureksid, sest mürgisisaldus on nende jaoks liiga suur. Enamik lihasööjaid sellist raibet ei söö. Raipesööjad, nagu koerlased, linnud ja üksikud roomajad, söövad sellist liha ikka veel meeleldi. Kui raibe on peaaegu täielikult lagunenud, siis saavad seda tervist kahjustamata süüa ainult mõned väga spetsialiseerunud raipesööjad, nagu hüäänid ja raisakotkad ja nende sugulased (Aegypiinae). Enamikule lindudele ja imetajatele, sealhulgas inimesele, on selline raibe väga mürgine. Alates surmahetkest kuni täieliku lagunemiseni söövad korjust paljud putukad, nagu kärbsed, nahanäklased ja raisamardiklased, eriti nende vastsed. Putukad on enamasti esimestena kohal ja lahkuvad viimastena, sest nad söövad aeglaselt. Raipe nägemine ja raipehaisu haistmine mõjub inimesele tavaliselt tülgastavalt. Raiped võivad tekitada hügieeniprobleeme, eriti seoses veevarustusega. Vaalade ja veiste raiped võivad tekitada eriprobleeme. Kui nendest pole võimalik tavalisel kombel lahti saada, siis need lõhatakse. Nii tekivad väiksemad osad, mis kiiremini roiskuvad ja raipesööjate poolt ära süüakse. Vaalaplahvatus Lõpnud veiste lõhkamine Kiviak Korjusekooslus
Guglielmo Ferrero

Guglielmo Ferrero (21. juuli 1871 – 3. august 1942) oli itaalia ajaloolane, ajakirjanik, sotsioloog ja romaanikirjanik. Tema peateos on viieköiteline "Grandezza e decadenza di Roma" ("Rooma suurus ja langus"; 1902–1907).
Tiinus

Tiinus on imetajast emaslooma füsioloogiline seisund, mis algab emassugurakkude (munarakkude) viljastumisega ja lõpeb tiinuse enneaegse katkemise või poegimisega. Inimeste puhul nimetatakse seda seisundit raseduseks.
Ernst Bergmann

Ernst Gustav Benjamin von Bergmann (16. detsember 1836 Riia – 25. märts 1907 Wiesbaden) oli baltisaksa kirurg, aseptika rajaja. Ernst von Bergmann oli Ruhja pastori Richard von Bergmanni (1805–1878) ja Bertha Krügeri (1816–1877) poeg. Ta lõpetas erakooli, õppis 1854–1859 Tartu Ülikoolis ja sai 1860 samas doktorikraadi. Ta oli 1863–1864 Tartus eradotsent, 1864–1871 dotsent, 1871–1878 professor, kirurgiakateedri juhataja ja I kirurgiakliiniku direktor. Ta läks 1878 kirurgiaprofessoriks Würzburgi Ülikooli ja sealt 1882 Berliini Charitésse. Ta oli Preisi-Austria (Balkanil, 1866), Saksa-Prantsuse (1870–1871) ja Vene-Türgi sõjas (1877–1878) välikirurg. Bergmann oli üks esimesi aseptika rakendajaid haavaravis, hakates steriliseerima kirurgiainstrumente. Ta avaldas 1870. aastal uurimuse leeprast ja selle ravist Liivimaal. Tema uurimistöö pani aluse leprosooriumide avamisele. Rahvusvahelise tuntuse tõid talle koljuvigastusi ja ajuhaigusi käsitlevad uurimused. Ta tegeles palju aastaid pahaloomuliste kasvajatega, mille tulemusena avaldas teose "Die gegenwärtigen Forschungen über den Ursprung des Krebses". Arstiteaduses on tuntud Bergmanni sündroom (valu kadumine kaksteistsõrmikuhaavandi korral pärast verejooksu algamist) ja Bergmanni meetod (hüdrotseele kirurgilises ravis). Tema teeneks loetakse ka Tartu Toome kliiniku juurdeehitise rajamist (avati septembris 1875). Tänu soodsatele tingimustele sai uues haavakliinikus käsitleda operatiivkirurgiat mitte ainult üliõpilastega, vaid ka sõjaväearstidega, keda sageli saadeti Tartusse täiendkoolitustele. Ta oli mitme käsiraamatu ja kirurgiaajakirja (Archiv für Klinische Chirurgie, Centralblatt für Chirurgie) toimetaja ja kaastööline. Ta oli üks kolmest arstist, kes oli ravinud Friedrich III-l kõrivähki, enne kui too 1888. aastal sellesse suri. Bergmannile on püstitatud ausammas Tartus Toomemäel (Ernst Bergmanni monument). Tema järgi on nimetatud Ernst von Bergmanni meditsiinikeskus Potsdamis ja Münchenis asuv Bundeswehri sõjaväehaigla Ernst-von-Bergmann-Kaserne, suuruselt teine hoone Pentagoni järel, mida USA sõjavägi on kunagi kasutanud. Tema tegelaskuju esineb ühe olulise tegelasena 18-jaolise saksa seriaali "Charité" (2017–2021) esimese hooaja jagudes, kus teda kehastab näitleja Matthias Brenner. Eestis näitas seriaali alates 2021. aastast ETV. Esimest korda abiellus ta 16. märtsil 1866 Tartus Tartu Ülikooli meditsiiniprofessori Georg von Adelmanni tütre Hildegard Adelmanniga (17. juuli 1846 – 30. mai 1868). Teist korda abiellus Bergmann 24. aprillil 1871 Karlsruhes Pauline Asbrand genannt von Porbeckiga (3. august 1842 – 17. juuli 1917). Nende poeg Gustav von Bergmann (1878–1955) oli sisehaiguste arst. Lõik telesaates "Ringvaade" ETV, 06.04.2021. Teoseid Ilo Käbin. Kas Eesti teadlased ennetasid Louis Pasteuri? - Horisont, 1997: 8
Indlus

"Ind" suunab siia. Teiste tähenduste kohta vaata artiklit Ind (täpsustus). Indlus (ka indlemine, inna- ja jooksuaeg) on imetajast emaslooma füsioloogiline seisund ja tegevused, mis on seotud vastassoost seksuaalpartneri otsinguga.
Poegimine

Poegimine on imetajast emaslooma poolt järglase ilmaletoomine. Inimese puhul analoogia "sünnitamine". Lindude ja roomajate puhul analoogia "munemine".
Ida Urbel

Ida Urbel (16. detsember 1900 Viljandi – 4. oktoober 1983 Tartu) oli ballettmeister ja lavastaja. Aastatel 1923–1926 õppis ta Gerd Neggo tantsustuudios. Hiljem täiendas end Pariisis. Aastail 1929–1935 töötas ta Ugalas tantsujuhina. 1935–1974 oli ta Vanemuise ballettmeister. Urbel on lavastanud ka oopereid ja operette. Urbeli auks asutati Tartus 1994. aastal temanimeline tantsukool – Ida Tantsukool. 1943 Eduard Tubin "Kratt" 1946 Sergei Prokofjev "Romeo ja Julia" 1950 Eugen Kapp "Kalevipoeg" 1952 Reinhold Glier "Vaskratsanik" 1958 Lydia Auster "Tiina" 1959 Edvard Grieg "Peer Gynt" 1967 Ülo Vinter "Kevade" 1969 Georges Bizet "Carmen" 1970 Sergei Prokofjev "Õnnemängija" 1951 Eesti NSV teeneline kunstitegelane 1965 Eesti NSV rahvakunstnik 1970 Nõukogude Eesti preemia https://web.archive.org/web/20130127163918/http://www.idatantsukool.ee/ (vaadatud 06.02.2013) Helga Aumere, "Ida Urbel". Eesti Teatriliit, sari Eesti teatriteed. Eesti Raamat, Tallinn 1989, 152 lk
Pähkel

Pähkel on botaanikas õistaimede kuivvili, mille viljasein on kivistunud või puitunud, kusjuures viljasein pole seemnega kokku kasvanud. Pähkli erinevus pähklikesest on see, et pähkel on arenenud mitmest (pähklike ühest) viljalehest moodustunud sigimikust. Pähklikoor ei avane iseeneslikult. Kes pähklit süüa tahab, peab selle lahti murdma. Kui pähkel mulda kukub, siis võib ta seal küll ära mädaneda, aga ise lahti ei lähe. Kuid kõnekeeles nimetatakse pähkliteks sageli muidki vilju. Näiteks mandlid, pekani-hikkoripuu viljad, pistaatsiapähklid, kreeka pähklid ja parapähklid ei ole botaanilises mõttes pähklid. Kulinaarias kasutatakse mõistet "puupähkel". Selle all mõeldakse sellist pähklit, mis puu otsas kasvab. Seda terminit kasutatakse allergia kontekstis, sest mõned inimesed on allergilised maapähklitele, mis kasvavad rohttaimel, mõned jällegi sarapuupähklitele, mis kasvavad puul. Pähklid on toitainete poolest väga rikkad ja sellepärast suure toiteväärtusega. Nad on hinnatud energiaallikad, eriti parasvöötmes. Paljud loomad-linnud, näiteks oravad ja pähklimänsakud, koguvad pähkleid talvevarudeks. Pähklid sisaldavad looduslikke rasvhappeid linoolhapet ja linoleenhapet. Pähklites olevad rasvad on enamjaolt küllastumata. Paljud pähklid on head B2- ja E-vitamiini allikad ning neis võib leiduda rikkalikult valke, folaate ja kiudaineid ning selliseid mineraalaineid nagu magneesium, fosfor, kaalium, vask ja seleen. Lisaks leidub pähklites arginiini. Pähklid aitavad maksa sattudes eemaldada sealt ammoniaagimürgistust. Üks uurimus on näidanud, et inimesed, kes söövad pähkleid, elavad 2-3 aastat kauem nendest, kes ei söö. Kuid selle põhjuseks võib olla asjaolu, et need, kes söövad pähkleid, kipuvad üleüldse tervislikumalt toituma ja söövad vähem rämpstoitu. Kõige tervislikum on pähkleid toorelt süüa, sest röstimisel hävib kuni 15% pähklites olevatest tervislikest õlidest. Pähkliõli kasutatakse maksa puhastavates toodetes. Pähkleid kannavad näiteks järgmised taimerühmad: Sugukond pöögilised (Fagaceae) Perekond pöök (Fagus) Perekond kastanipuu (Castanea) Perekond tamm (Quercus) – viljaks on üheseemneline pähkel ehk nn tõru Perekond kiviviljak (Lithocarpus) Sugukond sarapuulised Betulaceae Perekond sarapuu (Corylus) – sarapuupähkel Perekond valgepöök (Carpinus) Kadi Heinsalu (02.03.2017 07:00). "17 toiduainet, mida teie maks armastab". Äripäeva terviseuudised. Vaadatud 04.03.2017 16:49. "Harilik tamm". Dendroloogiline abimaterjal enamlevinud Eestimaa puude ja põõsaste kohta (inglise). Originaali arhiivikoopia seisuga 6.05.2009. Vaadatud 14.12.2010.
Nägemine

Nägemine ehk nägemismeel (ingl. k sight, vision) on võime detekteerida ja tõlgendada valgusstiimuleid. Nägemismeel võimaldab eristada valgusintensiivust, värvust, esemete kuju, suurust ja liikumist ruumis. Fotoopilise nägemise (päevane nägemine), värvinägemise, skotoopilise nägemise (öine nägemine) ja mesoopse nägemise (hämarusnägemine), kasutades valgust nähtavas spektris, mida peegelduvad keskkonnas olevad objektid. See erineb nägemisteravusest, mis viitab sellele, kui selgelt inimene näeb (näiteks "20/20 nägemine"). Inimesel võib olla probleeme visuaalse taju töötlemisega isegi siis, kui tal on nägemine 20/20. Tekkivat taju tuntakse ka kui nägemist (omadussõdad vastavalt visuaalne, optiline ja okulaarne.) Nägemine on inimese viiest meelest tähtsaim, selle kaudu tunnetatakse 80% välismaailmas toimuvast. Nägemiselund koosneb kolmest osast: silmamuna koos abistruktuuridega, nägemisnärv ja juhteteed ajus ning aju nägemiskeskus, mis asub kuklasagaras Binokulaarne ehk kahe silmaga nägemine. Kui vaadata mingit objekti kahe silmaga, tekib kummagi silma võrkkestale kujutis, mis erineb veidi teise silma omast, kuid seda tajutakse ikkagi ühe objektina. Erinevad kujutised võrkkestal tulenevad sellest, et kaks silma ei asetse täpselt ühes kohas. Ühe objektina nähakse neid kujutisi seetõttu, et aju liidab need üheks tervikuks. Monokulaarne nägemine on ühesilmanägemine. Selgroogsed detekteerivad muutusi valgusinformatsioonis läbi silma võrkkestas paiknevate fotoretseptorrakkude. Valguse (380–780 nm lainepikkusega elektromagnetlainete) mõjul tekib võrkkesta valgustundlikes retseptorrakkudes – kepikestes ja kolvikestes (inglise keeles vastavalt – rods, cones) – fotokeemilise protsessi tagajärjel (nägemispigmendi rodopsiini lagunemisel) muutus membraanipotentsiaalis. See põhjustab omakorda muutust närviimpulsside sageduses nägemisjuhteteedes, mis kõrgemates ajukeskustes viivad nägemisaistingu ja nägemistaju tekkeni. Värvust tajutakse kolvikestest alguse saavate nägemisjuhteteede abil . Loomade nägemisvõime varieerub liigiti. Mõned loomaliigid tajuvad ainult valgusintensiivsust (ainuraksed), osa eristab värvusi (peajalgsed, limused, vähilised, paljud putukad, osa kalu, roomajad, linnud ja ahvid). Enamik imetajaid värvusi ei erista. Roomajatel, lindudel ja imetajatel on võime muuta silma läätse kuju, mistõttu näevad nad nii lähedale kui kaugele. trikromaasia "Nägemine". Ingeborg Trofimova. "Nägemine". Vaadatud 21.02.2022. Uljas, J., Rumberg, T. (2002). Psühholoogia gümnaasiumiõpik. Tallinn: Koolibri. Lk 80.{{raamatuviide}}: CS1 hooldus: mitu nime: autorite loend (link) Võõrsõnade leksikon, 7 trükk. Tallinn: Valgus. 2006. Lk 683. "Nägemine". Eesti Entsüklopeedia. 7. Köide. Eesti Entsüklopeediakirjastus. 1994
Pesakond

Pesakond on loomakooslus, kus tavaliselt koos esivanematega elavad ka järeltulijad. Mõistet kasutatakse paiksemate, püsivamate suhete või kindlama territooriumiga loomade puhul. Kasutatakse ka mõistet "praid", mis märgib suurkiskjate (lõvide) pesakonda. Kurn
Sabajuur

Sabajuur on selgroogsete luustiku piirkond saba ja ülejäänud luustiku kokkupuutekohas.
Dessandi lahingumasin

Dessandi lahingumasin on õhu- või meredessantoperatsioonide iseärasusi arvestavalt kohandatud, isikkoosseisu või relvasüsteemi kandev roomikutel liikuv lahingsoomuk. Need sarnanevad tavalise jalaväe lahingsoomukitega, kuid on kergemad, väiksemad ning õhusõidukist langevarjudega alla heidetavad või dessantlaevalt hõlpsasti maabuvad. Nõukogude sõjaväe jaoks valmistati dessandi lahingumasinaid jalaväe lahingumasina eeskujul spetsiaalselt õhudessantväele. Eesmärk oli relvastada õhudessantvägi masinaga, mille abil oleks kergelt relvastatud dessantväelastel parem võidelda vaenlase soomustehnikaga. Tänu masinate väikesele mahutavusele põhjustas nende kasutuselevõtt dessantpataljoni koosseisu vähendamise umbes 600-lt 300-le mehele.[viide?] Nõukogude ja Vene sõjaväe relvastusse on kuulunud või kuuluvad järgmised dessandi lahingumasinad: BMD-1 BMD-2 BMD-3 BMD-4 Lisaks valmistatakse nende veermiku alusel dessandi soomusveokeid BTR-D. Viimase alusel on omakorda valmistatud universaalne liikursuurtükk Nona-S. Merejalaväele on valmistatud ka ujuvtank PT-76.
Luuresoomuk

Luuresoomuk on lahinguluure otstarbeline relvastatud soomusmasin, samuti vastavaks otstarbeks modifitseeritud soomustransportöör või jalaväe lahingumasin, harvem soomusauto. Luuresoomukid on varustatud heade vaatlus- ja jälgimisvahenditega. Tähelepanu on pööratud heale manööverdusvõimele ja vaiksele jõuseadmele. Ameerika Ühendriikide M2 Bradley Reforger Ameerika Ühendriikide M3 Bradley Hohenfels NSV Liidu BRDM-1 NSV Liidu ja Venemaa Föderatsiooni BRDM-2