laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Andrei Beloussov

Andrei Beloussov (sündinud 17. märtsil 1959 Moskvas) on Venemaa poliitik, alates 14. maist 2024 kaitseminister. Aastatel 2020–2024 oli ta Venemaa peaministri esimene asetäitja ning Mihhail Mišustini koroonaviirusega nakatumise järel täitis ta 30. aprillist 2020 kuni 19. maini Venemaa peaministri kohuseid. Beloussov on ka Venemaa raudtee (RŽD) direktorite nõukogu esimees. Ta lõpetas aastal 1981 kiitusega Moskva Riikliku Ülikooli majandusteaduskonna. "Coronavirus: Russian PM Mishustin tests positive for virus" (inglise). BBC. 30.4.2020. Vaadatud 1.5.2020. Указ Президента Российской Федерации от 30.04.2020 года «Об исполнении обязанностей Председателя Правительства Российской Федерации» Мишустин заразился коронавирусом и временно сложил полномочия премьера
Triin Paja

Triin Paja (sündinud 26. oktoobril 1990) on eesti luuletaja ja tõlkija. "Nõges" (Värske Raamat, 2018) "Ürglind" (Tuum, 2021) "Jõe matmine" (Verb, 2022) Donika Kelly "Bestiaarium" (Värske Raamat, 2021) 2018 Värske Rõhu aastaauhind 2018 Betti Alveri kirjandusauhind (luulekogu "Nõges") 2020 Juhan Liivi luuleauhind (luuletus "Öö on tume nagu õdede juuksed")
Edgard Zapašnõi

Edgard Valterovitš Zapašnõi (vene keeles Эдгард Вальтерович Запашный; sündinud 11. juulil 1976 Jaltas) on vene tsirkusejuht ja tsirkuseartist (loomataltsutaja). Edgard Zapašnõi on 2012. aastast Suure Moskva Riikliku Tsirkuse peadirektor ja 2018. aastast ühtlasi Venemaa Föderatsiooni presidendi juures asuva kultuuri- ja kunstinõukogu liige. Edgard Zapašnõi sündis tsirkuseartist Valter Zapašnõi perekonnas. 1988. aastal 12-aastaselt debüteeris tsirkuseareenil külalisetendustel Riias. 1998. aastal andis Valter Zapašnõi oma atraktsiooni "Kiskjate keskel" üle poegadele (Edgard ja Askold Zapašnõile), kes andsid külalisetendusi mitmes riigis, sealhulgas Hiinas, Jaapanis, Monacos ja Eestis. 2004. aastal asutasid vennad koos ema Tatjana Zapašnajaga osaühingu Tsirk Bratjev Zapašnõh. 1999 – Venemaa teeneline kunstnik 2008 – Udmurtia rahvakunstnik 2012 – Venemaa rahvakunstnik  Edgard Zapašnõi – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Salme Ekbaumi ja Minni Nurme koduluulepreemia

Salme Ekbaumi ja Minni Nurme koduluulepreemia oli aastatel 2003–2011 välja antud kirjandusauhind. Auhinda andis välja Paistu vald kirjanikest õdede Salme Ekbaumi ja Minni Nurme mälestuseks. Sellega väärtustati kodu, perekonda, eesti talu ja kodumaad kirjanduses. Koduluulepreemiale võisid kandideerida kõik ühe aasta jooksul ilmunud koduteemalised luuletused või luulekogud. Kui viimase aasta loomingu hulgast preemiaväärilist luuletust ei leitud, võis žürii anda preemia luuletajale, kelle loomingus on kodu teema olnud varem väljapaistval kohal. Preemiale võisid kandideerida kõik eesti luuletajad, laureaat võis uuesti kandideerida kolme aasta pärast. Preemia nominente võisid Paistu vallale esitada 1. oktoobriks ka kõik ühiskondlikud organisatsioonid, koolid ja üksikisikud. 2003 Ly Seppel, ajakirjas Looming (aprillis 2003) ilmunud koduluulepõimik ja värsikogu "Ajasära" 2004 Virve Osila, erksa loodustunnetuse ning siiruse eest inimsuhete ja kodumaa teema käsitlemisel 2005 Viiu Härm, luuletus"Üks pilt on jäänud" (ilmunud Loomingus juulis 2005) 2006 Viivi Luik, ¨Kogutud luuletused 1962—1997" 2007 Indrek Hirv, luuletus Tõuse üles, on aeg…", milles poeet annab kodule erilise, väga sügava tähenduse (ilmunud Loomingus novembris 2006) 2007 Mare Osi (lisapreemia), luulekogu "Maale toetub jalg" ja murdeluule propageerimine 2008 Elle-Eha Are, luulekogu "Loojanguvälu" 2009 Doris Kareva, luulekogu "Deka" 2. trükk, sealt luuletused "Orvu jälg" ja "Pimeda piiril" 2010 Urve Tinnuri, luulekogu “Valge lillepood”, milles tõsteti eraldi esile luuletust “Tule koju” 2011 Andres Ehin, Loomingus (2001, nr 9, lk 1192) ilmunud koduluuletus "Õnnis videvik" Salme Ekbaumi ja Minni Nurme koduluulepreemia. Eesti tänased kirjanduspreemiad. Tartu Linnaraamatukogu veebisait.
Askold Zapašnõi

Askold Valterovitš Zapašnõi (vene keeles Аскольд Вальтерович Запашный; sündinud 27. septembril 1977 Harkivis) on vene tsirkuselavastaja, õppejõud ja tsirkuseartist. Askold Zapašnõi sündis tsirkuseartist Valter Zapašnõi perekonnas. Ta on lõpetanud Venemaa Teatrikunsti Instituudi – GITIS-e. Tsirkuseareenil on ta üles astunud kiskjataltsutajana, žonglöörina, voltižeerijana ja akrobaadina. 1998. aastal andis Valter Zapašnõi oma atraktsiooni "Kiskjate keskel" üle poegadele (Askold ja Edgard Zapašnõile), kes andsid külalisetendusi mitmes riigis, sealhulgas Hiinas, Jaapanis, Monacos ja Eestis. 2004. aastal asutasid vennad koos ema Tatjana Zapašnajaga osaühingu Tsirk Bratjev Zapašnõh. Askold Zapašnõi on 2012. aastast Suure Moskva Riikliku Tsirkuse kunstiline juht ja 2018. aastast ühtlasi GITIS-e tsirkuse režii kateedri professor. 1999 – Venemaa teeneline kunstnik 2008 – Udmurtia rahvakunstnik 2012 – Venemaa rahvakunstnik  Askold Zapašnõi – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Tartu stiftifoogtide loend

Tartu stiftifoogtide loendis on loetletud Tartu piiskopkonna Tartu stifti stiftifoogte (saksa Dorpater Stiftsvogt). Tartu piiskoppide loend Koknese stiftifoogt Lielvārde stiftifoogt Läänemaa stiftifoogt Rauna stiftifoogt Saaremaa stiftifoogt Turaida stiftifoogt Arbusow, Leonid. Livlands Geistlichkeits vom Ende des 12. bis ins 16. Jahrhundert. – Jahrbuch für Genealogie, Heraldik, und Sphragistik 1911, 1912 und 1913. Mitau: Gedruckt bei. J. F. Steffenhagen und Sohn, 1914, lk 317. Stackelberg, Otto Magnus von: Genealogisches Handbuch der estländischen Ritterschaft, Bd.: 1, seite 339 Arbusow, Leonid. Livlands Geistlichkeits vom Ende des 12. bis ins 16. Jahrhundert. – Jahrbuch für Genealogie, Heraldik, und Sphragistik 1911, 1912 und 1913. Mitau: Gedruckt bei. J. F. Steffenhagen und Sohn, 1914. Lk 317.
Gaten Matarazzo

Gaetano John Matarazzo III (sündinud 8. septembril 2002) on Ameerika näitleja ja laulja. Ta alustas näitlejakarjääri Broadwayl 2011.–2012. aastal Benjaminina lavastuses "Priscilla" ning kõrbekuningana ja Gavroche'ina muusikalis "Les Misérables". Ta mängib Dustin Hendersoni Netflixi ulme-õudussarjas "Veidrad asjad" (2016–2019 ja 2022) ja on juhtinud Netflixi saadet "Prank Encounters" (2019–2021). Matarazzo sündis Connecticuti osariigis itaallaste Gaetano ja Heather Matarazzo peres ja kasvas üles New Jersey osariigis Little Egg Harbori alevikus. Ta õppis New Jersey osariigis Tuckertonis Pinelandsi piirkondlikus keskkoolis. Tal on kaks õde-venda, vanem õde Sabrina ja noorem vend Carmen. Ta sündis kleidokraniaalse düstoosiga ja on taimetoitlane.
William P. Rogers

William Pierce Rogers (23. juuni 1913 Norfolk – 2. jaanuar 2001 Bethesda) oli Ameerika Ühendriikide poliitik ja jurist. Ta oli Vabariikliku Partei liige. Rogers õppis Colgate'i ülikoolis ja lõpetas 1937. aastal Cornelli Ülikooli õigusteaduskonna. Teise maailmasõja ajal teenis ta mereväes lennukikandjal USS Intrepid. Pärast sõjaväeteenistust töötas ta New Yorgis advokaadina. 1953–1957 oli ta asejustiitsminister ja 1957–1961 justiitsminister Dwight D. Eisenhoweri valitsuses. Seejärel jätkas tööd advokaadina. Rogers oli Ameerika Ühendriikide riigisekretär Richard Nixoni valitsuses 1969–1973. Nixon soovis välispoliitikat ajada Riikliku Julgeolekunõukogu kaudu ning valis oma julgeolekunõunikuks Henry Kissingeri, kellest sai tema peamine nõuandja välispoliitika küsimustes ning riigisekretäriks Rogersi, kellel puudus välispoliitika-alane kompetents. 1986. aastal juhtis ta Challengeri katastroofi uurimiskomisjoni. Karnow, Stanley "Vietnam. A History", New York: Viking Books, 1983. lk 587
Valter Zapašnõi

Valter Mihhailovitš Zapašnõi (vene keeles Вальтер Михайлович Запашный; 2. aprill 1928 Moskva – 27. august 2007 Moskva) oli Venemaa tsirkuseartist (kiskjataltsutaja). Valter Zapašnõi vanemad olid tsirkuseartistid Mihhail Zapašnõi ja Lidia Zapašnaja (saksa päritolu tsirkuseekstsentriku Karl Tomsoni tütar). Valter debüteeris 16-aastaselt tsirkuseareenil Saratovi tsirkuses (akrobaadina koos ema ja vend Mstislav Zapašnõiga). Esines tsirkusegrupis Vennad Zapašnõid, mis näitas oskusi akrobaatikas, džigiteerimises ja voltižeerimises. Suuremat edu saavutas 1960. aastatel, kui hakkas tegelema dressuuriga. 1998. aastal andis Zapašnõi oma atraktsiooni "Kiskjate keskel" üle poegadele Edgard ja Askold Zapašnõile. Zapašnõi on maetud Moskvas Trojekurovo kalmistule. 1969 – Vene NFSV teeneline kunstnik 1988 – Vene NFSV rahvakunstnik
Maahoki olümpiamängudel

Maahokit mängitakse olümpiamängudel meeste võistlusena alates 1908. aasta suveolümpiamängudel Londonis, kus osales kuus võistkonda, sealhulgas neli Suurbritanniast ja Iirimaalt. Maahoki ei kuulunud 1924. aasta suveolümpiamängude programmi Pariisis rahvusvahelise alaliidu puudumise tõttu. Rahvusvaheline Maahoki Föderatsioon (FIH, Fédération Internationale de Hockey) asutati samal aastal Pariisis vastusena olümpiamängudelt eemale jäämisele. Meeste maahokist sai püsiv olümpiaala järgmistel olümpiamängudel, 1928. aasta suveolümpiamängudel Amsterdami. Pikka aega domineeris India olümpiamängudel, võites aastatel 1928–1964 meeste seitse olümpiavõitu kaheksast. Hiljem domineeris Pakistan, võites aastatel 1956–1984 kolm kuld- ja kolm hõbemedalit. India võitis oma viimase maahoki olümpiavõidu 1980. aasta suveolümpiamängudel Moskvas ja Pakistan neli aastat hiljem 1984. aasta suveolümpiamängudel Los Angeleses. Alates 1972. aastast on olümpiavõitjad riigiti vaheldunud. Alates 1968. aastast on mitmed lõunapoolkera riigid võitnud medaleid meeste ja naiste maahokis, sealhulgas Austraalia, Uus-Meremaa, Argentina ja Zimbabwe. Põhjapoolkera juhtivad meeskonnad on tulnud Hollandist ja Saksamaalt. Hispaania on mitmetel olümpiamängudel meeste võistlustel üritanud kuldmedalit võita, kuid võitnud kolm korda hõbemedalid aastatel 1980, 1996, 2008 ja ühe korra pronksi 1960. Austraalia oli osalenud 11 olümpiamängudel ilma kuldmedalit võitmata, enne kui nad 2004. aastal võidu saavutasid. Esimene naiste olümpiamäng maahokis toimus ROK-i heakskiidul 1980. aasta suveolümpiamängudel. Kunstmurul mängiti maahokimänge esmakordselt 1976. aasta olümpiamängudel Montréalis. Kuni 1988. aasta olümpiamängudeni oli turniir kutseline, kuid FIH kehtestas kvalifikatsioonisüsteemi alates 1992. aasta mängudest. India on 11 medaliga (8 kuld-, 1 hõbe- ja 2 pronksmedalit) juhtiv riik meeste medalite üldarvestuses. Nii meeste kui ka naiste üldarvestuses on juhtival kohal Holland 17 medaliga (5 kuld-, 6 hõbe- ja 6 pronksmedalit). India on juhtpositsioonil ka enim kuldmedaleid võitnute üldarvestuses. 1920. aastal osales ainult neli riiki ja toimusid alagrupi mängud, mille tulemusel selgusid medalivõitjad. 1932. aastal toimus kolme osalenud riigi vahel turniir ja nii selgusid medalivõitjad. 1980 ja 1984. aastal eraldi medalimänge ei peetud ja medalikohad selgusid alagrupi mängude põhjal. 1984. aasta USA ja Austraalia lõpetasid täpselt sama arvu punktide ja sama väravate vahega. Vastastikusel tulemusel polnud mingit tähtsust, kolmanda koha eest võeti kasutusele karistuslöögid; tulemus: 10-5 USA jaoks.
Mstislav Zapašnõi

Mstislav Mihhailovitš Zapašnõi (vene keeles Мстислав Михайлович Запашный; 16. mai 1938 Leningrad – 22. september 2016 Sotši) on Venemaa tsirkusetegelane (tsirkusejuht, tsirkuselavastaja ja tsirkuseartist). Mstislav Zapašnõi vanemad olid tsirkuseartistid Mihhail Zapašnõi ja Lidia Zapašnaja (saksa päritolu tsirkuseekstsentriku Karl Tomsoni tütar). Mstislav debüteeris 1946. aastal kuueaastaselt tsirkuseareenil Saratovi tsirkuses (akrobaadina koos ema ja vend Valter Zapašnõiga). Esines tsirkusegrupis Vennad Zapašnõid, mis näitas oskusi akrobaatikas, džigiteerimises ja voltižeerimises. Suuremat edu saavutas kui hakkas tegelema dressuuriga. 1977. aastal lõi ta maailmas ainulaadse tsirkuseatraktsiooni, kus elevandid ja tiigrid olid ühes ja samas puuris. 1958. aastal oli Zapašnõi mängufilmis Mister X peaosa mänginud Georg Otsa dublant tsirkusenumbrites. Zapašnõi lõpetas 1971. aastal Venemaa Teatrikunsti Instituudi – GITIS režii alal. Aastatel 1992–2003 oli ta Sotši Riikliku Tsirkuse direktor ja kunstiline juht. Aastatel 2003–2009 oli ta riikliku tsirkusekompanii Rosgostsirk peadirektor. 1971 – Vene NFSV teeneline kunstnik 1980 – Vene NFSV rahvakunstnik 1990 – NSV Liidu rahvakunstnik 1996 – Venemaa Föderatsiooni riiklik preemia (tsirkuseatraktsiooni "Elevandid ja tiigrid" loomise eest)
Kätised

Kätis oli sõrmedeta või ka labata kinda pikendatud vars randme kaitseks külma vastu. Ajalooliselt oli kootud kätis randmesoojendajana kasutusel eelkõige Eesti saartel (kaluritel). Tänapäeval valmistatakse kätiseid mitmeks otstarbeks: lüpsjatele – veekindlad ja hingavad tänu erilisele kattele ehitajatele – kuuma- ja lõikekindlad keevitajatele – pehmed ja vastupidavad loomanahast igapäevaseks kasutamiseks – elastsed, naturaalsest villast või puuvillast kaitseriietuseks – vinüülist ujumiseks – täispuhutavad jne. kirikindad käitmed labakinnas nõelakindad vetukad Eesti keele seletav sõnaraamat [1] vaadatud 30.04.2020 Eesti murrete sõnaraamat [2] vaadatud 30.04.2020 Kätis, Eesti Rahva Muuseum Palmikutega kätis
Bell Boeing V-22 Osprey

Bell Boeing V-22 Osprey on Ameerika võitluslennuk, mis kasutab õhku tõusmiseks ja edasi liikumiseks kallutatavate propellerite tehnoloogiat. Vertikaalses asendis on propellerid õhku tõusmiseks, maandumiseks ja hõljumiseks. Horisontaalses asendis on propellerid kiiresti edasi lendamiseks ja manööverdamiseks. Tegemist on militaarlennukiga, mis on välja töötatud täitmaks lahinguoperatsioone, mida ühegi teise õhusõidukiga ei tehta. Kuna V-22 Ospreysse on kombineeritud kopteri operatiivne paindlikkus ja lennuki suur kiirus ja efektiivsus, siis suudab see täita selliseid missioone, nagu sõjaväe- ja lastivedu, rünnakud, luure-, otsingu- ja päästeoperatsioonid. Lennukit toodavad Bell Helicopter Textron ja Boeing Helicopters, mootoreid toodavad Rolls-Royce/Allison. Versioonid: Ameerika Ühendriikide merejalaväe dessantversioon kandevõimega 24 täisvarustuses sõdurit, MV-22A. Ameerika Ühendriikide õhuväe versioon eriüksuste kaugmaatransportimiseks, CV-22A. Ameerika Ühendriikide mereväe versioon HV-22A. Loetelu Bell Boeing V-22 Osprey tehnilistest andmetest, mis pärinevad Boeingu kodulehelt. Pikkus – lennuki kere 57,8 ft (17,61 m) Laius – tiivikutega: 84,6 ft (25,78 m) Kõrgus – kui mootorid vertikaalselt, siis 22,1 ft (6,73 m), lennukitiiva stabilisaatoriga 17,9 ft (5,46 m) Tiiviku diameeter – 38,1 ft (11,6 m) Maksimaalne kogukaal (õhku tõusmiseks) – 52 600 lbs (23 859 kg) Maksimaalne kiirus 270 kts (500 km/h) Kohti kokpitis: 2 Lennuki tulevik oli kõne all aastatel 1989–1992, kui Ameerika Ühendriikide kaitseminister Dick Cheney üritas programmi kalliduse tõttu katkestada. Kongress jätkas programmi rahastamist ja pakkus FY2004 kaudu 16,4 miljardit dollarit. 2003. aastal hinnati programmi kogumaksumuseks umbes 48 miljardit dollarit. Selline summa katab 458 lennuki väljatöötamise ja tootmise. Lennukontroll ja tootmiseelne V-22 Osprey hindamine algas 1997. aasta alguses, aprillis kiideti lennukite tootmine heaks. V-22 Osprey on ülimalt kiire – maksimaalne kiirus 275 sõlme (443 km/h), tänu millele on piloodil võimalik kiirelt ohtusid märgata ja vastavalt tegutseda. Kokkupandavad tiivikud – tiibasid ja propellereid on võimalik „voltida“ 63 × 18 × 18 jala (19 × 5,5 × 5,5 m) suuruseks, tänu millele võtab see lennukikandjal vähem ruumi. Suur kandevõime – Ospreyga on võimalik vedada 24 lahingugruppi või 20 000 naela (9071 kg) sisemist lasti või 15 000 naela (6803 kg) väliselt. Boeing (1995–2020). "V-22 Osprey". Vaadatud 10.03.2020.{{netiviide}}: CS1 hooldus: kuupäeva vorming (link) "Military". GlobalSecurity. 2016. Vaadatud 10.03.2020. Christopher Bolkcom. "V-22 Osprey Tilt-rotor Aircraft", 2004.
Nõelakindad

Nõelakinnas (ka viltkinnas) on erilise nõelaga punutud ja viltjaks vanutatud kinnas. Lääne- ja Kesk-Euroopas olid nõelakindad tuntud juba I aastatuhande algupoolel. Ida-Euroopas, Skandinaavias, Soomes ja Baltimail võeti need kasutusele mõnevõrra hiljem. Eestis on nõelakindad teada 11. sajandist. 19. sajandi keskosas olid nõelakindad kasutusel veel eesti pulma- ja matusekommetes, igapäevasest kasutusest olid nad kadumas. Need asetati näiteks pulmade ajal veimavakale kurjade vaimude peletamiseks. Nõelakindaid tehti jämedast valgest villasest lõngast, kasutades suurt lamedat luu-, puu- või metallnõela. Seejärel kindad vanutati tugevasti viltjaks. Sellised labakindad olid tömbi otsa ja veidi laieneva suuga, mille äärt kaunistasid värvilised tikkeread, Saaremaal ka narmad. Kudumisvarrastel kootud kindad hakkasid levima 14. sajandil ning tõrjusid nõelakindad aja jooksul kõrvale.. kirikindad kätised randmeribad labakinnas vetukad Eesti keele seletav sõnaraamat [1] vaadatud 01.05.2020 Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 185 Eesti etnograafia sõnaraamat. Koostanud Arvi Ränk, toimetanud Õie Ränk. Tallinn 1995. lk 128 Nõelakindad, Eesti Rahva Muuseum Traditsioonid Eestis, Ann Ojaste 2009
Jevgeni Kožokin

Jevgeni Mihhailovitš Kožokin (vene keeles Евгений Михайлович Кожокин; sündinud 9. aprillil 1954 Moskvas) on Venemaa ajaloolane ja politoloog, Moskva Riikliku Rahvusvaheliste Suhete Instituudi (MGIMO) prorektor. Ta sündis Moskvas juudi rahvusest ohvitseri ja venelannast õpetaja peres. 1977. aastal lõpetas ta kiitusega Moskva Riikliku Ülikooli ajalooteaduskonna, spetsialiseerudes Lääne-Euroopa ja Ameerika ajaloole. Aastatel 1977–1980 oli ta samas õppeasutuses aspirantuuris ja kaitses kandidaadiväitekirja Prantsuse töölisliikumise ajaloost 19. sajandil. Ta oli 1980. aastast NSV Liidu Teaduste Akadeemia rahvusvahelise töölisliikumise instituudi, hiljem NSV Liidu Teaduste Akadeemia üldajaloo instituudi teaduslik töötaja (uuris Prantsuse revolutsioone ja töölisliikumist 18.-19. sajandil). Aastatel 1990–1993 oli ta Venemaa Föderatsiooni Ülemnõukogu saadik ja juhtis rahvusvaheliste suhete ja välismajandussuhete komitee rahvusvaheliste suhete allkomiteed, seejärel kaitse- ja julgeolekukomitee rahvusvahelise julgeoleku ja luure allkomiteed. Septembris 1993 konstitutsioonikriisi ajal tegutses ta Venemaa presidendi Boriss Jeltsini läbirääkijana opositsiooniliidri Ruslan Hasbulatoviga. Aastatel 1993–1994 oli ta Föderatsiooni ja Rahvusküsimuste Riikliku Komitee aseesimees. Aastatel 1994–2009 oli ta Venemaa Strateegiliste Uuringute Instituudi direktor. 2000. aastal kaitses ta doktoriväitekirja Venemaa Teaduste Akadeemia võrdleva politoloogia instituudi juures. Veebruarist 2009 kuni juulini 2010 töötas ta Sõltumatute Riikide Ühenduse välismaal elavate kaasmaalaste ja rahvusvahelise humanitaarkoostöö föderaalse agentuuri juhataja asetäitjana. Aastatel 2010–2014 oli ta Töö- ja Sotsiaalsuhete Akadeemia rektor. Septembrist 2014 oli ta Moskva Riikliku Rahvusvaheliste Suhete Instituudi (MGIMO) professor, aprillist 2015 on ta MGIMO prorektor teadusalal.
Lippe kreis

Lippe kreis [ˈlɪpə] on haldusüksus Saksamaa Nordrhein-Westfaleni liidumaa idaosas. Lippe kreis on nime saanud Lippe isandate järgi, kes elasid algselt Lippe jõe ääres ja asutasid sinna Lippstadti ning oma Lippe vürstkonna. See oli riik Saksa-Rooma riigis ja säilitas riikluse aastani 1947, kui sellest sai kreis Nordrhein-Westfalenis. Lippe kreis hõlmab Teutoburgi metsa põhjaosa, seal on ka kreisi kõrgeim punkt, 496 m kõrge Köterberg Lügde lähedal. Madalaim punkt on Weseri jõe ääres (45,5 m). Peamine jõgi on Werre ning kreisi põhjapiiril Weser. Lippe jõgi, mille järgi on kreis nime saanud, ei voola läbi Lippe, vaid on kohe teisel pool kreisi piiri Bad Lippspringes Paderborni kreisis. Väikesed territooriumid Lippstadt, Lipperode ja Cappel, mis 19. sajandi keskpaigani Lippele kuulusid, asuvad jõe orus. Lippe kreis kattub enam-vähem ajaloolise Lippe krahvkonna alaga. Selle riigi esmamainimine on aastast 1123; see kasvatas võimu aeglaselt järgnenud sajandite jooksul. 1528. aastal sai sellest krahvkond, 1789. aastal vürstkond. Erinevalt paljudest teistest piirkonna riikidest Saksa-Rooma riigis säilitas Lippe Napoleoni ajastul oma iseseisvuse ja seega ei liidendatud seda hiljem Preisimaaga. See oli üks väiksemaid liikmesriike Saksa keisririigis. Pärast vürst Woldemari surma 1895. aastal võitlesid kaks Lippe vürstliku perekonna liini aastakümne valitsemise üle. Viimane Lippe vürst sunniti troonist loobuma 1918. aasta Novembrirevolutsiooni ajal pärast Saksa keiserliku armee lüüasaamist. Saksamaast kui tervikust sai Weimari vabariik. Lippest sai Freistaat, üks uue vabariigi osi. 1932. aastal jaotati Lippe Vaba Riik kaheks kreisiks, Detmoldiks ja Lemgoks. Need jätkasid eksisteerimist, kuni 1947. aastal kaotas Lippe Saksamaal liidumaa staatuse ja liidendati Briti sõjaväelise valitsuse käsul uue Nordrhein-Westfaleni liidumaa koosseisu; 1949. aastal kiitis selle muudatuse heaks parlament. 1969/1970. aastal ühendati 168 linna ja valda 16-ks; ning haldusreformi teise osana liideti Lemgo ja Detmoldi kreisid 1973. aastal Lippe kreisiks. Linnad: Bad Salzuflen Barntrup Blomberg Detmold Horn-Bad Meinberg Lage Lemgo Lügde Oerlinghausen Schieder-Schwalenberg Vallad: Augustdorf Dörentrup Extertal Kalletal Leopoldshöhe Schlangen Kõige kuulsam kohalik toit on pickert. Varem oli see tuntud kui vaeste inimeste toit. Peamised koostisosad on riivitud kartulid, jahu, muna ja rosinad, vedelikuks võetakse piima või vett. Lisada võib suures valikus muid koostisosi, kuid need pole tingimata vajalikud. Segatakse tainas, millest praetakse pannil kas õhemad pannkoogid või pontsakad kotletid. https://www.landesdatenbank.nrw.de/ldbnrw/online;jsessionid=FBC481AAC50656B8CA9E933111BC242A.ldb2?sequenz=tabelleErgebnis&selectionname=12411-31iz https://www.destatis.de/DE/Themen/Laender-Regionen/Regionales/Gemeindeverzeichnis/Administrativ/04-kreise.html
Jõud ja Au

Jõud ja Au (ukraina keeles Сила і честь) on erakond Ukrainas. Erakond loodi 2009. aastal. Sealt alates on seda juhtinud Igor Smeško. Partei ei ole esindatud Ukraina Ülemraadas. Скандал. Из партии Смешко выгнали его зама и еще ряд членов - Liga Novosti, 08.08.2019
Dean Rusk

David Dean Rusk (9. veebruar 1909 Cherokee maakond, Georgia – 20. detsember 1994 Athens, Georgia) oli Ameerika Ühendriikide poliitik. Ta oli Demokraatliku Partei liige. Rusk oli Ameerika Ühendriikide riigisekretär president John F. Kennedy valitsuses 1961–1963 ja Lyndon B. Johnsoni valitsuses 1963–1969. Rusk toetas USA osalust Vietnami sõjas.
Rannakaitsepatarei nr 3

Rannakaitsepatarei nr 3 oli Peeter Suure merekindluse mererinde rannakaitsesüsteemi kuulunud rannakaitsepatarei, mille varemed asuvad Harju maakonnas Harku vallas Suurupi külas. Rannakaitsepatarei nr 3 koosseisus oli neli 6-tollist (152 mm) Canet’-tüüpi kahurit, suurtükid asusid betoneeritud alusel. Meeskonna ja laskemoona varjendid, ehitatud teras-betoon konstruktsioonis, asusid suurtükkide kõrval. Komandopunkt eraldi rajatisena patarei vasakul tiival. Patareipositsiooni juurde viib munakivitee. Patareipositsiooni juures asus idapoolne helgiheitja ja meeskonnavarjend ning elektrijaam. Teine helgiheitja asus kaugemal Ilmandu küla juures. Mererinde Naissaare, Aegna ja Suurupi patarei nähti ette Soome lahe riivistamiseks kui ka Paldiski-esise akvatooriumi kaitseks. Patarei tulesektor kattis faarvaatri Naissaare ja mandri vahel. Seda ala valgustas kaks helgiheitjat. Suurupi raudteepeatuse hoone 8867 Peeter Suure Merekindluse rannakaitsepatarei nr. 3 helgiheitja kultuurimälestiste riiklikus registris 8871 Peeter Suure Merekindluse mererinde Suurupi positsiooni idapoolse helgiheitja varjend, 1917. a. kultuurimälestiste riiklikus registris Peeter Suure Merekindluse rannakaitsepatarei nr. 3 varemed koos hilisemate pealeehitustega, 1916, 1920-1927, 1950. a. kultuurimälestiste riiklikus registris Suurupi rannapatarei kahuriõued ja nende ühenduskäigud, visitharku.com