laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Maagaas

Maagaas on orgaanilise aine lagunemise tagajärjel tekkinud gaasiliste süsivesinike segu, mis asub maakoore tühikuis ja poorseis kihtides. Suurema osa maagaasist moodustab metaan. Tekkimise järgi jaotatakse maagaasi biokeemiliseks, vulkaaniliseks, metamorfoosseks, atmosfääriliseks, keemiliseks, radioaktiivseks ja termotuumseks. Maagaas on harilikult tekkinud orgaaniliste ainete biokeemilisel lagunemisel ja sellele järgnenud muundumisel geokeemiliste tegurite mõjul. Maagaasi leidub peamiselt kas koos naftaga naftamaardlates (naftagaas) või gaasikondensaadiga (gaasikondensaadigaasid) või eraldi gaasimaardlates (kuiv põlev gaas). Vähemal määral ka söemaardlates kaevandusgaasina. Maagaasi tekib ka märgalade, prügimägede jms hapnikuvaestes tingimustes orgaanilise aine mittetäielikul lagunemisel. Kuivade põlevate maagaaside põhikomponent on metaan, nafta ja gaasikondensaadigaasid sisaldavad märgatavas koguses ka kõrgemaid süsivesinikke. Maagaas kuulub fossiilkütuste hulka. Suurim majanduslik tähtsus on põlevatel maagaasidel. Maagaasi kasutatakse elektri- ja soojusenergia tootmiseks, kütusena mootorsõidukites, pliitides ja lokaalsetes kütteseadmetes; samuti keemiatööstuses mitmesuguste toodete (väetised, kangad, klaas, teras, plastid, värvid jne) valmistamisel. Maagaas on puhas ja küllaltki keskkonnasõbralik energiaallikas, sest tema gaasiline olek tagab kütuse täieliku põlemise ilma kahjulike põlemisjääkideta. Maagaasi torutransport säästab loodust – väheneb auto- ja raudteetranspordi koormus ning heitgaaside ja müra hulk. Maagaasi kasutavad Eesti tarbijad peamiselt soojusenergia saamiseks, elektri tootmiseks, tootmisettevõtetes mitmesugusteks tehnoloogilisteks vajadusteks ja kodumajapidamises. Eestisse tuleb maagaas läbi torustike Leedust Klaipėda terminalist ja Venemaalt. Maagaasi eripõlemissoojus on olenevalt koostisest 32,5–54,5 MJ/m³. Maagaasi ülemaailmne varu on umbes 15×1013 m³. Suured maagaasi leiukohad asuvad Venemaa territooriumil. Neist suurim on Urengoi gaasimaardla, mis asub Jamali Neenetsi autonoomses ringkonnas. Seal leidub umbes 1013 m³ maagaasi. Maardla kuulub Vene nafta- ja maagaasitööstuse gaasikontsernile Gazprom. Lisaks Venemaale kuuluvad peamiste maagaasi tootjate hulka Ameerika Ühendriigid, Kanada, Suurbritannia, Alžeeria, Holland, Norra, Indoneesia, Iraan ja Usbekistan. Eestis on maagaasi kätte saadud Keri, Prangli, Aksi, Kihnu, Rammu ja Koipsi saartelt ning Ihasalu lahest. Gaas on tekkinud viimasest jäävaheajast pärinevate taimejäänuste ja turba lagunemisest ning on suletud savikas moreenis asuvatesse väikestesse läätsedesse. Kihnu puhul aga arvatakse paiknemist aluspõhjaliste Devoni savikihtide vahel. Küll on aga Eestis leiduva gaasi hulk väike ja koostis ebaühtlane ning selle kasutamine ei ole majanduslikult otstarbekas. gaasitööstus kaevandusgaas kildagaas Štokmani gaasimaardla http://www.gaas.ee/Maagaas 30. aprill 2012 EE 6, Tallinn: Eesti entsüklopeediakirjastus, 1995 Maagaasi leiukohad Eestis Tartu Ülikool Kristiina Kebbinau: Kas Kihnu saarel leidub maagaasi? eestigeoloog.wordpress.com, 9. juuni 2017 Siiri Velling ja Taavi Vaasma: Energiaallikas maagaas Tartu Ülikool, 2013
Kuisma

Kuisma (Eucryphia) on kuismaliste sugukonda kuuluv taimeperekond. Perekonda kuulub seitse liiki puid ning suuri põõsaid, mille looduslik levila asub Lõuna-Ameerikas ja Ida-Austraalia antarktilise kliimaga piirkondades. Kaks liiki kasvavad Lõuna-Ameerikas ning viis Austraalias, veel tuntakse mitmeid hübriide. Kõik liigid välja arvatud Eucryphia glutinosa on igihaljad. Liikidel on kas lihtlehed või 3-13 lehekesest koosnevad vastakad liitlehed. Taimed õitsevad hilissuvel või sügisel kaunite aromaatsete 3-6 cm suuruste kreemikasvalgete õitega. Kuisma perekonda klassifitseeritakse järgmised liigid: Eucryphia billardieri Eucryphia cordifolia – tšiili kuisma Eucryphia glutinosa Eucryphia lucida – lõhnav kuisma Eucryphia milliganii – väike kuisma Eucryphia moorei – haisukuisma Cronquisti süsteemis klassifitseeritakse perekond roosilaadsete seltsi kuismaliste sugukonda. APG III süsteemi järgi Oxalidales seltsi Cunoniaceae sugukonda. Sissekanne GRIN-is Sissekanne NCBI-s
Holmi lahing

Holmi lahing on mitme lahingu nimi: 1206. aasta esimene Holmi lahing, kus Riia piiskopi väed ründasid Holmi saarel Väina liivlaste ja turaidalaste ühisväge. 1206. aasta teine Holmi lahing, kus Polotski vürsti ja turaidalaste vägi piiras Holmi linnusesse varjunud Riia piiskopi väge.
Karl von Winkler

Karl (Carl) Alexander von Winkler (6. juuli 1860 Tallinn – 23. august 1911 Dresden) oli baltisaksa päritolu Eestimaa kunstnik. Karl von Winkler sündis arsti perekonnas. Aastal 1879 lõpetas ta Toomkooli; õppis 1879–1884 Tartu Ülikooli keeleteaduskonnas (mag. phil) ja samal ajal Rudolf von zur Mühleni juures joonistamist. Aastatel 1884–1891 reisis ta Euroopas, täiendas end Berliinis ja Lausanne'is. Aastatel 1897 ning 1901–1907 reisis ta taas Euroopas. Aastal 1911 läks ta ravile Dresdenisse, suri seal. Karl von Winkler maeti Tallinna Mõigu kalmistule. Karl von Winkler lõi põhiliselt linna- ja maastikuvaateid, millele on omane tundeküllus ja varjundirikas koloriit. "Norra maastik", 1898 "Leetse rand", 1908 "Vaade Narvast", 1909 "Vana maja Tallinnas", 1910 Voldemar Vaga. Carl Alexander von Winkler. – Töid kunstiteaduse ja -kriitika alalt 1. Tallinn 1976. Lk 145-157; Anu Allikvee. Winkler, Karl (Carl) Alexander von. – Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon. Tallinn 1996. Lk 594. Karl von Winkler EKM Digitaalkogus
Polydoros (Teeba)

Polydoros oli Teeba kuningas, Kadmose ja Harmonia vanem poeg. Tema õed olid Agaue, Autonoe, Ino ja Semele. Kadmos ja Harmonia olid oma tütreid tabanud õnnetustest niivõrd masendunud, et jätsid trooni Polydorosele ja läksid maapakku. Ka Polydoros ei elanud kaua. Kui ta suri, oli tema poeg Labdakos alaealine ja Lykos valitses regendina, kuni too täisealiseks sai. Polydorose naine oli Nykteuse tütar Nykteis.
Margit Rennebaum

Margit Rennebaum (neiuna Margit Uusneem; 3. detsember 1968 – 24. detsember 2011) oli eesti tõlkija. Ernst Cassirer. Keel ja müüt : täienduseks jumalate nimede probleemile. Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus, 2007 Edmund Leach. Kultuur ja kommunikatsioon : sümbolite ühendamise loogika : sissejuhatus sotsiaalantropoloogia strukturalistlikku analüüsi. Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus, 2010 Franz Boas. Primitiivne teadvus. Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus, 2013 https://www.ametlikudteadaanded.ee/index.php?act=1&teade=3716055 Haud Tallinna Rahumäe kalmistul
PMR

"PMR" on Eesti 2014. aasta dokumentaalfilm, mille autorid on Kristina Norman ja Meelis Muhu. Film räägib Moldova ja Ukraina vahel asuvast, "emamaa" Moldova ja Venemaa mõjusfääris tegutsevast väikeriigist Transnistriast (Pridnestrovskaja Moldavskaja Respublika ehk PMR). Filmis jälgitakse riiki enne 2011. aasta presidendivalimisi. Norman ja Muhu viibisid kohapeal kolm kuud. ""Dokfilm "PMR" Transnistriast: on arbuusid, viinamarjad, veteranid ja pioneerid" – kultuur.err.ee, 8.02.2014 (kasutatud 11.02.2014) Tiit Tuumalu "Riik, mida kaardilt ei leia". Postimees, 30. jaanuar 2014 Donald Tomberg "Miilits kargu ja saksofoniga". Sirp, 6. veebruar 2014
Alamkorrakohus

Alamkorrakohus ehk alamraspraava oli aastatel 1784–1796 Eestimaa ja Liivimaa kubermangus maakonna tasemel olnud esimese astme kohus. Alamkorrakohus koosnes kubermanguvalitsuse nimetatavast korrakohtunikust (Rechtspflegerichter, расправный судъя), kes pärines aadlike või ametnike hulgast ning kaheksast talupoegade valitud kaasistujast. Olid valitud kolmeks aastaks. Kohuse pädevusse kuulusid riigitalupoegade väiksemad kriminaal- ja tsiviilasjad. Sellest kohtust sai edasi kaevata ülemkorrakohtusse. Pärnu–Viljandi alamkorrakohus, Tallinna (Paide) alamkorrakohus, Tartu–Võru alamkorrakohus alammaakohus Eesti entsüklopeedia. 12. köide: Eesti A–Ü. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2003, lk 15. 5.4.2.4. Alamkorrakohus, www.eha.ee
Aichi prefektuur

Aichi prefektuur on Jaapani prefektuur Honshū saare keskosas. Asub Ise ja Mikawa lahe ääres. Prefektuuri lääneosa on tihedalt asustatud, seal asub Nagoya linn koos eeslinnadega. Kõrgeim koht on Chasuyama mägi (1415 m). Suurim jõgi on Yahagi. Aichi prefektuur on jaotatud 54 omavalitsusüksuseks, millest 38 on linnad (市, shi). Aisai Ama Anjō Chiryū Chita Gamagōri Handa Hekinan Ichinomiya Inazawa Inuyama Iwakura Kariya Kasugai Kitanagoya Kiyosu Komaki Kōnan Miyoshi Nagakute Nagoya Nishio Nisshin Okazaki Ōbu Owariasahi Seto Shinshiro Tahara Takahama Tokoname Tōkai Toyoake Toyohashi Toyokawa Toyota Tsushima Yatomi Aichi prefektuuri tunnuslind on salupäll (Otus scops), tunnuspuu on jaapani punavaher (Acer pycnanthum) ja tunnuslill iiris (Iris laevigata). Aichi tööstustoodang on Jaapani prefektuuridest kõige suurem. Seal asuvad autotööstuse ja lennukitööstuse ettevõtted. Aichi prefektuuris toimus maailmanäitus EXPO 2005. Meiji Mura vabaõhumuuseum ahvipark Inuyamas ■ Aichi prefektuuri koduleht
Alammaakohus

Alammaakohus oli Eestimaa kubermangus olnud esimese astme kohus. Kohtu pädevusse kuulus väikeste võlgade sissenõudmine linna- ja talurahvakohtule mitte alluvatelt inimestelt. Eestimaal tegutses kohus hiljemalt aastatel 1617–1889. Alammaakohtu koosseis oli järgmine: rüütelkonna peamees 3 meeskohtunikku 6 kaasistujat 4 haagikohtunikku Eesti entsüklopeedia. 12. köide: Eesti A–Ü. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2003, lk 260.
Alammaakohus (asutus)

Alammaakohus oli aastatel 1783–1797 Eestimaa ja Liivimaa kubermangus asehalduskorra ajal tegutsenud maakonna politsei- ja haldusasutus. Alammaakohtu koosseisu kuulusid maakonna politseiülem, kaks aadlikku ja kaks riigitalupoega. Alammaakohtu ülesanneteks olid: järelevalve seaduste täitmise, heakorra ja keelatud kaupadega kauplemise üle; sildade ja teedega seotud küsimuste lahendamine, toidukaupade hindade igakuine registreerimine; kaalude ja mõõtude õigsuse ning korrasoleku kontroll; järelevalve teostamine, et keegi ei võtaks vastu, peaks ega varjaks põgenikke (st pagenud pärisorje). Alammaakohus toimetas politseiasjades paikkondlikku juurdlust ja võttis vastu otsuseid. Alammaakohtu ebaõigete toimingute ja otsuste peale võis kaevata kreisikohtusse või (selle puudumisel) alamkorrakohtusse. Haapsalu alammaakohus, Kuressaare alammaakohus, Paide alammaakohus, Paldiski alammaakohus, Pärnu alammaakohus, Rakvere alammaakohus, Tallinna alammaakohus, Tartu alammaakohus, Valga alammaakohus, Viljandi alammaakohus, Võru alammaakohus alamkorrakohus (1784–1796) Eesti entsüklopeedia. 12. köide: Eesti A–Ü. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2003, lk 15. 5.4.2.2. Alammaakohus, www.eha.ee 5.4.2.2. Alammaakohus. Fondiloend, www.eha.ee
Otepää püss

Otepää püss on Otepää piiskopilinnuse ühest ruumist 1955. aastal Osvald Saadre juhendatud kaevamistel leitud tükkideks purunenud algeline käsitulirelv. See jäi aastateks arheoloogiakogusse seisma nimetuse all "malmtoru tükid". Need määras algeliseks käsitulirelvaks Ain Mäesalu, kes avaldas ühtlasi artikli koos rekonstruktsioonjoonisega ja nimetas leidu üheks Euroopa vanimaks senileitud püsside hulgas. Püss on valatud pronksist, on eestlaetav ja lukuta ning koosneb kokku umbes 740 grammi kaaluvast 12 tükist. Püssi pikkus on u 17,5 cm.[viide?] Püssi dateering on seotud Otepää kivilinnuse hävinguga, mille Osvald Saadre dateeris (1966) linnuse põlengukihist leitud ja numismaatik Arkadi Molvõgini poolt määratud 26 hõbemündi põhjal 1396. aastasse, mida toetas esialgu ka Ain Mäesalu. Hiljem selgus, et üks müntidest on vermitud alles 1407. aasta paiku. Mäesalu analüüsis põhjalikult Otepää linnust puudutavaid kirjalikke allikaid ja teisi leide, mille põhjal pakkus välja, et linnus võis hävida kümme kuni paarkümmend aastat hiljem. Püss võis jõuda linnusesse siiski juba 1396. aastal, mil Tartu piiskop ja tema vasallid valmistusid sõjaks Liivimaa orduga, aga linnuse rusude alla jäi see aastaid hiljem. Jaak Mäll (2016) toetab seevastu Armin Tuulse varasemat (1942) seisukohta, et Otepää linnus eksisteeris veel hiljemalt 1477. aastal ja võib-olla isegi Liivi sõja ajal. Ain Mäesalu. Kas Otepää püss on üks maailma vanimaid käsitulirelvi? – Kleio 1, Tallinn, 1989, 26–30. Eesti entsüklopeedia. 12. köide: Eesti A–Ü. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2003, lk 386. Koovit, Risto-Pearu (8. jaanuar 2024). "Artiklisari Eestimaa linnused: Ugandi pealinn Otepää hävis rüüsteretkede tules". Imeline Ajalugu. Vaadatud 26. jaanuaril 2024. Ain Mäesalu. Otepää linnuse hävimisdaatumist. Eesti Arheoloogiaajakiri, 14/1. Tallinn, 2010. Lk 79–89 Jaak Mäll. Arheoloogiline eksperiment Otepää varspüssi rekonstruktsiooniga. Eesti sõjaajaloo aastaraamat 6 (12). Viimsi-Tallinn 2016. Lk 274–276 Otepää püss on maailma vanim käsitulirelv, Otepää ajaloo teemapark, 22. oktoober 2009
Aserbaidžaan 2014. aasta taliolümpiamängudel

AZE Aserbaidžaan osales 2014. aasta taliolümpiamängudel Sotšis nelja sportlasega, kes võistlesid kahel spordialal. Aserbaidžaani esindasid Venemaalt pärit iluuisutajad Julia Zlobina ja Aleksei Sitnikov ning Grenadast pärit mäesuusataja Gaia Bassani Antivari ja Austriast pärit mäesuusataja Patrick Brachner. Olümpiamängude avatseremoonial kandis Aserbaidžaani lippu riigi iluuisutamise föderatsiooni president Rahman Khalilov. Aserbaidžaan sportlased Sotši olümpiamängude kodulehel
Adila mõis

Adila mõis (saksa keeles Addila) oli mõis Hageri kihelkonnas Harjumaal. Tänapäeval on mõis Rapla maakonna Kohila valla territooriumil. Mõisa on esimest korda mainitud 1586. aastal, kui see kuulus Risbiteritele. Pärast Põhjasõda läks mõis Hoyningen-Huenede valdusse, 1843. aastal omandasid mõisa von Stackelbergid ja 1887. aastal said mõisa omanikuks Ungern-Sternbergid. 20. sajandi alguses jõudis mõis olla Karl von Luederi, Gustav von Knorringu, Adolf von Rammi ja Franz de Vriesi valduses. 1913. aastal omandas mõisa Talurahva Põllupank ja mõisasüda jagati taludeks. Mõisa peahoone oli pikk ühekorruseline viilkatusega ehitis. Tänapäeval on peahoone koos mitmete kõrvalhoonetega hävinenud ning alles on vaid varemed. Osa kõrvalhoonetest on kõrval oleva talukompleksi jaoks ümber ehitatud. Eesti mõisate loend Adila mõis Eesti mõisaportaalis
Eidapere mõis

Eidapere mõis (saksa keeles Edaperre) oli rüütlimõis Vändra kihelkonnas Pärnumaal, tänapäeval Kehtna vallas Rapla maakonnas. Mõisa peahoone põles 1930. aastal maani maha, samas kohas valmis 1932. aastal koolimaja. Praegu asub vanas koolimajas õpilaskodu. Hoone on järk-järgult renoveeritud. Eidapere vana koolimaja ja tiik Eidapere vana koolimaja tagakülg Eidapere vana koolimaja esikülg Eesti mõisate loend
Adolf Yllö

Adolf Yllö (11. aprill 1920 Hakaja, Jamburgi maakond, Peterburi kubermang – 14. veebruar 1992 Uppsala) oli ingerisoome päritolu eesti arst. Ta sündis Ingeris Hakaja külas koolmeistrite pojana. 1922. aastal rändasid tema vanemad Eestisse Virumaale Haljala kihelkonda, kus isa hakkas talu pidama. Ta õppis Narvas ja lõpetas 1938. aastal Rakvere Ühisgümnaasiumi. 1938. aastal astus ta Tartu Ülikooli arstiteaduskonda, mille lõpetas 1944. aastal. Ta kuulus Üliõpilasselts Liivikasse. 1944. aastal pääses ta soomlasena kogu perega Soome elama, kus astus vabatahtlikuna Soome sõjaväkke ja teenis arstina soomepoiste rügemendis JR200. 1944. aastal, pärast Soome –Nõukogude Liidu rahulepingu sõlmimist, siirdus ta Soomest Rootsi. Rootsis töötas ta algul Hallstavikis (praeguse haldusjaotuse järgi Norrtälje vallas) jaoskonnaarsti abilisena ja hiljem paljudes kohtades, sealhulgas ka 10 aastat sõjaväearstina. Meditsiinilitsentsiaadi eksamid sooritas ta 1952. aastal Karolinska Instituudi juures. Aastatel 1952–1954 viibis ta Stockholmis Södra sünnitusmajas (sv:Södra barnbördshuset, Södra BB), spetsialiseerudes günekoloogiale. Aastatel 1955–1968 töötas ta Göteborgi Volvo peatehastes tööstuse ülemarstina. Tööstusarstina arendas ta väga palju sellealast teenistust Rootsis ja on avaldanud selleteemalisi kirjutisi ka ajakirjanduses. Aastatel 1968–1969 oli ta arst Göteborgi Raudteevalitsuses ja 1969–1973 Göteborgi linnaarst. 1973. aastal oli ta Rahvusvahelise Tööorganisatsiooni konsultant Tais. Aastatel 1973–1985 oli ta Uppsala linnavalitsuses tööstuse ülemarst. Tema huviala ja harrastus oli ergonoomia, sel alal on ta avaldanud töid Rootsis. Tema sulest on ilmunud ka pikemad mälestused ajakirjanduses. Tema vend oli agronoom Leo Yllö. Ta oli abielus, tal on kaks tütart ja üks poeg. Helbe Merila-Lattik. "Eesti arstid 1940–1960". Tallinn 2000. Lk 511–512 Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944 TLÜAR väliseesti isikud
1206. aasta teine Holmi lahing

1206. aasta teine Holmi lahing oli Holmi linnusesse varjunud Riia piiskopi väe piiramine Polotski vürsti ja turaidalaste väe poolt, mida on kirjeldatud Henriku Liivimaa kroonikas. Varem samal aastal Holmi saarel toimunud lahingus õnnestus piiskop Alberti kogutud väel lüüa liivlaste väge, tappes ühtlasi ka piiskopi-vastase sõja eestvedaja Ako ja vangistades Holmi liivlaste juhid. Holmi linnuse võtsid oma kontrolli alla sakslased eesotsas piiskopi köögiülem Gevehardi ja preester Danieliga. Pärast seda organiseeris Albert sõjakäigu Turaidasse, kus vallutati ja hävitati Turaida muinaslinnus, kuid sealse Sattesele linnuse piiramine edu ei toonud ja liivlaste vastupanu lõplikult murda ei suudetud. Kui pärast neid sündmusi piiskop koos paljude ristisõdijatega Liivimaalt lahkus, siis läkitasid liivlased saadikud Polotski vürsti Woldemari juurde ja veensid teda neile appi tulema. Peagi saabuski vürst väega Liivimaale, peatudes kõigepealt Üksküla linnuse juures, kuid nähes, et see on rüütel Konradi juhitud ammuküttidega mehitatud, liiguti edasi Holmi juurde. Polotski väe saabumine oli üllatuseks Holmi liivlastele, kes ilmselt vürsti appikutsumises ei olnud osalenud, mistõttu nad kas põgenesid või varjusid koos sakslastega linnusesse. Piirajad asusid linnuse äärde kokku kandma puuvirnu, et süüdata kaitsemüüri puitosasid, kuid selle käigus langes neist palju kindluses olevate ammuküttide noolte läbi. Samas õnnestus ka Polotski vibumeestel tabada linnuses olijaid. Piirajad valmistasid sakslaste eeskujul ka kiviheitemasina, kuid selle kasutamist korralikult oskamata vigastasid nad kive tahapoole heites hoopis oma mehi. Samal ajal oli linnuses kroonika järgi lisaks liivlastele vaid 20 sakslast, kes kartes liivlaste poolt endi vangistamist ja vürstile üle andmist olid kõik kogunenud linnuse kindlustuste peale, et vajadusel end kaitsta ka seestpoolt tuleva rünnaku eest. Pärast päevi kestnud piiramist saatis vürst käskjalad latgalite ja turaidalaste juurde ja kutsus neid endaga liituma. Latgalid üleskutsele ei reageerinud, kuid Turaida liivlased saatsid kohe oma väe vürsti juurde. Ohtlik ja palju kaotusi tekitanud puuvirna tegemine määrati nüüd nende ülesandeks. Ümberpiiratud sakslased pääsesid tänu liivlaste poolt vürstile edastatud teadetele merel nähtud laevadest ja Riia ümbruse teedel liikumist takistavatest kolmeharulistest naeladest, mistõttu Polotski väed pärast 11-päevast piiramist lahkusid Holmi alt ja loobudes ka mõttest Riiat ründama minna pöördusid Polotskisse tagasi. Sakslaste poole ainus langenu oli saadud vigastuste tõttu hiljem surnud Gevehard. Pärast nägemist, et ka Polotski vürst ei suutnud Riia piiskopi vägedest jagu saada, otsustasid kõik liivlaste piirkonnad, lisaks Turaidale ja Väina liivlaste alale ka Metsapoole ja Idumea piiskopi võimule alistuda ja end ristida lasta. HLK, lk 61–65 HLK, lk 65 HLK, lk 65–67 HLK, lk 67–69 Henriku Liivimaa kroonika = Heinrici chronicon Livoniae. Ladina keelest tõlkinud Richard Kleis, toimetanud ja kommenteerinud Enn Tarvel. Tallinn: Eesti Raamat 1982.
Külmaseen

Külmaseen (Armillaria) on seente perekond. Mõned liigid külmaseene perekonnast omavad bioluminestsentsi (näiteks Armillaria mellea), olles andnud alust rahvauskumustele (rahaaugu tuled, virvatulukesed). Levinud kogu maailmas. Euroopas esinevad järgmised liigid: Armillaria borealis Marxmüller & Korhonen 1982 – põhja-külmaseen Armillaria cepistipes Velenovský 1920 – tutt-külmaseen Armillaria cepistipes f. pseudobulbosa Romagnesi & Marxmüller 1983 Armillaria ectypa (Fries 1821 : Fries 1821) Lamoure 1965 – vesi-külmaseen Armillaria gallica sün. Armillaria lutea Marxmüller & Romagnesi 1987 – mugul-külmaseen Armillaria mellea (Vahl 1790 : Fries 1821) P. Kummer 1871, sün. Agaricus melleus, sün. Armillariella mellea – harilik külmaseen ehk mesi-külmaseen Armillaria solidipes sün. Armillaria ostoyae Peck 1900 (Romagnesi 1970) Herink 1973 – tõmmu-külmaseen Armillaria tabescens (Scopoli 1772) Emel 1921, sün. Armillariella tabescens – tamme-külmaseen Külmaseened on üheaastased kuni 15 cm pika jala ja kuni 10 cm läbimõõduga pruunika või kollaka kübaraga seened. Kübara keskel on tavaliselt soomused. Külmaseene kübara all võib näha valkjaid eoslehekesi ja jalgadel rõngast. Kasvavad sageli põõsasjas kogumikus puude kändudel, juurtel, tüve- ja koorepragudes. Külmaseene perekonda liigitatud seened on värskelt mürgised. Kupatatult loetakse näiteks mesi-külmaseent heaks söögiseeneks. Vesi-külmaseen on jäävalt viha maitsega. Seeneliikide patogeensus on varieeruv ja mõned liigid nakatavad üksnes stressis puid, kuid seen on võimeline risomorfidega nakatama valgemädanikuga või surmama peaaegu kõiki puit- ja osasid rohttaimi. Kui lähedal teatakse külmaseent elunevat, ei soovitata seene läheduses kasvatada külmaseene suhtes tundlike taimi nagu: mänd, õunapuu, kask, seeder, tuhkpuu, küpress, ebaküpress, forsüütia, hortensia, sirel, rododendron, sõstar, roos, elupuu, pähklipuu, paju jt. Stefan Buczacki ja Keith Harris,"Taimekahjurite ja - haiguste käsiraamat", lk 385, 2011, Kirjastus Varrak, ISBN 978-9985-3-2089-1 Foxfire: Bioluminescent Fungi. Vaadatud 28.08.2015 "Armillaria ectypa". Originaali arhiivikoopia seisuga 22. veebruar 2014. Vaadatud 12. veebruaril 2014. "Armillaria ectypa" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 21. veebruar 2014. Vaadatud 12. veebruaril 2014. Armillaria ectypa (Fr.) Lamoure - Marsh Honey Fungus Martyn Ainsworth, Searching for luminous mushrooms of the Marsh Fungus Armillaria ectypa, Field Mycology 5. köide, 4. väljaanne, oktoober 2004, lk 142–144 NBN Gateway, Armillaria ectypa (Fr.) Lamoure [Marsh Honey Fungus Armillaria ectypa Armillaria ectypa "Külmaseen". Originaali arhiivikoopia seisuga 21. veebruar 2014. Vaadatud 11. veebruaril 2014. Stefan Buczacki ja Keith Harris,"Taimekahjurite ja -haiguste käsiraamat", lk 385, 2011, Kirjastus Varrak, ISBN 978-9985-3-2089-1 Stefan Buczacki ja Keith Harris,"Taimekahjurite ja - haiguste käsiraamat", lk 386, 2011, Kirjastus Varrak, ISBN 978-9985-3-2089-1 Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Armillaria ja saksakeelset artiklit de:Hallimasche seisuga 11.02.2014.
Iļķēnsala mõis

Iļķēnsala mõis (läti keeles Iļķēnsalas muiža) oli kõrvalmõis Lätis Riia linnas Kundziņsala asumis Rutku saarel. Omaaegse haldusjaotuse järgi asus Riia kreisi Daugavgrīva kihelkonnas. Saksa keeles Hilchensholm. Iļķēnsala mõisa on esimest korda mainitud aastal 1593, mil Zygmunt III Waza andis selle David Hilchenile. Omaniku järgi sai mõis ka nime. Kuigi mõisakompleks asus saarel, asusid osad mõisa maad ka Sarkandaugava ja Mīlgrāvise asumis, ulatudes kuni Ķīšezersi järveni. Aastal 1782 sai mõisa omanikuks krahv Ernst Reinhold von Mengden. Peagi ostis ta ka lähedal asuva Carnikava mõisa ning Iļķēnsala mõisast sai Carnikava kõrvalmõis. Aastal 1917 liideti mõisa maad Riia linnaga. Iļķēnsala mõisa hoonetest ei ole tänapäeval midagi säilinud.