laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Wuyi mäed

Wuyi mäed (hiina 武夷山, Wǔyí Shān) on mäestik Hiinas. Kulgeb edela-kirde suunas. Kõrgus kuni 2158 meetrit. Kogupindala 60 km².
Mona saar

Mona on saar Lääne-Indias Haiti ja Puerto Rico vahel. Pindala 57 ruutkilomeetrit. Saar on lame lubjakivilava, mida ümbritsevad pangad kõrgusega kuni 80 meetrit. Saar on asustamata. Kuulub Ameerika Ühendriikidele.
Mõtsavaara

Mõtsavaara (kohalik hääldus Vaara, kasutatakse ka nime Metsavaara) on küla Põlva maakonnas Räpina vallas. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Veriora valda. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Eesti 2011. aasta rahvaloendus, vaadatud 14.07.2014. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
Verioramõisa

Verioramõisa on küla Põlva maakonnas Räpina vallas. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Veriora valda. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaamet, vaadatud 9.06.2019. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
Männisalu

Männisalu on küla Põlva maakonnas Räpina vallas. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Veriora valda. Küla on kuulunud Räpina kihelkonda. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaamet, vaadatud 10.11.2020. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
Süvahavva

Süvahavva on küla Põlva maakonnas Räpina vallas, Võhandu jõe ääres. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Veriora valda. Küla lähedal asub Süvahavva soo. Seal asuvad suurimad Võhandu jõe liivakivipaljandid, näiteks Viira veskimüür. Külas asub Uku koobas. Süvahavva küla Viia vesiveski, ehitismälestis nr. 23865; Süvahavva vesiveski elamu, ehitismälestis nr. 23867; Süvahavva vesiveski pais, ehistismälestis nr. 23866 Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaamet, vaadatud 9.06.2019. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
Nohipalo

Nohipalo (kasutatakse ka nime Nohipalu) on küla Põlva maakonnas Räpina vallas. Küla lähistel paiknevad Nohipalu järved ja Nohipalu soo. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Veriora valda. Küla kuulus Räpina kihelkonda. Kunn'mägi Oodsipalo Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaamet, vaadatud 9.06.2019. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
Pahtpää

Pahtpää on küla Põlva maakonnas Räpina vallas. Küla lähistel voolab Pahtpää jõgi. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Veriora valda. Pahtpääl on Otsi talu kalmistu. Esimesed teated Pahtpää küla kohta on 1582. aastast. Küla kuulus Räpina kihelkonda. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaamet, vaadatud 9.06.2019. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
Sarvemäe

Sarvemäe (kohalik hääldus Sarvõmäe) on küla Põlva maakonnas Räpina vallas. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Veriora valda. Küla kuulus Räpina kihelkonda. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaamet, vaadatud 10.11.2020. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
Soohara

Soohara (kohalik hääldus Suuhara) on küla Põlva maakonnas Räpina vallas. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Veriora valda. Küla kuulus Räpina kihelkonda. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaamet, vaadatud 9.06.2019. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014. Tuuli Koch: "Kahe küla vabaks andmise hind – 30 000 eurot" Postimees, 9. aprill 2017
Timo

Timo on küla Põlva maakonnas Räpina vallas. Küla lähistel paikneb Timo soo ja Timo Mustjärv; voolab Timo oja. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Veriora valda. Külas oli Timo mõis. Timo vald Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaamet, vaadatud 10.11.2020. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
Viira (Räpina)

Viira on küla Põlva maakonnas Räpina vallas. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Veriora valda. Külas on olnud Viira mõis. Külas asub ristipuu. Küla asub Võhandu jõe ääres ning seal ja lähikonnas paikneb mitmeid liivakivipaljandeid, nagu näiteks Viira veskimüür. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaamet, vaadatud 10.11.2020. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014. Arved Breidaks „VIDEO: kolm Veriora valla küla soovivad liituda Põlva vallaga” Lõunaeestlane.ee 26. oktoober 2016 Tuuli Koch "Kahe küla vabaks andmise hind – 30 000 eurot" Postimees, 9. aprill 2017 Arved Breidaks „Põlva ja Veriora ei jõudnud kahe küla hinnas kokkuleppele” Lõunaeestlane.ee 10. aprill 2017
Vareste

Vareste (kohalik hääldus Varõstõ, kasutatakse ka nime Varaste) on küla Põlva maakonnas Räpina vallas. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Veriora valda. Küla kuulus Räpina kihelkonda. Vareste linnamägi Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaamet, vaadatud 10.11.2020. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
Rituaal

Rituaal (ladina sõnast ritualis 'tavandikohane') on mingi usutalituse, tava või kombe kindlakskujunenud kord, tseremoonia või ka kombetalitus ise. Rituaal võib koosneda riitustest. Usk Traditsioon Siirderiitus
Viluste

Viluste (kohalik nimevariant Viruskülä) on küla Põlva maakonnas Räpina vallas. Küla kuulus Räpina kihelkonda. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Veriora valda. Viluste külgneb põhjas Veriora ja Mõtsavaara külaga, idas Vändraga, lõunas Verioramõisaga, edelas Vinsoga, läänes Haavapää ja Laho külaga. Viluste külast voolab läbi Pahtpää jõgi. Küla lääneossa jääb Haidrasuu. Viluste küla läbivad Võru–Räpina maantee (65), Viluste–Lindora tee (18199) ja Viluste–Metsavaara–Adleri tee (18230). Tartu-Petseri raudtee Veriora raudteejaam on Vilustest umbes 2 kilomeetri kaugusel. Külas asub Viluste Põhikool. Esimesed kirjalikud teated Viluste küla (Willusth) kohta on 1582. aastast. 1769. aastal asutati Viluste külakool. Nõukogude perioodil asus Vilustes Veriora sovhoosi keskus. Vilustes on sündinud ihtüoloog, bioloogiadoktor Linda Rannak, veterinaariateadlane Hanno Kübar ning narodnik ja kirjamees Jaan Sibul (alias Ivan Narodny). Veriora sovhoos Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaamet, vaadatud 9.06.2019. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014. "Viluste Põhikool. Ajalugu". Originaali arhiivikoopia seisuga 29. mai 2009. Vaadatud 3. augustil 2015. Jaan Kappo. Põlva rajoon. Siin- ja sealpool maanteed. Tallinn: Eesti Raamat, 1989, lk 143
Vinso

Vinso on küla Põlva maakonnas Räpina vallas. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Veriora valda. Küla kuulus Räpina kihelkonda, külas oli Vinso karjamõis. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaamet, vaadatud 10.11.2020. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
Ristimine

Ristimine on kristlik sakrament, mis patu mahapesemise läbi ühendab inimese Kristuse kirikuga: "Püha ristimine on kogu kristliku elu alus, avatud värav eluks Vaimus (vitae spiritualis ianua) ja teiste sakramentide juurde. Ristimise läbi vabastatakse meid pattudest ning me sünnime taas Jumala lastena, me saame Kristuse liikmeteks, siseneme Kirikusse ning osaleme Tema läkituses (vrd Firenze Kirikukogu: DS 1314; CIC can. 204, par. 1; 849; CCEO can. 579, par. 1): “Ristimine on vee ja Sõna kaudu taassünni sakrament” (Catechismus Romanus, 2,2,5)." Ristimist tunnistavad sakramendina kõik kristlikud kirikud. Ristimise lähtealuseks on pärimuslikud puhastusrituaalid. Algset vettekastmist praktiseerivad veel vaid õigeusklikud ja baptistid. Teistes kirikutes praktiseeritakse veega piserdamist. Juulis 2017 pühitseti Tartus Eesti esimene ujuv ristimiskabel. Ristimiskivi Leer Sakrament Usk Kristlus "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 16. august 2018. Vaadatud 7. jaanuaril 2018.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Eesti esimene ristimismaja sai õnnistuse nii preestrilt kui ka taevalt, Õhtuleht, 21. juuli 2017 Ove Sander. "Kiriklikest talitustest: ristimine". Nõmme Sõnumid. 11. juuni 2010
Riigikord

Riigikord on riigi võimukorraldus, peamiselt mõeldakse sellega riigivõimu- ja valitsemisorganite suhteid, struktuuri ja pädevust. Sõna riigikord kasutatakse ka riigivormi tähenduses. Riik
Riigivorm

Riigivorm on riigi võimu korraldamise viis. Selle peamised elemendid on riigivalitsemise vorm ja riigi haldusliku korralduse vorm. Riigivalitsemise vormid: monarhia vabariik Riigikorralduse põhivormid: unitaarriik föderatsioon konföderatsioon riik riigikord Raudla, Heiki. Ühiskonnaõpetus gümnaasiumile. I osa : uus õppekava. AS BIT, 2012. Lk. 20.
Lünen

Lünen on linn Saksamaa lääneosas Nordrhein-Westfaleni liidumaal Unna kreisis. Asub Lippe jõe ääres. Lünenit on esmamainitud 9. sajandi lõpus. 1341. aastal sai linnaõigused. 1512. aastal hävis suurem osa linnast tulekahjus. 1914., 1923. ja 1928. aastal liideti linnaga linnalähedasi asulaid. 1928. aastal sai Lünen kreisivabaks linnaks. 1975. aastal liideti linnaga Altlüneni vald ja Lünenist sai Unna kreisi osa. Lünen on endine kaevanduslinn, kus tänapäeval on suur tööpuudus. Register of German municipalities (2022), vaadatud 7.10.2023. Lüneni koduleht
Shiretoko rahvuspark

Shiretoko rahvuspark (jaapani keeles 知床国立公園 Shiretoko-kokuritsukōen) on rahvuspark Jaapanis Hokkaidō saarel. Ta hõlmab suurema osa Shiretoko poolsaarest, mis asub saare kirdetipus. Sõna "shiretoko" tuleb ainu sõnadest sir etok, mis tähendab 'maailma lõpp'. See asutati 1. juunil 1964 ja hõlmab 386,33 km². Shiretoko poolsaar on Jaapani üks kõige eraldatumaid piirkondi. See on ligipääsetav jalgsi või paadiga. Poolsaarelt avanevad vaated Venemaale kuuluvale Kunaširi saarele, mida Jaapan endale nõudleb. Rahvuspargis on mitu vulkaani ja Shiretoko 5 järve. Seal elab Jaapani suurim pruunkarude asurkond. Ainulaadne on Kamuiwakka kuumaveeallikast alguse saav kuumaveejuga. Ainu keeles tähendab kamui wakka 'vete jumal'. Shiretoko rahvuspargi metsad on parasvöötme ja mägimetsad. Peamised puuliigid rahvuspargis on sahhalini nulg Abies sachalinensis, kivikask Betula ermanii ja amuuri tamm Quercus mongolica. Metsapiirist kõrgemal on kääbus-seedermänni Pinus pumila läbipääsmatud tihnikud. 2005. aastast kuulub Shiretoko rahvuspark UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Kivimurru männik

Kivimurru männik on männimets Jõgevamaal Jõgeva vallas Mustveest ligi 2 km kaugusel loodes vanade liivaaukude ümbruses. Kivimurru männiku kaitseala loodi 1968. aastal, selle pindala oli 54 ha. 2013. aastal moodustati senise kaitseala piirides Kivimurru looduskaitseala. Kivimurru männik Eesti looduse infosüsteemis (vaadatud 8.04.2018)
Atlantis

Atlantis on müütiline, katastroofi järel merre vajunud võimas, rikas ja imeline maa ja riik. Pärimus on meieni jõudnud Vana-Kreeka filosoofi Platoni teoste "Timaios" ja "Kritias" järgi (kirjutatud umbes 360 eKr). Platon tegeles palju Atlantise küsimusega. Pärimus jõudis Platonini ilmselt kas tema õpetaja Sokratese kaudu, kes oli seda kuulnud Solonilt, või said selle aluseks Platoni kätte sattunud Soloni ülestähendused. Solon käis isegi Egiptuses Saisi templis sellekohaseid ülestähendusi uurimas ning alustas sellest poeemi "Atlantikos" kirjutamist. Siiani pole sellest tsivilisatsioonist kindlaid jälgi leitud. Atlantist on paigutatud näiteks Vahemerre, Atlandi ookeani, Sumatra saarele ja India ookeani. Pole täpselt teada ka Atlantise eksisteerimise aeg. See on paigutatud aega kuni 12 000 aastat eKr. Platoni dialoogides paigutatakse Ateena ja Atlantise vaheline sõda 9000 aastat Solonist varasemasse aega. Atlantis liivades Platon, Timaios 23c–25d. Günther Kehnscherper "Kust otsida Atlantist?" Joel Levy "ATLANTISE ja teiste kadunud tsivilisatsioonide ATLAS" Атлантида: новые подтверждения её существования. "Климат, лёд, вода, ландшафты"
Film

Film on filmikunsti salvestatud teos, mille andmekandjaks on filmilint ning kus on visuaalselt nähtav kaadrite esitus, standardsena 24 kaadrit sekundis. Filmi iseloomustab liikumine ajas ning tavaliselt ka ruumis, eristudes sellega fotograafiast. dokumentaalfilm Eesti filmide loend filmi mõisteid filmide loend filmimuusika filmograafia filmoteek kaksikfilmid kino lühifilm mängufilm Rahvusvaheline Filmikriitikute Ühing ulmefilm
Leevi

Leevi (heebrea לוי) oli Piiblis Lea ja Jaakobi kolmas poeg.
Kitakyūshū

Kitakyūshū on linn Jaapanis Fukuoka prefektuuris. Asub Kyūshū saare põhjatipus. Kitakyūshū linn loodi 10. veebruaril 1963. aastal viie linna (Moji, Kokura, Tobata, Yahata ja Wakamatsu) liitmise teel. Jaguneb seitsmeks linnarajooniks (ku). 福岡県　人口移動調査 第１表　市区町村別人口（平成２７年４月～令和２年９月） Kitakyushu, Fukuoka .Abundant gourmet food and beautiful scenery Japan City Tour. Vaadatud 3. augustil 2024 Kitakyūshū koduleht
Mikojan-Gurevitš MiG-19

Mikojan-Gurevitš MiG-19 (vene keeles МиГ-19) (NATO koodnimega Farmer) on Nõukogude Liidus Mikojan-Gurevitši konstrueerimisbüroos projekteeritud ülehelikiirusel lendav hävituslennuk. MiG-19 oli mitmeotstarbeline lennuk, mida kasutati hävitus-, ründe- ja luurelennukina. Lennukist oli ka kahekohaline treeninglennuki modifikatsioon. MiG-19 oli arendus lennukist MiG-17. Uuendusena oli kaks keres asuvat telgkompressor-reaktiivmootorit ja suurema noolsusega tiib, saavutamaks suuremat lõppkiirust. MiG-19 oli Nõukogude Liidu esimene relvastusse võetud ülehelikiirusel lendav lennuk. Prototüübi esmalend toimus 5. jaanuaril 1954. Tootmisse läks see 1955. aastal, kokku valmistati ligikaudu 8500 lennukit. Litsentsi alusel valmistati MiG-19 ka Hiinas Shenyang J-6 nime all. MIG-19 relvastus varieerus. Uuendusena oli MiG-19PM relvastatud esimeste Nõukogude Liidu juhitavate õhk-õhk tüüpi rakettidega. MiG-19 kuulus Egiptuse, Hiina, Ida-Saksamaa, Kuuba, Põhja-Vietnami, Põhja-Korea, Pakistani ja Poola õhujõudude relvastusse. Põhja-Vietnami õhujõududes kasutati MiG-19 ka Vietnami sõjas. Samuti kasutati MIG-19 edukalt pommitajana maapealsete sihtmärkide ründamiseks. Sõja hilisemas faasis aga tulistati see enamasti USA õhujõudude hävituslennuki McDonnell F-4 poolt alla. Nõukogude Liidus vahetati MiG-19 1960. aastate alguses MiG-21 vastu välja, teistes Varssavi pakti riikides toimus väljavahetamine 1970. aastate alguseni. Meeskond: 1 Pikkus: 12,5 m Tiivaulatus: 9,2 m Kõrgus: 3,9 m Tühimass: 5447 kg Mootor: 2 × Tumanski RD-9B forsaažikambriga telgkompressor-r-mootor, 31,9 kN (2x 7,178 lbf) Kiirus: 1455 km/h Tegevusraadius: 2200 km Lennulagi: 17 500 m
Võika

Võika on küla Põlva maakonnas Räpina vallas. Küla lähistel voolab Võika oja. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Veriora valda. Küla kuulus Räpina kihelkonda. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Eesti 2011. aasta rahvaloendus, vaadatud 14.07.2014. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
Väike-Veerksu

Väike-Veerksu (kohalik hääldus Väiku-Viirksu, kasutatakse ka nime Veerksu) on küla Põlva maakonnas Räpina vallas. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Veriora valda. Küla kuulus Räpina kihelkonda. Külas asub looduskaitse all olnud Kübara kattai. Kaitsealune Kahar pettai Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Eesti 2011. aasta rahvaloendus, vaadatud 14.07.2014. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014. "Looduskaitseväärtuse kaotanud üksikobjektid arvati kaitse alt välja". Keskkonnaministeerium. 5. jaanuar 2018. Originaali arhiivikoopia seisuga 4. veebruar 2018.
Vändra (Räpina)

Vändra (kohalik hääldus Vändrä, kasutatakse ka nime Vändramaa) on küla Põlva maakonnas Räpina vallas. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Veriora valda. Küla kuulus Räpina kihelkonda. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaamet, vaadatud 9.06.2019. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
Allergeen

Allergeen on allergiat tekitav aine. Allergeenideks osutuvad ained varieeruvad eri inimestel (ja ka teistel loomadel). Mõne inimese jaoks on keskkonnas allergeene palju, teise jaoks vähe. Allergeeniks võivad olla näiteks tolmulesta eritis, tolmuterad, loomakarvad jne. Toiduallergiad pole nii tavalised kui teatud toiduainete talumatus, kuid mõned toiduained, näiteks pähklid, võivad olla väga tugevaks allergeeniks. Antigeen
Karl Benz

Karl Friedrich Benz (hilisem nimekuju Carl; sündinud kui Karl Friedrich Michael Vaillant 25. november 1844 Mühlburgis Karlsruhe lähedal Badeni Suurhertsogiriigis – 4. aprill 1929 Ladenburgis, Saksamaal) oli saksa leidur, bensiinimootoriga auto leiutaja, auto Mercedes-Benz looja. Aastatel 1860–1864 õppis ta Karlsruhe Polütehnikumis. 1871. aastal asutas ta Bertha Ringersi kapitaliga Mannheimis koos mehaanik August Ritteriga rauavalu- ja mehaanikaettevõtte.  Pikemalt artiklis Benz & Cie. 1883. aastal lahkus Carl Benz oma esimesena asutatud firmast Mannheimi Gaasimootoritevabrik (saksa keeles "Mannheimer Gasmotorenfabrik"); 1883. aasta oktoobris asutas ta koos kaupmeeste Max Caspar Rose ja Friedrich Wilhelm Eßlingeriga Mannheimis Saksamaa esimese autotootmisettevõtte Die Benz & Cie. Rheinische Gasmotorenfabrik Mannheim. 1886. aastal sai ettevõte patendi kolmerattalisele ligroiinil töötavale-Velozipedile, mida müüdi Benzi patent-mootorsõiduk number 1-na (saksa keeles Benz Patent-Motorwagen Nummer 1). 9. juunil 1906 asutas Carl Benz koos vanema poja Eugen Benziga Ladenburgis autotootmisettevõtte C. Benz Söhne. Carl Benz abiellus 20. juulil 1872 Bertha Ringeriga. Peres oli viis last. Eugen Benz (1. mai 1873 Mannheim – 9.märts.1958) Richard Benz (21. oktoober 1874 – 19. september 1955) Klara (sündis 1. augustil 1877) Thilde (sündis 2. veebruaril 1882) Ellen (sündis 16. märtsil 1890) Üks legend, mis paistab eriti populaarne olevat ingliskeelsete riikide mälumängijate seas, väidab, et bensiin on samuti nime saanud Carl Benzi järgi, kes olevat seda esimesena autokütusena kasutanud. See pole tõsi – sõna «bensiin» on saksa keelde jõudnud ladinakeelsest bensoest (benzoë), mille eeskujuks oli omakorda araabiakeelne luban jawi, mis algselt tähistas bensoevaiku. Termini bensiin (Benzin) võttis laiemalt kasutusele saksa keemik Eilhard Mitscherlich (1794–1863). Carl Benzi esimeste autode mootorites oli kütusena kasutusel hoopis ligroiin ehk toorbensiin, mida tol ajal müüdi apteegis. Heidelbergi lähedal asuv Wieslochi apteek, kust Bertha Benz 1888. aastal läbi sõites ligroiini ostis, reklaamib end tänapäeval maailma esimese tanklana. Automuseum Dr. Carl Benz, Ladenburg/Germany Bertha Benz Memorial Route
Charles Vyner Brooke

Sir Charles Vyner de Windt Brooke (26. september 1874 London – 9. mai 1963 London) oli kolmas ja viimane Sarawaki valge radža 17. maist 1917 kuni 1. juulini 1946. Ta oli teise Sarawaki radža Charles Anthony Johnson Brooke'i ja viimase abikaasa Margaret Alice Lili de Windti poeg, kuulutati isa poolt troonipärijaks 31. juulil 1891 ja järgnes troonil tema surma järel 17. mail 1917. 21. veebruaril 1911 abiellus Brooke Sylvia Brettiga. 25. detsembrist 1941 kuni 11. septembrini 1945 oli Sarawak okupeeritud Jaapani poolt, sel ajal oli radža eksiilis Austraalias. Brooke'ide võim taastati 14. aprillil 1946, kuid sama aasta 1. juulil loovutas ta Sarawaki Briti kroonile ja temaga lõppes valgete radžade dünastia. [1]
Abhaasid

Abhaasid (abhaasi keeles аҧсуаа) on Kaukaasia rahvas. Abhaasid kõnelevad abhaasi-adõgee keelte hulka kuuluvat abhaasi keelt, mis on tuntud oma väga keerulise konsonantide süsteemi poolest. Abhaasid on etniliselt tihedas sidemes tšerkessidega. Seoses Abhaasia vallutamisega Venemaa poolt 1864. aastal, toimusid abhaaside ülestõusud. Nende mahasurumise järel 1867. aastal toimus moslemitest abhaaside massilise väljasaatmine Osmanite riiki (umbes 20 000 inimest). Pärast Vene-Türgi sõda (1877–1878) toimus Vene võimude poolt "reeturlike abhaaside" ulatuslik küüditamiste laine, millega kaasnevalt lahkus erinevail hinnanguil Türgisse 120 000–200 000 abhaasi. Peale seda elas 1886. aasta seisuga Venemaa Keisririigi andmetel Abhaasias 118 000 abhaasi. Türgis arvatakse elavat praegu kuni 600 000 abhaaside järeltulijat, kes on nüüdseks üldiselt assimileerunud. Nõukogude Liidu lagunemise alguses 1989. aastal, oli abhaaside arv umbes 93 000 (18% Abhaasi ANSV elanikkonnast), samas kui grusiinidest elanike arv oli 240 000 (45%). Suur oli ka armeenlaste (15% kogu elanikkonnast) ja venelaste (14%) arv. Pärast 1992.–1993. aastal toimunud Abhaasia sõda, suurenes abhaaside arv piirkonnas teiste rahvaste väljarännete arvel ligikaudu 45%-ni elanikkonnast. Abhaasias elas abhaase rahvaloenduste andmetel 2003. aastal 94 600 ja 2011. aastal 122 175.. Venemaal elas 2010. aasta rahvaloenduse andmetel 11 249 abhaasi, Gruusias 3 527 abhaasi (2008). Suurim diasporaa asub praegu Türgis, kus võib abhaasia keelt kõnelevaid inimesi olla mitukümmend tuhat, väiksemad rühmad elavad Süürias (5000–10 000) ja Jordaanias. Eestis elas 1989. aasta rahvaloenduse andmetel 25 abhaasi, 2000. aasta rahvaloenduse andmetel 13 abhaasi ja 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 15 abhaasi. Abhaasid jagunevad põhiliselt Abhaasia õigeusu kristlasteks ja sunniitlikeks moslemiteks (elavad peamiselt Türgis). Kristlus sai 6. sajandil Bütsantsi keisri Justinianus I valitsemisajal abhaaside domineerivaks religiooniks ning seda järgiti ka keskajal. Osmanid tutvustasid islamit 16. sajandil ja piirkonna moslemite arv suurenes pidevalt kuni nende väljasaatmisteni 19. sajandi teises pooles.. Kolm neljandikku Abhaasia abhaasidest on kristlased, veerand islamiusulised. Abhaasia ajalugu Abhaasi keel Abhaasia ja Lõuna-Osseetia tunnustamine Hoiberg, Dale H., ed. (2010). "Abkhaz". Encyclopædia Britannica. Vol. I: A-ak Bayes (15th ed.). Chicago, Illinois: Encyclopædia Britannica Inc. pp. 33. ISBN 978-1-59339-837-8. Eestlane Abhaasia parlamendi saadikuna. Tuna 3/2017. Census statistics. (in Russian). Abkhaz World | History, Culture & Politics of Abkhazia. Dictionary of Languages: The definitive reference to more than 400 languages. Bloomsbury Publishing. pp. 1–. ISBN 978-1-4081-0214-5. Päring Statistikaameti andmebaasist Jaanus Piirsalu. Abhaasia on väsinud ja pettunud. Diplomaatia Nr 182, november 2018.
Charles Anthony Johnson Brooke

Sir Charles Anthony Johnson Brooke (3. juuni 1829 – 17. mai 1917) oli Sarawaki teine valge radža 11. juunist 1868 kuni surmani. Kirikuõpetaja Francis Charles Johnsoni ja viimase abikaasa Emma Frances Brooke'i (esimese radža James Brooke'i õde) poeg, nimetati Charles Anthony Brooke 1865 oma onu poolt troonipärijaks ja järgnes talle troonil 11. juunil 1868. 28. oktoobril 1869 abiellus Charles Anthony Johnson Brooke Margaret Alice Lili de Windtiga. 14. juunil 1888 sai Sarawakist Briti protektoraat. [1]
James Brooke

Sir James Brooke (29. aprill 1803 – 11. juuni 1868) oli esimene Sarawaki valge radža 18. augustist 1842 kuni surmani. James Brooke teenis pikka aega Briti Ida-India Kompanii sõjaväes Birmas. 1835 ostis ta saadud päranduse eest kuunari "The Royalist" ja sõitis sellega Kalimantani põhjarannikule, kus ta aitas Brunei sultanil pärismaalaste ülestõusu maha suruda. Sultan määras ta oma vasalliks ja Sarawaki radžaks, mille eest ta pidi sultanile maksma 500 naelsterlingi aastas. [1]