laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Asotobakter

Asotobakter (Azotobacter) on mullas ja vees vabalt elavate gramnegatiivsete bakterite perekond. Perekonnas eristatakse seitse liiki: A. armeniacus, A. beijerinckii, A. chroococcum, A. nigricans, A. paspali, A. salinestris, A. tropicalis ja A. vinelandi. Asotobakterid on oluline, hädavajalik lüli lämmastikuringluses, sest nad on õhulämmastiku sidujad. Sellest tuleb nende nimigi (Άζωτο on kreeka keeles 'lämmastik'). Esimese asotobakteri A. chroococcum avastas 1901 hollandi mikrobioloog ja botaanik Martinus Willem Beijerinck, kes on tuntuks saanud termini "viirus" leiutajana. Asotobakterid on suhteliselt suured, läbimõõduga 1–2 μm. Tavaliselt on nad ovaalsed, aga neile on omane pleomorfism ehk teisisõnu võivad nad olla mitmesuguse välimusega, kerakujulisest kepikesekujuliseni. Elukeskkonna keemiline koostis võib pleomorfismi esile kutsuda, näiteks peptoon muudab rakud nii-öelda seenekujulisteks. Bakterid võivad paikneda üksikuna, paarikaupa ja ebakorrapäraste kogumitena, vahel ka mitmesuguse pikkusega ahelatena. Asotobakterid ei moodusta eoseid. Küll aga võivad nad moodustada ümmikuid. Selleks suudavad nad tekitada paksu limakihi. Bakterid on arvukate viburitega ja sellepärast on nad pisut liikumisvõimelised. Asotobakterid elavad hapnikku sisaldavas neutraalses või kergelt aluselises keskkonnas. Kõige paremini sobib neile pH 7,0–7,5, aga nad on võimelised kasvama ka pH 4,8–8,5 juures. Asotobakterid kasutavad oma elutegevuseks redoksreaktsioonides vabanevat energiat. Elektronidoonorina kasutavad nad orgaanilisi ühendeid. Süsiniku allikana suudavad nad kasutada süsivesinikke, alkohole ja orgaaniliste hapete sooli. Nad sünteesivad katalaasi ja oksüdaasi. Nende kasvuks on hapnik hädavajalik, aga nad on võimelised kasvama ka hapnikuvaeses keskkonnas. Asotobakterid muundavad gaasilise õhulämmastiku lahustuvale kujule, mida taimed omastada suudavad, ja seetõttu soodustavad asotobakterid oluliselt taimekasvu (ja läbi taimede jõuab lämmastik biosfääris ka teiste elusorganismideni). Iga grammi tarbitud glükoosi kohta suudavad nad siduda 10 μg õhulämmastikku, aga selleks on vaja piisavalt molübdeeni ioone. Molübdeeni puudumist võib osaliselt korvata vanaadiumi ioonidega. Lämmastiku allikana suudavad nad kasutada nitraate, ammoniaagi ioone ja aminohappeid. Kuid nad suudavad elada ka täiesti lämmastikuvabas keskkonnas, näiteks mannoosi lagundades. Seda nimetatakse miksotroofiaks. Vesinik on pinnases täiesti olemas ja sellepärast pole asotobakteritel ka looduslik miksotroofia välistatud. Asotobaktereid kasutatakse palju mudelorganismidena, eriti biotehnoloogias. Mõned asotobakterid (A. vinelandii) toodavad elutegevuse käigus alginaate. Mõnikord toodavad asotobakterid polühüdroksübutüraate. Asotobaktereid kasutatakse lämmastikväetiste tootmisel. Azotobacter. Teaduse ja tehnika seletav sõnaraamat. TEA Kirjastus, 1997, lk. 118 F. Clementi, 1997. Alginate production by Azotobacter vinelandii
Koaksiaalkaabel

Koaksiaalkaabel on kahe kontsentrilise (ühiskeskmese) soonega kaabel, mille sisemist soont ümbritseb dielektrikuga eraldatult väline silindriline soon. Kaabli välissoont isoleerib ja kaitseb välismõjude eest plastist kattekiht. Sisemiseks sooneks on enamasti üks vasktraat (näiteks läbimõõduga 1 mm), painduvatel kaablitel aga mitmest traadist keerutatud kiudjuhe. Väline soon on valmistatud vask- või alumiiniumtraatidest punutisena ja toimib ühtlasi elektromagnetilise varjena. Punutise all on enamikul kaablitel alumiiniumfooliumist elektrostaatiline varje, mis suurendab häirekindlust. Eriti häirekindlatel kaablitel on kaks omavahel isoleeritud varjesoont, vt triaksiaalkaabel. Koaksiaalkaablit kasutatakse peamiselt televisioonisignaali edastamiseks, kuid seda on kasutatud ka andmeedastuseks 10Base2 ja 10Base5 Etherneti arvutivõrkudes. Kaabli otsa monteeritakse pistikuna tavaliselt F-konnektor. 1880 – koaksiaalkaabel patenteeriti Inglismaal Oliver Heaviside'i poolt (patent nr 1407). 1884 – Siemens & Halske patenteerisid koaksiaalkaabli Saksamaal (patent nr 28 978, 27. märts 1884). 1894 – Oliver Lodge demonstreeris Royal Institutionis lainejuhti. Nikola Tesla sai USA patendi Elektrijuhid – 6. veebruaril. 1929 – esimene kaasaegne koaksiaalkaabel patenteeriti Lloyd Espenschiedi ja Herman Affeli poolt AT&T, Bell Telephone Laboratories. 1936 – toimus esimene telesignaaliedastus läbi koaksiaalkaabli. 1936. aasta suveolümpiamängude ajal Berliinist Leipzigi. 1936 – ehitati maailma esimene veealune koaksiaalkaabel Austraalias Melbourne'i lähedalt Apollo Bay ja Stanley vahele. 300 km pikkune kaabel suutis edastada vaid ühte lairibakanalit ja seitset telefonikanalit. 1936 – AT&T paigaldas eksperimentaalse telefoni ja televisiooni koaksiaalkaabli New Yorgi ja Philadelphia vahele koos automaatsete võimenditega iga 10 miili tagant. See saadi valmis detsembris, sellega sai edastada juba 240 samaaegset telefonikõnet. 1936 – Post Office (nüüd BT Group) paigaldas koaksiaalkaabli Londoni ja Birminghami vahele, võimaldades kasutada kuni 40 telefonikanalit. 1941 – esimene kommertskaabel oli kasutusel USA-s AT&T, Minneapolise (Minnesota osariik) ja Stevens Pointi (Wisconsini osariik) vahel. Kasutusel oli L1-süsteem, mis võimaldas edastada kas ühte telekanalit või 480 telefonikõnet. 1956 – paigaldati esimene transatlantiline koaksiaalkaabel TAT-1. Google Book Search: Paul J. Nahin: "Oliver Heaviside" Feldenkirchen, Wilfried (1994). Werner von Siemens - Inventor and International Entrepreneur. ISBN 0814206581. "Coaxial Debut," Time, Dec. 14, 1936. Boing Boing: Gallery: An illustrated history of the transoceanic cable
Johannes Raudmets

Johannes Raudmets (ka Johan või Ivan Raudmets; vene vanemal kujul Иван Иванович Раудмец või uuemal kujul Йоханнес Раудметс) (24. oktoober/8. november (ukj) 1894 Käomäe talu, Virika küla, Kirna vald, Türi kihelkond, Järvamaa – 9. september 1937) oli eestlasest sõjaväelane Venemaa keisririigis (staabikapten) ja Nõukogude Liidus (komdiv). Ta sündis talupojaperekonnas ja valis sõjaväelasekarjääri. Ta lõpetas Esimesest maailmasõja ajal kiirendatud korras ohvitserikursused ja võttis sõjast osa 94. Jenissei jalaväepolgu staabikaptenina, pärast 1917. aasta revolutsiooni liitus bolševikega. 1918. aasta veebruaris alanud Saksamaa keisririigi vägede pealetungi ajal Petrogradile organiseeris koos Pavel Dõbenkoga Narva all võitlussalku ning oli 4. Petrogradi kütidiviisi pataljoniülem (15. märts – 1. juuni 1918), 5. kütipolgu ülema asetäitja (1.–16. juunini 1918), 14. Narva kommunistliku kütipolgu ülem (18. juuni – 25. september 1918). Vene kodusõjas osales ta Nõukogude Venemaa poolel aastatel 1918–1919 Punaarmee Põhjarinde 156. (25. november 1918 – 1. november 1919) ja 157. kütipolgu ülemana (1.–10. novembrini 1919), Šenkurski rajooni kaitse ülemana (10. november – 18. aprill 1919), 18. kütidiviisi 2. brigaadi ülemana (18. aprill – 27. juuni 1919), seejärel 27. juunist 1919 6. armee RSN käsutuses, 52. kütidiviisi 2. brigaadi ülemana (3. augustist 1919), 52. kütidiviisi (22. september 1919 – 12. mai 1920 ja 4.–13. juunini 1920) ja 15. kütidiviisi (3. august 1920 – jaanuar 1922, september–detsember 1922) ülemana. Raudmetsa juhitav 15. diviis osales Lõuna-Venemaal Krimmis Peter von Wrangelli juhitud valgekaartlaste viimase tugipunkti vallutamisel August Korki juhtimisel. Diviis viis läbi eduka Šivaši pealetungioperatsiooni läbi Sivaši lahe, mille eest Raudmetsa autasustati Punalipu ordeniga. Aastatel 1922–1924 õppis Raudmets Punaarmee kõrgematel akadeemilistel kursustel, oli 48. laskurdiviisi ülem, aastatel 1924–1937 teenis Moskva sõjaväeringkonna varustusülemana. Hiljem oli ta Polotski kindlustatud rajoon (Полоцкий УР) komandant, 99. laskurdiviisi ülem, Novograd-Volõnski kindlustatud rajooni (Новоград-Волынский УР) komandant ja 1937. aastast Mogiljovi-Jampoli kindlustatud rajooni (Могилёв-Ямпольский УР) komandant. Ta sai 26. novembril 1935 komdiv'i auastme. Raudmets vahistati 11. juunil 1937. NSV Liidu Ülemkohtu Sõjakolleegium mõistis ta 9. septembril 1937 surma ja otsus viidi samal päeval täide. Ta rehabiliteeriti 4. augustil 1956. Tema mälestuseks kandis praegune Väätsa Põhikool Johannes Raudmetsa nime. 1975. aastal püstitati talle Paides mälestussammas (Johannes Raudmetsa monument), mis 2007. aastal viidi Eesti Ajaloomuuseumi hoidlasse. Paides oli ka temanimeline tänav (praegu Tiigi tänav). "Krasnoznamjontsõ". Vaadatud 2018. {{netiviide}}: kontrolli kuupäeva väärtust: |Kasutatud= (juhend) Olev Kenk "Paides teisaldati nõukogudeaegne monument". ERR uudised. 23.veebruar 2007 Раудмец Иван Иванович + 09.09.1937 Расстрелянное поколение или 37-й и другие годы. Биографический справочник. Vene keeles
Tallinna päev

Tallinna päev on 15. mail tähistatav tähtpäev, mis mälestab Tallinnale Lübecki linnaõiguse andmist 1248. aastal. Sellega võeti Tallinn vastu Euroopa linnade liitu. Esimest korda peeti Tallinna päeva 2002. aastal. Päeva korraldamise peaeesmärk on tõsta tallinlastes oma kodulinna tunnet. Tallinna päevaks kutsutakse kokku Tallinna Aukodanike Kogu, mille liikmeteks on Tallinna teenetemärgi ja vapimärgi kavalerid. Pidupäev algab kaitseväe orkestri marsi ehk äratusmänguga vanalinnas. Tavapäraselt avatakse Tallinna päev Raekoja platsil, kus avasõnad ütleb Tallinna heerold Jüri Kuuskemaa ning päeva avab Tallinna linnapea. Tallinna vanalinnas leiab aset mitmekesine kultuuriprogramm, kuid väiksemaid üritusi toimub ka mujal linnas. Tallinna linnavalitsus üritas 2002. aastast juurutada traditsiooni, kus peaminister tuleb ja koputab Lühikeses jalas linnaväravale ja palub all-linna sisselaskmist, misjärel linnapea värava avab. 2005. aastal peaministriks saanud Andrus Ansip selle aga lõpetas. Küll nõustus 2017. aastast peaminister Jüri Ratas väravatseremoonial osalema. Tallinna päeva ürituste kava avaldatakse linna üritusteportaalis HUVI. "Tallinnas tuleb pärast 13 aastast pausi taas Lühikese jala väravatseremoonia" Postimees, 1. mai 2017 Tallinna Linnavolikogu otsuse eelnõu "Tallinna päeva tähistamine ja Tallinna Aukodanike Kogu asutamine ning kokkukutsumine". 27. veebruar 2002 "Tallinna päev" väärtustab ajalugu ja linnakodanikke / Pealinnaleht, 7. märts 2002 Tallinna päeva veebileht / 14. mai 2021
Tallinna vapimärk

Tallinna vapimärk on Tallinna linna autasu, mis antakse füüsilistele isikutele linnapoolse erilise austusavaldusena. Tallinna vapimärgi kavalerid kuuluvad Tallinna Aukodanike Kogusse. Tallinna vapimärki antakse alates 1997. aastast. Selle on kujundanud Priit Herodes. Vapimärk koosneb kahest teineteise peale paigutatud käppristist. Alumine rist on sinine, pealmine pikem ja kitsam rist on valge ja selle keskmes asub valge vääriskivi (teemandi asendaja). Risti kohal on Tallinna täisvapp. Vapimärgi tagaküljele on graveeritud märgi number ja märgi andmise aasta. Märk on valmistatud hõbedast, viimistletud kulla ja kuumemailiga. Vapimärk võidakse anda Eesti kodanikele või välismaalastele. Välismaalaste all mõeldakse nii välisriigi kodanikke kui ka kodakondsuseta isikuid. Vapimärgi andmise otsustab linnavolikogu. Vapimärgi annab autasustatavale kätte linnapea üldjuhul Tallinna Raekojas. Vapimärgi kandmise õigust tõendab vastav tunnistus, mis kirjutatakse alla linnapea poolt ja antakse kätte koos vapimärgiga. Autasustatute nimed kantakse Tallinna vapimärkide kavaleride raamatusse. Vapimärki kantakse linnalipu värvides muareesiidist õlalindi küljes vasakul puusal. Meeste õlalindi laius on 105 mm ja naiste õlalindi laius on 64 mm. Originaalsuuruses vapimärgi asemel võib kanda vapimärgi miniatuuri, rosetti või lindilõiget. 1997 Neeme Järvi 1998 Jaan Kross 1999 Eri Klas 2000 Veljo Tormis 2002 Olev Subbi 2003 Dmitri Bruns 2004 Heinz Valk 2005 Olga Kistler-Ritso 2006 Lennart Meri, Mati Hint 2007 Ita Ever, Jüri Kuuskemaa, Edgar Savisaar 2008 Urmas Ott 2009 Arnold Rüütel, Jüri Uppin 2010 Ellen Niit, Eino Baskin 2011 Arvo Pärt 2012 Toomas Vitsut 2013 Lauri Leesi 2014 Mati Kaal 2015 Kuno Areng, Merike Martinson 2016 Harri Lumi, Raimo Pullat 2017 Elmo Nüganen, Jaan Tammsalu 2018 Tarmo Soomere, Tiina Mägi 2019 Boris Dubovik, Aleksei Turovski 2021 Vaino Väljas 2022 Leelo Tungal, Vladimir Zelenski, Lilia Laul-Gontšarenko (Eesti Punase Risti Tallinna seltsi koordinaator, endine ELKNÜ Tallinna Oktoobri Rajoonikomitee esimene sekretär ja EKP Tallinna Linna Mererajooni Komitee sekretär) 2023 Tõnu Kaljuste 2024 Raine Karp Tallinna teenetemärk Vaino Väljas saab Tallinna vapimärgi, ERR uudised, 28.04.2021 Tallinna põhimääruse muutmine. Tallinna Linnavolikogu 8. aprilli 1999. a määrus nr 9. Elektrooniline Riigi Teataja Tallinna päeval tuleb kokku Aukodanike Kogu. 14.05.2009 Vapimärgi kavalerid Tallinna kodulehel
Conrad Aiken

Conrad Potter Aiken (5. august 1889 Savannah, Georgia – 17. august 1973 Savannah, Georgia) oli Ameerika Ühendriikide luuletaja. Ta loomingule on omased intensiivsed vaimsed otsingud. Kirjutanud ka lühiproosat ja kriitikat. 1941 – valiti Ameerika Kunstide ja Kirjanduse Akadeemia tegevliikmeks
Nimelised reaktsioonid

Nimelised reaktsioonid keemias on need reaktsioonid, mis on saanud tuntuks selle esmakirjeldaja(te) nime järgi. Eri keeltes võib nimetamisel esineda variatsioone. Baeyeri-Villigeri oksüdatsioon Claiseni kondensatsioon Dielsi-Alderi reaktsioon Friedeli–Craftsi alküülimine Friedeli–Craftsi atsüülimine Friedeli-Craftsi reaktsioon Grignardi reaktsioon Mitsunobu reaktsioon Sommelet' reaktsioon Suzuki reaktsioon Ugi reaktsioon Vilsmeieri-Haacki reaktsioon Ziegleri-Natta polümerisatsioon Keemiline reaktsioon Orgaaniline reaktsioon
Harry Ottmaa

Harry Ferdinand Ottmaa (kuni 30. maini 1936 Harry Ferdinand Otmann, 31. oktoober 1899 Pärnu – 14. aprill 1942 Sverdlovsk (hukati)) oli Eesti sõjaväelane (major). 3. august 1919 – lõpetas Sõjakooli I kursuse, ülendatud lipnikuks, määratud 9. Jalaväepolku 26. november 1924 – teenis 6. Jalaväerügemendis, ülendatud leitnandiks 18. veebruar 1931 – ülendatud kapteniks 16. juuni 1934 – üle viidud 1. Jalaväerügementi 16. veebruar 1940 – teenis Oru lossi garnisonis, ülendatud majoriks 14. aprill 1942 hukatud Sverdlovskis Harry Ottmaa ohvitseride andmekogus
Enn Urbalu

Enn Urbalu (kuni 30. aprillini 1936 Ernst Uulberg; 15. juuni 1895 – 1. oktoober 1941 Solikamsk) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant, 1939). 18. veebruar 1931 – teenis Varustusvalitsuses, ülendatud majoriks 1. mai 1936 – määratud Oru lossi komandandiks 17. veebruar 1939 – teenis Sõjavägede Staabi IV osakonnas, ülendatud kolonelleitnandiks 15. veebruar 1938 – Kotkaristi IV klassi teenetemärk
Alfred Ruben

Alfred Eberhard Ruben (4. november 1899 Tudulinna, Virumaa – 30. oktoober 1943 Taišet) oli Eesti sõjaväelane (kapten). 29. august 1925 – ülendatud nooremleitnandiks 27. november 1929 – teenis 1. Jalaväerügemendis, ülendatud leitnandiks 19. veebruar 1937 – ülendatud kapteniks Kotkaristi V klassi teenetemärk, 1938
Hans Jaanhold

Hans Elmar Jaanhold (20. veebruar 1909 Olustvere vald, Viljandimaa – 10. august 1941 Hagudi) oli Eesti sõjaväelane (leitnant). 26. august 1931 – ülendatud nooremleitnandiks 28. jaanuar 1935 – lähetatud ohvitseride ratsaväekursustele 12. november 1935 – lõpetas ohvitseride ratsaväekursused 18. veebruar 1936 – teenis 1. Jalaväerügemendis, ülendatud leitnandiks 8. juuni 1936 – üle viidud jalaväest ratsaväkke 15. veebruar 1938 – Kotkaristi V klassi teenetemärk Ohvitseride andmekogu
1695

◄ | 16. sajand | 17. sajand | 18. sajand | ► ◄ | 1660. aastad | 1670. aastad | 1680. aastad | 1690. aastad | 1700. aastad | 1710. aastad | 1720. aastad | ► ◄◄ | ◄ | 1691 | 1692 | 1693 | 1694 | 1695 | 1696 | 1697 | 1698 | 1699 | ► | ►► 1695. aasta (MDCXCV) oli 17. sajandi 95. aasta. 18. mai – Shanxi provintsi Hiinas tabas 7,8-magnituudiline maavärin, hukkus vähemalt 52 000 inimest. Eesti rahvaarv oli tõusnud 375 000–400 000 inimeseni. Hinnanguliselt 6% rahvastikust elas linnades. Juuni lõpust (jaanipäevast) septembri lõpuni (mihklipäevani) sadas vihma, mistõttu viljalõikus hilines ja ühtlasi kannatas vili hallakahjustuste käes. Mitmel pool Eesti alal jäi vajalik seemnevili saamata. Lähenes Eesti kõige suurem näljahäda (haripunkt 1696/1697 talv.) Ilmus Christian Kelchi kroonika "Liefländische Historia" 3. september – Pietro Locatelli, Itaalia helilooja ja viiuldaja 3. aprill – Melchior d'Hondecoeter, hollandi kunstnik 8. juuli – Christiaan Huygens, hollandi füüsik, astronoom ja matemaatik 11. september – Jost Weymer, Kuressaare raehärra 21. november – Henry Purcell, inglise helilooja Eesti ajalugu: kronoloogia. 2007. Koostanud Sulev Vahtre. Teine trükk. Kirjastus Olion. Lk 87 Eesti ajalugu: kronoloogia. 2007. Koostanud Sulev Vahtre. Teine trükk. Kirjastus Olion. Lk 88
Pensilvaania vaher

Pensilvaania vaher (Acer pensylvanicum) on puuliik seebipuuliste sugukonna vahtra perekonnast. Tüve kõrgus on kuni 10 m. Puukoor on iseloomulik hallikaspruun kontrastsete püstiste, pisut looklevate valgete vöötidega. Lehed on kuni 15 cm pikkused piklikud, kolme teravtipulise hõlmaga, leheserv on saagjas. Lehe pealispind on sügavroheline, kurruline, tugevate roodudega, alapool veidi roostevärvi karvadega. Silmatorkamatud rohelised õied on rippuvates kobarates. Õitseb kevadel. Vili on kuni 2,5 cm pikkuste tiivakestega kaksiktiibvili. Pensilvaania vahtra levila on Põhja-Ameerika idaosa. Kasvab niisketes metsades. Ta on putuktolmleja. Tema koor on põtrade lemmikroog. Palju kasutatakse kultivari 'Erythrocladum', millel on erkpunased võrsed ja pungad. Maailma puude entsüklopeedia, 2004, lk. 159
Hõbevaher

Hõbevaher (Acer saccharinum) on seebipuuliste sugukonda vahtra perekonda kuuluv puuliik. Hõbevaher kasvab 15–25, erandjuhtudel kuni 35 m kõrgeks. Juba 10 aasta vanune puu on 8 m kõrge. Kasvab sageli veekogude kallastel ja märgaladel. Noorel puul on koor hall ja sile. Vananedes muutub see kestendavaks ja annab uinuvatest pungadest uusi võsusid. Lehed on kuni 15 cm pikad ja 6–12 cm laiad ning sõrmjagused. Hõlmasid on 5. Need on peensaagja servaga ja tipust teravad. Lehe ülapind on heleroheline, alapool hallikasroheline ja veidi karvane. Leherootsud on nõrgad ja kuni 15 cm pikad, mistõttu leht väreleb väikesegi tuulepuhanguga ja näitab hallikat alapoolt. Nii emas- kui ka isasõied on väikesed, rohekaskollased ja koondunud kobaraisse. Hõbevaher õitseb kevadel, lehtede puhkemise ajal, ja on putuktolmleja. Tiibviljad on kuni 2,5 cm pikad ja kahe kaupa ühinenud. Viljad valmivad varasuvel ja nende tiivad on 3–5 cm pikad. Tiivulisi seemneid võib tuul mõnel määral edasi kanda, kuid seemned ise on rasked ja levivad ka veevooluga. Ühelgi teisel vahtral pole nii suuri seemneid. Hõbevahtra juured asuvad madalal ja on kiulised. Seetõttu võib ta oma juurtega purustada vanu veetorusid ja muid kommunikatsioone, samuti kõnniteesillutist ja isegi majavundamente. Puujuur ajab kergesti võsusid ja kui neid ei pügata, siis kasvatab endale mitu tüve. Hõbevahtra levila on Põhja-Ameerika idaosa Ontariost Floridani. USA idaranniku mõnes piirkonnas on hõbevahtra õiepöörised kevadel oravate põhiline toit, sest paljud varutud tõrud ja pähklid on idanema läinud ja oravatel on nälg käes. Kasvatatakse laialdaselt ilupuuna, sest teda on lihtne istutada, kasvatada ja hooldada. Talub hästi linnaõhku, mistõttu on levinud alleepuu. Hõbevaher on üks Põhja-Ameerika kõige kiiremini kasvavaid vahtraid. Ta on õrnema kujuga võraga kui mägivaher. Võra on hõre, lehed on kahevärvilised ja annavad tuule käes võbeledes puule iseäraliku ilu. Puit on üsna rabe, mis tähendab, et harud ja oksad murduvad aeg-ajalt näilise põhjuseta. Seetõttu kahjustavad tormid hõbevahtraid rohkem kui muid puid. Sügisel muutub hõbevaher vähem kirevaks kui teised vahtrad, lõpetades tavaliselt kahvatukollasena, ehkki mõned isendid lähevad erekollaseks, vahel isegi oranžiks või punaseks. Seevastu mõnel isendil lehed ei muudagi värvi, vaid varisevad rohelistena. Hõbevaher kohandub kergesti mitmesuguste kasvutingimustega. Kasvab ka kuivas, kui on sinna istutatud, kuid vajab siiski rohkem päikest kui teised vahtrad, ja kuivas kliimas kastmist. Istutatud puud kasvavad põhjas kuni Kesk-Norrani ja lõunas Orlandoni. Teda on istutatud Jeruusalemma, Lõuna-Brasiiliasse, Uruguaysse ja Põhja-Argentinasse. Vaemla hõbevaher Hõbevaher andmebaasis eElurikkus Maailma puude entsüklopeedia, 2004, lk. 159
1693

◄ | 16. sajand | 17. sajand | 18. sajand | ► ◄ | 1660. aastad | 1670. aastad | 1680. aastad | 1690. aastad | 1700. aastad | 1710. aastad | 1720. aastad | ► ◄◄ | ◄ | 1689 | 1690 | 1691 | 1692 | 1693 | 1694 | 1695 | 1696 | 1697 | ► | ►► 1693. aasta (MDCXCIII) oli 17. sajandi 93. aasta. 29. juuli – Üheksa-aastane sõda: Prantsuse väed võitsid tänapäeva Belgia aladel toimunud Landeni lahingus Inglismaa kuningas William III juhitud koalitsiooni. Ilmus Johann Hornungi ladinakeelne põhja-eesti keele grammatika ("Grammatica Esthonica"), mis erinevalt omaaegsest Heinrich Stahli grammatikast arvestas märksa rohkem eesti keele eripära. 4. veebruar – George Lillo, inglise näitekirjanik 7. veebruar – Anna Ivanovna, Venemaa keisrinna 7. märts – Clemens XIII, paavst 3. aprill – John Harrison, inglise leiutaja 6. jaanuar – Mehmet IV, Osmanite riigi sultan 20. aprill – Claudio Coello, hispaania maalikunstnik 28. august – Johann Christoph Bach, saksa muusik ja helilooja Heino Rannap, Eesti kooli ja pedagoogika kronoloogia
Tallinna vapipäev

Tallinna vapipäev on 22. detsembril ning sellega tähistatakse pidulikult Tallinna Linnavolikogu esmakogunemist 1877. aastal. Tallinnas tuleb vapipäev. / Postimees 13. detsember 2007
Mustpea-hänilane

Mustpea-hänilane (Motacilla flava feldegg) on hänilase alamliik. Mõnes süsteemis käsitletakse teda eraldi liigina. Rohkete hübriidide esinemise tõttu on mustpea-hänilase eristamine teistest hänilase alamliikidest keeruline. Mustpea-hänilane on Eestis eksikülaline.
Põhjahänilane

Põhjahänilane (Motacilla flava thunbergi) on hänilase alamliik. Mõnes süsteemis käsitletakse teda eraldi liigina. Erinevalt lambahänilasest puudub põhjahänilase isaslinnul valge kulmutriip. Põhjahänilane on Eestis hajusalt levinud haudelind ja tavaline läbirändaja. Asustab samu elupaiku nagu lambahänilane.
Liiva raudteejaam

Liiva raudteejaam on raudteejaam Tallinnas Nõmmel Liiva asumis, Männiku tee ja Vabaduse puiestee ristumiskoha lähedal. Liiva raudteejaam asub Balti jaamast mööda raudteed 7 kilomeetri kaugusel. Jaamas peatuvad kõik Elroni edelasuunalised reisirongid (liiguvad Viljandi, Türi, Lelle ja Rapla suunas), kokku umbes 20 väljumist päevas. Jaamas võib toimuda ka kaupade rongidele ning neilt maha laadimine. Liiva peatusele eelneb kõikidel Tallinnast väljuvatel rongiliinidel Tallinn-Väike ning järgneb Männiku (välja arvatud Viljandi kiirrongide puhul, kus järgnev on Saku). Piletihinnalt kuulub peatus I tsooni, mille piires liiklemine on tallinlasele tasuta, ja II tsooni. Jaamas paikneb seitse raudteeharu. Tõsi, aegade jooksul on nende koguarv vähenenud (näiteks harutee Liiva jaamast üle Kalmistu tee laoplatsile). Kuni 1971. aastani oli jaamas kitsarööpmeline raudtee. 1913–1971 algas jaamahoone ja veetorni vahelt algse Peeter Suure Merekindluse kindlusraudtee Liiva – Nõmme-Väikse raudteelõik, mis oli kuni 1962. aastani osa Liiva–Vääna raudteest. Raudtee üheks silmapaistvamaks osaks oli Rahumäe viadukt üle laiarööpmelise raudtee. Harutee selle lõigu Rahumäe kitsarööpmelise jaama juurest viis Tondile, Koplisse ja Mustamäe suurtükiladudesse. Liiva–Nõmme-Väikse raudtee jätkus Nõmme-Väikse–Sõrve raudteena ja sellel liikusid Tallinna–Vääna reisirongid. Liiva ja Männiku jaamade vahel asus algusaastatel Valdeku raudteepeatus, mis vahepeal likvideeriti, ent taastati aastal 2017. Liivalt sai sõita kuni 8. detsembrini 2018 ka Pärnusse. Liiva jaamahoone valmis 1917. aastal Peeter Suure merekindluse raudtee tüüpkavandi järgi. Praeguse laiarööpmelise raudtee lääneküljel asub ühes jaamahoonega ka 1917. aastal valminud veetorn. Jaamahoone kuulub Edelaraudteele ja on tänaseni kasutuses. Edelaraudtee reisirong DR1 Liiva jaamas Liiva raudteejaam vaatega lõunasse Liiva raudteejaam vaatega põhja Liiva raudteejaama veetorn (ehitatud 1917, foto 2011) Liiva jaama uus perroon veebruaris 2020 http://elron.ee/wp-content/uploads/2016/01/elron_A2_hinnakiri_13012016.pdf Liiva jaam Eesti kitsarööpmeliste raudteede lehel (allikas) Infot jaama kohta; fotod (vene keeles) Jaamahoone kultuurimälestiste riiklikus registris Veetorn kultuurimälestiste riiklikus registris