laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Massihävitusrelv

Massihävitusrelv on ülisuure purustus- või hävitusjõuga relv, mille kasutamine põhjustab kohe või hiljem hulgalisi purustusi ja inimkaotusi ning kahjustab suurel alal looduskeskkonda. Massihävitusrelv avaldab suurt demoraliseerivat ja psühholoogilist mõju. Massihävitusrelva pealiigid on (termo)tuuma-, bioloogiline ja keemiarelv. Terminit "massihävitusrelv" on kasutatud sellises tähenduses vähemalt aastast 1937, kui seda kasutati pommituslennukite kirjeldamiseks. Tol ajal näisid sellised kõrgel lendavad lennukid kui pidurdamatu hävitusjõud ja oht linnade tsiviilisikutele, kes olid sõjaliste konfliktide korral rindelt eemal. Teise maailmasõja ajal pommitati lennukitelt suurlinnu Hamburgi ja Tokyot, kus sai surma kümneid tuhandeid inimesi ühe ööga. Tavapommide hävitusjõudu ei anna võrreldagi aatomipommi hävitusjõuga, näiteks sellisega, mille Ameerika Ühendriikide lennuk Teise maailmasõja lõpus Hiroshima kohal alla heitis. Aatomipommi plahvatuses hävis terve linn ning umbes 66 000 inimest sai otsekohe surma. Aasta lõpuks suurenes kiirituskahjustuste tõttu surnute arv 140 000-ni. Samalaadne oli massihävitusrelva tekitatud hävitustöö ka Ameerika Ühendriikide korraldatud aatomipommirünnakus Nagasakile. Külma sõja ajal ehitasid Ameerika Ühendriigid, Nõukogude Liit ja teised suurriigid tuhandeid tuumapomme, tuumalõhkepeaga rakette ja tuumalaenguga suurtükiväe laskemoona. Samal ajal valmistasid suurriigid ka keemia- ja biorelvi. Keemiarelva laengud sisaldavad erilisi mürgiseid vedelikke ja gaase, mis lämmatavad ohvreid, saastavad nende verd, tekitavad naha- või närvisüsteemikahjustusi. Kloorigaasi kasutati Esimeses maailmasõjas. Bioloogilised relvad sisaldavad looduslikke mürke, baktereid või viirusi. Biorelv erineb keemia- ja tuumarelvast selle poolest, et biorelva pole pärast kasutamist võimalik kohe tuvastada. On olemas vahendeid, mis tuvastavad biorelva mõju, kuid see võtab aega. Biorelva mõju pole ka kohe nähtav, kulub aega, et tekitada kahju või haigust (inkubatsiooniperiood). Selleks ajaks, kui sümptomid hakkavad tekkima, on tõenäoliselt paljud inimesed nakatunud ning alanud on haiguspuhang. Äkilise haiguspuhangu teke on biorelva kasutamise korral üks tähtsamaid tunnuseid. Biorelvi kasutatakse rahvarohketel aladel, et saavutada maksimaalne efektiivsus. Biorelvade kasutamisele võib järgneda surmavate haiguste levik (Siberi katk, kopsukatk, rõuged). Biorelva pole tänapäeval kasutatud pärast seda, kui Jaapan levitas Teise maailmasõja ajal katkuga nakatatud täisid Hiina aladel. Vaatamata sellele kardetakse, et biorelva võidakse ikka kasutada, sest üldiselt on keemia- ja biorelva suhteliselt lihtne valmistada. "Introduction to Biological Weapons". Vaadatud 25. mai 2015. "Weapon of mass destruction (WMD)". Vaadatud 21. mai 2015. http://www.johnstonsarchive.net/nuclear/radevents/1945JAP1.html https://www.atomicheritage.org/history/bombings-hiroshima-and-nagasaki-1945 http://www.johnstonsarchive.net/nuclear/radevents/1945JAP2.html
Sööst

"Sööst" ("Premium Rush") on 2012. aasta põnevusfilm, mille lavastaja on David Koepp ning peaosades Joseph Gordon-Levitt ja Michael Shannon. Trotsida kiirendavaid autosid, liikluses süstivaid taksosid ja kaheksat miljonit pahurat jalakäijat – see kuulub Wilee (Joseph Gordon-Levitt) igapäevatöö juurde. Kes on Wilee? Parim New Yorgi väledate ja agressiivsete rattakullerite seas. Ülikerge ühekäigulise piduriteta fixie-rattaga sõidavad vaid erilised ratturid, kes on ühtaegu osavad sõitjad ja alailma üle võlli riskivad hulljulged tüübid. Sellised, kes riskivad maanteemäärdeks saada iga kord, kui liikluskeerisesse sukelduvad. Oma elu päevast päeva ohtu seadval noorukil tuleb aga mängu panna kõik, kui ta asub kohale toimetama päeva viimast ümbrikku ning rutiinsest sõidust Manhattani tänavatel saab elu ja surma küsimus. Forum Cinemas: Sööst Koduleht
Lohukivi

Lohukivi on kivi, milles on üks või mitu inimese tehtud süvendit. Lohkude tegemine kividesse ja kaljudesse on maailmas laialt levinud kultuurinähtus. Kõige rohkem on neid Põhja-Euroopas, eriti Skandinaavias, kus nad on oma asendi poolest seotud maaviljelusega, paiknedes maastikul just põldude, mitte asulate või kalmete juures, või vähemalt vaid nende kogukondade juures, kes tegelesid maaviljelusega. Lohkude uuristamise põhjused pole teada, kuid tavaliselt arvatakse neid olevat seotud viljakusmaagia, nt põllumaa rituaalse viljastamisega (lohk sümboliseeris sel juhul naissugu) või esivanemate kultusega. Kuna lohkude tegemine oli laialt ja pikka aega levinud nähtus, siis pidi sel igal juhul olema üldarusaadav ja lihtne tähendus. Eestist on avastatud umbes 1800 lohukivi, mis asuvad valdavalt Põhja-Eestis (90% neist on Virumaa, Harjumaa ja Järvamaa ajalooliste maakondade territooriumil). Lohud on tavalised ümmargused, harva ovaalsed, läbimõõduga 3–10 cm ja sügavusega 0,5–5 cm. Kivide mõõtmed varieeruvad käelabasuurusest kuni saunasuurusteni. Kividesse lohkude uuristamise komme jõudis Eesti alale tõenäoliselt Skandinaaviast, kus sellega tegeleti juba alates nooremast kiviajast. Eesti lohukivid pärinevad oletatavalt 1. aastatuhandest eKr (pronksiaja lõpust või eelrooma rauaajast), kuna nad asuvad reeglina samades piirkondades, kus asuvad sellesse ajajärku dateeritud kivikirstkalmed. Aivar Kriiska ja Andres Tvauri hinnangul lõppes lohkude tegemine arvatavasti umbes 200. aastaks, kuid kuna lohukive on täheldatud ka teistsuguste kalmete (eriti tarandkalmete) läheduses, siis on oletatud, et traditsioon võis jätkuda pärast ajaarvamise vahetustki. Kultuskivi Ohvrikivi Aivar Kriiska & Andres Tvauri 2002: 126–127 Valter Lang 2007: 67–69 Valter Lang 2018: 184 Aivar Kriiska, Andres Tvauri. Eesti muinasaeg. Tallinn: Avita, 2002. Valter Lang. Baltimaade pronksi- ja rauaaeg. Tartu Ülikooli Kirjastus, 2007. Valter Lang. Läänemeresoome tulemised. Muinasaja teadus 28, Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus, 2018.
A-Rühm (film)

"A-Rühm" on 2010. aasta USA põnevusfilm, mis põhineb samanimelisel 1980. aastate telesarjal. Liam Neeson – kolonel John Smith, hüüdnimega Hannibal Bradley Cooper – vanemleitnant Templeton Peck, hüüdnimega Face Quinton Jackson – nooremveebel Bosco Baracus, hüüdnimega B.A. Sharlto Copley – H.M. Murdock, hüüdnimega Howling Mad Jessica Biel – kapten Charissa Sosa Patrick Wilson – agent Lynch Brian Bloom – Brock Pike Gerald McRaney – kindral Russell Morrison Terry Chen – Ravech C. Ernst Harth – krematooriumi töötaja Corey Burton – jutustaja Yul Vazquez – kindral Javier Tuco Tiitritejärgses stseenis astuvad üles "A-Rühma" seriaali näitlejad Dirk Benedict (Face) ja Dwight Schultz (Murdock). Filmi koduleht "A-Rühm" IMDb-s "A-Rühm" Rotten Tomatoesis "A-Rühm" Metacriticus "A-Rühm" Box Office Mojos
Sõida vihaga

"Sõida vihaga" on 2011. aasta USA põnevusfilm. John Milton on kurjategija, kes põgeneb Põrgust, et õiendada arved sektijuht Jonah Kingiga, kes tappis ta tütre ja tolle abikaasa, et röövida Miltoni lapselaps ja ohverdada too Saatanale. Milton asub koos liitlase Piperiga Kingi ja tema käsilasi jälitama, kannul Raamatupidaja, kelle ülesandeks on Milton kinni püüda ja Põrgusse tagasi viia.
David Wineland

David Jeffrey Wineland (sündinud 24. veebruaril 1944 Milwaukees) on Ameerika Ühendriikide füüsik, kes koos Serge Haroche'iga sai 2012. aastal Nobeli füüsikaauhinna. Wineland on õppinud California Ülikoolis Berkeleys ja kaitsnud doktoriväitekirja Harvardi ülikoolis. Ta on töötanud Washingtoni ning Colorado ülikoolis. Lisaks Nobeli füüsikaauhinnale on Wineland pälvinud ka muid kõrgeid auhindu. Nende hulgast on silmapaistavamad Einsteini auhind (1996), National Medal of Science (2007) ja Benjamin Franklini medal (2010). Jaak Kikas: "Kummalise maailma paratamatus" Sirp, 19. oktoober 2012 David Wineland Nobeli auhinna lehel
Serge Haroche

Serge Haroche (sündinud 11. septembril 1944 Casablancas Marokos) on prantsuse füüsik, kes koos David Winelandiga sai 2012. aastal Nobeli füüsikaauhinna. Alates 2001. aastast töötab Haroche kvantfüüsika professorina Collège de France’is. Haroche on teinud katseid ülijuhtivast materjalist peeglitega, mida on jahutatud ülimadalate temperatuurideni. Seal vahel on õnnestunud hoida footonit kuni kümnendiku sekundit, mis on võimaldanud mõõta ja mõjutada selle valgusosakese omadusi. 2016 – valiti Venemaa Teaduste Akadeemia välisliikmeks Jaak Kikas: "Kummalise maailma paratamatus" Sirp, 19. oktoober 2012 Serge Haroche Nobeli auhinna lehel
Trimmerkondensaator

Trimmerkondensaator (kasutatud ka lühivormi ’trimmer’) on väike muudetava mahtuvusega kondensaator, mida kasutatakse peamiselt võnkeringidee täppishäälestamiseks. Mahtuvus võib olla muudetav ulatuses 1…5, 2…7, 3…10 jne pikofaradit.
Impulssdiood

Impulssdiood on pooljuhtdiood, mis on ette nähtud töötamiseks impulssrežiimis. Impulssdioodi tähtsaim parameeter on vastutakistuse taastumiskestus. Impulssdiood. ENE, 3.kd, lk 587
Imbi Valgemäe

Imbi Valgemäe (28. september 1923 Tammiku, Roela vald (Viru-Jaagupi kihelkond) – 27. august 1960 Tallinn) oli eesti näitleja. Imbi Valgemäe õppis 1951–1952 Tallinna Draamateatri õppestuudios. Ta oli 1947–1957 Riikliku Filharmoonia sõnakunstnik, esines Eesti Raadio laste- ja kirjandussaateis. Ta jäljendas murdeealiste poiste ja mudilaste kõnet. Aastal 1957 anti Imbi Valgemäele Eesti NSV teenelise kunstniku aunimetus. Albumis "Eesti väljapaistvaid sõnakunstnikke III" (Melodija 1974) on Imbi Valgemäe esituses lood "Kes esineb?", "Mari-Kisakõri", "Emakene", "Poja äratamine" ja "Liigsööja". Eesti elulood. Eesti Entsüklopeediakirjastus, Tallinn 2000.
Igor Dmitrijev

Igor Dmitrijev (1927–2008), Vene näitleja Igor Dmitrijev (1941–1997), Venemaa jäähokimängija ja treener Igor Dmitrijev (sündinud 1945), Vene pianist ja helilooja
The Ladies' Mercury

The Ladies' Mercury oli esimene just nimelt naistele suunatud perioodiline väljaanne. Üheleheline ajaleht ilmus Londonis 27. veebruarist 1693 nelja nädala vältel, seda andsid välja The Athenian Society (Ateena Selts) ning tolle asutaja John Dunton. Leht loodi ajalehe The Athenian Mercury juurde. Londoni publitsist John Dunton kirjastas Inglismaa ja Šotimaa esimest nii meestele kui ka naistele suunatud suurt ajalehte The Athenian Mercury. Leht käsitles kõikvõimalikke teemasid, sealhulgas teadust, religioon, armastust, abielu ja seksi. Athenian Mercurys toimus avalik arutelu, milles osalesid nii mehed kui ka naised. Kuna armastus, abielu ja muud nendesarnased teemad olid naiste seas populaarsed, otsustas toimetaja kirjutada iga kuu esimesel teisipäeval üksnes nendest. Otsusest andis toimetus teada 3. juunil 1691. Sel viisil sooviti vastata "mõistlikele küsimustele, mida õrnem sugu meile saadab". Londonis trükitud The Ladies Mercury areneski välja Athenian Mercury igakuisest naisterubriigist. 27. veebruarist 1693 avaldas see nõuandekolumni. Iganädalane väljaanne lubas vastata "kõigile kenadele ja huvitavatele küsimustele armastuse, abielu, käitumise, riietumise ja huumori asjus naisterahvastelt, olgu nad neitsid, abielunaised või lesed." The Ladies Mercury koosnes ühest lehest, mille mõlemale küljele trükiti tekst. See ilmus vaid neli nädalat, 27. veebruarist 17. märtsini 1693. Ehkki see oli esimene naisteajakiri, ei nimetatud seda ingliskeelse sõnaga magazine; seda kasutati esmakordselt alles üldhuviajakirjas The Gentleman's Magazine, mis asutati 1731. aastal. Peagi asutati järgmised naistele suunatud väljaanded, millel polnud siiski kuigivõrd suuremat edu: ajakirja Tatler juures ilmus Female Tatler ning The Spectatori juures lühikest aega igakuine The Female Spectator, mida toimetas Eliza Haywood. Anzovin, item 4454, p. 294 The first advice column appeared in the first issue (dated Feb 27, 1693) of the first magazine for women, The Ladies Mercury, published by London bookseller John Dunton. The entire magazine, filling both sides of a single sheet, was devoted to the advice column, which offered expert replies to questions submitted by readers on the matters of love, marriage, and sex. Turner, p. 65 Keeble, p. 13 Morrish, p. 5 "Issuing her own: The Female Tatler". Originaali arhiivikoopia seisuga 14. oktoober 2012. Vaadatud 20. oktoobril 2012. Anzovin, Steven et al., Famous First Facts (International Edition), H. W. Wilson Company, 2000, ISBN 0-8242-0958-3 Keeble, Richard, Print Journalism, Taylor & Francis, 2005, ISBN 0-415-35882-5 Morrish, John, Magazine Editing: How to Develop and Manage a Successful Publication, Routledge, 2003, ISBN 0-415-30381-8 Turner, David M., Fashioning adultery: gender, sex, and civility in England, 1660-1740, Cambridge University Press, 2002, ISBN 0-521-79244-4 JSTOR - The First English periodical for women
Theatrum Europaeum

Theatrum Europaeum oli saksakeelsete maade ajaloo teemaline ajakiri, mille asutas Matthäus Merian 1633. aastal ning mis ilmus 1738. aastani 21 kvartköites. Theatrum Europaeum Augsburgi Ülikooli veebilehel
Enno Reinsalu

Enno Reinsalu (sündinud 22. aprillil 1936 Tapal) on eesti mäeteadlane. Õppinud Tallinna 21. Keskkoolis ja 1949. aastast Kohilas, lõpetas Vabariikliku Kaugõppe Keskkooli 1955, Tallinna Polütehnilise Instituudi keemia-mäeteaduskonna kasulike kaeviste kaevandamise erialal 1960; Leningradi Mäeinstituudi kaugõppe aspirant 1962–1966. , Tehnikateaduste kandidaat 1968 (Leningradi Mäeinstituut, "Исследование процесса разрушения разнородных слоистых пород деиствием взрыва с целью повышения качества горющего сланца на шахтах Эстонского месторождения"); vanemteadur 1973. , Põlevkivi Teadusliku Uurimise Instituudi (TUI, Kohtla-Järve) insener ja vaneminsener 1960–1961, nooremteadur 1961–1963, vanemteadur 1963–1965; tootmiskoondise Eesti Põlevkivi (Jõhvi) uuringu-konstrueerimisosakonna vaneminsener 1966–1968; Aleksandr Skotšinski nimelise Mäendusinstituudi Eesti filiaali (Kohtla-Järve) mäetehnoloogia laboratooriumi vanemteadur 1968–1973, matemaatiliste uurimismeetodite laboratooriumi juhataja 1973–1978, tehnoloogiliste üldprobleemide laboratooriumi juhataja 1978–1980, arenguprognoosi laboratooriumi juhataja 1980–1983, tehnoloogiliste probleemide ja prognooside osakonna juhataja, filiaali asedirektor teadusalal 1983–1988; Eesti TA Geoloogia Instituudi maavarade geoloogia sektori juhataja 1988–1990. Tallinna Tehnikaülikoolis mäenduslaboratooriumi juhataja 1990–1992; mäeinstituudi maavarade kaevandamise aseprofessor 1992–1997, õppetooli juhataja 1992–2002, energeetikateaduskonna dekaan 1994–2000, professor 1997–2002, vanemteadur 2002, erakorraline vanemteadur 2004; emeriitprofessor 2002–... , Põhisuunad: mäendus, mäeõigus ja -majandus ning kaevandamise keskkonnamõju. Teinud kindlaks põlevkivikihindi lõhkeraimamise seaduspärasused, Eesti põlevkivi kaevandamisväärse varu suuruse ja hinnanud kaevandatud alade kasutamisvõimalusi. Avaldanud üle 200 publikatsiooni, sh 3 monograafiat ja 3 mäendusalast õpikut. Tema juhendamisel on kaitstud 3 doktori- ja 15 magistritööd. Eesti Mäeseltsi juhatuse liige 1991–2006; Maailma Mäeprofessorite Ühingu (Society of Mining Professors / Societät der Bergbaukunde) liige 1993–…; Eesti Maavarade Komisjoni liige 1995–2002, Rahvusvahelise Energeetikamajanduse Assotsiatsiooni (International Association for Energy Economics) liige 1996–2002; korraldanud teadusfoorumeid ja mäekonverentse, koostanud erialaseid kogumikke, koos professorite Alo Adamsoni ja Ingo Valgmaga koostanud Eesti põlevkivi kaevandamise ja kasutamise arengukavasid, oli üks Eesti maapõueseaduse (1995) koostajatest ja uuendajatest (2005). 1972 Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi aukiri 2006 Eesti Mäeseltsi auliige 2011 Parima eestikeelse kõrgkooliõpiku (Eesti mäendus: Õpik kõrgkoolidele. Tallinn, 2011) autor Tallinna Tehnikaülikooli professorid läbi aegade. Tallinn: Tallinna Tehnikaülikool, 2008, lk. 358-359 Eesti teaduse biograafiline leksikon. Köide 3. Tallinn, 2013, lk. 1130-1131 "Eesti Teadusportaal (ETIS)"
Minamata haigus

Minamata haigus (jaapani keeles 水俣病 Minamata-byō) oli 20. sajandil Jaapanis Kumamoto prefektuuris Minamata linnas alguse saanud epideemia, mille põhjustajaks oli elavhõbedamürgistus. RHK-10 klassifikatsioonis ei ole Minamata haigust eraldi välja toodud. Kirjanduses viidatakse sellele kui elavhõbeda ja selle ühendite toksilise toime tagajärjele – kood RHK-10 järgi T56.1, sõltumata elavhõbeda päritolu allikast. Chisso kontsern avas Minamatas oma esimese keemiatehase juba 1908. aastal. 1932. aastal hakati seal etanaali tootmiseks kasutama katalüsaatorina metüülelavhõbedat. Kuni sellise tootmisviisi lõpetamiseni 1968. aastal laskiski Chisso oma reoveed Minamata lahte. 21. aprillil 1956 uuriti ühes Chisso kontserni tehase haiglas viieaastast tüdrukut, kellel olid tekkinud kõndimis- ja kõnelemisraskused ning konvulsioonid. Kahe päeva pärast ilmnesid ka tüdruku nooremal õel sarnased sümptomid. Tüdrukute ema teatas, et ka naabrite tütrel olid sarnased sümptomid. Teostati majast-majja uuring, ning leiti kaheksa sarnaste sümptomitega haiget. 1. mail teatas haigla peaarst, et on puhkenud "tundmatu kesknärvisüsteemi haiguse epideemia", mida hakati nimetama Minamata tõveks. Haigust hakkas uurima Kumamoto ülikool, ning sümptomid selginesid: patsientidel oli tekkinud jäsemete tuimus, häälemuutus ning nägemis-, kuulmis- ja neelamisraskused. Hiljem aga asendusid sümptomid konvulsioonide, kooma ja surmaga. Oktoobriks 1956 oli kindlaks tehtud 40 patsienti, kellest 14 oli surnud. Ohvrid olid kõik elanud Minamata lahe äärsetes kalurikülades, kus põhitoiduks oli kala. Kassidelgi oli avastatud sarnane haigus. Siis hakati arvama, et haiguse põhjustajaks on mõni raskmetall, mis vette sattudes reostas kalu. Chisso tehase reovesi sisaldas pliid, elavhõbedat, mangaani, arseeni, seleeni, talliumi ja vaske. Algul peeti põhisüüdlaseks mangaani, kuid märtsis 1958 saabus Minamatasse inglise neuroloog Douglas McAlpine, kes teatas, et Minamata tõve sümptomid ühtivad elavhõbedamürgistuse omadega. Minamata lahest avastatigi palju elavhõbedajääke. Chisso sai kiiresti Jaapanis vihatud kontserniks. Pärast aastaid kestnud võitlust esitas 1968. aastal Jaapani valitsus Minamata haiguse kohta lõpliku otsuse: "Minamata haiguse korral on tegu kesknärvisüsteemi kahjustusega, mida põhjustab pikaajaline mürgistus Minamata lahe kalade ja rannakarpidega. Kahjustavaks aineks on metüülelavhõbe. Minamata haiguse viimased patsiendid registreeriti aastal 1960 ning selle põhjuseks on tõenäoliselt 1957. aastal lahest pärinevate toodete söömiskeeld ning tehase uus heitvete puhastussüsteem." Lõpuks, 1973. aastal, sundis Jaapani kohus Chisso kontserni maksma iga ohvri eest 18 miljonit jeeni kompensatsiooni. Minamata haigusse oli 2001. aasta märtsi seisuga haigestunud 2265 inimest, kellest 1784 (78,8%) oli surnud.[viide?] Minamata haiguse epideemia kuulub nelja Jaapani keskkonnareostuse katastroofi hulka. Jaapanis kordus Minamata haigus uuesti 1965. aastal Niigata prefektuuris Niigata Minamata haigusena. Ametlikud andmed. Vaata "Minamata Disease: The History and Measures, ch2"
Minamata

Minamata (jaapani 水俣) on linn Jaapanis Kyūshū saarel Kumamoto prefektuuris. Asub Yatsushiro mere ääres. Linn on tuntud 1956. aastal puhkenud Minamata haiguse epideemia järgi, mille põhjustas elavhõbedaühendit sisaldanud reovee merre sattumine. 2001. aastal sai Minamata Jaapani ökolinna nimetuse. 2004 ja 2005 võitis linn Jaapani parima ökolinna tiitli. Linna elanikud sorteerivad oma olmejäätmeid 24 liigiks. 10. oktoobril 2013 sai 94 riigi esindaja allkirjad Minamata konventsioon, mis loodi selleks, et kaitsta inimeste tervist ja keskkonda inimtekkelise elavhõbedasaaste eest. 統計調査課 - 熊本県ホームページ, vaadatud 24.03.2021. Minamata koduleht
Niigata Minamata haigus

Niigata Minamata haigus (jaapani keeles 新潟水俣病 Niigata Minamata-byō) oli 1965. aastal Jaapanis Niigata prefektuuris alanud epideemia, mis sarnanes üheksa aastat varem Kumamoto prefektuuris Minamata linnas alanud Minamata haigusega. Taas oli põhjustajaks elavhõbedamürgistus. Niigatas sai Minamata haigus alguse samamoodi nagu Minamataski. Sügisest 1964 kuni kevadeni 1965 kaotasid Agano jõe kallastel viibinud kassid mõistuse ja lõpuks surid. Niigata ülikooli professor Tadeo Tsubaki uuris 1965. aasta kevadel kaht patsienti ning avastas neil Minamata haiguse. 31. mail avastas ta Agano jões elavhõbedasaaste ning teatas sellest prefektuuri omavalitsusele, ning 12. juunil avalikustas ta oma avastuse. Aastatel 1965–1966 hakkas asja uurima Kumamoto ülikooli uurimisrühm (nad olid uurinud ka Minamatas levinud haigust) ja endine Chisso haigla peaarst Hajime Hosokawa. Neid aitasid prefektuuri omavalitsus, Niigata ülikool, kodanikualgatuslikud organisatsioonid ja kohalikud elanikud. Märtsis 1966 avastati, et reostajaks oli tehase reovesi, ning septembris 1966 teatas Jaapani Tervishoiu-, Töö- ja Heaoluministeerium (厚生労働省 Kōsei-rōdō-shō), et Kanose küla lähedal Showa Denko tehase lähedalt leiti samblast metüülelavhõbedat. Showa Denko tehas algul eitas oma seotust ning väitis, et süüdlaseks on 16. juunil 1964 aset leidnud Niigata maavärina tõttu jõkke imbunud põllumajanduskemikaalid. Erinevalt Minamatast elasid Niigata saasteohvrid kaugemal Showa Denko tehasest, mistõttu esimene kohtuasi toimus alles 1968. aastal. 26. septembril 1968 esitas Jaapani valitsus oma lõpliku otsuse, ning kolm aastat ja kolm päeva hiljem, 29. septembril 1971 mõistis Jaapani kohus Showa Denko süüdi. Iga hukkunud ohvri perekonnale tuli tehasel maksta kümme miljonit, ellujäänutele olenevalt sümptomitest üks kuni kümme miljonit, saastunutele nelisada tuhat ning rasedatele naistele, kes pidid abordi tegema, kolmsada tuhat jeeni kompensatsiooni. Niigata Minamata haigus on üks neljast Jaapani keskkonnareostuse katastroofist Itai-Itai haiguse, Minamata haiguse ja Yokkaichi astma kõrval.
Sfinks (kassitõug)

Sfinks on Kanadast pärit kassitõug. (vaadatud 20.10.2012)
Itai-Itai haigus

Itai-Itai haigus (jaapani keeles イタイイタイ病 itai-itai byō) oli 20. sajandil Jaapanis Toyama prefektuuris kaadmiumimürgistusest alguse saanud epideemia. Jaapani keeles tähendab "itai" suurt valu, mille järgi sai haigus ka nimetuse. Toyama prefektuuris hakati kulda kaevandama juba 1710. aastal. 1589. aastal algas hõbeda kaevandamine, hiljem hakati kaevandama ka pliid, vaske ja tsinki. Vene-Jaapani sõja ja esimese maailmasõja ajal tekkinud toorainenõudlus, samuti Euroopa uued kaevandustehnikad suurendasid kaevanduste kasumit. 1910. aastal algas ulatuslik kaadmiumireostus, ning esimesed haiged avastati juba 1912. aastal. Toona oli kaevanduste omanikuks ettevõte Mitsui Mining and Smelting Co. Eriti reostav oli kaadmium Jinzū jões, mida kasutati peamiselt riisipõldude niisutamiseks, aga ka joogiveeks, pesemiseks ja kalapüügiks. Kalad hakkasid surema kaadmiumimürgistusse, ning reostatud veega niisutatud riis kasvas halvemini kui tavaliselt. Enne 1946. aastat ei saadud aga mürgistusest aru ning arvati, et tegu oli lihtsalt mõne bakteriaalse nakkusega. Siis hakati asja uurima, ning alguses arvati, et vesi oli reostunud pliiga. 1955. aastal aga avastati, et vesi oli hoopis kaadmiumiga reostunud. Siiski pole pärast 1946. aastat keegi mürgistust saanud. Kuigi Toyama prefektuuris olid sümptomid kõige hullemad, leiti haigeid ka veel viiest prefektuurist. Sümptomiteks olid luude hõrenemine, neerupuudulikkus ja aneemia, mis lõpuks viisid surmani. 1968. aastal kaevati Mitsui korporatsioon kohtusse ja 1971. aastal mõisteti korporatsioon süüdi. Taas tuli korporatsioonil maksta kompensatsiooni. Inimesed, kes arvavad, et neil on itai-itai haigus, on kohustatud sellest teatama Jaapani Tervishoiu-, Töö- ja Heaoluministeeriumile, et nende arvamus üle vaadataks. Tavaliselt peetakse inimest itai-itai haigusse haigestunuks, kui ta on elanud reostunud alal ja tal avastatakse luude hõrenemine või neerupuudulikkus. 1967. aastast on avastatud 184 itai-itai ohvrit, ja potentsiaalseid on 388. 1993. aastal oli nendest veel 15 elus. Kaadmiumireostus tekitas Jaapanis ka palju põllumajanduslikke probleeme.