Osmanite-Ungari sõjad

Osmanite-Ungari sõjad olid rida lahinguid Osmanite riigi ja keskaegse Ungari kuningriigi vahel. Pärast Bütsantsi kodusõda, Osmanite Gallipoli-vallutust ja otsustavat Kosovo lahingut oli Osmanite riik valmis vallutama kogu Balkani ning taotles ja avaldas soovi laieneda veelgi põhja poole Kesk-Euroopasse, alustades Ungari maadest. Esialgne Ungari edu kulmineerus Varna ristisõjaga, kuigi ilma märkimisväärse välise toetuseta said ungarlased lüüa. Sellegipoolest said Osmanid Belgradis rohkem lüüa, isegi pärast Konstantinoopoli vallutamist. Eelkõige osutas kurikuulus Vlad Teibasseajaja piiratud Ungari abiga Osmanite võimule vastupanu, kuni Osmanid panid Valahhia troonile tema venna, mehe, keda elanikkond vähem kartis ja vihkas. Osmanite edu peatus Ungari sekkumise tõttu taas Moldovas, kuid lõpuks türklased õnnestusid, kui Moldova ja siis Belgrad langesid vastavalt Bayezid II ja Suleiman I kätte. 1526. aastal purustasid Osmanid Ungari armee Mohácsis ning kuningas Lajos II hukkus koos 50 000 raudrüütliga. Pärast seda lüüasaamist sai Ungari kuningriigi idaosast (peamiselt Transilvaaniast) Osmanitele andamit maksev riik, kes pidas pidevalt kodusõda kuningliku Ungariga. Sõda jätkus nii, et Habsburgid kuulutasid nüüd ülemvõimu konfliktis Suleimani ja tema järglastega. Ungari põhja- ja enamik keskosast suutsid jääda Osmanite võimu alt vabaks, kuid Ungari kuningriik, Mátyás I ajal kõige võimsam riik Viinist idas, oli nüüd lõhestatud ja seda ähvardasid pidevalt Osmanite ambitsioonid piirkonnas. Sajandil pärast Osman I surma 1326. aastal hakkas Osmanite võim ulatuma üle Vahemere idaosa ja Balkani, alguses aeglaselt ja hiljem tõsiselt. Gallipoli vallutati 1354. aastal, eraldades Bütsantsi selle mandrialadelt; tähtis linn Thessaloníki (kus oli rohkem rahvast kui Londonis samal ajal) vallutati veneetslastelt 1387. aastal ning türklaste võit Kosovo lahingus 1389. aastal tähistas sisuliselt Serbia võimu lõppu selles piirkonnas, sillutades teed Osmanite laienemisele ülejäänud Euroopasse. 1344. aastal tungis Lajos I "Suur" (1342–1382) Valahhiasse ja Moldovasse ning rajas vasallsüsteemi. Lajos ja tema 80 000-meheline armee tõrjusid 1349. aastal Serbia Dušani armeed Mačva hertsogkondades ja Travunija vürstkonnas. Kui tsaar Dušan tungis Bosnia territooriumile, sai ta Bosnia Stjepan II-lt (Lajosi vägede abiga) lüüa, ning kui Dušan tegi teise katse, alistas ta Lajosi 1354. aastal, vallutades Mačva ja Belgradi. Kaks monarhi sõlmisid 1355. aastal rahukokkuleppe. Tema viimased sõjakäigud Balkanil ei olnud suunatud mitte niivõrd vallutamisele ja alistamisele, kuivõrd serblaste, bosnialaste, valahhide ja bulgaarlaste tõmbamisele roomakatoliku usu rüppe ning ühisrinde moodustamisele türklaste vastu. Oli suhteliselt kerge allutada Balkani õigeusumaad relva jõul, kuid nende ümberpööramine oli hoopis teine asi. Vaatamata Lajosi jõupingutustele jäid Balkani rahvad ustavaks õigeusu kirikule ja nende suhtumine Ungarisse jäi ebaselgeks. Lajos annekteeris 1352. aastal Moldova ja rajas seal vasallvürstkonna, enne Vidini vallutamist 1365. aastal. Serbia, Valahhia, Moldova ja Bulgaaria valitsejad said tema vasallideks. Nad pidasid võimsat Ungarit potentsiaalseks ohuks nende rahvuslikule identiteedile. Seetõttu ei saanud Ungari serblasi ja valahhe järgnevates sõdades türklaste vastu kunagi usaldusväärseteks liitlasteks pidada. 1365. aasta kevadel juhtis Lajos kampaaniat Bulgaaria Vidini tsaaririigi ja selle valitseja Ivan Sratsimiri vastu. Ta hõivas Vidini linna 2. mail 1365; piirkond oli Ungari võimu all 1369. aastani. 1366. aastal külastas Ungarit Bütsantsi keiser Ioannes V, et paluda abi osmanitürklaste vastu, kes olid üha konfliktis Balkani vasallriikidega. Arvatakse, et Nikopoli lahing (25. september 1396) oli esimene Ungari ja Osmanite riigi kokkupõrge, kus kristlike monarhide ja Rhodose rüütlite laialdane liit purustati sultan Bayazid I juhitud arvulises ülekaalus Türgi armee poolt.  Pikemalt artiklis Osmanite interreegnum Hoolimata nendest edusammudest said Osmanid suure tagasilöögi, kui Timuriidide riigi Timur võitis ja vangistas 1402. aastal Ankaras Osmanite sultani Bayezid I Välgu (nimetatud nii tema purustavate võitude kiiruse järgi kristlastest vastaste vastu, eriti Nikopolis). Pärast kümme aastat kestnud omavahelisi lahinguid tuli Mehmed I võitjaks ja taastas Osmanite riigi ning Bütsantsi keiser nõustus oma vasalliseisusega ja lubas andamit maksta. Mehmed I järglane Murad II osutus meheks, kellel olid palju suuremad sõjalised oskused kui tema rahumeelsel eelkäijal. 1422. aastal, tunnistamata enam bütsantslastele ülimuslikkust, piiras ta Konstantinoopolit, mis vältis napilt Osmanite vallutust. Siiski oli tal õnnestunud vallutada Konstantinoopolit ümbritsevad maad. Kuna Bütsants ei olnud enam oht, alustas Murad II sõda oma kristlike vastaste vastu, rünnates Makedooniat ja vallutades 1430. aastal veneetslastelt Thessaloníki. Aastatel 1435-1436 tegid Osmanid Albaanias jõudemonstratsiooni, kuid maa elas selle üle Ungari kuningriigi sekkumise tõttu, mille piirid lähenesid nüüd Osmanite riigi piiridele. 1440.-1450. aastatel sai Ungari väejuhist János Hunyadist Osmanite riigi vastaste kampaaniate peamine arhitekt. 1441. aastal saavutas ta Smederevos lahinguvõidu Ishak Bey üle. Järgmisel aastal hävitas ta Sibius Transilvaaniasse tunginud Osmanite väe. Pärast seda võitu nõustus Valahhia taas Ungari kuningriigi ülimuslikkusega. Lääne-Euroopa rüütlite abiga õnnestus Hunyadil vallutada 3. novembril 1443 Niš, alistada teine Türgi armee, kui see ületas Balkani mägesid, ja võtta siis veel üks võit jõulupühal. Kuna ristisõdijate armee varud olid väikesed, sõlmis Hunyadi Murad II-ga kümneaastase rahulepingu, arvatavasti Hunyadi tingimustel, sest just võidukas ungarlane sisenes 1444. aasta veebruaris Budasse. Kümme aastat oli maksimaalne aeg, mida islamiseadus lubas "uskmatutega" sõlmida. Rahu oli lühiajaline, kuna kardinal Giuliano Cesarini õhutas ungarlasi lepingut rikkuma ja veel kord türklasi ründama. Siiski oli suur osa ristisõdijate armeede tugevusest vähenenud Serbia, Albaania ja Bütsantsi kaotuse tõttu (ülejooksmise tõttu).  Pikemalt artiklis Varna lahing Ristisõdijate armee ründas üle Doonau. Murad, kuuldes kristlaste lepingurikkumisest, olla väidetavalt paigaldanud rikutud lepingu oma standardile ja öelnud sõnad: "Kristus, kui sa oled jumal, nagu väidavad su järgijad, siis karista neid nende reetlikkuse eest". Kaks armeed kohtusid 10. novembril 1444 Varna lähedal Ida-Bulgaarias. Kohalviibinud vägede arvud on erinevad, kuid ristisõdijaid võis olla 30 000, samas kui Osmanite väge kaks kuni kolm korda rohkem. Sellegipoolest hoidsid Hunyadi edukad kaitsevagunid liini, kuni kuningas Władysław III juhtis tema surmaga lõppenud rünnakut Türgi liinidele. Tema pea oli kinnitatud oda külge, kus kõik lüüasaanud ristisõdijad seda nägid. Vähesed ristisõdijad elasid lahingu üle, kuigi Hunyadi pääses eluga. Ungarlased taastasid oma tugevuse pärast Varnat ja Hunyadi suutis juhtida järjekordset sõjakäiku Doonaud pidi allavoolu. Türgi vasturünnakud lõid selle "ristisõja" tagasi. Pärast seda, kui Murad oli tegelenud Peloponnesose kreeklastega ja teistega, kes olid võidelnud temaga Varnas, pööras oma tähelepanu Albaaniale, mille juht, kes oli kunagi olnud Osmanite pantvang, oli nüüd populaarne vastupanujuht. Hunyadi ei saanud keelduda pakkumisest võidelda türklaste vastu ja 1448. aastal marssis umbes 24 000 ungarlasest koosnev armee lõunasse Serbiasse. Teises Kosovo lahingus saavutas Murad järjekordse võidu ungarlaste üle. See kord oli Hunyadile küllalt ja ta ei suutnud Osmanite sultani vastu kampaaniat korraldada. Murad II andis oma volitused edasi oma järglasele Mehmed II-le. Tänu sellistele võitudele suutsid Osmanite väed 1453. aastal Konstantinoopoli vallutada, kusjuures ainult itaallased pakkusid bütsantslastele minimaalset toetust. Vahepeal oli Osmanite küsimus taas teravaks muutunud ja pärast Konstantinoopoli langemist 1453. aastal koondas sultan Mehmed II oma ressursse Ungari alistamiseks. Tema vahetu eesmärk oli Nándorfehérvár (tänapäeva Belgrad). Nándorfehérvár oli suur kindluslinn ja Lõuna-Ungari väravavaht. Selle kantsi langemine oleks avanud selge tee Kesk-Euroopa südamesse. Hunyadi saabus Belgradi piiramisele 1455. aasta lõpus pärast seda, kui oli lahendanud erimeelsused oma sisevaenlastega. Omal kulul täiendas ta kindluse varusid ja relvastust, jättes sinna tugeva garnisoni oma õemehe Mihály Szilágyi ja oma vanema poja László Hunyadi juhtimise alla. Ta asus moodustama abiarmeed ja koondas 200 laevast laevastiku. Tema peamiseks liitlaseks oli frantsiskaani vend Giovanni da Capestrano, kelle tuline kõne tõi kaasa suure ristisõja, mis koosnes peamiselt talupoegadest. Kuigi nad olid suhteliselt halvasti relvastatud (enamik neist olid relvastatud taluvarustusega, nagu vikatid ja hangud), koondusid nad Hunyadi ja tema väikese kogenud palgasõdurite korpuse ja ratsaväe ümber. 14. juulil 1456 hävitas Hunyadi kogutud flotill Osmanite laevastiku. 21. juulil lõid kindluses olnud Szilágyi väed tagasi Rumeelia armee ägeda pealetungi ja Hunyadi jälitas taganevaid vägesid nende laagrisse, kasutades ära Türgi armee segast põgenemist linnast. Pärast ägedat, kuid lühikest võitlust laager vallutati ning Mehmed lahkus piiramiselt ja naasis Konstantinoopolisse. Tema põgenemisega algas 70-aastane suhteline rahuperiood Ungari kagupiiril. Ent kolm nädalat pärast piiramise lõpetamist puhkes Hunyadi laagris katk ja ta suri 11. augustil. Ta maeti (roomakatoliku) Alba Iulia (Gyulafehérvár) toomkirikusse oma noorema venna kõrvale. Sultan Mehmed II avaldas talle austust: "Kuigi ta oli mu vaenlane, tunnen tema surma üle leina, sest maailm pole sellist meest kunagi näinud." Lahingu ajal oli paavst Calixtus III käskinud helistada iga Euroopa kiriku kellasid iga päev keskpäeval, kutsudes usklikke palvetama Belgradi kaitsjate eest. Kuid paljudes riikides (näiteks Inglismaal ja Hispaania kuningriikides) saabusid uudised võidust enne käsku ja kirikukellade helistamine keskpäeval muutus seega võidu mälestuseks. Paavst ei võtnud käsku kunagi tagasi ning paljud katoliiklikud ja vanemad protestantlikud kirikud helistavad keskpäevakella tänaseni. Hunyadi poeg Mátyás I krooniti 1458. aastal 15 aasta vanusena Budas kuningaks. 1471. aastal uuendas Mátyás Vuk Grgurevići juhitud Serbia despootkonda Ungari lõunaosas, et kaitsta piire Osmanite eest. 1479. aasta 13. oktoobril hävitati Szászvároses (tänapäeva Orăştie) Leivavälja lahingus Transilvaania rüüstamiselt kojunaasev Osmanite armee. Järgmisel aastal vallutas Mátyás tagasi Jajce, ajas Osmanid minema Põhja-Serbiast ja asutas tagasivallutatud Bosnia territooriumil kaks uut sõjaväelist banaati, Jajce ja Sreberniku. 1480. aastal hõivas Osmanite laevastik Otranto Napoli kuningriigis. Paavsti tõsisel palvel saatis Mátyás Ungari kindrali Balázs Magyari kindlust tagasi võtma, mis alistus 10. mail 1481. Taas 1488. aastal võttis Mátyás Ancona mõneks ajaks oma kaitse alla, hõivates selle Ungari garnisoniga. Mehmed II Konstantinoopoli-järgsed mured eskaleerusid veelgi, kui krahv Vlad III Dracula Balkani Valahhia vürstkond mässas Osmanite riigi vastu ja kuulutas Ungari kuninga oma süserääniks. Nende tegude peamiseks tõukejõuks oli Vladi naasmine kodumaale pärast Osmanite sultani pantvangina paguluses viibimist. 1461. aastal, viis aastat pärast naasmist alustas Vlad türklastega sõda, kui ta ajas teibasse andamit nõudnud Türgi saadikud ja hõivas Giurgiu kindluse. Seejärel alustas Vlad verist rünnakut üle Doonau Musta mere poole, hävitades nii palju sadamaid kui suutis, et vältida Osmanite laevastiku rünnakuid. Osmanite katsed Vlad sõjaliselt allutada ebaõnnestusid, kuid vaenlasi terroriseerinud julmus osutus talle hävitavaks. Kui Mehmed pakkus elanikkonnale valida, kas Vlad või tema vend Radu, valisid elanikud Radu ja varsti oli Vlad taas maapaos. Katse naasta mõni aasta hiljem lõppes tema surmaga lahingus. Näib, et Mehmedi armee veetis aega Valahhias, kuna kampaania Moldova vastu oli lühem ja andis kehvemaid tulemusi. 1475. aastal andis Mehmed korralduse tungida Moldovasse. Jällegi võtsid Osmanid lahinguvälja sageli enda valdusse, kuid Moldova löö-ja-jookse taktika osutus türklaste vastu tõhusaks. Kehvad teed pidurdasid Osmanite tegevust veelgi, kuni Ștefan cel Mare suutis oma jõud Vasluisse koondada. Osmanite rünnakut kontrolliti ja seejärel tõrjuti nad Vaslui lahingus 10. jaanuaril 1475 lõpuks lahinguväljalt. Osmanid tulid 1476. aastal tagasi, seekord abiks nende liitlased Krimmist, tatarlased ja nende äsja vallutatud Valahhia vasall. Ștefan teadis, et tal pole ressursse oma rahva kaitsmiseks, ja ta evakueeris nad mägedesse. Pärast ebaõnnestunud rünnakut Osmanite eelväe vastu näis Ștefan olevat kaotuse äärel, kui Ungari kuningas Mátyás I pakkus abi. Osmanid taganesid, kui ungarlased hakkasid sisse liikuma, ja võitlused jätkusid alles 1484. aastal. Bayezid II valitsemise alguses toimus väike kodusõda tema venna Jemiga, kes põgenes läände. Seal pakkusid Euroopa juhid Balkanile ristisõja saatmise ideid läänemeelse sultani ametisseseadmiseks. Järelikult ei õhutanud Bayezid kristlike vastastega tõsiseid sõdu kuni oma venna surmani 1495. aastal. Vahepeal sõlmis Bayezid 1484. aastal Ungariga kümneaastase rahu, kuigi see ei takistanud 1493. aastal Osmanite armee lüüasaamist Villachis. Aastatel 1484-1486 sõdis Bayezid igal aastal Moldova vastu, püüdes seda allutada ja luua sidemeid oma moslemivasalli ja liitlase Krimmiga. Vaatamata kahele kaotusele 1485. ja 1486. aastal Moldova allutati. Kui Bayezidi valitsusaeg lõpule jõudis, sattus ta kodusõtta oma poegade Ahmedi ja Selimi vahel. Lõpuks võttis Selim 1512. aastal trooni ja jätkas järgmise kaheksa aasta jooksul väikesi vallutusi läänes, kuigi tema peamine saavutus oli Mamelukkide sultanaadi vallutamine. Alles Selimi järglane Suleiman jätkas sõda Ungari vastu. Suleiman I jätkas sõda Ungari vastu, rünnates Belgradi linna, sama asulat, mis oli Mehmed II üle poole sajandi varem trotsinud. Vaatamata tugevale vastupanule langes linn Suleimani kätte. 1522. aastal viis Suleiman oma armee strateegiliselt edukale Rhodose piiramisele, võimaldades Rhodose rüütlitel kindlusest evakueeruda.  Pikemalt artiklis Mohácsi lahing Kui Suleiman 1526. aastal sissetungi käivitas, ehitas suurvesiir sultani ette suure silla, mis võimaldas armeel Ungarisse marssida. Vaatamata 80-päevasele marssimisele ja 5-päevasele Doonau-ületamisele ei kohanud Osmanid ungarlaste vastupanu. Ungari kuninga Lajos II esialgne plaan oli saata eelvägi Doonaud hoidma kohas, kus Osmanid pidid ületama, kuid kuningriigi aadlikud keeldusid lahingus kuninga asetäitjale järgnemast, väites, et nad tegid seda innukast ustavusest kuningale (ja järgiks seetõttu ainult teda). Järelikult, kui kuningas Louis II lahinguväljale asus, näis tema 36 000-meheline armee Osmanite 80 000 mehe vastu läbikukkumisele määratud olevat. Mohácsis võimaldasid Ungari tasandikud kristlikel raskerüütlitel tõhusa rünnaku käivitada. Kui Ungari rüütlid esiteks akindžid ja seejärel sipahid kõrvale pühkisid, rühmitus Osmanite ratsavägi ümber ja haaras rüütleid tiivalt, põhjustades mõõduka arvu kaotusi. Seejärel asetas sultan oma janitšarid ja kahurid tõhusa liinina aheldatud positsioonile. Ungari ratsavägi sai oskuslikult käsitletud Türgi suurtükiväelt tõsiseid kaotusi. Kui ratsavägi oli hävitatud, kandis jalavägi tohutuid kaotusi, kuna Osmanite arvukus ja lahinguoskused andsid oma osa. Kui Suleiman I leidis Lajos II surnukeha, oli ta tema enneaegse surma pärast kurb. János I Zápolya, kellele Lajos II oli andnud korralduse vaenlase varustusliine haarata, saabus lahingusse liiga hilja ja põgenes sündmuskohalt. Suleiman aga ei olnud valmis kuningriiki täielikult Osmanite valdustesse annekteerima ja selles võimulõhes valis Ungari valijaskond Zápolya oma valitsejaks. Vahepeal kuulutati Austria ertshertsog Ferdinand Bratislava riigipäeval Ungari kuningaks. Ungari ellujäänud aadlikud pidid nüüd valima, kas vanduda truudust Suleimani põlisele vasallile või kristlikule "võõrale". Zápolya valitses Ungarit kuni oma surmani 1540. aastal. Pärast tema surma jagati Ungari kolme ossa. Loodeosa (tänapäeva Slovakkia, läänepoolne Doonau-tagune ja Burgenland, Lääne-Horvaatia ja tänapäeva Ungari kirdeosa) jäid Habsburgide võimu alla; kuigi algselt iseseisev, sai see hiljem mitteametliku nimega Kuninglik Ungari Habsburgide monarhia osaks. Habsburgidest keisreid krooniti sealt alates ka Ungari kuningateks. Kuningriigi idaosast (Partium ja Transilvaania) sai esialgu iseseisev vürstkond, kuid läks järk-järgult Türgi võimu alla kui Osmanite riigi vasallriik. Ülejäänud keskosast (suurem osa tänapäeva Ungarist), sealhulgas pealinnast Budast sai Osmanite riigi provints. Ungari väikese sõja osaks olnud Buda piiramine oli üks olulisemaid Osmanite võite Habsburgide vägede üle Ungaris. 1552. aastal piirasid Suleimani väed Egerit Ungari kuningriigi põhjaosas, kuid István Dobó juhitud kaitsjad lõid rünnakud tagasi ja kaitsesid Egeri kindlust.