laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Anton Koolmann

Anton Koolmann (ka Anton Koolman; 11. september 1899 Kasispea, Kuusalu kihelkond – 29. juuni 1953 Wellington, Uus-Meremaa) oli Eesti maadleja ja maadlustreener. Koolmann õppis Loksa koolis ja hiljem Tallinna Merekoolis. Sportima hakkas ta juba Loksal. Maadlema hakkas ta Tallinna Kalevis Eduard Hermanni ja Julius Thomsoni juhendamisel, teda juhendas ka Eesti maadluskoondise treener Robert Oksa. 1924 tuli ta Eesti meistriks Kreeka-Rooma maadluse kärbeskaalus. Samal aastal osales ta Pariisis 1924. aasta suveolümpiamängudel. Klassikalise maadluse turniir toimus 6.–10. juulil ja seejärel peeti 4 päevaga vabamaadluse võistlus. Kärbeskaalus (kuni 58 kg) osales 25 maadlejat. Eestit esindasid Koolmann ja Eduard Pütsep. Esimeses ringis seljatas Koolmann 13.10-ga Prantsusmaa meistri Georges Appruzose, kuid sai seejärel kaks punktikaotust Itaalia sportlaselt Giovanni Gozzilt ja Soome sportlaselt Väinö Ikoselt ning langes välja. Tema vastased polnud kerged: Ikonen saavutas pronksmedali ja Gozzi tuli 8 aastat hiljem olümpiavõitjaks. Kolmandas voorus langes välja ka Gozzi, kes oli avavoorus Ikosele kaotanud. Seevastu Pütsep oli kõigist üle, alistades 6 vastast, sealhulgas teises voorus Ikose, ja saavutas Eesti esimese olümpiavõidu maadluses. Vabamaadlusturniiril osales Koolmann kärbeskaalus (kuni 61 kg). Osavõtjaid oli 17, kellest 15, sealhulgas Koolmann, loositi võistluseta teise ringi. Seejärel sai ta seljakaotuse Robin Reedilt (USA), kes tuli olümpiavõitjaks, ja kaotas kohtunike otsusega Chester Newtonile, kes sai olümpiahõbeda, ning langes välja. Pärast olümpiamänge ei tulnud Koolmann enam kodumaale tagasi, vaid sõitis Austraaliasse. Ta saabus 16. veebruaril 1925 Adelaide'i. Austraalias tegutses ta nii elukutselise kui amatöörmaadlejana ja võitis arvukalt turniire. 15. oktoobril 1928 saabus Koolmann Uus-Meremaale ja jäi sinna elama. Ta tegutses seal alguses masseerijana pidades "Türgi sauna". 1933 sai ta Uus-Meremaa kodakondsuse. Ta asutas Aucklandis maadluskooli, oli selle omanik ja treenis paljusid Uus-Meremaa meistreid maadluses. Ta avaldas ka raamatu "Koolman's correct wrestling". Maadlus 1924. aasta suveolümpiamängudel Anton Koolmann ESBL-is Lembit Koik. "100 aastat Eesti raskejõustikku" (1888–1988)". Tallinn, Eesti Entsüklopeediakirjastus 1996, lk. 316 "100 aastat Eesti raskejõustikku", lk. 120 Eestlaste keskusesse vanaduspäevi veetma, Vaba Eestlane, 23 november 1968, lk. 5 (Juhan Torki intervjuu) Anton Koolmann veebisaidil Olympedia (inglise) 1924. aasta suveolümpiamängudel osalejad
Välistatud kolmanda seadus

Välistatud kolmanda seadus ehk välistatud kolmanda reegel ehk välistatud kolmanda printsiip ehk välistatud kolmanda põhilause (ka tertium non datur, principium exclusi tertii) on reegel loogikas, mille kohaselt tõene on kas propositsioon või tema eitus, kolmandat võimalust pole. Välistatud kolmanda reegli kehtivust eeldab klassikaline loogika. Seevastu intuitsionistlik loogika selle kehtivust vajalikuks ei pea. Välistatud kolmanda seadus jätab ka võimaluse, et ei propositsioon ega selle eitus ei ole tõesed. Selle välistab välistatud kolmanda seadusest tugevam bivalentsi printsiip. "Laws of thought". Encyclopedia Britannica (inglise). Vaadatud 20. märtsil 2021. "Realism – Metaphysical realism and objective truth". Encyclopedia Britannica (inglise). Vaadatud 20. märtsil 2021.
Otto Pohla

Otto Pohla (20. märts 1899 Kirna-Kohatu vald, Hageri kihelkond, Harjumaa – 1942) oli eesti maadleja. Ta oli nii Kreeka-Rooma kui ka vabamaadluses kokku seitsmekordne Eesti meister. Ta võistles poolraskekaalus ja raskekaalus, välisvõistlustel üksnes Kreeka-Rooma maadluses. Pohla tuli Eesti meistriks Kreeka-Rooma maadluse raskekaalus. Pohla tuli Eesti meistriks vabamaadluse poolraskekaalus. Eesti alistas Tallinnas maavõistlusel Läti 28:8. Euroopa meistrivõistlustel osales poolraskekaalus 6 maadlejat. Pohla kaotas esimeses ringis István Döményle (Ungari), kes sai 4. koha, ja teises ringis Josef Urbanile (Tšehhoslovakkia), kes sai hõbemedali. Sellega langes ta välja. Pohla tuli Eesti meistriks Kreeka-Rooma maadluse raskekaalus ja vabamaadluse poolraskekaalus. Pohla tuli Eesti meistriks Kreeka-Rooma maadluse poolraskekaalus. Eesti koondis võitis Riias Läti 4:2. Otto Pohla esines raskekaalus. Kergemates kaaludes tuli võit Eestile, aga just kahes raskemas kaalus tuli vastu võtta kaotus (Aleksander Pohla ja Otto Pohla). Sellegipoolest arvati Otto Pohla olümpiakoondisse. 1928. aasta suveolümpiamängudel Amsterdamis esines Otto Pohla poolraskekaalus. Esimeses ringis seljatas ta Šveitsi maadleja Max Studeri, teises ringis sai punktikaotuse Soome maadlejalt Onni Pelliselt ja kolmandas sai punktivõidu Hollandi maadleja Johan Heijmi üle. Neljandas ringis tuli vastu Saksamaa maadleja Adolf Rieger, kelle seljatamine võis ainsana Pohla veel konkurentsi jätta. Alguses oligi Pohla aktiivsem, kuid väsis ja lõpetas matši ilmetu pusimisega. Kohtunikud andsid võidu sakslasele (sai hiljem hõbemedali) ja Pohla jaoks oli turniir läbi. Pohla tuli Eesti meistriks Kreeka-Rooma maadluse raskekaalus. Pohla tuli Eesti meistriks Kreeka-Rooma maadluse poolraskekaalus. Ta mobiliseeriti Punaarmeesse 22. augustil 1941 ja viidi Leningradi. Pärast jaanuari 1942 polnud temast enam teateid ning ta tunnistati jaanuaris 1943 teadmata kadumise tõttu surnuks. Maadlus 1928. aasta suveolümpiamängudel Lembit Koik. "100 aastat Eesti raskejõustikku (1888–1988)". Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 1996, lk 323, 324 "100 aastat Eesti raskejõustikku", lk. 327 "100 aastat Eesti raskejõustikku", lk 122–124 "100 aastat Eesti raskejõustikku", lk 126 "100 aastat Eesti raskejõustikku", lk 128-128 "ОБД Мемориал. Информация из документов, уточняющих потери". Originaali arhiivikoopia seisuga 30. jaanuar 2018. Vaadatud 10. veebruaril 2013. Biograafia ESBL-is Otto Pohla sporditulemused Otto Pohla veebisaidil Olympedia (inglise)
Alfred Praks

Alfred Praks (31. märts 1902 Tallinn – 18. oktoober 1998 Borås) oli eesti maadleja, kaheksakordne Eesti meister. Ta esindas spordiklubi Tallinna Sport. 1944. aastal emigreerus ta Rootsi ning töötas seal maadlustreeneri ja massöörina. Praks tuli mõlemal aastal Eesti meistriks Kreeka-Rooma maadluse kergekaalus. Eesti võitis Tallinnas maavõistluses Läti 21:15. 1924. aasta suveolümpiamängudel Pariisis saavutas võitis Praks Kreeka-Rooma maadluse kergekaalus esimeses ringis Holger Askehave (Taani) ja teises Leon Ręnkaweki (Poola), aga siis kaotas Rūdolfs Ronisele (Läti) ja pronksmedali pälvinud Karl Westerlundile (Soome) ning langes välja, jagades 10.–12. kohta. Vabamaadluse kergekaalus alistas Praks esimeses voorus Perry Martteri (USA), aga kaotas siis pronksmedali võitnud Arvo Haavistole ja langes välja. Ta jagas 5.–8. kohta. Praks tuli Eesti meistriks Kreeka-Rooma maadluse kergekaalus. Eesti võitis Tallinnas maavõistluses Läti 28:8. Praks tuli Eesti meistriks vabamaadluse kergekeskkaalus. Praks tuli Eesti meistriks Kreeka-Rooma maadluse keskkaalus. Eesti võitis Riias maavõistluses Läti 4:2 ja Praks alistas oma vastase. 1928. aasta suveolümpiamängudel Amsterdamis osales Praks vabamaadluse kergekeskkaalus. Esimeses ringis võitis ta punktidega T. Doumazose (Kreeka), aga siis kaotas L. Appletonile (USA) ja R. Cookile (Suurbritannia) ning langes välja. Praks tuli Eesti meistriks 1930 vabamaadluse kergekeskkaalus, 1931 vabamaadluse keskkaalus ja 1935 vabamaadluse kergekeskkaalus. Maadlus 1924. aasta suveolümpiamängudel Maadlus 1928. aasta suveolümpiamängudel Lembit Koik. "100 aastat Eesti raskejõustikku (1888–1988)". Tallinn, Eesti Entsüklopeediakirjastus 1996, lk. 318, 320, 321 "100 aastat Eesti raskejõustikku", lk. 327 "100 aastat Eesti raskejõustikku", lk. 126 "100 aastat Eesti raskejõustikku", lk. 127 Biograafia ESBL-is Alfred Praks veebisaidil Olympedia (inglise)
Hebron

Hebron (araabia نابلس Al-Khalīl; heebrea חֶבְרוֹן H̱evron) on linn Jordani Läänekaldal. Asub umbes 35 km Jeruusalemmast edela pool kõrgendikul 930 m üle merepinna. Linnas elab umbes 160 000 palestiinlast (teistel andmetel 200 000) ja 800 juuti. Linnast vahetult idas on juudi asundus Kiryat Arba. Hebron on püsivalt asustatud olnud üle 5000 aasta. Linnas asuv Machpela ehk Patriarhide hauakoobas on nii juutide kui ka muslimite pühakoht. Pärimuse järgi on sinna maetud Aabraham, Iisak ja Jaakob koos oma naistega. Hauakoopa juures asub ka Aabrahami mošee. 6. sajandil lasi Justinianus I sinna kiriku ehitada, mis hiljem purustati. 638 vallutasid araablased Hebroni koos muu Palestiinaga. 1100 vallutasid linna ristisõdijad. 1187 vallutasid linna ajjubiidid Saladini juhtimisel. 1516 läks linn Ottomani impeeriumi koosseisu. Detsembris 1917 okupeerisid Briti väed Hebroni. Linna hakkasid tagasi tulema juudid. 1929. aastal elas Hebronis 750 juuti. 1929. aasta Hebroni veresaunas tapsid araablased 69 juuti ning ülejäänud põgenesid linnast. Kui 1948 loodi Iisraeli riik, läks Hebron koos läänekaldaga Jordaaniale. 1967 okupeeris Iisrael Läänekalda. 1974 asusid Hebroni kesklinna elama juudi asunikud. Enamik neist on radikaalsed juudi natsionalistid. 1995. aastast on suurem osa linnast Palestiina omavalitsuse kontrolli all. Hebroni kesklinn on Iisareli sõjaväe kontrolli all, kes kaitsevad seal elavaid juudi asunikke. Lisaks asunikele elab seal ka umbes 30 000 palestiinlast, kelle liikumisvabadus on tugevasti piiratud. Linnas asub Hebroni ülikool. Linna nimi viitab Aabrahamile, kes oli 'Jumala sõber' (araabia خليل , heebrea חבר 'sõber'). http://www.spiegel.de/politik/ausland/0,1518,594891,00.html Hebroni koduleht Juudi asunduse koduleht
Heinrich Ignaz Franz von Biber

Heinrich Ignaz Franz von Biber (ristitud 12. august 1644 – 3. mai 1704 Salzburg) oli austria helilooja ja viiuldaja. Ta teenis kirikutes ja õuekapellides Tšehhimaal ja alates 1670 Salzburgis. Ooper Arminius (Chi la dura lavince) (kestab 4 tundi) EE 1994 7 partiitat 3 pillile kogu "Fidicinium sacroprofanum" 1681 (sisaldab 12 sonaati 4–5 instrumendile) Harmonia artificiosa-ariosa 1712 2 kogu sonaate viiulile Reekviem Missa in C 15-osaline müsteerium Maarja elust (üks varasemaid programmilise instrumentaalmuusika näiteid, lisatud ka Piibli tekstid).
Lahkvesi

Lahkvesi on jäävaba vesi rannajää ja ajujää vahel. Keskkonnasõnaraamat tõlgendab seda terminit mõnevõrra teisiti: see on laevatatav läbipääs jääst. Lahkvesi võib olla põhjustatud jää liikumisest tuule mõjul või jääalusest hoovusest. Läbipääs võib avaneda ja lühikese aja jooksul uuesti sulguda või olla püsivalt avatud. Laevatee Inglise-eesti meresõnaraamat Keskkonnasõnaraamat 2004 [1] (vaadatud 16.02.2012)
Harrison Birtwistle

Sir Harrison Paul Birtwistle (15. juuli 1934 Accrington – 18. aprill 2022) oli inglise helilooja. Ta õppis klarnetit, seejärel Manchesteris Richard Halli juures ja Londoni Royal Academy of Musicus. Asutas koos Peter Maxwell Davisega ühenduse Pierrot Players eesmärgiga anda muusikateatri elementidega kontserte. Aastal 1970 trupp reorganiseeriti ja uueks nimeks sai Fires of London. Eksperimenteeris "ümber ooperi" (lemmikhääl – bariton).[viide?] 1998 Tallinna NYYDi nimihelilooja.[viide?] 8 ooperit esitamiseks koolides "Music for Sheep" "The Mark of the Goat" "Visions of Francesco Petrarca" "Punch ja Judy" 1968 Aldeburgh "Dawn by the Greenwood Side" 1969 Bringhton "Bow Down" 1977 London "The Mask of Orpheus" 1986 "Yan Tan Tethera" 1986 rahvaviisidega "Gawain" 1991 "The Second Mrs Kong" 1944 "The Last Supper" 2000 Berliin. orkestrile "The Cry of Anubis" 1995, Three Inventions 1995, The Triumph of Time 1995 "The Shadow of Night" "Panic" altsaksofonile löökpillide orkestriga 1995 Concerto grosso "Four Poems by Jaan Kaplinski" sopranile orkestriga ME 1991 London.
Hiie Lätte

Hiie Lätte (18. mai 1935 Tartu – 2. veebruar 2012 Tallinn) oli eesti muusikapedagoog, pianist ja kontsertmeister. Lätte õppis aastatel 1951–1955 Tartu Muusikakoolis Aleksandra Semm-Sarve juhendamisel klaverit. Tartus õppides hakkas ta praktiseerima kontsertmeistrina, mida ta jätkas ka Tallinna Riiklikus Konservatooriumis õppides. Konservatooriumi lõpetas ta klaveri erialal 1960. aastal, seal olid tema juhendajateks Heljo Sepp ja Anna Klas. Pärast lõpetamist jätkas ta tegevust kontsertmeistrina Riiklikus Konservatooriumis ja Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis, alates 1961. aastast oli ka õpetajaks Tallinna Muusikakeskkoolis. Aastatel 1974–1994 juhatas Lätte Tallinna Muusikakeskkooli üldklaveri osakonda ja töötas 1970. aastatel Tallinna Riiklikus Konservatooriumis üldklaveri kateedri õppejõuna. Muusikakeskkoolis töötas ta õpetajana kuni surmani. Tema õpilaste hulka on kuulunud tuntud heliloojaid ja muusikuid, näiteks Kerri Kotta, Tõnu Kõrvits, Mart Laas, Arvo Leibur, Urmas Tammik, Ott Maaten, Andres Mustonen, Paul Mägi, Kristel Pappel, Margus Pärtlas, Lauri Sirp ja Meelis Vind. Tema abikaasa oli helilooja Raimond Lätte. Hiie Lätte 18. V 1935 – 2. II 2012 : [nekroloog]. – Sirp, 10. veebruar 2012, lk 28.
Ernest Bloch

Ernest Bloch (24. juuli 1880 Genf – 15. juuli 1959 Portland, Oregon) oli Šveitsis sündinud Ameerika Ühendriikide helilooja, viiuldaja, pedagoog ja dirigent. Ta alustas viiulimängu 9-aastaselt ning hakkas varsti pärast seda tegelema ka heliloominguga. Ta õppis Brüsseli konservatooriumis, kus üheks tema õpetajaks oli tuntud Belgia viiuldaja Eugène Ysaÿe. Seejärel kolis ta Saksamaale, kus õppis Frankfurdis Iwan Knorri juures. 1903. aastal läks ta Pariisi, seejärel tagasi Genfi ja 1916. aastal USA-sse. 1924. aastal sai ta USA kodakondsuse. 1909–1910 Lausanne'is dirigent, hiljem dirigeeris oma teoseid mitmel pool USA-s, 1911–1915 Genfi kompositsioonieetika pedagoog. 1920–1925 oli Clevelandi Muusikainstituudi muusikadirektor ning 1925–1930 San Francisco konservatooriumi professor ja direktor. 1930–1938 elas Euroopas, alates 1929 Rooma Akadeemia "Santa Cecilia" auliige. 1937 – valiti Ameerika Kunstide ja Kirjanduse Akadeemia liikmeks Ooper "Mackbeth" 1910 sümfoonia nr 2 "Iisrael" 5 solistiga 1916 "Sinfonia breve" 1952 sümfooniline poeem "Talv-kevad" (Hiver-Printemps) 1905 2 juudi poeemi (Trois poemes Juifs) 1913 "Elada ja armastada" (Vivere et aimer) 1900 eepiline rapsoodia "Ameerika" 1926 pühendatuna Lincoln / Whiteman sümfooniline fresko "Helvetia" 1918 sümfooniline süit "Loitsud" (Evocations) 1937 Sümfooniline süit 1945 juudi rapsoodia "Schelomo: a Herbew rhapsody" tšellole orkestriga 1916 juudi rapsoodia viiulile orkestri ja klaveriga "Baal Shem" ehk 3 pilti hassiitide elust 1923 (pop) 2 concerto grossot klaverile keelpillidega 1925 "Hüüdja hääl kõrbes" (Voice in the wilderness) tšellole 1936 2 klaverikontserti – 1948 ja Concerto symphonique 1940 Sümfoonia trompetile orkestriga 1954 5 keelpillikvartetti, "juudi elust" (From Jewish life) tšellole klaveriga 1925 4 episoodi kammerorkestrile 1926 Kontsertiino vioolale, flöödile ja keelpillidele 1950 Viiulikontsert india teemadel 1938 Fantastiline scherzo 3 nokturni klaveritriole 1924 Sonaat viiulile klaveriga 1920 "Juudi mediteerimine" (Meditation hebraique) tšellole klaveriga 1924 juudi muusika orelile laule
Lembit Sossi

Lembit Sossi (22. juuni 1943 – 3. veebruar 2012) oli eesti füüsik. Sossi oli Eesti juhtivaid teadlasi optika valdkonnas. Alates 1971. aastast töötas ta Tartu Riikliku Ülikooli teoreetilise füüsika kateedris, tõustes aja jooksul vanemlaborandist dotsendiks ja teaduriks. 1980. aastal anti talle füüsikakandidaadi kraad optiliste interferentskatete teooria uurimise eest. Tema uurimishuviks olid lisaks optiliste katete teooriale mittelineaarse dünaamika probleemid, diferentsiaalvõrrandite teooria ja arvutusmeetodid. Ta oli aastaid tegevõppejõud, lugedes mitmeid teoreetilise füüsika põhikursusi ning juhendades teadustöid. 1985. aastal sai ta koos Paul Kardi, Nikolai Kristoffeli ja Vladimir Feodossejeviga optiliste interferentskatete teooria alaste uuringute eest Eesti NSV teaduspreemia. 2011. aastal tunnustati teda pikaajalise teadus- ja haridustegevuse eest Tartu Ülikooli medaliga. "Tartu Ülikooli medali kavalerid". Tartu Ülikool. Vaadatud 5.12.2022. Lembit Sossi 22. VI 1943 – 3. II 2012 : [nekroloog]. – Sirp, 10. veebruar 2012, lk 29.
John Blow

John Blow (ristitud 23. veebruar 1649 Newark-on-Trent, Nottinghamshire – 1. oktoober 1708 London) oli Westminster Abbey organist. Blow ilmutas juba noorena muusikaannet ja valiti kuninga kabeli kooripoisiks. Ta komponeeris ebatavaliselt noores eas kiriklikke hümne, nende seas "Issand, sina oled meie varjupaik" ja "Issand, ära mind manitse". Koos Pelham Humfrey ja William Turneriga kirjutas ta veel hümni "Ma tänan alati" ning on oletatud, et see valmis Suurbritannia võidu auks sõjas Hollandi vastu 1665, aga on ka arvatud, et see pidi tähistama lihtsalt kolme koorijuhi omavahelist sõbralikku läbisaamist. 20-aastaselt sai Blow Westminster Abbey organistiks. 1673 ülendati ta kuningliku kabeli džentelmeniks. 1674 võttis ta Pelham Humfreylt üle kuningliku kabeli poistekoori juhatamise ja sellel ametikohal oli ta oma surmani. Westminster Abbey organisti kohalt lahkus ta 1679, et teha ruumi Henry Purcellile, aga kui Purcell 1695 suri, sai Blow selle koha tagasi ja pidas sedagi kuni oma surmani. 1673. aasta septembris abiellus Blow Elizabeth Braddockiga. Abielust sündis mitu last. Pärast 10 aastat kestnud abielu suri naine sünnitusel. 1678. aastaks oli Blow saanud muusikadoktoriks. 1685 nimetati ta James II eramuusikuks. Ajavahemikus 1680–87 kirjutas ta oma ainsa säilinud lavateose, kuninga meelelahutuseks kirjutatud ooperi (tol ajal nimetati seda maskeraadiks) "Venus ja Adonis". Selle esietendusel mängis Venuse rolli kuninga venna Charles II armuke Mary Davis ja Cupido rolli Mary Davise ja Charles II väljaspool abielu sündinud tütar Mary Tudor. 1687 sai Blow Püha Pauluse katedraali koormeistriks ja sellel kohal töötas ta kuni 1703. aastani. 1699 määrati Blow äsjaloodud ametikohale kuningliku kabeli heliloojaks. John Blow loomingusse kuulub laulukogu "Amphion Anglicus" ja palu klavessiinile.
Nicolas Bochsa

Robert Nicolas-Charles Bochsa (9. august 1789 Montmédy, Meuse – 6. jaanuar 1856 Sydney) oli tšehhi päritolu prantsuse harfimängija ja helilooja. Ta isa Karl oli sõjaväemuusik, hiljem oboemängija. Nicholas-Charles oskas juba 7-aastaselt mängida flööti ja klaverit. Ta õppis kompositsiooni Bordeaux's Franz Becki juures. Esimese ooperi ("Trajan") lõi ta 15-aastaselt. Alates 1807 õppis ta Pariisi konservatooriumis kompositsiooni Charles-Simon Cateli ja Étienne Méhuli juures ning harfi François Joseph Nadermani ja M. de Mareni juures. Ta töötas 1813–17 harfimängijana Pariisi õukonnas ja hakkas Opéra-Comique'i jaoks oopereid kirjutama. 1817 süüdistati Bochsat võltsimises ja pettuses ning ta põgenes Londonisse. Tagaselja mõisteti talle karistuseks häbimärgi kehale põletamine ja sunnitöö. Londonis aitas Bochsa 1821 asutada Kuninglikku Muusikaakadeemiat ja sai ise selle sekretäriks. Kuid 1826 sai teatavaks, et ta on Prantsusmaal süüdi mõistetud, ja ta pidi ametist tagasi astuma. Seejärel sai ta Londonis Tema Majesteedi Teatri muusikadirektoriks. 1839 sattus ta järgmisse skandaali. Nimelt põgenes ta maalt koos ooperilaulja Anna Bishopiga (1810–1884). Kuid Bishop oli abielus oma õpetaja, väljapaistva helilooja Henry Bishopiga (1786–1855), ja sellest abielust oli sündinud 3 last, kõik tütred. Kogu ülejäänud elu reisisid Bochsa ja Bishop kahekesi koos, esinedes igal mandril ja igas maailmajaos, kuid Prantsusmaal ei käinud nad kunagi. Napolis määrati Bochsa kuningliku ooperi (tänapäeval Regio Teatro San Carlo) direktoriks ja sel kohal töötas ta 2 aastat. 1855. aasta detsembris, kullapalaviku tippajal saabusid Bochsa ja Bishop Sydneysse. Kuid nad said anda üheainsa kontserdi, sest Bochsa haigestus ja suri järgmise aasta algul. Bishop leinas teda sügavalt ja laskis talle Sydneysse püstitada suurejoonelise hauamonumendi, mis on säilinud. Bishop ise jätkas lauljakarjääri ja esines veel 70. eluaastates. Bochsa on kirjutanud 8 ooperit, 4 balletti, umbes 350 teost harfile, sealhulgas 2 kontserti, fantaasia "Rebasejaht", 100 etüüdi ja 24 prelüüdi.
François-Adrien Boieldieu

François-Adrien Boieldieu [franssu'aa-adrj'ään buaeldj'öö] (16. detsember 1775 Rouen – 8. oktoober 1834 Varennes-Jarcy, Essonne) oli prantsuse helilooja, 1817. aastast Prantsuse Instituudi liige. Ta õppis kirikus organist Charles Broche'i juures, oli alates 15. eluaastast organist Roueni koguduses. Loomingut avaldas alates 1791. aastast, sealhulgas 1793. aastal esimese ooperi. Elas 1776. aastast Pariisis, 1798. aastast oli sealsamas konservatooriumi klaveripedagoog. Aastail 1804–1811 oli Peterburis prantsuse ooperitrupi juht ja Peterburi muusikaharrastuse inspireerija, teiste hulgas üks ta õpilasi oli vürstinna Z. A. Volkonskaja. Alates 1820 oli ta Pariisi konservatooriumi kompositsiooniprofessor. Ta õpilaste hulgas olid Adolphe Adam ja François-Joseph Fétis. Tema loomingus peetakse peamiseks koomilist ooperit. Umbes 40 ooperit, sealhulgas mõned koostöös Luigi Cherubini, Rodolphe Kreutzeri, Henri Montan Bertoni, Étienne Méhuli ja Jean-François Lesueuriga "Rosalie ja Mirza" 1795 Rouen "Bagdadi kaliif" 1800 Pariis "Tädika Aurora ehk Ootamatu romaan" 1803 "Aline, Golconde kuninganna" 1804 Peterburi "Noor tige naine" 1805 "Telemack" 1806 "Nähtamatu naine" 1808 "Kummuli kaarikud" (Les voitures versées) 1808 "Uus abiline" 1813 Pariis "Pariisi Jean" 1812 "Punamütsike" 1818 Pariis "Valge daam" Walter Scotti teose "Klooster" järgi 1825 "Kaks ööd" 1829 Ooperi "Beniowski" (1800) tegevus toimub Kamtšatkal, kus varjab end poola emigrant Klaverikontsert 1797 Harfikontsert 1800 sonaate klaverile 15 kogu romansse (1795–1803) 55 romanssi üksikult 1795–1834
Joseph Bodin de Boismortier

Joseph Bodin de Boismortier (23. detsember 1689 Thionville – 28. oktoober 1755 Roissy-en-Brie) oli prantsuse barokkhelilooja. Ta sündis Lotringis Metzi lähedal. Tema isa oli algul sõjaväelane, pärast kondiiter. Muusikahariduse sai ta sel ajal hästituntud motettide heliloojalt Joseph Valette de Montignylt. Kui Montingy kolis Perpingnani, siis järgnesid Boismortier'd talle 1713. Seal sai Boismortier tööd kuninglikus tubakakontrolliametis. Ta abiellus 1720 rikka kullassepa tütre Marie Valette'iga, kes oli tema õpetaja sugulane. 1724 asus Boismortier koos abikaasaga Pariisi elama. Seal algas tema viljakas heliloojakarjäär. Ta kirjutas muusikat paljudele muusikainstrumentidele ja häältele. 1747. aastaks oli ta avaldanud juba üle saja mitmesuguse teose. Tema muusika oli väga populaarne ja tegi ta rikkaks patroonide abitagi. Ta oli esimene prantsuse helilooja, kes suutis end omaenese heliloominguga ära elatada. 1753 lõpetas ta aktiivse loomingu ja suri paar aastat hiljem. Boismortier oli esimene prantslane, kes lõi instrumentaalkontserte. Seni olid seda teinud peamiselt itaallased. Boismortier kirjutas 6 kontserti 5 flöödile. Hiljem kirjutas ta kontserte teistelegi instrumentidele, näiteks 1729 valmisid tal instrumentaalkontserdid tšellole, viola la gamba'le ja fagotile. Suurem osa tema muusikateostest on siiski kirjutatud flöödile.
Siegfried Borris

Siegfried Borris (sünninimi Siegfried Jakob Boris Zuckermann; 4. november 1906 Berliin – 23. august 1987 Berliin oli saksa helilooja, muusikateadlane ja muusikapedagoog. Ta õppis muusikat aastast 1927 Paul Hindemithi juures. Borrise muusikas on tunda õpetaja mõju, kuid ka popmuusika elemente. Tema loodu hulgas on ooper, ballett "Viimane mäng" (1955), 5 sümfooniat (1940-43), instrumentaalkontserte (sh klaverile 1962).