Akvitaania hertsog

Akvitaania hertsog (oksitaani Duc d'Aquitània, prantsuse Duc d'Aquitaine) valitses iidset Akvitaania piirkonda (mitte segi ajada tänapäeva Akvitaania piirkonnaga) Frangi, Inglise ja hiljem Prantsuse kuningate ülemvõimu all. Läänegootide kuningriigi (418–721) järglasriigina pärisid Aquitania (Akvitaania) ja Languedoc (Toulouse) nii läänegootide kui ka Rooma õiguse, mis koos andsid naistele rohkem õigusi, kui nende kaasaegsed võisid nautida kuni 20. sajandini. Eriti "Lex Visigothorumiga", mis kehtestati 642/643 ja laiendati Rekkeswinthi koodeksiga aastal 653, said naised pärida maad ja tiitlit ning hallata seda sõltumatult oma abikaasadest või meessugulastest, käsutada oma vara testamendiga, kui neil ei olnud pärijaid, esindada endid ja anda kohtus tunnistusi alates 14. eluaastast, ja korraldada oma abielu pärast 20. eluaastat. Sellest tulenevalt oli meeseelistusega esmasünniõigus praktiseeritud pärimisõigus aadli seas. Merovingide kuningad ja Akvitaania hertsogid tegid oma pealinnaks Toulouse'i. Karolingide kuningad kasutasid erinevaid pealinnu kaugemal põhjas. Aastal 765 kinkis Pippin Lühike kinnipüütud Akvitaania hertsogi Waiferi kuldse lipu Saint-Martiali kloostrile Limoges'is. Akvitaania Pippin I on maetud Poitiers's. Charles Laps krooniti Limoges'is ja maeti Bourges'i. Kui Akvitaania saavutas pärast Karl Paksu surma lühikeseks ajaks sõltumatuse, oli Ramnulf II see, kes võttis kuningatiitli. 10. sajandi lõpul krooniti Louis V Brioude'is. Akvitaania hertsogi kroonimise protseduur on säilinud 12. sajandi lõpu ordo '​s (eeskirjas) Saint-Étienne'ist Limoges'is, mis põhineb varasemal romaani-saksa ordol. 13. sajandi algul lisati sellele ordo '​le kommentaar, mis rõhutas Limoges'i kui Akvitaania pealinna. Ordo näitas, et hertsog sai siidmantli, krooni, lipu, mõõga, kannused ja Püha Valérie sõrmuse. Merovingide kuningad on paksus kirjas. Chramn (555–560) Desiderius (583–587, üheskoos Bladast'iga) Bladast (583–587, üheskoos Desiderius'ega) Gundowald (584/585) Austrovald (587–589) Sereus (589–592) Charibert II (629–632) Chilperich (632) Boggis (632–660) Felix (660–670) Lupus I (670–676) Eudes Suur (688–735), tema valitsemisaeg algas võib-olla alles 692, 700 või 715, päritolu ebaselge Hunald I (735–748), Eudes Suure poeg, lahkus kloostrisse, võib-olla tuli hiljem tagasi (vaata allpool) Waifer (748–767), Hunald I poeg Hunald II (767–769), kas Hunald I tagasitulek, või teine Hunald, põgenes Lupo II juurde ja anti üle Karl Suurele Lupo II (768–781), Gascogne'i hertsog, vastustas Karl Suure võimu ja Hunaldi sugulasi.  Pikemalt artiklis Akvitaania kuningriik Karolingide kuningad nimetasid taas Akvitaania hertsogeid, esimese aastal 852 ja taas aastast 866. Hiljem kutsuti hertsogkonda ka Guyenne. Ramnulf I (852–866), Poitiers' krahv aastast 835, Akvitaania hertsog aastast 852. Ramnulf II (887–890), Ramnulf I poeg, ka Poitiers' krahv, kutsus end aastast 888 kuni oma surmani Akvitaania kuningas. Ebles Vallaslaps (ka Manzer) (890–893), Ramnulfi vallaspoeg, ka Poitiers' krahv ja Auvergne'i krahv. Guillaume I Vaga (893–918), ka Auvergne'i krahv Guillaume II Noorem (918–926), Guillaume I vennapoeg, ka Auvergne'i krahv. Acfred (926–927), Guillaume II vend, ka Auvergne'i krahv. Ebles Vallaslaps (927–932), teist korda. Raymond I Pons (932–936) Raymond II (936–955) Hugues Suur (955–962) Guillaume III Linalakk (962–963), Ebles'i poeg, ka Poitiers' krahv ja Auvergne'i krahv. Guillaume IV Raudkäsi (963–995), Guillaume III poeg, ka Poitiers' krahv. Guillaume V Suur (995–1030), Guillaume IV poeg, ka Poitiers' krahv. Guillaume VI Paks (1030–38), Guillaume V esimene poeg, ka Poitiers' krahv. Eudes (1038–39), Guillaume V teine poeg, ka Poitiers' krahv ja Gascogne'i hertsog. Guillaume VII Kotkas (1039–58), Guillaume V kolmas poeg, ka Poitiers' krahv. Guillaume VIII (1058–86), Guillaume V neljas poeg, ka Poitiers' krahv ja Gascogne'i hertsog. Guillaume IX Trubaduur (või Noorem) (1086–1127), Guillaume VIII poeg, ka Poitiers' krahv ja Gascogne'i hertsog. Guillaume X Püha (1127–37), Guillaume IX poeg, ka Poitiers' krahv ja Gascogne'i hertsog. Akvitaania Eleanor (1137–1204), Guillaume X tütar, ka Poitiers' krahvinna ja Gascogne'i hertsoginna, oli järjestikku abielus Prantsusmaa ja Inglismaa kuningatega. Louis VII Noorem (1137–52), ka Prantsusmaa kuningas, hertsog jure uxoris. Aastast 1152 kuulus Akvitaania hertsogkond Plantagenetitele, kes valitsesid ka Inglismaad kui sõltumatud monarhid ja valdasid teisi territooriume Prantsusmaal eraldi pärimisega (vaata Plantagenetite impeerium). Plantagenetid olid sageli palju võimsamad kui Prantsusmaa kuningad, ja nende soovimatus kummardada Prantsusmaa kuningate ees maade eest Prantsusmaal oli üks suurtest konfliktiallikatest keskaegses Lääne-Euroopas. Henry I (Inglismaal Henry II) (1152–89), ka Inglismaa kuningas, hertsog oma naise Eleanori õigustes. Richard I Lõvisüda (1189–99), ka Inglismaa kuningas, hertsog oma ema õigustes. John I (1199–1216), ka Inglismaa kuningas, hertsog oma ema õigustes aastani 1204. Henry II (Inglismaal Henry III)(1216–72), ka Inglismaa kuningas. Edward I Pikkkoib (1272–1307), ka Inglismaa kuningas. Edward II (1307–25), ka Inglismaa kuningas. Edward III (1325–62), ka Inglismaa kuningas. Richard Lõvisüda ei elanud oma emast Akvitaania Eleanorist kauem. Aastal 1189 toimis viimane hertsogkonna regendina, kui Richard oli ristisõjas. Aastal 1337 nõudis Prantsusmaa kuningas Philippe VI Akvitaaniat Inglismaa kuningalt Edward III-lt tagasi. Edward omakorda nõudis Prantsusmaa kuninga tiitlit, oma emapoolse vanaisa kuningas Philippe'i järglase õigustes. See päästis valla Saja-aastase sõja, milles nii Plantagenetid kui ka Valois'd nõudsid ülemvõimu Akvitaania üle Prantsusmaa kuningana. Aastal 1360 sõlmisid mõlemad pooled Bretigny lepingu, milles Edward loobus Prantsuse kroonist, kuid jäi Akvitaania isandaks (mitte lihtsalt hertsogiks). Siiski, kui leping aastal 1369 murti, jätkusid nii Inglise nõuded kui ka sõda. Aastal 1362 tegi kuningas Edward III Akvitaania isandana oma vanemast pojast Edwardist Akvitaania printsi. Must Prints Edward (1362–72), Edward III ja kuninganna Philippa esimene poeg, ka Walesi prints. Aastal 1390 nimetas Musta Printsi Edwardi poeg, kuningas Richard II oma onu John of Gaunti Akvitaania hertsogiks. See tiitel läks Johni järglastele. John of Gaunt (1390–1399), Edward III ja kuninganna Philippa neljas poeg, ka Lancasteri hertsog. Henry IV (1399–1400), päris hertsogkonna oma isalt John of Gauntilt, kuid loovutas selle oma pojale, kui sai Inglismaa kuningaks. Henry V (1400–1422), Henry IV poeg, ka Inglismaa kuningas 1413–22. Henry V jätkas valitsemist Akvitaania üle kui Inglismaa kuningas ja Akvitaania isand. Ta tungis Prantsusmaale ning oli võidukas Harfleur'i piiramisel ja Agincourt'i lahingus aastal 1415. Tal õnnestus aastal 1420 Troyes' lepinguga saada Prantsuse kroon oma perekonnale. Henry V suri aastal 1422, kui tema poeg Henry VI päris Prantsuse trooni vähem kui ühe aasta vanusena; tema valitsemisajal toimus järkjärguline Inglise kontrolli kaotus Prantsusmaa üle. Prantsusmaa Valois' kuningad nõudsid ülemvõimu Akvitaania üle, andes hertsogitiitli oma pärijatele, dofäänidele. Jean II (1345–50), Philippe VI poeg, sai aastal 1350 Prantsusmaa kuningaks. Charles VII, Prantsusmaa dofään, Guyenne'i hertsog (1392?–1401), Charles VI poeg. Louis (1401–15), Charles VI poeg, dofään. Saja-aastase sõja lõpuga läks Akvitaania tagasi Prantsusmaa kuninga otsevalitsemise alla ja jäi kuninga valduseks. Vaid aeg-ajalt anti hertsogkond või hertsogitiitel mõnele teisele dünastia liikmele. Charles, Berry hertsog (1469–72), Charles VII poeg. Xavier (1753–54), Prantsusmaa dofääni Louis teine poeg. Akvitaania hertsogkond