Teise koalitsiooni sõda

Teise koalitsiooni sõda (1798–1802) oli teine sõda revolutsioonilise Prantsusmaa ja Euroopa monarhiate vahel, mida juhtisid Suurbritannia, Austria ja Venemaa ning millesse olid kaasatud Osmanite riik, Portugal ja Napoli. Nende eesmärk oli tõkestada vabariiklikult Prantsusmaalt eksporditavat kodanikeõigusi, vabadusi, pärisorjuse kaotamist. Nad ei suutnud kukutada revolutsioonilist režiimi ja Prantsuse territoriaalne kasv 1793. aastast saati kinnitati. Koalitsioniriigid moodustasid uue liidu ja püüdsid Prantsusmaa eelmisi sõjalisi vallutusi tagasi pöörata. Koalitsioonil läks aastal 1799 väga hästi, kuid Venemaa tõmbus peale kaotatud sõjakäiku Itaaliasse tagasi. Napoleon sai Prantsusmaal võimule 1799. aasta lõpul ning tema ja ta kindralid lõid koalitsiooni. Lunéville'i rahuga aastal 1801 säilitas Prantsusmaa kõik oma eelmised saavutused ja omandas uusi maid Toscanas Itaalias, samas Austriale lubati Venezia ja Dalmaatsia rannik. Suurbritannia ja Prantsusmaa sõlmisid Amiens'i rahu märtsis 1802, tuues Euroopasse rahu, mis kestis 14 kuud. Mais 1803 olid Suurbritannia ja Prantsusmaa taas sõjas ja aastal 1805 koostas Suurbritannia Kolmanda koalitsiooni sõja jätkamiseks Prantsusmaa vastu.  Pikemalt artiklis Prantsuse revolutsioonisõjad  Pikemalt artiklis Esimese koalitsiooni sõda 20. aprillil 1792 kuulutas Prantsuse seadusandlik kogu sõja Austriale. Selles Esimese koalitsiooni sõjas (1792–1797) seisis Prantsusmaa vastu kõigile Euroopa riikidele, kellega tal oli ühine maa- või veepiir, pluss Portugal ja Osmanite riik. Kuigi koalitsiooniväed saavutasid sõja alguses mitu võitu, tõrjuti nad lõpuks Prantsuse territooriumilt ja kaotasid siis märkimisväärseid territooriume Prantsusmaale, kes hakkas okupeeritud territooriumitel tütarvabariike looma. Napoléon Bonaparte'i jõupingutustega Põhja-Itaalias suruti Austria väed tagasi ning tulemuseks oli Leobeni vaherahu (17. aprillil 1797) ja sellele järgnenud Campo Formio rahu (oktoobris 1797). 1798. aasta suvel juhtis Napoléon Bonaparte Egiptuse ekspeditsiooni, kus tema armee lõksu püüti ja (pärast tema Prantsusmaale naasmist) alistus. Vahepeal, tema Euroopast eemaloleku ajal, ajas vägivallapuhang Šveitsis prantslased toetama vana Šveitsi konföderatsiooni vastu. Kui revolutsionäärid kukutasid Berni kantonivalitsuse, sekkus Prantsuse Alpiarmee, toetades näiliselt Šveitsi vabariiklasi. Põhja-Itaalias võttis Vene kindral Aleksandr Suvorov rea võite, ajades Moreau juhitud prantslased välja Po orust, surudes nad tagasi Prantsuse Alpidesse ja Genova rannikule. Kuid Vene armee Helveetsia vabariigis (Šveits) sai lüüa Prantsuse väejuhilt André Massénalt kuhu Suvorov taandus Itaaliast, olles seal piiramisrõngasse võetud. Venelased lahkusid koalitsioonist, kui Suurbritannia nõudis õigust otsida läbi kõik merel peatatud alused. Saksamaal ajas Austria ertshertsog Karl Jean-Baptiste Jourdani juhitud prantslased tagasi üle Reini ja võttis mitu võitu Šveitsis. Jourdan asendati Massénaga, kes ühendas Prantsuse Doonau ja Helveetsia armeed. Oktoobrist 1797 märtsini 1799 hoidusid Campo Formio rahule allakirjutanud relvastatud konfliktist. Vaatamata Campo Formio kokkulepetele jäid kaks peamist vastast, Prantsusmaa ja Austria, teineteise suhtes kahtlustavaks ja mitu diplomaatilist vahejuhtumit õõnestasid kokkulepet. Prantslased nõudsid lisaterritooriume, mida rahus ei mainitud. Habsburgid ei soovinud määratud territooriume üle anda, veel vähem lisaterritooriume. Rastatti kongress osutus saamatuks territooriumite üleandmise korraldamisel kompensatsiooniks Saksa vürstidele nende kaotuste eest. Napoli Ferdinando keeldus Prantsusmaale tribuuti maksmast, sellele järgnes Napoli mäss ja seejärel Parthenope vabariigi loomine. Vabariiklased Šveitsi kantonites, keda toetas Prantsuse armee, kukutasid keskvalitsuse Bernis ja asutasid Helveetsia vabariigi.  Pikemalt artiklis 1798. aasta Vahemere-kampaania Muud tegurid aitasid kaasa pingete kasvule. Teel Egiptusse peatus Napoleon raskelt kindlustatud sadamalinnas Vallettas. Siis Malta ordu käes olnud Malta kuberner võimaldas vaid kaks laeva korraga sadamasse, vastavalt saare neutraliteedile. Bonaparte käskis kohe Vallettat pommitada ja 11. juunil juhatas kindral Louis Baraguey d'Hilliers mitme tuhande Prantsuse sõduri randumist strateegilistes kohtades ümber saare. Ordu prantsuse rüütlid deserteerusid ja ülejäänud rüütlid ei suutnud edukat vastupanu korraldada. Bonaparte eemaldas teised rüütlid jõuga nende valdustest, vihastades Venemaa tsaari Pauli, kes oli ordu auesimees. Lisaks oli Prantsuse Direktoorium veendunud, et austerlased plaanisid salakavalalt alustada uut sõda. Tõepoolest, mida nõrgem Prantsuse vabariik näis, seda tõsisemalt austerlased, napollased, venelased ja britid tegelikult seda võimalust arutasid. Sõjalised planeerijad Pariisis said aru, et Põhja-Reini org, Edela-Saksa territooriumid ja Šveits olid strateegiliselt tähtsad vabariigi kaitsel. Šveitsi mäekurud valitsesid ligipääsu Põhja-Itaaliasse; järelikult armee, mis valitses neid läbipääse, sai vägesid kiiresti põhja- ja lõunateatrite vahel liigutada. Selleks saabus novembri alguses 1798 Jourdan Hüningeni, võtmaks seal Prantsuse vägede, niinimetatud Vaatlusarmee juhtimist, kuna selle otstarve oli vaadelda Prantsuse piiri turvalisust Reinil. Ta hindas vägede kvaliteeti ja meelsust ning tegi kindlaks varustuse ja elavjõu vajaduse. Ta leidis armee armetult ebapiisavana oma ülesande täitmiseks. Doonau armee ja selle kaks tiibarmeed, Helveetsia armee ja Mainzi armee olid võrdselt vähese elavjõu, varustuse, laskemoona ja väljaõppega; enamik vahendeid olid suunatud Põhja-Itaalia armeele, ja Suurbritannia armeele, ja Egiptuse ekspeditsioonile. Jourdan dokumenteeris usinalt neid puudusi, juhtides pikas kirjavahetuses Direktooriumiga tähelepanu alamehitatud ja alavarustatud armee tagajärgedele; tema avaldustel näis olevat vähe mõju Direktooriumile, kes ei saatnud märkimisväärset lisa elavjõus või varustuses. Jourdani käsud olid viia armee Saksamaale ja kindlustada strateegilised positsioonid, eriti lõuna-lääne maanteedel läbi Stockachi ja Schaffhauseni, Bodeni järve läänekaldal. Sarnaselt võttis Helveetsia armee (Šveits) juhataja André Masséna strateegilised positsioonid Šveitsis, eriti Sankt Gotthardi mäekuru, kurud üle Feldkirchi, eriti Maienfeld (St. Luciensteig), ja hoidis keskplatood Zürichi ja Winterthuri ümber. Need positsioonid pidid ära hoidma Teise koalitsiooni liitlaste vägede edasi-tagasi liikumise Põhja-Itaalia ja Saksa teatrite vahel, kuid võimaldama prantslastele ligipääsu nendele strateegilistele läbipääsudele. Lõpuks võimaldasid need positsioonid kontrollida prantslastel kõiki läänest Viini viivaid maanteid. Viimaks võis Mainzi armee liikuda läbi põhja, blokeerides edasise juurdepääsu Viinile põhjaprovintsidest, või Suurbritanniast. Suurbritannia ja Austria korraldasid aastal 1798 uue koalitsiooni Prantsusmaa vastu, kaasates esmakordselt Venemaa, kuigi aastani 1799 tegevusetult, välja arvatud Mõlema Sitsiilia kuningriigi vastu. Kõikide Prantsusmaa vastaste koalitsioonide eestvedaja oli Suurbritannia, kelle huviks oli majanduslik ja poliitiline vastuseis Prantsusmaale, teistel oli põhieesmärk takistada levivaid vabadusi (kodanikuõigused, päisorjuse kaotamine). Euroopas korraldasid liitlased mitu sissetungi, sealhulgas kampaaniad Itaalias ja Šveitsis ja Inglise-Vene sissetung Hollandisse. Vene kindral Aleksandr Suvorov tekitas prantslastele Itaalias rea kaotusi, ajades nad tagasi Alpidesse. Aprillis 1799 alustas Suvorov Venemaa vägedega pealetungi Veronast ning lõi Jean Victor Marie Moreau juhitud Prantsuse vägesid Cassano d'Adda juures ja hõivas Milano. Maikuus hõivas Suvorov Torino ja juunis lõi Étienne-Jacques-Joseph-Alexandre Macdonaldi juhitud Prantsuse vägesid, Venemaa ja Napoli väesalgad hõivasid Napoli. Augustis l'id venemaa ja Austria väed Suvorovi juhtimisel Barthélemy Catherine Jouberti juhitud Prantsuse vägesid Novi lahingus ning vabastasid Põhja-Itaalia Prantsuse vägedest. Põhja-Itaaliast jätkasid Suvorovi väed edasitungi Šveitsi Helveetsia vabariigi aladele, septembris ründas Suvorov Prantsuse vägesid Sankt Gotthardi kurus ja Reussi jõe orus, vallutades strateegiliselt tähtsa "Kuradisilla" (Teufelsbruecke) üle Reussi jõe. Kuid liitlased olid vähem edukad Hollandis, kus britid taganesid pärast kaotust Castricumi lahingus, ja Šveitsis, kus pärast esialgseid võite oli Vene armee sunnitud Teises Zürichi lahingus põgenema. Need tagasilöögid, samuti brittide pealekäimine laevade läbiotsimisest Läänemerel viis Venemaa lahkumiseni koalitsioonist. Napoleon ise tungis Egiptusest Süüriasse, kuid pärast Akko piiramise nurjumist taganes Egiptusse, tõrjudes Briti-Türgi sissetungi. Olles mures poliitilise ja sõjalise kriisi pärast Prantsusmaal, naasis ta, jättes oma armee maha, ning kasutas oma populaarsust ja armee toetust riigipöörde korraldamiseks, mis tegi temast Esimese konsuli, Prantsuse valitsuse pea. Napoleon saatis Moreau sõdima Saksamaale ja läks ise Dijoni uut armeed koguma ja marssis läbi Šveitsi ründama Austria armeed Itaalias seljatagant. Napilt lüüasaamist vältides võitis ta austerlasi Marengo lahingus ja okupeeris uuesti Põhja-Itaalia. Moreau tungis vahepeal Baierisse ja võitis suure lahingu Austria vastu Hohenlindenis. Moreau jätkas Viini suunas ja austerlased palusid rahu. Austerlased rääkisid välja Lunéville'i rahu, nõustudes põhimõtteliselt eelmise, Campo Formio rahu tingimustega. Egiptuses tungisid peale osmanid ja britid ja sundisid prantslased pärast Kairo ja Aleksandria langemist alistuma. Suurbritannia jätkas sõda merel. Mittevõitlejate koalitsioon, koosseisus Preisimaa, Venemaa, Taani ja Rootsi, ühines kaitsma neutraalseid laevu Suurbritannia blokaadi eest, mis põhjustas Horatio Nelsoni üllatusrünnaku Taani laevastikule Kopenhaageni sadamas. Detsembris 1801 saadeti ekspeditsioon Saint-Domingue'ile seal aastal 1791 alanud revolutsiooni lõplikuks mahasurumiseks, kuid Kariibi mere saare blokaad Briti laevastiku poolt tegi abivägede saatmise võimatuks. Aastal 1802 sõlmisid britid ja prantslased Amiens'i rahu, lõpetades sõja. Seega algas pikim rahuperiood ajavahemikus 1792–1815. Rahu on üldiselt peetud kõige sobivamaks punktiks, tähistamaks üleminekut Prantsuse revolutsioonisõdadelt Napoleoni sõdadele, kuigi Napoleon ei olnud kroonitud keiser aastani 1804. Esimese koalitsiooni sõda Kolmanda koalitsiooni sõda Kvaasisõda Prantsuse revolutsioonisõjad