Märtsiküüditamine

Märtsiküüditamine (1949) oli 25. kuni 28. märtsil 1949 diktaator Jossif Stalini korraldusel Nõukogude Liidu juhtkonna ja relvajõudude poolt okupeeritud Eestis läbi viidud kohalike elanike massiline vägivaldne ümberasustamine kodumaalt kaugel asuvatesse NSV Liidu piirkondadesse, peamiselt Vene NFSV Siberi alale ja vähemal määral ka Kasahhi NSV-sse. See oli osa suuremast, nii Eestit, Lätit kui ka Leedut hõlmanud salastatud sõjalisest operatsioonist Priboi (eesti k. 'murdlaine'). 1949. a. märtsiküüditamine oli Nõukogude Liidu kommunistliku režiimi massilisim terroritegu Eesti kodanikkonna vastu. Nelja ööpäeva jooksul võeti relvastatud valve alla ja laaditi Siberisse saatmiseks rongidele üle 20 700 inimese, sadu inimesi saadeti hiljem Siberisse järgi ja sadu sündis asumisel. Arvestades ka neid, kelle kohta olid küll küüditamisettevalmistused tehtud, aga keda ära viia ei õnnestunud, on kannatanute hulk üle 30 000 inimese. Koos kõigi nende sugulastega, kelle elu ei jäänud samuti endiseks, tabas küüditamine olulist osa Eesti elanikkonnast. Märtsiküüditamine oli samuti Nõukogude Liidu võimude kõige massilisem deporteerimisoperatsioon sõjajärgsetel aastatel, mis haaras korraga suurt osa nii Eesti, Läti kui ka Leedu elanikkonnast. Ainuüksi operatsiooni ajal (25.-28. märts 1949) kinni võetud ja kodunt ära viidud inimeste hulk ulatus kolme Balti riigi peale kokku ligi 37 000 pere ja 95 000 inimeseni. Teadaolevatel andmetel viidi Eestist ära 20 702 inimest (nendest 49,4% naised, 29,8% lapsed ja 20,8% mehed), kellest Siberis hukkus ligikaudu 3000 inimest. Noorim küüditatu oli teadaolevalt 3-päevane Anne Ojaäär Hiiumaalt, vanim 85-aastane Maria Räägel Abja vallast.[viide?] Esimest korda mainis märtsiküüditatute laialt käibel olevat arvu 20 702 Tartu Ülikooli parteiajaloolane Ervin Kivimaa oma 1970. aastal kaitstud kandidaadiväitekirjas, kuid käsikirjana ei olnud see uurimus laiale avalikkusele kättesaadav. Esimene ešelon 992 küüditatutega läks sihtkohta teele Tapa raudteejaamast 26. märtsil 1949 kell 12:32, viimane Võru raudteejaamast 1064 inimesega 29. märtsil kell 21:10. 1944. aasta sügisel, kui Saksa okupatsioon Eestis asendus Nõukogude omaga, jätkas uus võim 1941. aastal pooleli jäänud maareformi, mille eesmärk oli näidata, nagu oleks Nõukogude võim Eestis huvitatud eramajapidamiste säilimisest, koguni uute väiketalude loomisest. Ühe perekonna kasutuses oleva maa ülemmääraks oli seatud 30 hektarit. 16. oktoobri 1944 EK(b)P KK määrusega nr 189 lubati eeskujulikel majapidamistel kasutada isegi üle 30 ha suurusi maakohti – tõukarja pidamiseks, vilja- ja heinaseemnesortide aretamiseks. Maareformi lõpul anti talupidajatele maa põliskasutamise kohta akt. Tegelikult oli see vaid talupoegade ajutise maharahustamise abinõu. Kooskõlas NSV Liidu Ministrite Nõukogu määrusega 17. augustist 1947 andis Eesti NSV Ministrite Nõukogu 30. augustil 1947 välja määruse nr 654 talumajapidamiste maksustamise kohta. Edukamatele majapidamistele (nn kulakutele) hakati rakendama kõrgendatud maksumäära. Kohustus selgitada välja "kulaklikud" majapidamised lasus iga valla täitevkomiteel. Eesmärk seisnes selles, et talupojad loobuksid oma maast ja tootmisvahenditest ning astuksid kollektiivmajapidamistesse – kolhoosidesse. Kolhoosid olid täielikult allutatud riigi ja partei võimule, seal polnud vähimatki omaalgatust ega ühistegevust. Nad kujunesid kõikjal halvasti majandavateks, äärmuseni vaesunud nälgivate inimeste kollektiivideks. Kolhoosikorra sügav majanduslik mõte oli põllumajandus kohustuslike riiklike müügikohustuste ja maksude abil täielikult tühjaks imeda, et saaks ressursse riigi industrialiseerimiseks ning võimsa raske- ja sõjatööstuse ülesehitamiseks. Kolhoosikord oli vahend, millega režiim allutas ühiskonna suure osa, talurahva piiramatult oma tahtele. Kuigi mitmekordistunud makse polnud talud sageli enam võimelised kandma ning laostumine oli paratamatu, siis kolhoosidesse astumine kulges vaevaliselt – 1949. aasta alguseks oli kollektiivmajapidamistesse ühinenud vaid 5,8% taludest. Oli tarvis hakata kasutama resoluutsemaid abinõusid. 17. jaanuaril 1949 kirjutas Nikolai Karotamm Moskvasse, et kollektiviseerimise teostamiseks on vajalik "kulakluse kui klassi likvideerimine", selleks pidi nad Eesti NSV piiridest välja saatma. Eesti okupeerimine Punaarmee poolt 1944. aasta sügisel tõi kaasa relvastatud vastupanuliikumise. 1949. aastaks oli vastupanuliikumise selgroog murtud. Jõud muutusid järjest ebavõrdsemaks, lootus Läänest tulevale abile hakkas kustuma. See lõi olulise eelduse küüditamise läbiviimiseks. Kuna operatsioon Priboi oli logistiliselt küllaltki keeruline operatsioon, siis ajaliselt varem toimunud aktsioonid võinuksid olla liiga riskantsed. 29. jaanuaril 1949 võeti NSV Liidu Ministrite Nõukogus vastu määrus nr 390-138ss: "Kulakute ja nende perekondade, illegaalselt elavate, relvastatud kokkupõrgete ajal tapetud ning süüdimõistetud bandiitide ja natsionalistide perekondade, vastupanutegevust jätkavate legaliseeritud bandiitide ning nende perekondade, samuti represseeritud bandiitide abistajate perekondade Leedu, Läti ning Eesti territooriumilt väljasaatmise kohta". ("О выселении с территории Литвы, Латвии и Эстонии кулаков с семьями, семей бандитов и националистов, находящихся на нелегальном положении, убитых при вооруженных столкновениях и осужденных, легализованных бандитов, продолжающих вести вражескую работу, и их семей, а также семей репрессированных пособников бандитов"). 12. märtsil 1949 ilmus NSV Liidu siseministri käskkiri nr 00225: "Leedu, Läti ja Eesti territooriumilt kulakute, nende perede, bandiitide perede ja natsionalistide väljasaatmise kohta" (Приказ министра внутренних дел СССР № 00225 от 12 марта 1949 г."О выселении с территории Литвы, Латвии и Эстонии кулаков с семьями, семей бандитов и националистов"). 14. märtsil 1949 ilmus Eesti NSV Ministrite Nõukogu määrus nr 014: "Kulakute ja nende perede välja saatmise kohta Eesti NSV-st" (Постановление Совета Министров ЭССР № 014 от 14 марта 1949 г. "О выселении кулаков и их семей из пределов Эстонской ССР"). 22. märtsil ilmus Eesti NSV Ministrite Nõukogu määrus nr 015 "Kulakute perede väljasaatmise kohta Eesti NSV-st", (Постановление Совета Министров ЭССР № 015 от 22 марта 1949 г. "О выселении кулацких семей из пределов Эстонской ССР"). 23. märtsil ilmus Eesti NSV Ministrite Nõukogu määrus nr 016: "Konfiskeeritud kulakute majapidamiste realiseerimise ja kolhoosidele üleandmise korrast Eesti NSV-s", (Постановление Совета Министров ЭССР № 016 от 23 марта 1949 г)). Balti riikidest väljasaadetute arv. Allikas Janis Hermanis Mastaapse operatsiooni korraldamisel oli esmane ülesanne kindlaks määrata väljasaadetavad perekonnad. NSV Liidu Ministrite Nõukogus 29. jaanuaril 1949 vastu võetud määrusega 390-138ss pandi paika väljasaadetavate arv Baltikumis: Eesti NSV-s 7500 perekonda, 22 500 inimest, Läti NSV-s 13 000 perekonda, 39 000 inimest ning Leedu NSV-s 8500 perekonda, 25 500 inimest. Kokku kuulus määruse järgi ümberasustamisele 29 000 perekonda ja 87 000 inimest. Iga perekonna väljasaatmiseks vajalik dokumentatsioon vormistati üle kogu Eesti arvestustoimikutena. Neid koostas Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Ministeerium (RJM). RJM oli oma olemuselt sõjaväeline ja tsentraliseeritud asutus. Eesti NSV RJM linna ja maakonnaosakonnad tegutsesid ministeeriumi juhtkonnalt tulnud korralduste ja juhendite alusel. NSV Liidu 29. jaanuari määrusest tulenevalt pidi inimeste väljasaatmise alus olema n-ö natsionalisti, bandiidi olemasolu perekonnas või perekonna kuulumine n-ö kulaklike majapidamiste hulka. Kohustus seda dokumentaalselt tõendada lasus RJM-l. Selle ülesande täitmisel osalesid peale RJM linna- ja maakonnaosakondade veel RJM A(arvestus)-osakond ning sõjaväe- ja piirivalvesalkade vastuluureosakonnad. Keskne ja koordineeriv roll protseduuril oli aga eelkõige RJM A-osakonnal, mis hakkas dokumente välja otsima veebruari algul. Regionaalosakondades alustati selle tööga veebruari keskel. 15. märtsiks oli info arvestustoimikutesse kogutud. Eesti NSV RJM Saaremaa osakond pidi koostama arvestustoimikud 370 majapidamise kohta, Valgamaa osakond 487 pere kohta, Võrumaa osakond 854 pere ja Tartumaa 1653 perekonna kohta. Väljasaatmise põhjendatuse dokumenteeris RJM A-osakond TSN Täitevkomiteesid, parteiorganeid ja kohalikke miilitsaid kaasamata. Natsionalistide ja bandiitide tõendusmaterjaliks olnud dokumendid. RJM keskaparaadist ja sõjaväe vastuluureosakondadest: natsionalistide ja bandiitide kohta langetatud sõjatribunali otsuste koopiad, arreteerimismäärused, väljakirjutused RJM erinõupidamise otsustest, õiendid kompromiteerivate materjalidega. RJM regionaalosakonnast: koopiad arreteerimismäärustest, koopiad ja väljavõtted ülekuulamisprotokollidest ning õiendid RJM A-osakonnalt saadud teatisest konkreetse osakonna arreteeritud natsionalisti karistamise kohta. Regionaalosakonna koostatud memorandumid nende käsutuses olnud agentuurmaterjalide põhjal, väljavõtted agentuurasjadest; agentuurteade, tšekistlik-sõjaväeliste operatsioonide raportite, ülekuulamisprotokollide, isiku tuvastamise protokollide koopiad. Piirivalvesalkade vastuluureosakondadelt saadud memorandumid n-ö emigreerunud natsionalistide kohta kogutud agentuurteadetest. Kulakute kategooriasse loetud perede puhul kasutatud tõendid. Maakonna Töörahva Saadikute Nõukogu Täitevkomitee (TSN TK) kinnitatud maakonna kulakute nimekiri. Väljavõtted maakonna TSN TK otsustest perekonna kulakuks tunnistamise kohta. Valla TSN TK tõendid kohalike kulaklike perekondade kohta. Agentuurteated kompromiteerivate andmetega kulaklike perede kohta; Muud tõendid kulakliku pere liikmete nõukogudevastase tegevuse kohta – ülekuulamisprotokollide, arreteerimismääruste, süüdistuskokkuvõtete koopiad, prokuratuuri teated pereliikmete karistamise kohta. Pärast natsionalistide, bandiitide ja kulakute majapidamiste väljaselgitamist tuli järgmisena kindlaks teha igasse majapidamisse kuuluvad pereliikmed ning nende elukoht. Peale selle tuli välja selgitada, kas on küüditamist välistavaid asjaolusid, milleks olid kas erilised teened Nõukogude riigi silmis (teenistus Nõukogude armees või riiklikud autasud) või töövõimetus. Kogu eelkirjeldatud tegevus kajastub RJM asjaajamises koondnime all "tuvastused" (установки). Tuvastustega tegelesid RJM-i regionaalosakonnad. Küüditatavate perede koosseisu ja elukoha väljaselgitamine olid operatsiooni õnnestumise seisukohalt kriitilise tähtsusega. See oli vajalik, et operatiivgruppide tegevust kavandada: operatiivgruppide ja transpordi komplekteerimine, peale selle sõltus tuvastuste täpsusest operatiivgruppide tegutsemise kiirus ja efektiivsus. Mida kiiremini jõudis operatiivgrupp talle määratud taludesse, seda suurema tõenäosusega ei olnud väljasaadetavad toimuvast aimu saanud ega põgenenud. Ebatäpse tuvastuse korral tuli küüditajail tühjalt ringi sõita, millega kaotati aega ja hirmutati kohalikku rahvast. Kehvasti tööd teinud RJM töötajad mainiti nimeliselt operatsiooniga seotud aruannetes. RJM regionaalosakond lõpetas väljasaatmismenetluse kokkuvõtva õiendiga, mille kinnitas maakonnaosakonna ülem või tema asetäitja. RJM regionaalosakonda laekunud tõendusmaterjalid andis osakonna juhtkonna esindaja edasi operatiivtöötajale, kes pidi sisse seadma toimiku ja tuvastama vajalikud andmed n-ö natsionalisti, bandiidi või kulaku pereliikme kohta. Tuvastuse tulemused kajastati kirjalikes õiendites või raportites, mis koostati osakonna ülemalt või asetäitjalt saadud trükitud vormi põhjal. Kui selgus, et mõni küüditamisele kuuluv perekonnaliige elab mujal, teavitati sellest isiku elukohajärgse RJM regionaalosakonna ülemat ja 5. osakonda. Pärast ülesande täitmist andis tuvastaja tehtud tööd kajastavad õiendid või raportid üle osakonna juhtkonna esindajale, kes edastas need toimikute vormistamisele spetsialiseerunud operatiivtöötajale. Viimane koostas tuvastuste põhjal samasisulised osakonna juhtkonna õiendid ning ilmselt kohe ka kogutud teavet kokkuvõtva koondõiendi. Valmis õiendid anti ümbertrükkimiseks edasi masinakirjutajatele, ja kui need olid valmis, köideti toimik kokku ning viidi allakirjutamiseks kellelegi osakonna juhtkonnast. Arvestustoimikute vormistamise protsessis on regionaalosakondades täheldatav selge tööjaotus: üks osa töötajaid tegeles andmete tuvastamise, teine dokumentide vormistamisega. Tuvastuste tegemisse rakendati enamasti eesti keelt valdavad operatiivvolinikud. Tuvastajatel on olnud ilmselt ka oma tööpiirkonnad. Vormistamise grupi liikmete ülesanne oli koondõiendi koostamine, toimiku lõplik vormistamine (lehtede nummerdamine, köitmine). Samuti pidid nad tegema järelpäringuid teistesse osakondadesse ja ametiasutustesse. Seetõttu rakendati seal usaldusväärsemaid, haritumaid ja parema vene keele kirjaoskusega töötajaid. Tuvastusi iseloomustavad sagedased eksitused, mida tuleb ette eelkõige isikuandmete puhul (nimi, sünniaasta, elukoht). Kurioossemate juhtudena on segi aetud samanimelisi ja lähestikku elavaid isikuid, mitme toimiku sisseseadmist ühe pere kohta, sugulussidemete ekslikku tuvastamist. Kui elukohtade ja koosseisude tuvastamisel tehtud eksitused on tingitud kiirustamisest, siis teenete tuvastamise puhul on ebatäpsus Andres Kahari arvates sihilik. Valmis toimikud saadeti regionaalosakondadest Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi keskaparaati kokkuvõtte koostamiseks. RJM keskaparaat asus Tallinnas Pagari tänav 1. Kokkuvõtted koostati (arvestustoimikud vormistati lõplikult) RJM peamaja 5. korrusel asunud suures saalis. Selle tarbeks loodi operatiivvolinikest, uurijatest, jaoskondade ülematest, nende asetäitjatest ning mujalt NSV Liidu RJM valitsustest appi saadetud töötajatest töögrupp. Korraga tegeles ülesandega mitukümmend RJM ohvitseri, kelle vahel jaotasid viis kuni seitse RJM töötajat laiali regionaalosakondadest saabunud toimikud ja kokkuvõtete blanketid. Maakondade toimikud jaotati laiali läbisegi, mis tähendab, et ühe ja sama kokkuvõtte koostaja nime võib leida õige mitme maakonna toimikute kokkuvõtetelt. Kokkuvõtete blanketid tuli pärast täitmist tagastada samadele inimestele, kellelt need olid saadud. Samuti tuli talitada juhul, kui keegi tahtis vahepeal ruumist lahkuda. Kokkuvõtte puhul, üksikud erandid välja arvatud, on trükitud blankett, mille keskosast üleval pool asub suurelt trükitähtedes заключение (kokkuvõte), millele järgnevad regionaalosakonna kogutud andmed ning lehe teisel poolel RJM operatiivtöötaja ettepanek saata perekond Eesti NSV territooriumilt asumisele (seal on märgitud: "panen ette perekond aadressiga [elukoht] isikkoosseisus [nimed] saata eriasumisele (спецпоселение)"). Ettepaneku kinnitas keegi RJM keskosakondade ülematest või nende asetäitjatest (kõigile kokkuvõtetele on trükitud RJM 5. osakonna ülema Nikolski nimi, kuid tegelikult on nõusoleku andjad olnud peaaegu kõik sel ajal Tallinnas viibinud RJM keskosakondade ülemad ja nende asetäitjad, mis järeldub antud allkirjadest). Dokument on saadetud edasi Boris Kummile ja Kaarel Paasile. Nad on lisanud lehe esimese poolele resolutsiooni: vasakus ülemises nurgas on Boris Kummi nõusolek perekonna väljasaatmiseks (seal seisab vene keeles "Kinnitan, Eesti NSV RJM minister kindral-major /KUMM/ kinnitamise kuupäev, allkiri ja RJM pitsat". Natsionalistide ja bandiitide puhul on paremas nurgas peale RJM-i ülema ka prokurör Kaarel Paasi märkus "sanktsioneerin" koos pitsati, käsikirjalise kuupäeva ja allkirjaga. Kui kõik kinnitused-sanktsioonid olid tehtud, registreeriti toimikud RJM A-osakonnas, anti toimikule number ning saadeti tagasi maakonda. Paralleelselt tohutu paberitööga valmistati operatsiooni tehniliselt ette. Julgeolekuministeerium pidi tagama, et väljasaadetavad kinni peetaks ja jaamadesse toimetataks, siseministeerium pidi garanteerima konvoeerimise, transpordi ning küüditatute paigutamise ja järelevalve Siberi sihtkohtades. Eesti NSV Ministrite Nõukogu kolme täiesti salajase määrusega määrati Eesti kulakute väljasaatmine, ümberasustamine ja nende majapidamiste likvideerimine. Esiteks määrati Eesti NSV Töörahva Saadikute Maakonna- ja Linnanõukogude Täitevkomiteede kinnitatud maakondlike nimekirjade järgi väljasaatmisele 3824 perekonda. Teise määrusega lisati veel 128 kulakuperekonda ning kolmandaga sätestati konfiskeeritud kulaklike majapidamiste realiseerimise kord. Kulakute vara ja kariloomad (v.a isiklikud väärisesemed, kodused asjad, riided, nõud, väikeinventar ja toidutagavara) konfiskeeriti riiklike kohustuste võla katteks või selle puudumisel anti tasuta kolhoosidele. Muu vara aga realiseeriti riigi tuludesse. 1949. aasta märtsis, umbes kümme päeva enne küüditamise algust, kutsuti EK(b)P Keskkomiteesse instrueerimisele, mille viis läbi EK(b)P Keskkomitee esimene sekretär Nikolai Karotamm igasse maakonda KK määratud volinikud, kellele teatati, et nad on määratud EK(b)P KK ja Eesti NSV Ministrite Nõukogu volinikeks kulakute ja nõukogudevastaste elementide vabariigist väljasaatmisel. Arnold Meri ütluste järgi toimus instrueerimine suulises vormis. Volinike ülesanne oli Meri ütluste järgi kontrollida, et küüditamine toimuks vastavalt ÜK(b)P KK ja NSV Liidu MN ühismäärusele 1949. aasta 29. jaanuarist. Volinikud pidid aitama julgeolekuorganitel maakondades küüditada, kontrollima koos maakondade parteikomiteede esimeste sekretäridega küüditatavate dokumente ja veenduma, et väljasaatmise vajadus oleks tõendatud, et nimekirjades ei oleks lohakusest, valedest arusaamadest või pahatahtlikkusest perekondi, kes tegelikult väljasaatmisele ei kuulu. Mingeid dokumente volinike määramise või instrueerimise kohta pole leitud, kuid Karotamme märkmetes leiduvad 1949. aasta 9. märtsi lehel märkused "KK liikmete instr", "50 kõnelejat (instr.)." ja "kõnelejate instrueerimine". EK(b)P KK ja Eesti NSV Ministrite Nõukogu volinikud 1949. aasta kulakute ja nõukogudevastaste elementide vabariigist väljasaatmisel. Eestis koordineerisid küüditamist Eesti NSV julgeolekuminister Boris Kumm ja NSV Liidu RJM volinik Eesti NSVs kindralmajor Ivan Jermolin, kellele allus korraldusi täitev 12-liikmeline operatiivstaap. Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Ministeeriumile (Eesti NSV RJM) langes järgmiselt vastutus Priboi esimese osa eest, alustades nimekirjade koostamisest (veebruaris 1949). Eestisse saabus NSV Liidu julgeolekuministeeriumi volinik kindralmajor Ivan Jermolin ning Eesti NSV riikliku julgeoleku ministrile Boris Kummile tehti teatavaks tema ülesanded. Julgeoleku rajooniosakondade töötajad said salajase ülesande teha kindlaks kulakute ja natsionalistide perekonnad ning vormistada väljasaatmiseks vajalik dokumentatsioon. Igasse maakonda saadeti Eesti NSV RJM volinik. Igale maakonnale kehtestati väljasaadetavate perede arv pluss reserv. NSV Liidu MN 29. jaanuari otsusega nr 390-138ss oli juba ametlikult kindlaks määratud igast Balti liiduvabariigist väljasaatmisele kuuluvate inimeste arv ja kategooriad. Eestist tuli otsuse kohaselt välja saata 7500 perekonda 22 500 inimesega. Järgmises etapis pidi (Eesti NSV RJM) väljasaadetavad arreteerima ja pealelaadimispunktidesse toimetama. Eesti NSV Siseministeerium (Eesti NSV SM) seevastu oli kohustatud toime tulema n-ö konvoirolliga – ešelonide koostamise ning nende sihtpunktidesse saatmise ehk operatsiooni teise poolega. Eesti NSV Siseministeeriumisse saadeti NSV Liidu SMi kindralmajor Vladimir Rogatkin. Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi allüksuste tegevust juhtis minister Boris Kumm, Eesti NSV Siseministeeriumi Aleksander Resev, RJM-i sisevägede tegevust koordineerimisoperatsiooni Priboi ajal Riias NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi sisevägede juht kindralleitnant Pjotr Burmak (1901–1973). 5. märtsiks selgus Eesti NSV Siseministeeriumi järelepärimiste tulemusena, et Siberi tööstuspiirkondadesse on võimalik majutada täpselt 29 467 perekonda, mis tegelikult juba NSV Liidu MN otsusega nr 390-138ss paika pandud suurusjärku silmas pidades oli muidugi ennustatav tulemus. Kõik tähtsamad otsused langetatigi Moskvas ÜK(b)P) Keskkomitees. Priboi üldiseks juhtimiseks paigutati Riiga operatsiooni staap, eesotsas NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Ministeerium ministri 1. asetäitja kindralleitnant Ogoltsoviga. Priboi kavatseti Baltikumis läbi viia ühe päeva jooksul. Eestis olid Eesti NSV RJM-i koostatud küüditavate plaanid 17. märtsiks lõplikult valmis ning EK(b)P KK komandeeris kõigisse maakondadesse EK(b)P KK ja Eesti NSV Ministrite Nõukogu volinikud, kes pidid suunama kohalike allasutuste tööd. Eesti NSV SM-il tuli operatsiooni teostamise ajaks viia kõrgendatud valmidusse talle alluvad raudteevalve, piirivalve, miilitsa, vanglate ja tuletõrjeüksused. Eesti NSV Siseministeeriumi ülesandeks jäi ešelonikomandode komplekteerimine, mis lõpetati 21. märtsiks. Vastavalt NSV Liidu RJM-i kavandatud 19 ešelonile ja 16 pealelaadimispunktile pandi paika 19 pealelaadimispunktide ja 19 ešelonide ülemat koos asetäitjatega operatiiv- ja varustusalal. Kokku kuulus ešelonide koosseisu 76 ohvitseri, 456 konvoivägede sõdurit ning 57 meditsiinitöötajat – igasse ešeloni üks arst ja kaks meditsiiniõde. 10 ešeloniülemat ja kogu meditsiinipersonal komandeeriti Eestisse Nõukogude Liidu teistest piirkondadest. Operatsiooni läbiviimise ajaks saabus Eestisse ka spetsialiste-operatiivtöötajaid ligi 1200. Väljasaadetavate tabamiseks ja transportimiseks moodustati 1987 operatiivgruppi, kuhu kuulus 23024 inimest (operatiivtöötajad ja sisevägede sõdurid, lisaks kohalik aktiiv). Operatsioonikäsu saamisel tuli viivitamatult välja saata 2772 autot ja 12 400 voori, teed ja liikumisskeemid määrati kindlaks. Ešeloniülemad ja siseministeeriumi konvoiväed saabusid suuremalt jaolt väljastpoolt liiduvabariiki. Eesti ajaloolase Tõnu Tannbergi andmetel nähti küüditamiseks Eestis ette 2198 operatiivtöötaja, 5953 sõjaväelase, 3665 hävituspataljonlase ja 8438 parteiaktivisti, kokku 20 254 inimese tööjõu kasutamist. Saladuskatet püüti hoida lõpuni, raadiojaamad saadeti vallakeskustesse ja koondamispunktidesse alles mõni tund enne operatsiooni algust ning enamasti talitati nõnda ka väljasaatmisele kuuluvate inimeste nimekirjadega. 25. märtsi varahommikul siirdusid ešelonikomandod neile määratud tööpostidele. Nendega liitusid pealelaadimispunktide ja ešeloni ülemad ning operatiivgruppide töö võis alata. Eesti NSV siseministri Aleksander Resevi 12. aprilli ettekande kohaselt NSV Liidu siseministrile Sergei Kruglovile hakkasid Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi operatiivgrupid väljasaadetavaid perekondi kinni võtma Eestis 25. märtsil kell kuus varahommikul, Tallinnas juba kell neli. Vagunite laadimisel lähtuti normist 48–50 inimest neljateljelisse ja 24–25 inimest kaheteljelisse vagunisse. Kui selgus, et plaan ei tule täis, kujunes inimeste arvuks 40–44 neljateljelises ja 20–22 kaheteljelises vagunis. Kogu Eestis tervikuna jäi tühjaks 112 vagunit. Enne teele minemist määrati veel vene ja eesti keelt kõnelevate väljasaadetavate hulgast vagunivanemad, kes pidid koostama nn vaguninimekirjad. Mõned vagunitesse laaditud põgenesid, mõned viidi ravile. 27. märtsi lõunaks kõik ettevalmistused lõppesid ja ešelonid saadeti Siberi poole teele, Tartu elanikud näiteks Omski poole. Kokku oldi teel 11 ööpäeva 27. märtsist 7. aprillini. Mõned põgenesid teel. Andmed ešelonidesse paigutatud isikutest on vastukäivad. Näiteks teatab kindralmajor Kumm Karotammele, et vagunitesse on paigutatud kokku 20 498 meest, naist ja last, samas kui polkovnik Mihhailov teatab Karotammele hoopis arvu 20 702, kindralmajor Resev Moskva eriasumisosakonnale 20 723 ning kindralpolkovnik Kruglov Stalinile, Molotovile, Beriale, Malenkovile 20 713. Balti riikidest tervikuna küüditati neil päevil oma kodudest Siberisse üle 92 000 inimese. Operatsiooni korraldamisse kaasatute arv ületas 76 000 inimest. Eesti NSV Siseministeeriumi 1. eriosakonna (arvestusosakond) ülema alampolkovnik Oskar Aviku teatis väljasaadetud ešelonidest NSV Liidu parteijuhtkond autasustas toimepandud inimsusvastase kuriteo – küüditamisoperatsiooni eest operatsiooni Eesti-poolse läbiviimise juhti Aleksander Resevit 24. augustil 1949 Punalipu ordeniga. Punalipu ordeniga autasustati veel kindralmajor Boriss Kummi, polkovnik Pavel Pastelnjakki (Пастельняк Павел Пантелеймонович) ja polkovnik Dmitri Taeveri (Таевер Дмитрий Дмитриевич). 1. järgu Isamaasõja ordeniga autasustati kindralleitnant Sergei Ogoltsovi, 2. järgu Isamaasõja ordeniga alampolkovnik Oskar Avikut (Авик Оскар Иосифович), Punatähe ordeniga aga alampolkovnik Alfred Pressmani (Прессман Альфред Гетлибович) ning alampolkovnik Idel Jakobsoni. Mõnedel üksikjuhtumitel on Siberist vabanetud üsna varsti pärast küüditamist. Muutus saabus pärast Stalini surma 1953. aastal. Vabastamine hakkas kulgema etapiviisiliselt, kategooriate kaupa. 1953. aasta märtsis võttis NSV Liidu Ülemnõukogu Presiidium vastu seadluse amnestiast, mille alusel hakati vabastama poliitilistel põhjustel kuni viieks aastaks vangimõistetuid. 1941. juunis represseerituile see amnestia ei laienenud. 1953. aasta suvel kavatseti lõdvendada eriasumisele saadetute administratiivset järelevalvet, kuid selleni ei jõutud. Samas oli selge, et miljonite deporteeritute kinnihoidmiseks ei ole piisavalt poliitilisi ega majanduslikke põhjuseid. Esimesed mastaapsemad otsused eriasumiselt vabastamise kohta tehti 1954. aastal. Veel 1953. aastal oli NSV Liidu Siseministeerium seisukohal, et alla 16-aastased isikud tuleb igaveseks ajaks asumisele jätta ning üldtingimuste korras arvele võtta. Aasta pärast otsus laste kohta siiski leebus. 16. juulil 1954 andis NSV Liidu Siseministeerium välja käskkirja nr 00597, mis oli kooskõlas NSV Liidu Ülemnõukogu määrusega nr 1439-649ss 5. juulist 1954. Käskkirja järgi tuli kuu aja jooksul arvelt maha kanda kõigi eriasumisel viibijate lapsed, kes olid sündinud pärast 31. detsembrit 1937. Alla 16-aastased isikud vabastati asumisel viibijate piirangutest ja vanematel kui 16-aastastel lubati minna õppima vabalt valitud õppeasutusse. Eestisse tagasipöördumine sõltus sellest, kas ja kui lähedased sugulased olid kodumaale maha jäänud ning kas nad nõustusid need lapsed enda juurde võtma, sest laste vanemaid koju veel ei lastud. Samal päeval, 16. juulil andsid NSV Liidu peaprokurör, siseminister ja NSV Liidu MN juures asuv Riiklik Julgeoleku Komitee esimees välja ühiskäskkirja nr 127s/0391/078, millega muudeti ära NSV Liidu Riikliku Julgeoleku ja Prokuratuuri direktiiv nr 66/241ss 26. novembrist 1948 "Isamaasõja ajal erinevatesse NSV Liidu piirkondadesse väljasaadetute kohustuslikest ja püsivatest asukohtadest põgenenute kriminaalvastutusele võtmise kohta". Isikud, kes viibisid selle direktiivi alusel asumisel, vabastati asumiselt ja kanti arvelt maha. Punkti 7 järgi tuli sulgeda uurimistoimikud nende isikute kohta, kes põgenesid asumiselt, ja ühtlasi lõpetada nende tagaotsimine. Murrang Siberist vabanemises saabus 1956. aastal, kuid ka siis ei vabastatud automaatselt. Esmalt pidi väljasaadetu või mõni tema sugulastest kirjutama vabastamispalvega avalduse. 1953. aastal laekus Eesti NSV Siseministeeriumile 1967 avaldust, 1954. aastal 5542 avaldust. Vabastamistaotluste arvu pideva suurenemise tõttu hakkas nende läbivaatamine venima, ulatudes kuuest kuust kuni aastani. Eesti NSV SM esimese eriosakonna ülema Kuropatkini teatitest nr 9/0490 (25.01.1955) selgub, et see on tingitud kaadri nappusest. Avalduse läbivaatajateks sobisid vaid spetsiaalse ettevalmistuse, tšekisti teadmistega ja operatiiv-jälitustöö praktiliste kogemustega töötajad. Iga avalduse puhul oli tarvis kontrollida faktide paikapidavust kas dokumentide või pealtnägijate tunnistuste abil. Avalduste läbivaatamise käigus ilmnesid ka mõningad probleemid. Selgus, et siseministeeriumile laekunud avalduste põhjal viibib asumisel rohkem inimesi kui neid oli nimekirjadesse kantud. Eriti puudutas see 1949. aastal väljasaadetud kulakuid. Väljasaadetute vabastamine jätkus pärast Hruštšovi sula üldiselt langevas tempos. Viimased vabastamisotsused tehti veel 1965. aastal. 1960. aasta veebruariks oli aastail 1941–1951 Eestist küüditatutest vabastatud Eesti NSV SM, prokuratuuri ja Ülemkohtu otsusega 9047 isikut; Eesti NSV Ministrite Nõukogu otsusega 2029 isikut; Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi komisjoni otsusega 2010 isikut; põhjendamatult väljasaadetud 1256 isikut; NSV Liidu Ülemnõukogu Presiidiumi seadustega 1958. aasta 19. maist ja 1960. aasta 7. jaanuarist 2265 isikut; NSV Liidu valitsuse seaduste ja määruste alusel 11228 isikut. 1. jaanuari 1960 seisuga viibis ametlikel andmetel eriasumisel veel 377 Eestist deporteeritut: 126 olid bandiidid-natsionalistid, 225 nende perekonnaliikmed, Jehoova tunnistajaid oli 6 ja 20 isikut olid 1941. aastal küüditatud. Eestisse saabuvatele eriasumiselt vabastatutele olid esitatud elamise korraldused. Seda reguleeris 1. oktoobril 1957 vastu võetud Eesti NSV MN määrus nr 332, mis nägi ette, et isikud, kes on eriasumiselt vabastatud NSV Liidu MN määrusega 24. novembrist 1955 või NSV Liidu Ülemnõukogu Presiidiumi seadlusega 13. detsembrist 1955 ning kelle edaspidine asumisel viibimine osutus ebaotstarbekaks, võivad Eestis elada ükskõik millises kohas, v.a Tallinnas, piiritsoonides ja neis linnarajoonides, kust nad eriasumisele saadeti. Kohalikel rajoonikomiteedel oli õigus lubada vanuritel, töövõimetutel ja end ülalpidavatel isikutel elada samas rajoonis, kust neid asumisele viidi. Eesti NSV MN määruse ettekirjutust eiranuid karistati passirežiimi rikkumise alusel ja nad võeti kriminaalvastutusele. 12. oktoobril 1957 andis Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidium välja seadluse "Eesti NSV-sse tagasipöördumise keelamisest isikutele, kes on karistatud eriti raskete riiklike kuritegude eest, samuti Eesti endiste kodanlike valitsuste liikmetele, kodanlike poliitiliste parteide ja natsionalistlike organisatsioonide, politsei ning riigiasutuste juhtivate tegelastele ja eesti natsionalistlikust põrandaalusest tegevusest aktiivseile osavõtjaile". Eesti NSV-sse omavoliliselt tagasipöördujaid karistati rahvakohtu otsusega vabaduskaotusega ühest kuni kolme aastani ühes järgneva eemaldamisega vabariigi piirest. Selle seadlusega kaasnenud instruktsioonis täpsustati seadlusega hõlmavate isikute kategooriat. Samuti oli Eestisse tagasipöördumine keelatud isikutele, keda oli karistatud nõukogude kodaniku tapmise või piinamise, spioneerimise, terroristlike ja diversiooniaktide ning banditismi eest. Osaliselt vabastati siia gruppi kuulunud isikud 1961. aasta 25. märtsi ja 1963. aasta 6. detsembri seadlustega, kuid täielikult tunnistati seadlus kehtetuks alles 1965. aastal. Vabastamisega ei tagastatud konfiskeeritud vara. Sageli oli küüditatutel tõsiseid raskusi elamispinna leidmisega. Küüditatute puhul rakendati ka ametikeelde. Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi Saaremaa osakonna operatiivvolinikku Stepan Nikejevit süüdistati 1949. aasta 25. märtsil toimunud deporteerimisoperatsioonist Priboi osavõtmises ja 12 Kaarma valla elaniku küüditamises. Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi Saaremaa osakonna uurija/tõlk August Kolk mõisteti 7. oktoobril 2006 süüdi Saaremaa elanike küüditamises. Vello Paltmann, Jaan Pähna, Arnold Meri. Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi Saaremaa osakonna operatiivvolinikku Rudolf Sisaskit süüdistati 1949. aasta 25. märtsil toimunud deporteerimisoperatsioonist Priboi osavõtmises, Muhu saarelt 6 inimese küüditamises ja 207 Saaremaa elaniku küüditamise ettevalmistamises. Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi Saaremaa osakonna kriminaaljälituse jaoskonna vanemoperatiivvolinikku Vladimir Kaske, Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi Saaremaa osakonna sekretariaadi inspektorit Pjotr Kislõid, Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi Saaremaa osakonna vastuluure jaoskonna operatiivvolinikku Viktor Martsonit ja Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi Saaremaa osakonna miilitsa piirkonnavolinikku, miilitsaseersant Heino Lausi süüdistati 26 Saaremaa elaniku küüditamises ja nelja elaniku küüditamiskatses. Heino Laus, Albert Kolga ja Viktor Martson surid enne kohtuotsuseni jõudmist. August Kolk ja Pjotr Kislõi kaebasid Saare Maakohtu otsuse edasi Euroopa Inimõiguste Kohtusse ja jäid kaotajaks. Jaan Pähna, kes töötas Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi Hiiumaa osakonna operatiivvolinikuna, osales 1949. aasta veebruaris ja märtsis 46 väljasaatmisele ja ümberasustamisele kuuluva isiku tuvastamisel. Ta kogus andmeid ning koostas 14 perekonna ja 46 isiku kohta salajased õiendid, mis olid aluseks nende väljasaatmisotsuse tegemisele. Ise võttis ta kinni kaks isikut. Välja saadeti Pähna tegevuse tulemusena 41 isikut. Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi Harju maakonna osakonna vanemoperatiivvolinik Juri Karpov mõisteti 31. oktoobril 2002 süüdi küüditavate nimekirjade koostamises, 41 Harju maakonna elaniku toimetamises küüditamispunkti Keila raudteejaamas ning küüditamises Novosibirski oblastisse ja Krasnojarski kraisse.[viide?] Väino Pehk oli Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi Tartu osakonna tõlk 1948. aasta juulini, märtsiküüditamise ajal teenis Tartu osakonna metsavendade vastase võitlusega tegelenud jaoskonna abioperatiivvolinikuna. Pärast küüditamist ehk 1949. aasta juulis sai Pehkist juba Tartu osakonna metsavendade vastase võitlusega tegelenud jaoskonna operatiivvolinik. Vassili Beskov, Viktor Martson, Albert Kolga, Vladimir Penart, Rudolf Tuvi, Karl Leonhard Pauls.[viide?] Juuniküüditamine | Risttuules Küüditamine Küüditamisohvrite mälestuspäev Märtsiküüditamine Hiiumaal Märtsiküüditamine Saaremaal Märtsiküüditamine Võrumaal Märtsiküüditamine Tartumaal Märtsiküüditamine Virumaal Märtsiküüditamine Järvamaal Märtsiküüditamine Läänemaal Märtsiküüditamine Pärnumaal Märtsiküüditamine Valgamaal Märtsiküüditamine Põlvamaal Märtsiküüditamine Raplamaal Operatsioon "Kevad" (Операция «Весна») oli NSV Liidu Ministrite Nõukogu 21. veebruari 1948 otsus nr 417-160ss Leedust "bandiitide ning nende käsilaste" väljasaatmise kohta. Küüditamisoperatsioon viidi läbi 22.-23. mail 1948 ning küüditati 39 766 inimest. Eesti ajalugu. VI, Vabadussõjast taasiseseisvumiseni. (Kirjutanud Ago Pajur, Tõnu Tannberg, Lauri Vahtre jt, tegevtoimetajad Ago Pajur ja Tõnu Tannberg, peatoimetaja Sulev Vahtre). Õpetatud Eesti Selts, Tartu: Ilmamaa, 2005, lk 278. http://lood.wordpress.com/2007/04/05/koolivaheajal-algas-soit-kulmale-maale/#more-105 Toimik "Priboi": artikleid ja dokumente 1949. aasta märtsiküüditamisest. (Toimetajad Meelis Saueauk, Meelis Maripuu). Tallinn: Tartu Ülikooli Kirjastus, 2019, lk 7. Eesti ajalugu: kronoloogia. Tallinn: Olion, 1994, lk 200. Valdur Ohmann, "Eesti Ajaloomuuseum lähiajaloo radadel". Ajakiri Tuna, 2/2010, lk 136–137. Hilda Sabbo, Võimatu vaikida. II (Tallinn: H. Sabbo, 1996 (Tallinn: Ühiselu)), lk 857–858. Olev Liivik, Hiljar Tammela. Uuemaid aspekte märtsiküüditamise uurimisest (Tallinn: Eesti Ajaloomuuseum, 2009), lk 42. Olev Liivik, Hiljar Tammela. Uuemaid aspekte märtsiküüditamise uurimisest, lk 43. Olev Liivik, Hiljar Tammela. Uuemaid aspekte märtsiküüditamise uurimisest, lk 45. Olev Liivik, Hiljar Tammela. Uuemaid aspekte märtsiküüditamise uurimisest, lk 44–45. Olev Liivik, Hiljar Tammela. Uuemaid aspekte märtsiküüditamise uurimisest, lk 47. Olev Liivik, Hiljar Tammela. Uuemaid aspekte märtsiküüditamise uurimisest, lk 48–52. Olev Liivik, Hiljar Tammela. Uuemaid aspekte märtsiküüditamise uurimisest, lk 52–55. Küüditamine kui genotsiidikuritegu: teadlik rünnak sotsiaalse grupi vastu[alaline kõdulink] – Postimees, 25. mai 2008 "Arhiivikoopia" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 13. juuni 2007. Vaadatud 14. oktoobril 2007.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Teekond Siberisse: küüditamine kui logistikaoperatsioon – Postimees, 24. märts 2009 Leo Õispuu, "Küüditamine Eestist Venemaale: märtsiküüditamine 1949." 1. osa (Tallinn: Eesti Õigusvastaselt Represseeritute Liit "Memento", 2003), lk 74. Aigi Rahi, 1949. aasta märtsiküüditamine Tartu linnas ja maakonnas (Tartu: Kleio, 1998), lk 119. Aigi Rahi, 1949. aasta märtsiküüditamine Tartu linnas ja maakonnas (Tartu: Kleio, 1998), lk 121–123. Aigi Rahi, 1949. aasta märtsiküüditamine Tartu linnas ja maakonnas (Tartu: Kleio, 1998), lk 124. Aigi Rahi, 1949. aasta märtsiküüditamine Tartu linnas ja maakonnas (Tartu: Kleio, 1998), lk 123. Aigi Rahi, 1949. aasta märtsiküüditamine Tartu linnas ja maakonnas (Tartu: Kleio, 1998), lk 123–125. http://uudised.err.ee/index.php?06134459 "Kohus määras küüditajale ekspertiisi". Originaali arhiivikoopia seisuga 18. märts 2016. Vaadatud 17. aprillil 2009. Kohtupidamine väidetava küüditaja üle lükkus veebruarisse Euroopa Nõukogu Tallinna Infotalitus Prokuratuur saatis genotsiidis süüdistatavana kohtusse 86-aastase mehe, Eesti Päevaleht, 6. aprill 2010 Lõpusirgele on jõudnud Vana-Tartumaal 1949. aasta märtsiküüditamise ettevalmistamises ja läbiviimises kahtlustatava Väino Pehki tegevuse uurimisega Dokumente 1949. aasta märtsiküüditamisest. (Koostanud: Valdur Ohmann, Tõnu Tannberg) – Akadeemia, 1999, nr 3-12. Eesti NSV põllumajanduse kollektiviseerimine. Dokumentide ja materjalide kogumik. Tallinn, 1978. Evald Laasi. Vastupanuliikumine Eestis 1944-1949. Dokumentide kogu. Tallinn, 1992. Märtsivapustused. Avaldamata arhiividokumente aastaist 1949 ja 1950. (Koostanud Mart Arold). Tartu, 1995. Hilda Sabbo. Võimatu vaikida. II. Tallinn, 1996. Küüditamine Eestist Venemaale: märtsiküüditamine 1949. 1. osa / Eesti Represseeritute Registri Büroo (ERRB), (koostanud Leo Õispuu, toimetanud Ülo Ojatalu ja Arvi Prikk, eessõnad: Lennart Meri, Mart Laar), Tallinn: Eesti Represseeritute Registri Büroo, 2003. Küüditamine Eestist Venemaale: märtsiküüditamine 1949. 2. osa / Eesti Represseeritute Registri Büroo (ERRB), (koostanud Leo Õispuu, toimetanud Ülo Ojatalu ja Arvi Prikk), Tallinn: Eesti Represseeritute Registri Büroo, 1999. Toimik "Priboi". Artikleid ja dokumente 1949. aasta märtsiküüditamisest. (Toimetajad Meelis Saueauk, Meelis Maripuu). Tallinn: Tartu Ülikooli Kirjastus, 2019. Kultuur ja Elu, 1999, nr 2/3. "Eestlaste küüditamine. Mineviku varjud tänases päevas: artiklid ja elulood". Korp! Filiae Patriae. (toimetus: Ene Andresen jt., elulugude toimetaja Riina Reinvelt, eessõna: Karolina Johanson), Tartu: FP Kinnisvara, 2004. Aigi Rahi. 1949. aasta märtsiküüditamine Tartu linnas ja maakonnas. Kirjastus Kleio 1998 "Valge raamat eesti rahva kaotustest okupatsioonide läbi 1940–1991". (Teos on valminud Okupatsioonide Repressiivpoliitika Uurimise Riikliku Komisjoni töö tulemusena ning Riigikogu, Eesti Vabariigi valitsuse ja Justiitsministeeriumi toetusel. Komisjoni esimees: Vello Salo. Autorid: Jaak Kangilaski, Virve Kask, Kalev Kukk, Jaan Laas, Heino Noor, Aigi Rahi-Tamm, Rein Ratas, Anto Raukas, Enn Sarv, Peep Varju. Peatoimetaja Vello Salo. Toimetajad Ülo Ennuste, Erast Parmasto, Peep Varju (Okupatsioonide Repressiivpoliitika Uurimise Riikliku Komisjoni tegevesimees). Eesti Entsüklopeediakirjastus 2005 ISBN 9985-70-194-1 [1] Eesti NSV aastatel 1940-1953. Sovetiseerimise mehhanismid ja tagajärjed Nõukogude Liidu ja Ida-Euroopa arengute kontekstis. (Koostanud Tõnu Tannberg). Tartu, 2007. Uuemaid aspekte märtsiküüditamise uurimisest: Eesti Ajaloomuuseumi teaduskonverentsi materjale / Eesti Ajaloomuuseum, (koostanud ja toimetanud: Olev Liivik, Hiljar Tammela), Tallinn: Eesti Ajaloomuuseum, 2009. Siberis: vangistuses ja asumisel = In Siberia: imprisoned and exiled. (koostanud Aigi Rahi-Tamm ja Lauri Suurmaa; eessõna: Mart Laar), Tallinn: Grenader, c2021. Terje Anepaio. Trauma ja mälu. Mineviku ületamisest represseeritute kogemuses. – Kultuur ja mälu. Konverentsi materjale. Studia Ethnologica Tartuensia. 4. Tartu, 2001, lk 198-215. Margit-Mariann Koppel. Märtsiküüditamine Jõhvi vallas. – Kultuur ja Elu, 1999, nr 4, lk 43-51. Pearu Kuusk. 1949. aasta märtsisündmused küüditajate ettekannetes Tartu näitel. – Tartu Linnamuuseumi aastaraamat. VIII. Tartu, 2002, lk 5-18. Herbert Ligi. Ääremärkusi küüditamise ajaloole: N. Karotamm ja küüditamine. – Kleio, 1991, nr 3, lk 6-10. Aadu Must. Küüditatud eestlaste ajalugu Tomski arhiivis. – Ajalooline Ajakiri, 2000, nr 4, lk 55-86. Vladimir Pool. Operatsioon "Priboi". Hilinenud reportaaž märtsiküüditamisest. – Õhtuleht, 23.03-27.03.1992. Aigi Rahi-Tamm. Sündmus eri allikate valguses (küüditatute näite varal). – Kultuur ja mälu. Konverentsi materjale. Studia Ethnologica Tartuensia. 4. Tartu, 2001, lk 216-225. Aigi Rahi-Tamm. Teise maailmasõja järgsed massirepressioonid Eestis: allikad ja uurimisseis. Dissertationes Historiae Universitatis Tartuensis 9. Tartu Ülikool, 2004. Aigi Rahi-Tamm, Andres Kahar. Deportation Operation Priboy in 1949. – Estonia since 1944. Reports of the Estonian Internation Commission for the Investigation of Crimes Against Humanity. (Eds: Toomas Hiio, Meelis Maripuu, Indrek Paavle). Tallinn, 2009, lk 429-460. Aigi Rahi-Tamm. "1949. aasta märtsiküüditamine". – Kannatuste aastad 1940-1991. (Toimetanud Ülo Ennuste, Enn Tarvel, Peep Varju), Tallinn, 2012, lk 125-152. Lembit Raid. Peremees või käsualune? Ülevaade Parteiarhiivi materjalidest. – Kleio, 1992, nr 5/6, lk 54-60; 1993, nr 8, lk 41-47; 1995, nr 2, lk 42-55. Edgar Saar. Eesti Rahva Muuseumi materjalid 1949. aasta küüditamisest ja küüditatute elust asumisel. – Lee. 10. Eesti Rahva Muuseumi Sõprade Seltsi väljaanne. Tartu, 2004, lk 53-73. Enn Sarv. Märtsiküüditamine kui tšekistlik ebaõnnestumine. – Akadeemia 1999, nr 12, lk 2543-2561; 2000, nr 1, lk 158-172. Hanno Talving. 1949. aasta märtsiküüditamisega seotud varalised protsessid. – Suitsutare. 4. Valitud artiklid. Tallinn, 2007, lk 170-228. Meelis Saueauk. Märtsiküüditamine NSV Liidu sõjajärgsete massideporteerimiste kontekstis. – Tuna, nr 4 (2019), lk 80-97. Jüri Kindel. Vana mesipuu saladus. Metsavenna päevik. Tartu, 2008. Kalev Mõttus. Pool sajandit märtsiküüditamisest Võrumaal 1949. Võru, 1999. Voldemar Pinn. 25. märts 1949. Punane terror ja Läänemaa. VII. Haapsalu, 1992. Aigi Rahi-Tamm. "Oh et seda uut võimu poleks tulnudki..." [järelsõna romaanile]. – Heino Kiik. Maria Siberimaal. Eesti Lugu. 35. 2009, lk 243-256. Jaan Roos. Läbi punase öö. III. 1948. ja 1949. aasta päevik. Tartu, 2001. Sa ära möödu mineviku valust. II, III. (Koostanud: Tiiu Teesalu). Valga, 2004-2006. Hans Sissas. Meenutused. I, IV, V, VI. Võru, 1990-2003. Tiiu Vadi. Me olime Tartu tudengid. – Akadeemia, 2007, nr 8-9. Vaikimise väraval. Kooliõpilaste kogutud mälestusi küüditamisest. (Toimetanud: Krista Mõisnik, Eneken Helme). Tallinn, 2001. Uno Aan, Need aastad ei unune.... Koeru Vallavalitsus, 2001 (Tallinn: Multico). "Küüditatud 1949: Lääne-Virumaa". Eesti Õigusvastaselt Represseeritute Liit "Memento", Rakvere Ühing. (Toimetanud ja eessõna: Õilme Nurk), Rakvere: Eesti Õigusvastaselt Represseeritute Liit "Memento", 1999. "Siberi karm kool: küüditatute koolilood: kooliõpilaste kogutud mälestused". Eesti Memento Liit, Eesti Represseeritute Abistamise Fond; (toimetaja Ainu Purje; eessõna: Toomas Liivamägi), Tallinn: Eesti Represseeritute Abistamise Fond, 2011. "Siberi kodu: küüditatute lood". Okupatsioonide Muuseum, Eesti Memento Liit, MTÜ Siberi Lood, (toimetaja Ainu Purje, eessõna: Peep Varju). Tallinn: Okupatsioonide Muuseum, 2014. "Siberist tagasi koju: küüditatute lood". MTÜ Siberi Lood, Okupatsioonide Muuseum; (eessõna: Peep Varju), Tallinn: Siberi Lood, 2015. Heino Kiik. "Maria Siberimaal". (Romaan.) Tallinn, Eesti Raamat 1988. ISBN 5450002017. Ka raamat: "Maria Siberimaal. Elupadrik." (Romaanid.) Tallinn, Eesti Raamat 2007. ISBN 9789985655788. Arvo Valton. "Masendus ja lootus". (Romaan.) Arvo Valton Vallikivi. Kogutud teosed, 9. kd. Järelsõna: Kalle Kurg. Tallinn, Kirjastuskeskus 2006. ISBN 9985961277. Ka raamat: Masendus ja lootus". (Romaan.) Tallinn, Virgela 2006. ISBN 9985862546. okupatsioon.ee: küüditamisnimekiri Leo Õispuu, "Küüditamine Eesti Venemaale. Märtsiküüditamine 1949." 1. osa. Memento raamat nr 4, Tallinn, 2003 Leo Õispuu, "Küüditamine Eestis Venemaale. Märtsiküüditamine 1949." 2. osa. Memento raamat nr 5, Tallinn, 1999 Heinrihs Strods. "The USSR MGB’s Top Secret Operation "Priboi" for the Deportation of Population from the Baltic Countries, 25. february – 23. august 1949". 1949. aasta märtsiküüditamine Küüditamine ja kollektiviseerimine – Õhtuleht, 25. märts 1997 Klaassepp polnud supermen (Eestis toimunud suurküüditamisest anonüümse kirjutaja käe läbi) Sõnumileht 26.05.1998 Küüditaja mõisteti tingimisi süüdi – Eesti Päevaleht, 11. märts 1999 Stalini välksõda Balti rahvaste vastu – Eesti Päevaleht, 25. märts 1999 Küüditamine Eestist Venemaale 1949, Memento raamat nr5 «Nad võiks saata sinnasamma, kuhu nad omal ajal meid saatsid!» – Õhtuleht, 20. november 2002 Olen saadetud Siberisse igaveseks... – Kesknädal, 26. märts 2003 Süüdi mõistetud Saaremaa küüditajad ei kahetse tehtut – Eesti Päevaleht, 11. oktoober 2003 Mulgimaal pääses küüditamisest rohkem inimesi kui mujal – Sakala, 27. märts 2004 Küüditatud taotlevad 25. märtsi kuulutamist leinapäevaks – Põhjarannik, 25. märts 2005 Tulevastel põlvedel on õigus tõde teada – Pärnu Postimees, 25. märts 2006 Henn Põlluaas, Märtsiküüditamise 57. aastapäev – Saue Sõna, 31. märts 2006 Igor Gräzin. Kas küüditamise aastapäev on lõbutsemiseks?, 13. veebruar 2009 Koerulased meenutavad küüditamist – Järva Teataja, 28. veebruar 2009 European Parliament marks 60th anniversary of deportation of Baltic citizens to Siberia – Euroopa Parlamendi avaldus märtsiküüditamisest 23. märtsil 2009 ERR.ee: Kahari sõnul polnud küüditamine eestlaste omavaheline arveteõiendus – Postimees, 24. märts 2009 Küüditamise mälestuseks taastatakse «külmale maale» reisimise vagunid – Postimees, 24. märts 2009 60 aastat suurküüditamisest – Valgamaalane, 24. märts 2009 Aadu Must: küüditamismälestused on muutunud helgemateks – Postimees, 25. märts 2009 Märtsiküüditamine vajutas jälje rahva mällu – Pärnu Postimees, 25. märts 2009 Köitev küüditamisfilm valmis ülemuste vastuseisu kiuste – Elu24, 25. märts 2009 Siberisse saatis inimesi tuim süsteem – Postimees, 25. märts 2009 Eakas küüditaja palub pisarsilmi vabandust – Postimees, 4. märts 2010 Riigikogu 24. märtsi 2009. a avaldus: Meenutagem, mälestagem, püsigem Tšekisti siiras kahetsus – Postimees, 6. märts 2010 Andres Kahar: miks tšekistid nutavad? – Postimees, 15. märts 2010 Noored loodavad küüditatute mälestuseks süüdata üle 20 000 küünla – Tallinna Postimees, 23. märts 2010 Me peame teadma ja mäletama – Õhtuleht, 25. märts 2010 Noored süütasid Vabaduse väljakul üle 22 000 küünalt – Tallinna Postimees, 25. märts 2010 Galerii: Vabaduse väljakul mälestati küüditatuid Jaagu-Mardi talu peretütar unistas ajaloolase kutsest – Oma Saar, 8. detsember 2006 Igaveseks ümber asustatud. Juta Siiraku mälestusi – Eesti Kirik, 27. märts 2008 Küüdirongil kommunismi ülikooli – Kultuur ja Elu, 1/2009 Ma tundsin neid – Postimees, 21. märts 2009 Küüditamisest võis päästa inimlikkus ja juhus – Postimees, 24. märts 2009 Punavõim tegi lapsegi kulakuks – Postimees, 24. märts 2009 Mälestusi Risti valla elanikelt – 25. märts 2009 Küüditatud lapse lugu: Täna algas mu lapsepõlv! – Delfi Naistekas, 25. märts 2010 Vabariigi President märtsiküüditamise aastapäeval 25. märtsil 2008 Toompeal, Tallinnas Vabariigi President märtsiküüditamise 60. aastapäeva mälestuskonverentsil Okupatsioonide muuseumis Tallinnas Eesti aja lood. Okupatsioonid: Kevad 1949 (ERR 2010)