laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Johannes Poopuu

Johannes Poopuu VR I/2 ja VR II/2 (9. juuli 1886 Mustjala vald, Saaremaa – 11. märts 1929 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant). Johannes Poopuu (sünnijärgne eesnimi Ivan) sündis 1886. aastal Saaremaal Mustjala vallas Ohtja külas. Esimeses maailmasõjas võitles J. Poopuu jalaväeohvitserina. Eesti rahvusväeosade moodustamisel oli 1. Eesti jalaväepolgu 3. roodu ülem ja vahistati 1918. aastal enamlaste poolt ning saadeti Petrogradi Krestõ vanglasse, kuid vabanes pärast Bresti rahu sõlmimist, 1918. aasta märtsis. Eesti Vabadussõja alguses oli ta Saare-, Hiiu- ja Muhumaa Kaitseliidu ülem. 1919. aasta 20. veebruarist oli J. Poopuu Soomusrongide Divisjoni staabiülem ja augustist ümbernimetatud Soomusrongide Diviisi staabiülem. Pärast Vabadussõja lõppu teenis J. Poopuu Soomusrongide diviisi staabiülemana kuni diviisi reorganiseerimiseni 1921. aasta jaanuaris Soomusrongide Brigaadiks, kus jätkas teenistust staabiülemana kuni 1921. aasta 29. juulini, mil lahkus sõjaväeteenistusest. Pärast sõjaväeteenistusest lahkumist tegeles J. Poopuu Saaremaal talupidajana ja ettevõtjana maaparanduses. 1926. aastal astus J. Poopuu uuesti sõjaväeteenistusse ning oli 6. Jalaväerügemendi kompaniiülem ja VI pataljoni ajutine ülem. 1928. aasta 1. oktoobrist nimetati J. Poopuu 1. Soomusrongirügemendi Laiarööpmelise soomusrongi nr. 3 ülema kohusetäitjaks. Kolonelleitnant Johannes Poopuu suri 11. märtsil 1929 Tallinnas Ohvitseride Keskkogu ruumides südamerabandusse ja on maetud Kudjape kalmistule Saaremaal. Johannes Poopuu, "Sõda Landeswehriga", 67 lk, Tallinna Eesti Kirjastus-Ühisus 1921. Jüri Andreller, Eduard Laaman ja Johannes Poopuu, "Soomusrongide diviis vabadussõjas (1.-2. osa)", 357 lk, Grenader 2009, ISBN 9789949448210. Jaak Pihlak, "Karutapjad ja Vabaduse Risti vennad". Jaak Pihlak ja Viljandi Muuseum, 2010, lk 181-182. Kodumaale tagasi jõudnud pantwangid., Postimees (1886-1944), nr. 26, 30. märts 1918 Ohvitseride andmekogu
Hans Raudsepp

Hans Raudsepp VR II/3 (3. jaanuar 1894 Vana-Tänassilma vald, Viljandimaa – 2. oktoober 1943 Norillagi vangilaager, Krasnojarski krai, NSV Liit) oli Eesti sõjaväelane (major). Hans Raudsepp sündis 1894. aastal Viljandimaal Vana-Tänassilma vallas Puskarantsu talus, osales Esimeses maailmasõjas, mille käigus sai kuulipildur-ohvitseri väljaõppe. 1918. aasta detsembris Eesti Vabadussõja alguses astus Eesti Rahvaväkke, kus määrati Laiarööpmelise soomusrongi nr. 1 kuulipildujate komandosse, kus juba 1919. aasta jaanuaris määrati kuulipildujate komando ülemaks. 1919. aasta märtsist nimetati ta soomusrongi dessantpataljoni ülemaks ja rongiülema abi kohusetäitjaks ning 1919. aasta juunist rongiülema abiks. 1919. aasta 18. oktoobril pärast soomusrongi Kapten Irv ülema Eduard Nepsi haavatasaamist nimetati soomusrongi Kapten Irv ülema kohusetäitjaks, kellena tegutses 1919. aasta lõpul ja 1920. aasta alguses. Pärast Vabadussõja lõppu 1920. aasta juulis nimetati H. Raudsepp Laiarööpmelise soomusrongi nr. 3 ülema abiks, kuid demobiliseeriti 1920. aasta septembris. 1922. aasta maikuus asus uuesti sõjaväeteenistusse ja määrati Soomusrongide Brigaadi Kitsarööpmelise soomusrongi nr. 2 ülema abiks, 1923. aastal viidi üle teenistust jätkama Valgas asunud Kitsarööpmelise soomusrongi nr. 1 ülemana. Soomusrongide brigaadi jaotamisel 1. ja 2. Soomusrongirügemendiks nimetati H. Raudsepp soomusrongi Kapten Irv ülema abiks ja hiljem soomusrongi Kapten Irv ülema kohusetäitjaks. 1934. aastast teenis H. Raudsepp jalaväeosades, 1940. aastal pärast juunipööret ja Eesti Rahvaväe ümberkujundamist Punaarmee 22. Eesti Territoriaalseks Laskurkorpuseks jätkas H. Raudsepp teenistust Punaarmees, kuid vahistati 15. juunil 1941 ja suri 2. oktoobril 1943 NSV Liidus Norillagi vangilaagris. Jaak Pihlak, "Viljandi kihelkond ja Vabaduse Risti vennad" Viljandi Muuseumi aastaraamat, 2008, lk 234–236. Ohvitseride andmekogu
Eesti lugu (raamatusari)

"Eesti lugu" on aastatel 2008–2009 ilmunud raamatusari. Raamatusarja esimene raamat ilmus 20. septembril 2009 ja viimane 29. augustil 2009. Sarjas ilmus kokku 50 raamatut ja sarja eesmärgiks on püüd vastata küsimusele missugused on eestlased ja milline on nende kujunemislugu. Sarja raamatud ilmusid laupäeviti, nende hind koos ajalehega Eesti Päevaleht[lisa viide] oli 74 krooni. Lennart Meri "Hõbevalge" (uus väljaanne) Karl August Hindrey "Urmas ja Merike" August Mälk "Läänemere isandad" Ain Kalmus "Jumalad lahkuvad maalt" Mait Metsanurk "Ümera jõel" Henrik "Henriku Liivimaa kroonika" Eduard Bornhöhe "Tasuja" Arvo Mägi "Risti riik. Karvikute kroonika" Gert Helbemäe "Sellest mustast mungast: üks kroonika elust, surmast ja ajast ning inimestest selle sees" Jaan Kross "Kolme katku vahel: Balthasar Russowi romaan" Aino Kallas "Reigi õpetaja", "Püha jõe kättemaks" Mait Metsanurk "Tuli tuha all: ajalooline romaan suure nälja ajast 1695–1697" Enn Kippel "Kui Raudpea tuli: romaan Põhjasõjast" Herman Sergo "Näkimadalad" Jaan Kross "Keisri hull" Eduard Vilde "Mahtra sõda" Jakob Pärn "Oma tuba, oma luba", "Must kuub" Edzard Schaper "Timukas" Ustav Mikelsaar "Kallis Mari", "Kannata", "Sind ei iial" Siegfried von Vegesack "Balti tragöödia" August Gailit "Isade maa" Albert Kivikas "Murrang" August Jakobson "Vaeste-patuste alev" Oskar Luts "Vaikne nurgake" Bernard Kangro "Jäälätted" Karl Ristikivi "Kõik, mis kunagi oli: pilte ühest suvest" Voldemar Õun "Uus evangeelium" Valev Uibopuu "Keegi ei kuule meid" Juhan Peegel "Ma langesin esimesel sõjasuvel: fragmentaarium" Ilmar Talve "Juhansoni reisid: sõjamälestused" Madis Kõiv "Suvi Pääbul ja kinnijooks Raplas" August Gailit "Üle rahutu vee" Arved Viirlaid "Ristideta hauad" Aili Helm "Kuradil ei ole varju: märkmeid nõukogude naistevanglast 1946", "Vägivallamaa", "Režiim – see kõlab uhkelt" (triloogia) Heino Kiik "Maria Siberimaal" Mats Traat "Tants aurukatla ümber" Viivi Luik "Seitsmes rahukevad" Ene Mihkelson "Katkuhaud" Paul Kuusberg "Andres Lapeteuse juhtum" Enn Nõu "Koeratapja" Enn Vetemaa "Monument", "Pillimees" Vassili Aksjonov "Tähepilet" Mati Unt "Sügisball: stseenid linnaelust" Mihkel Mutt "Hiired tuules: satiiriline romaan" Arvo Valton "Leidik" Emil Tode "Piiririik" Kaur Kender "Iseseisvuspäev" Mihkel Mutt "Rahvusvaheline mees" Andrus Kivirähk "Vargamäe vanad ja noored" "Isamaa suvi: lühilugusid aastaist 1991–2008". Koostanud Kajar Pruul Kaljuvee, Ardo (13. september 2008). "Eesti lugu 50 raamatu kaudu". Eesti Päevaleht. Vaadatud 16. märtsil 2024. Kodres, Mari (30. august 2008). "Uus raamatusari "Eesti lugu": kummardus eestlaste ajaloole". Eesti Päevaleht. Vaadatud 16. märtsil 2024.
Endrik Tamm

Endrik Tamm (29. august 1894 Tõlliste vald Tartumaa – 2. veebruar 1988 Lakewood Ameerika Ühendriigid) oli eesti sõjaväelane (kapten) ja metsateadlane. Endrik Tamm sündis 1894. aastal Tartumaal Tõlliste vallas Plindsi talus. Ta osales Esimeses maailmasõjas jalaväeohvitserina. 1918. aastal alanud Eesti Vabadussõjas osales ta algul jalaväeüksustes, 26. juulist 1919 nimetati Kitsarööpmelise soomusrongi nr. 4 ülemaks, kellena teenis kuni Vabadussõja lõpuni, ja 1920. aasta mais läks sõjaväeteenistusest erru. Pärast Vabadussõda töötas E. Tamm Tarvastus riigimaade valitsejana, pidas talu ning lõpetas 1938. aastal Tartu Ülikooli metsaosakonna. 1940. aastal toimunud Eesti okupeerimise järel varjas E. Tamm end metsavennana. Teise maailmasõja ajal Saksa okupatsioonivõimude poolt piirirügementide formeerimise ajal 1944. aastal oli E. Tamm Eesti 1. Tagavararügemendi adjutant. 1944. aasta sügisel evakueerus Saksamaale, kus pärast sõja lõppu kaitses 1948. aastal doktoritöö kaskede kasvatamisest. 1948. aastal asus E. Tamm Ameerika Ühendriikidesse, kus elas kuni surmani 2. veebruaril 1988 Lakewoodis.
Conrad Bain

Conrad Stafford Bain (4. veebruar 1923 – 14. jaanuar 2013) oli Kanada päritolu USA näitleja. 'Diff'rent Strokes' dad Conrad Bain dies at age 89; co-star Todd Bridges calls him 'father figure' Conrad Bain andmekogus IMDb (inglise)
Francesco Musso

Francesco Musso (sündinud 22. augustil 1937 Port-Saint-Louis-du-Rhône'is Arles'i vallas Bouches-du-Rhône'i departemangus Provence-Alpes-Côte d'Azuri piirkonnas Prantsusmaal) on Itaalia endine poksija. Ta oli sulgkaalus (kuni 57 kg) Itaalia meister 1960. aastal. Musso võitis sulgkaalus (kuni 57 kg) 1960. aasta Rooma olümpiamängude poksivõistlustel kuldmedali ning tuli olümpiavõitjaks. Musso osales kergekaalus (kuni 60 kg) 13. Euroopa meistrivõistlustel (Luzern, 1959), kuid kaotas 1. ringis oma kohtumise ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. Musso poksis oktoobrist 1960 kuni oktoobrini 1964 ja uuesti 12. augustil 1966 elukutselisena. Ta osales kokku 28 kohtumisel ning võitis neist 24 (neist 7 nokaudiga) ja kaotas 4 kohtumist. 39. Itaalia meistrivõistlused poksis. Torino 1960. Tulemused inglise keeles 17. suveolümpiamängude poksivõistlus. Rooma 1960. Tulemused inglise keeles 13. Euroopa meistrivõistlused poksis. Luzern 1959. Tulemused inglise keeles Francesco Musso veebisaidil Olympedia (inglise) Francesco Musso veebisaidil BoxRec (inglise)
Mauritiuse vapp

Mauritiuse vapp on Mauritiuse ametlik vapp. Vapikilbil on kujutatud laev, palmid, punane võti ja valge täht. Vapikilpi ümbritsevad suhkrurootaimed ja dodo ning samburhirv. Vapilindil on ladinakeelne deviis "Stella clavisque maris Indici" (India ookeani täht ja võti).
Vambola Tõnissoo

Vambola Tõnissoo (5. juuli 1946 – 22. jaanuar 2004) oli eesti keemik. Ta lõpetas 1973. aastal Tartu Ülikooli keemia erialal, tema diplomitöö elektrokeemia teemal kandis pealkirja "Metalli ja lahuse piirpinna elektrilise kaksikkihi struktuuri ja adsorptsiooni uurimine". Tõnissoo töötas Tartus Füüsika Instituudis, Tartu Külmhoones, Eesti Põllumajandusministeeriumi Tehnoloogia ja Konstrueerimise Büroos Keskkonnakaitse Osakonnas Tartus, Tartu Õlletehases, Veterinaar- ja Toidulaboris Tartus. Tõnissoo hukkus 2004. aasta jaanuaris liiklusõnnetuses Tartu–Tallinna maantee 90. kilomeetril Anna kurvis tee libeduse tõttu. Viis Tartu veterinaar- ja toidulabori töötajat olid teel Tallinna aastakonverentsile. "Järvamaa õnnetuse ühe ohvri seisund on endiselt raske" Virumaa Nädalaleht, 5. veebruar 2004
Lukáš Konečný

Lukáš Konečný (sündinud 19. juulil 1978 Brnos) on Tšehhi poksija. Ta oli kokku vähemalt kahekordne Tšehhi meister I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) aastatel 1996 ja 1998. Konečný osales I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) 2000. aasta Sydney olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas oma kohtumise 1. ringis hilisemale pronksmedalivõitjale Mohamed Allaloule (Alžeeria) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. Konečný sai I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) pronksmedali 8. maailmameistrivõistlustel (Budapest, 1997), kaotades poolfinaalis hilisemale kuldmedalivõitjale ja maailmameistrile Dorel Simionile (Rumeenia) ja jäädes edasisest medaliheitlusest välja ning 10. maailmameistrivõistlustel (Houston, 1999), kaotades poolfinaalis hilisemale kuldmedalivõitjale ja maailmameistrile Mahamatkadir Abdullayevile (Usbekistan) ja jäädes edasisest medaliheitlusest välja. Konečný osales I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) 32. Euroopa meistrivõistlustel (Minsk, 1998), kuid kaotas veerandfinaalis hilisemale kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Dorel Simionile (Rumeenia) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. Konečný on poksinud alates juunist 2001 elukutselisena. Ta on pidanud kokku 52 kohtumist, millest on võitnud 48 (neist 23 nokaudiga) ja kaotanud 4 kohtumist. Ta on olnud elukutseliste eri poksiorganisatsioonide Tšehhi, Euroopa ja maailmameister. 27. suveolümpiamängude poksivõistlus. Sydney 2000. Tulemused inglise keeles 9. maailmameistrivõistlused poksis. Budapest 1997. Tulemused inglise keeles 10. maailmameistrivõistlused poksis. Houston 1999. Tulemused inglise keeles 32. Euroopa meistrivõistlused poksis. Minsk 1998. Tulemused inglise keeles Lukáš Konečný veebisaidil Olympedia (inglise) Lukáš Konečný veebisaidil BoxRec (inglise)
Narva Muuseum

Narva Muuseum on muuseum Peterburi maantee 2, 20308 Narva. Muuseum asutati aastal 1933, kui Peeter I muuseum (asutatud 1865) ja G. ja S. Lavrentsovi nimeline Narva Linnamuuseum (asutatud 1913) ühendati. Narva muuseumi kunstikogule pani aluse perekond Lavrentsovi kunstikogu, mille Glafiira Lavrentsova pärast oma surma 1913. aastal linnale pärandas. Kunstikogu peeti omal ajal vene kunsti osas Baltimaade parimaks. Lisaks maalidele ja graafikale sisaldas kogu tarbekunsti, miniatuure ning etnograafilisi esemeid. 22. juulil 1950 avas muuseum Narva ajaloo ekspositsiooni. Aastal 1977 moodustati Narva Muuseumi filiaalina Kreenholmi manufaktuuri muuseum, mis 1992. aastal lõpetas filiaalina tegevuse ning selle kogud omandas Narva Muuseum. Aprillis 1991 avas muuseum Narva Muuseumi kunstigalerii. 2024. aastal lõppesid kaheksa aastat kestnud renoveerimistööd Narva Hermanni linnuses, mis läksid maksma ligi kuus miljonit eurot. Esimeses etapis avati renoveeritud konvendihoone koos uuendatud püsiekspositsiooniga ning teises etapis korrastati ka linnuse peahoov ning konserveeriti linnuse müüre. 1950–1960 Ivan Faronov 1960–1979 Jevgeni Krivošejev 1979–1999 Eldar Efendijev 1999–2004 Aili Vester (kohusetäitja) 2004–2017 Andres Toode 2017–2021 Ivo Posti 2021– Maria Smorževskihh-Smirnova Narva Muuseumi ajalugu(vaadatud 04.04.2016) EE 12. köide, 2003: 363. Evi Pihlak, Ado Vabbe, Kunst, 1933, lk 90 "Narva muuseumi kaheksa aastat kestnud renoveerimistööd said läbi" ERR kultuur, 21. juuni 2024 "Ivo Posti juhib Narva muuseumi järgnevad kaks aastat" kultuur.err.ee, 19. märts 2018 Publikatsioonid Muuseumi koduleht "Uus juht tõi Narva muuseumi kriisist välja" ERR, 27. detsember 2018
Calixtus III (vastupaavst)

Calixtus III (ka: Callistus III, Callixtus III; suri arvatavasti 1179) oli vastupaavst septembrist 1168 kuni 29. augustini 1178. Paavstiks oli sel ajal Aleksander III. Calixtus III oli teine vastupaavst Friedrich Barbarossa ja Aleksander III vahelise vastuseisu ajal. Ta oli pärit Arezzost ja tema nimi oli Giovanni. Enne vastupaavstiks saamist oli ta Strumi vallombrosiaanide kloostri abt. Itaalia keeles nimetatakse teda Giovanni di Struma. Giovanni oli Friedrich Barbarossa tugev ja varajane toetaja. Ta toetas ka vastupaavst Victor IV-t, kes tegi ta kardinaliks, nimetades ta Albano kardinalpiiskopiks. Väike arv skismaatilisi kardinale valis ta 20. novembril vastupaavst Paschalis III järglaseks. Calixtus oli põhiliselt vahend, mille abil Friedrich sai paavst Aleksander III-le survet avaldada. Tema toetuspiirkond oli väike. Ta resideeris Viterbos. Kui Friedrich kaotas Legnano lahingu, oli ta 1. augustil 1177 sunnitud sõlmima Veneetsia rahu ja tunnistama Aleksandrit õiguspärase paavstina. Calixtus oli veel mõnda aega vastupaavst Albanos, kuni alistus 29. augustil 1178 Aleksandrile. Pärast seda määrati ta kirikuvarade haldajaks Beneventosse, kus ta suri.
Jõe mõis

Jõe mõis (saksa keeles Jaegel) oli rüütlimõis Tartumaal Maarja-Magdaleena kihelkonnas. Tänapäeval jääb mõisasüda Jõgeva maakonda. Jõe karjamõis oli Mäkaste (saksa Mekkast). Jõe mõisa on esmamainitud 16. sajandi keskel. 1595. aastal sai Johann von Wrangell selle lääniks Poola kuningalt Sigismund III-lt. Abielu kaudu läks mõis rittmeister Georg von Stackelbergi kätte, kellele kuulus ka Kambja mõis. 1627. aastal kinnitas mõisa kuuluvust Rootsi kuningas Gustav II Adolf. 1711. aastal[viide?] sai Jõe mõisa omanikuks Holsteini kaardiväe kindralmajor Otto Magnus von Stackelberg, kes Venemaa keiser Peeter III soosikuna tõusis hiljem Eestimaa rüütelkonna juhiks (1747–1753). 1787. aastast, mil mõisa omandas Magnus Johann von Bock, kuulus Jõe samadele omanikele kui Saare ja Kudina mõis. Mõisa härrastemaja on hävinud.. Alo Särg "Jõgevamaa mõisad ja mõisnikud" Tallinn: Argo, 2012, lk 17. Särg, Alo. Jõgevamaa mõisad ja mõisnikud. Tallinn: Argo, 2012. Tartumaa: maadeteadusline, majandusline ja ajalooline kirjeldus. Peatoim. J. Rumma, toim. J. G. Granö, J. V. Veski. − Eesti I. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1925. Lk 277 [1].
Kadrina mõis (Maarja-Magdaleena kihelkond)

Kadrina mõis (saksa keeles Katharinenhof) oli Kaiavere mõisa karjamõis Tartumaal Maarja-Magdaleena kihelkonnas.
Kaiavere mõis

Kaiavere mõis (saksa keeles Kayafer) oli rüütlimõis Tartumaal Maarja-Magdaleena kihelkonnas. Tänapäeval jääb mõisasüda Jõgeva maakonda. Esmateated Kaiaverest pärinevad 1417. aastast, mil Otto von Uexküll pärandas mõisa Tartu tsistertslaste nunnakloostrile. 1512. aastal andis Tartu piiskop Gerhard Schrove selle lääniks vendadele Johann ja Heinrich Luggenhusenile. Hiljem oli see Wrangellide omandis ning 1682. aastal redutseeriti. Edaspidi kuulus mõis von Rothausenitele, Rosenitele, Stackelbergidele, Nolckenitele, Knorringitele, Richteritele, Löwensternidele ja viimasena parun Alexander von Tiesenhausenile. Härrastemaja on hävinud, pargis on säilinud moonakatemaja varemed ja mõned kõrvalhooned. Kaiavere karjamõisad olid Kadrina, Lilu ja Pataste. Särg, Alo. Jõgevamaa mõisad ja mõisnikud. Tallinn: Argo, 2012, lk 29-31. Praust, Valdo. Tartumaa mõisad. Tallinn: Tänapäev, 2008. Lk 114-5. Särg, Alo. Jõgevamaa mõisad ja mõisnikud. Tallinn: Argo, 2012. Tartumaa: maadeteadusline, majandusline ja ajalooline kirjeldus. Peatoim. J. Rumma, toim. J. G. Granö, J. V. Veski. − Eesti I. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1925. Lk 277 [1]. Kaiavere mõisa valitsejamaja Kultuurimälestiste riiklikus registris
Jalam

Jalam on positiivse pinnavormi – näiteks mäe, künka või seljaku – nõlva alaosa ja selle ümbrus. http://www.eki.ee/dict/ekss/index.cgi?Q=jalam&F=M http://www.eki.ee/dict/qs/index.cgi?Q=jalam&F=M http://entsyklopeedia.ee/artikkel/jalam "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 7. märts 2016. Vaadatud 22. jaanuaril 2013.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
Suur Karujärv (Eesti)

Suur Karujärv on järv Tartumaal Nõo vallas Aiamaa ja Kolga küla lähedal. Järv asub ürgorus ja selle lähedal asub ka Väike Karujärv; minevikus moodustasid need kaks järve ühise veekogu. Järve pindala on 15,9 ha, keskmine sügavus 2,6 m ja suurim 7,5 m. Seda läbib Nõo oja. Suur Karujärv on eutroofne ja suurtaimerikas. Selles kasvab valge vesiroos ning elab mitut liiki kalu (särg, ahven, latikas, haug, kiisk, linask, angerjas). Sissekanne Eesti looduse infosüsteemis (vaadatud 26.04.2013) Õngitsemine. Tln., 2003 Aare Mäemets. Eesti NSV järved ja nende kaitse. Tln., 1977 Suur Karujärv Eesti looduse infosüsteemis Suur Karujärv Kalapeedias
Gibraltari ibeeris

Gibraltari ibeeris (Iberis gibraltarica L.) on õistaim ristõieliste sugukonnast. See on Gibraltari looduskaitseala sümbol, kuid pärineb tegelikult Põhja-Aafrikast. Euroopas esinebki taim looduslikult ainult Gibraltaril. Gibraltari ibeeris kasvab lubjakivipragudes, ohtralt leidub seda Gibraltari kalju põhjaküljel. Õite värvus varieerub kahvatulillast valgeni, õisiku läbimõõt võib ulatuda 8 cm-ni. Ibeeris on Gibraltari rahvuslill, seda kujutas ka 1988–1989 väljastatud 50-pennine münt. Iberis gibraltarica L. plant profile by the National Resources Conservation Service website Wild flowers of Gibraltar from the Gibraltar Magazine[alaline kõdulink]
Gibraltari vallutamine

Gibraltari vallutamine Briti ja Hollandi väe poolt Hispaania pärilussõjas toimus 1.-3. augustil 1704 (ukj). Sõja algusest peale oli Augsburgi liiga (kuhu kuulusid Saksa Rahva Püha Rooma Riik, Suurbritannia, Hollandi Vabariik ja Savoia hertsogkond), kes toetas Austria Habsburgide pretendenti Hispaania troonile Karl VI (Hispaania troonipretendendina Carlos III), otsinud Pürenee poolsaarel sadamat, kust kontrollida Gibraltari väina ja suunata mereväeoperatsioone Prantsuse laevastiku vastu Vahemere lääneosas. Katse vallutada Cádizi lõppes 1702. aasta septembris ebaõnnestunult, kuid liitlaste edu Vigo lahe lahingus sama aasta oktoobris tegi neist piirkonna suurima merejõu. See aitas veenda Portugali kuningat Pedro II loobuma liidust Prantsusmaaga ja liituma 1703. aastal Augsburgi liigaga. Liitlaste laevastikule avanes nii ligipääs Portugali sadamale Lissabonile, kust lähtusid retked Vahemerele. Habsburgide huve selles piirkonnas esindas Hessen-Darmstadti vürst Georg. Juunis 1704 luhtus vürsti ja liitlaslaevastiku juhi admiral George Rooke'i katse vallutada Barcelona. Seepeale suunas Rooke jõupingutused taas Cádizile. Et kompenseerida oma edutust, otsustasid liitlaste juhid vallutada Hispaania lõunaranniku väikelinna Gibraltari. Pika pommitamise järel maabusid Briti ja Hollandi merejalaväelased. Sõjategevuses osales liitlaste poolel 63 laeva enam kui 2000 merejalaväelase ning meremehega, hispaanlaste poolel umbes 430 meest. Hispaanlaste kaotused olid väikesed, liitlaste seast sai surma 60 ja haavata 200 meest. 3. augustil otsustas Gibraltari kuberner Diego de Salinas koos linna väikese garnisoniga alistuda. Kolm päeva hiljem marssis vürst Georg linna Carlos III nimel. Sõja lõpuks ei õnnestunud Carlos III-l siiski Felipe V Hispaania troonilt tõugata ning Utrechti rahu kohaselt 1713. aastal anti Gibraltar ametlikult üle Suurbritanniale, kelle omanduses püsib Gibraltar tänini. Trevelyan: England Under Queen Anne: Blenheim, lk 414
Pahajänese

Pahajänese (saksa keeles Pahhajennes) oli talu Viljandi maakonnas endises Kõo vallas, kus asus Pahajänese kõrts ja hobupostijaam – Võhma hobupostijaam. Asub 5 km Võhmast lõunas. Tänapäeval on asukoht Põhja-Sakala vallas Võhmassaare külas. Nime "Pahajänes" tekke kohta on rahvasuus mitu legendi. Üks neist väidab, et kõrts sai nime selle järgi, et kõrtsi silt kujutas käpaga õllekannu löövat jänest. Teise legendi järgi elanud kõrtsis mees kes korduvalt tahtnud end üles puua. Mitu korda õnnestus külarahval teda nööri otsast alla võtta kuni ükskord, kui mees taas ähvardanud nööri kaela panna, hüüdnud keegi: "Näe, jänes jookseb!". Inimesed läinud kõik jänest püüdma ja mees jäigi nööri otsa. Sellest ka kõrtsi nimi Pahajänese, et paha jänese tõttu jäi mees päästmata. Pahajänese postijaam avati samanimelises kõrtsis posti vedamiseks 19. sajandi keskpaigas, 1892. aastal hakati majutama ka reisijaid. Postijaam suleti 1917. aasta suvel. 1939. aastal liideti Pahajänese talu Kõo vallaga, enne seda oli ta asunud Kabala vallas Kabala mõisa maadel Pilistvere kihelkonnas. Tänapäeval on Pahajänese kõrts-postijaamast järel vaid varemed. Ludwig August Mellin: Liivimaa Atlas, veebiversioon, World Digital Library, vaadatud 22.01.2013 Elmar Ojaste: Hobupostijaamad ja ühendused Suure-Jaani kihelkonnas XIX & XX sajandil, filateelia.ee, veebiviide, vaadatud 22.01.2013
Põhja-Ameerika ülikoolide teabekeskus

Põhja-Ameerika ülikoolide teabekeskus on keskus, mille eesmärk on anda ajakohast, usaldusväärset ja erapooletut infot õppimisvõimaluste kohta Ameerika Ühendriikides. Keskus alustas tegevust 12. aprillil 1993 Tallinna Tehnikaülikoolis ning kuulub koos 470 teabekeskusega kogu maailmas USA valitsuse ametlike EducationUSA kõrgharidusalaste infokeskuste võrgustikku. Põhja-Ameerika ülikoolide teabekeskus jagab teavet õppimis-, teadustöö ja praktikavõimaluste kohta USA-s; nõustab ülikoolide ja programmide valikul ning dokumentide vormistamisel; jagab stipendiumiinfot; viib läbi rahvusvahelisi keele- ja akadeemilise taseme teste (TOEFL, TOEIC, SAT, ACT, GRE, LSAT jne)[viide?] nii avalikkusele kui ka asutustele. Lisaks eranõustamisele korraldab teabekeskus rühmakonsultatsioone, temaatilisi infotunde, avalikke loenguid, kohtumisi USA ülikoolide üliõpilaste ja vilistlastega, esineb koolides, nõustamiskeskustes ning infomessidel. Teabekeskuse konsultatsioonid on tasuta. Et kandideerimine USA ülikoolidesse oleks edukas, korraldab Põhja-Ameerika ülikoolide teabekeskus koolitusi alates sisseastumisstrateegiate õpitubadest kuni rahvusvaheliste testide ettevalmistuskursusteni. Põhja-Ameerika ülikoolide teabekeskuse koduleht