laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Kopsualveool

Kopsualveoolid ehk kopsusombid (ka õhutaskud; ladina keeles ainsus alveolus pulmonis, mitmus alveoli) on paljudel selgroogsetel loomadel kopsude koes talitlevad sopised, mille seina läbi toimub gaasivahetus. Kopsualveoolide seinad on õhukesed ning koosnevad vaid ühest rakukihist (milles on Type I cells, Type II cells, alveolaarmakrofaagid) ja neid ümbritseb verekapillaaride võrk, läbi sellise membraani toimub gaasivahetus (süsinikdioksiid lahkub ja hapnik saabub verre). Alveoolid on täidetud õhuga. Nende kogumikud moodustavad alveolaarkotikesi. Tagavad efektiivse gaasivahetuse. Verest liigub alveooli õhuruumi süsihappegaas, sissehingatust õhust liigub verre hapnik. Ühes inimkopsus on tavaliselt vähemalt 300 miljonit alveooli, mille läbimõõt on 0,25 mm, nende kogupind väljahingamisel on ligikaudu 30 m2 ja sissehingamisel 100–120 m2. Madudel ei kata alveoolid kogu kopsu. Kopsualveoolid on kantud järgmistesse anatoomianomenklatuuridesse: Nomina Anatomica Veterinaria: Alveolus pulmonis; Terminologia Histologica: H3.05.02.0.00026: Alveolus pulmonis. Kopsualveool. Arvatakse, et tuberkuloosi mükobakterid satuvad sissehingamisel just kopsualveoolidesse, kus nad kohtavad alveolaarmakrofaage. alveolaarne proteinoos "Meditsiinisõnastik", 368:2004 Respiratory system, Sissekanne Encyclopædia Britannica-s Meeli Roosalu. "Inimese anatoomia", Kirjastus Koolibri, lk 125, 2010, ISBN 978-9985-0-2606-9. NOMINA ANATOMICA VETERINARIA (2012) SPLANCHNOLOGIA, Alveolus pulmonis, lk 58, veebiversioon (vaadatud 31.05.2015)(inglise keeles)
Stabiliseeriv valik

Stabiliseeriv valik ehk säilitav valik on loodusliku valiku vorm, mis mõjub mingile liigile suhteliselt püsivas elukeskkonnas. Stabiliseeriva valiku mõjul väheneb keskmisest erinevate genotüüpidega isendite edukus vaadeldavas keskkonnas, seetõttu saavad eelise suhteliselt keskmise genotüübiga isendid. Stabiliseeriv valik on loodusliku valiku kõige laialdasemalt levinud vorm looduses. Lõhestav valik Suunav valik
Tõnu Reim

Tõnu Reim (25. jaanuar 1853 Soldani talu, Puurmani vald, Tartumaa – 23. aprill 1938 Tallinn) oli eesti aednik ja aiandusinstruktor. Õppis Pikknurme külakoolis ja Kursi kihelkonnakoolis. Oli 1876–1879 aedniku õpipoiss Raadi mõisas, 1879–1884 Preedi mõisa, 1884–1891 Põltsamaa mõisa, 1891–1893 Malla mõisa ja 1895–1903 Behri konservitööstuse Tallinnas aednik, 1893–1895 Rakveres ja alates 1900 Tallinnas aiaomanik. 1911–1912 Kullamaa Põllumeeste Seltsi, 1912–1928 Eesti Põllumeeste Keskseltsi ja 1928–1931 Eesti Aianduse-Mesinduse Keskseltsi aiandusinstruktor. Keila Põllutöökooli aiandusõpetaja. Oli Tallinna Eesti Põllumeeste Seltsi auliige. "Aiatöö õpperaamatu" (1913, kordustrükid 1920 ja 1923) üks koostajaid, raamatu "Köögiviljakasvatus" (1938) autor. Avaldas artikleid ajakirjades Talu ja Põllumees. Kaja, nr. 20, 25 jaanuar 1928 tr. 1, https://dea.digar.ee/article/kaja/1928/01/25/1/78 Tõnu Reim Eesti biograafilises andmebaasis ISIK
Lembit Sarapuu

Lembit Sarapuu (1. august 1930 Tallinn – 30. juuli 2024) oli eesti maalikunstnik. 1951. aastal lõpetas ta Tallinna 22. Keskkooli, järgnes sõjaväeteenistus. 1955 astus ta Eesti Riikliku Kunstiinstituudi maaliosakonda, mille lõpetas 1961. Aastatel 1961–1964 oli ta Tallinna 18. keskkooli joonistamisõpetaja, seejärel vabakutseline kunstnik. “Sarapuu pidi nagu teisedki kunstnikud kirjutama kataloogi jaoks mingi oma loomingut manifesteeriva teksti. Kõik targutasid pikalt, tsiteerides postmodernismi klassikuid. Sarapuu aga tõi mulle mõne päeva pärast rebitud ruudulise vihikulehe, kuhu oli kirjutatud: “Oma loomingus olen võtnud eeskuju koopamaalist ja suurest vene kunstnikust Brüllovist.”” 1988 Kristjan Raua preemia (maal "Kalevipoeg ja Saarepiiga") 1995 Eesti Kultuurkapitali kujutava ja rakenduskunsti sihtkapitali aastapreemia (personaalnäitus Tartu Kunstimuuseumis) 1996 Eesti Vabariigi kultuuripreemia 2001 Valgetähe IV klassi teenetemärk 2010 Konrad Mäe preemia 2022 Kristjan Raua preemia Lembit Sarapuu oli 1971–1978 abielus skulptor Ellen Kolkiga. Tema ema oli harrastuskunstnik Veera Sarapuu ning onu Jaan Siirak. Suri maalikunstnik Lembit Sarapuu, ERR, 31. juuli 2024 Ants Juske. Külmetav Eesti kunstnik. 50 tähtsamat teost läbi aegade. Lk. 80 Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). Veera ja Lembit Sarapuu, Kondase Keskuse veebis Karl Kello, "Autoriteetidele allumatu kunstnikunatuur" – Õpetajate Leht, 9. oktoober 2009. Lk 10
Johannes Adamson

Johannes Adamson (28. november 1883 Valguta vald – 4. september 1944 Türi) oli eesti ajaloo ja kodanikuõpetuse õpetaja. Johannes Adamson õppis Tartu linna 3. algkoolis, lõpetas 1907. aastal eksternina Tartu Reaalkooli. Jätkas õpinguid Tartu Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonnas ja kaitses ajalookandidaadikraadi 1913. aastal. Aastatel 1913-1914 osales Tartu Ülikooli keskkooliõpetajate ettevalmistuskursustel. Seejärel oli aastatel 1914–1917 tsaariarmees ohvitser. Aastatel 1917–1928 oli Tartu Kommertskoolis, Hugo Treffneri Gümnaasiumis, Tartu Reaalkoolis ja kaubanduskoolis ajaloo-, kodanikuõpetuse-, majandusteaduse- ja geograafiaõpetaja. Aastatel 1928–1932 oli Tartu Poeglaste Gümnaasiumi direktor ja ajalooõpetaja, 1936–1940 Tartu Tütarlaste Gümnaasiumi direktor. Lahkus 1940. aasta suvel Tartu Tütarlaste Gümnaasiumi direktori ametikohalt poliitilistel põhjustel: ta oli Eesti Vabariigi ajal Isamaaliidu liige. Aastatel 1941–1944 oli ta Türi Gümnaasiumi direktor. Aastatel 1927–1940 oli ta Tartu Ülikooli ajaloo õppekorralduse alalise toimkonna esimees. Aastatel 1935–1940 Tartu Ülikooli didaktilis-metoodilise seminari ajaloo- ja kodanikuõpetuse õppejõud. On koostanud õppekavasid, avaldanud majandusteaduse õpperaamatu keskkoolile, ajaloo õpperaamatud alg- ja keskkoolile ning gümnaasiumile. Rozental, Väinu (2019). Reveranss roosinupukestele. 100 aastat Raatuse kooli asutamisest. TORE Kirjastus Adamson, Johannes. Eesti kooli biograafiline leksikon. Johannes Adamson Eesti biograafilises andmebaasis ISIK
Otto Freymuth

Otto Freymuth (24. november 1892 Tartu – 28. aprill 1953 Goslar) oli eesti ajaloolane, bibliograaf ja kunstiajaloolane. Õppis 1912–1918 Tartu Ülikoolis ajalugu ja vanu keeli. 1919–1920 Õpetatud Eesti Seltsi sekretär, 1920–1932 raamatukoguhoidja. Tegi 1924–1925 Tartu toomkiriku varemeis arheoloogilisi kaevamisi ning määras selle ehitusloolised etapid. Valmisid artiklid "Ülevaade tartu doomevaremete kaevamistöist aastail 1924 ja 1925" (1926), "Lõpuaruanne kaevamiste kohta Tartu doomevaremete pikihoones" (1930). Käsitles ruumivormi probleemi "Hallenkirche und Basilika in Alt-Livland" (1929), iseloomustas Tartu kirikuid ja profaanarhitektuuri keskajal "Tartu välisilme kujunemine" (1927) ja kirjutas põhjaliku historiograafilise ülevaate "Meie arhitektuuriajaloo senistest saavutustest" (1930) ja Das Jungfrauenkloster zu St. Claren in Dorpat. Beiträge zur Kunde Estlands XVII Bd. 1. 1931. Lahkus 1939 Eestist, oli 1939–1940 Danzigi linnaraamatukogu juhataja. Otto Freymuth Eesti biograafilises andmebaasis ISIK
Enn Murdmaa

Enn Murdmaa (kuni 1935. aastani Ernst Martinson; 21. detsember 1874 Käru vald (Vändra kihelkond) – 7. jaanuar 1957 Tallinn) oli eesti pedagoog, haridustegelane ja koolijuht. Murdmaa osales Eesti koolikorralduse kujundamises, pooldades uuendusmeelseid suundi (kooliuuendust). Oli 1920. aastal vastu võetud "Avalikkude algkoolide seaduse" eelnõu autor. Oli õpetajate kutseühingute peamisi eestvedajaid. Avaldas koolikirjandust, peamiselt aabitsaid ja lugemikke ning ilmutas ajakirjanduses rohkesti kasvatusteaduslikke artikleid. Õppis Kohila-Lohu vallakoolis, Vändra kihelkonnakoolis, Jõhvi ministeeriumikoolis ja Tartu Õpetajate Seminaris, mille lõpetas 1894. aastal algkooliõpetaja kutsega. Lõpetas 1905. aastal Lätis Limbažis aianduskursused. Töötas aastail 1894–1905 algkooliõpetajana mitmel pool Eestis: Sagadi Kalevipoja Seltsi koolis (1894–1896), 3-klassilises Toila vallakoolis juhatajana 1896–1899, Järvakandi ministeeriumikooli juhatajana 1899–1901, Käru vallakoolis 1901–1902, koolijuhatajana Kadrina kihelkonnakoolis 1902–1903, Rägavere vallas Vaeküla vallakoolis 1903–1905. Oli aastatel 1905–1907 Väike-Maarja Tütarlastekooli, 1907–1915 Haljala Kalevipoja Seltsi kooli ja Narva-Jõesuu Kooliseltsi kooli juhataja. 1915. aastal asus õpetajana tööle mitmes Tallinna koolis: Tallinna Linna 3. ja 4. algkool, Tallinna Kõrgem Algkool, Jakob Westholmi Gümnaasium ja Tallinna Linna 1. Tütarlaste Gümnaasium. Oli aastail 1917–1918 Tartu õpperingkonna Tallinna II jaoskonna rahvakoolide inspektori kohusetäitja, samal ajal Harju Maavalitsuse abiesimees ja haridusosakonna juhataja. Aastatel 1918–1919 töötas Haridusministeeriumi rahvakoolide osakonna ja 1919–1920 kooliosakonna juhatajana. Haridusministeeriumi esimesed korraldused käsitasid emakeelse õpetuse sisseseadmist koolides, kaasa arvatud erakoolides. 1921. aastal oli haridusministri abi. Aastail 1923–1942 oli Tallinna 21. Algkooli ja 1944–1946 Tallinna 21. Mittetäieliku Keskkooli juhataja (1942–1943 oli Tallinnas vangistuses). Asutava Kogu (1919–1920) ja Riigikogu (1920–1926) liige Eesti Sotsiaaldemokraatliku Tööliste Partei fraktsioonis. Kandideeris I Riigivolikogu valimistel 4. valimisringkonnas. Võttis osa õpetajate kutseühingute tööst: kuulus 1917. aastal Tallinna Õpetajate Seltsi ja Eesti Õpetajate Liidu asutajate hulka. Oli 1923–1940 (vaheaegadega) Eesti Õpetajate Liidu juhatuse esimees ja 1937–1938 Õpetajate Koja esimees. Oli aastail 1921–1940 ajakirja Kasvatus ja 1926–1928 ajakirja Noorusmaa toimetaja. Eesti NSV teeneline õpetaja (1945, nimetus ära võetud 1953, ennistatud postuumselt 1989) Enn Murdmaa poeg oli kunstnik Oskar Murdmaa, kelle lapsed olid Ivar Murdmaa, Allan Murdmaa, Kai Murdmaa ja Mai Murdmaa. Ühtluskool. Tallinn: Ühiselu, 1920. Kirjandust koolile, I – III. Tallinn: Töökool, 1928–1930. Elav Sõna I – IV. Tartu: Kool, 1932 (kaasautor). Noorsoo- ja lastekirjanduse põhinõudeid, Kasvatus 1935, nr 2,3 Horm, V. Enn Murdmaa ja tema osa kodanliku Eesti kooliuuendusliikumises. – Nõukogude Pedagoogika ja Kool, V. Tartu, 1969. Enn Murdmaa Eesti biograafilises andmebaasis ISIK
Paul Öpik

Paul Öpik (22. jaanuar 1888 Tallinn – 23. juuni 1967 Tallinn) oli eesti majandustegelane ja pankur. Lõpetas 1906. aastal Tallinna Reaalkooli ja 1913. aastal Riia Polütehnilise Instituudi. Osales ohvitserina Esimeses maailmasõjas ja hiljem alamleitnandina Vabadussõjas. Novembrist 1922 kuni jaanuarini 1923 oli Paul Öpik I Riigikogu koosseisus asendusliige, kuid astus ise samuti tagasi ja tema asemel läks Riigikokku Karl Mikita. 1923–1925 Riigikassa juhataja, 1925–1928 Eesti Panga direktor, 1928–1940 Pikalaenu Panga president. Alates 24. jaanuarist 1940 Töötülide Lahendamise Komisjoni esimees. Teise maailmasõja ajal aastatel 1941–1945 oli ta Nõukogude tagalas. Tema allkiri on Eesti 50-pennisel ja 1-margasel (mõlemad 1919) kassatähel. Tema vennad olid Armin, Ernst ja Oskar Öpik. Tema poeg oli energeetikateadlane Ilmar Öpik, kelle poeg Andres Öpik oli keemiaprofessor. Öpik, Paul (1888-1967) Eesti ohvitserid 1918-1940 Haud Tallinna Metsakalmistul
Hendrik Laas

Hendrik Laas (29. juuli 1862 Võtikvere vald – 13. märts 1919 Tartu) oli eesti põllumajandustegelane. Raamatukaupluse, raamatukogu, seemne- ja põllutööriistade kaupluse omanik Tartus ja katsetalu omanik Raadil, korraldas põllumajanduskursusi, -näitusi ja ekskursioone. Andis 1895–1912 välja ajakirja Põllumees, 1895–1904 Põllumehe kalendrit, 1906–1909 nädalalehte Vabadus, avaldas põllumajanduslikku õppekirjandust. Hendrik Laas sai Anna ja Stanislavi ordeni ning ülendati 1909. aastal isiklikuks aukodanikuks. Ta oli Eesti Kirjameeste Seltsi liige. Krista Aru. Põllumees Laas. Kultuur ja Elu, 1992, nr 10, lk 56–59. A. J. Kippasto. Sada aastat Hendrik Laasi sünnist. Võitleja, september 1962, nr 9, lk 5. Hendrik Laas Eesti biograafilises andmebaasis ISIK
Aleksander Kivi

Aleksander Kivi (10. veebruar 1894 Tali vald, Saarde kihelkond, Pärnumaa – 2. veebruar 1985 Tallinn) oli eesti geodeet ja kodu-uurija. Ta õppis aastatel 1922–1923 Tartu Ülikoolis metsandust ja 1923–1925 õigusteadust. Lõpetas 1934. aastal Tallinna Tehnikumi maamõõtmise erialal. Ta oli aastatel 1944–1957 Tallinna peageodeet. "Saraste piiridest ning nende kaitsest, eriti Tallinnas". // Vana Tallinn IV. Tallinna Ajaloo Selts. Toimetajad Rudolf Kenkmaa, Hugo Peets, Arnold Süvalep. Tallinn 1939 "Jooni mag. Peeter Pätsi tegevusest. Tema 60. sünnipäeva puhul". Loodushoiu- ja Turismi-Instituut. Tallinn 1940 "Tallinn. Linna asustus- ja ehitusajaloolisi materjale". Seitsmes köites, lisaköide, topograafiliste materjalide kartoteek. Kaasautor Eduard Alamaa. Eesti NSV Riiklik Ehituskomitee. Tallinn 1966 Gustav Jakobson, Aleksander Kivi, Heldur Lond, Ain Soik. "Tallinna vesi ja sajandid". Eesti Raamat. Tallinn 1967 "Tallinna tänavad". Valgus. Tallinn 1972 "Isikunimelised tänavad Tallinnas". Eesti Raamat. Tallinn 1977 Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944 Haud Tallinna Metsakalmistul
Villem Ernits

Villem Ernits (16. juuli 1891 Nõva, Pala vald, Tartumaa – 10. mai 1982 Tartu) oli eesti keeleteadlane ja karskusliikumise edendaja. Ta lõpetas 1918. aastal Tartu Ülikooli (cand. phil.). Tema juhendajaks oli Dmitri Kudrjavski. Ta oli alates 1911. aasta sügissemestrist Eesti Üliõpilaste Seltsi liige. V. Ernits töötas vaheaegadega Tartu Ülikoolis õppejõuna, 1930. aastatel aga Varssavi Ülikoolis eesti ja soome keele lektorina. Kümme aastat oli ta Eesti Karskusliidu esimees. Villem Ernits oli Asutava Kogu ja I Riigikogu liige. Ta kuulus algul Eesti Sotsialistide-Revolutsionääride Parteisse, mis liitus aga 1920 ESDTP-st eraldunud vasakäärmuslastega, moodustades ISTP. Villem Ernits kuulus Eesti Akadeemilise Orientaalseltsi asutajate sekka. Ernits tegutses hõimuliikumises, eesti üliõpilaste organiseerimise ning ajakirjanduse alal. Ta oli Üliõpilaste Lehe algatajaid ja esimene peatoimetaja ning 1928–1930 toimetas ajakirja Eesti Hõim, 1927–1930 oli ta Fenno-Ugria teaduslik sekretär. "Noorpõlve ideaalid" (artiklite kogumik). Koostanud Hando Runnel. Sari Eesti mõttelugu, nr 113, Ilmamaa, Tartu 2013, 456 lk; ISBN 9789985774700 М. Лотман; Г. Суперфин 1984. Виллем Эрнитс (1891-1982). Russian Linguistics 8(2): 211–214. (Lk. 211.) Villem Ernits. Koostaja Ott Kurs. Liivi Muuseum, 2021. Peeter Olesk, "Villem Ernits" (nekroloog) – Keel ja Kirjandus 1982, nr 7, lk 389–390 Hillar Palamets, "Legendaarne Villem Ernits: mehi rahvusülikooli hälli juurest" – Eesti Sõnumid 12. 10. 1994, lk 7 Rutt Hinrikus, "Tartu ühest sõltumatumast mehest" – Kultuur ja Elu 1995, nr 6, lk 54–59 Jaan Kross, "Läänemeri, Villem Ernits ja meie" – Looming 1997, nr 4, lk 552–556 Hillar Palamets, "Mälestusi Villem Ernitsast" – Ajalooline Ajakiri 1999, nr 2, lk 123–130 Anu Ernits, "Villem Ernits (1891–1982) karskusliikumise juhina" – "Kultuuriloost noorteadlaste pilgu läbi: artiklite kogumik", Tallinna Pedagoogikaülikooli Kirjastus, Tallinn 2004, nr 2, lk 45–52; ISBN 9985583019 Mare Viiralt, "Noore Villem Ernitsa kujunemisest õpinguaastail avaliku elu tegelaseks" – Tartu Ülikooli ajaloo küsimusi. XXXIII. Tartu Ülikooli Kirjastus, Tartu 2004, lk 166–180 Villem Ernits Eesti biograafilises andmebaasis ISIK Jalutuskäik Ajas
Vladimir Botškarjov

Vladimir Botškarjov (vene keeles Владимир Борисович Бочкарев; 1909 Lubnõ, Poltava kubermang – 27. august 1941 Läänemeri) oli Nõukogude Liidu diplomaat. Pärines väiketeenistuja perekonnast, 1925. aastal lõpetas 7-klassilise algkooli ja töötas neli aastat Ukrainas Kiievis tööstusettevõtetes, misjärel alustas karjääri komsomoliorganisatsioonis. Aastail 1929–1933 õppis Kiievi Ülikooli sotsiaalmajandusteaduskonna, keeleteaduskonnas. 1936. aastal lõpetas Kiievi Ülikooli kirjanduskateedris aspirantuuri ja jäeti sama kateedri dotsendiks, 1937. aastal sai ta filosoofiateaduskonna dekaaniks. 1938. aastal astus ÜK(b)P-sse. Samal aastal suunati tööle NSV Liidu Välisasjade Rahvakomissariaati. Septembrist 1939 kuni juunini 1940 oli NSV Liidu esindaja (saadiku) Eestis asetäitja ning juulis-augustis 1940 NSV Liidu täievoliline esindaja Eestis, asendades oma endist ülemust Kuzma Nikitinit tema esindajakohal, kes vahetati välja 29. juunil 1940. Augustist 1940 oli ta ÜK(b)P KK ja NSV Liidu RKN-i volinik Eesti NSV-s. Juulis-augustis 1941 oli ta Eesti NSV Vabariikliku Kaitsekomitee liige. Botškarjov hukkus 27. augustil (teise versiooni järgi 28. augustil) 1941. aastal Nõukogude aktiivi evakueerimisel Juminda miinilahingu käigus, uppudes miiniristlejal Jakov Sverdlov (teise versiooni kohaselt miiniristlejal Volodarski). Daniil Rudnev, RINDEKORRESPONDENDI MEENUTUSI «PRAVDA» SÜNNIPÄEVA PUHUL, Eesti Kommunist, 1972 nr 5, lk 21 Hanno Ojalo (detsember 2017). "Tallinna lahing 1941: Röövel päästab röövli käest". Kultuur ja Elu: rahvuskultuuri ajakiri. Vaadatud 26. märtsil 2019.
Ferdinand Adoff

Ferdinand Gustav Adoff (12. mai (vkj)/ 24. mai 1890 Roela vald, Viru-Jaagupi kihelkond – 14. oktoober 1938 Davos) oli eesti insener ja arhitekt. Ta sündis Rakvere ehitusmeistri perekonnas. Ta õppis aastatel 1899–1901 Rakvere elementaarkoolis, 1901–1905 Rakvere linnakoolis ja 1905–1909 Tallinna Peetri Reaalkoolis. Aastatel 1909–1910 ja aastast 1912 õppis ta Riia Polütehnilises Instituudis, lõpetades selle aastal 1918 (sooritades õppepraktika Rakveres). Akadeemiliselt oli ta hiljem ÜS Liivika liige. Ta töötas aastal 1915 raudbetoonehituse alal Ph. Holzmanni ehitusfirmas Petrogradis ja aastatel 1916–1918 Moskvas Makarovi ja Co ehitusfirmas. Ta on projekteerinud mitu hoonet Rakveres (Rakvere turuhoone (pildil), Vene tänava Rakvere linnahaigla hoone). Samuti on ta olnud osaline mitme Eesti Panga hoone (Tallinna, Petseri, Rakvere) ja tuletorni (Abruka teine, Kübassaare ja Virtsu kolmas) projekteerimisel. Kaarli rahvamaja Sõmeru vallas valmis 1922 ning võis nime saada samas vallas asuva Kaarli küla järgi, sest kunagi eraldi seisnud Kaarli vald liideti juba 1890. aastal mitme muu vallaga Sõmeru ühendvallaks, mis lühikest aega kandis veel Kaarli nime. Aastail 1919–1933 oli ta Tallinna Tehnikumi ehituskonstruktsioonide ja raudbetooni eriala õppejõud. Tema nime kannab Rakveres Turu platsi juures olev Ferdinand Gustav Adoffi tänav. Tema abikaasa oli hambaarst Minna Adoff. Aarne Mäe (5. juuli 2014). "Kaarli rahvamajas tantsiti aastakümneid pommi otsas". Virumaa Teataja. Postimees/AS Ühinenud Ajalehed. Vaadatud 6. juulil 2014. Mart Kalm. "Adoff, Ferdinand Gustav, ehitusinsener". // Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 1996. Lk 17–18 Odette Kirss. Tuletornimeister kavandas kauneima turuhoone. Virumaa Teataja nr 102, 28. mai 2020 Haud Tallinna Rahumäe kalmistul
Paula Palmeos

Paula Palmeos (varem Pauline Palmeos; 18. november 1911 Vastemõisa vald – 23. detsember 1990 Tartu) oli eesti keeleteadlane (täpsemalt fennougrist) ja tõlkija. 1939. aastal lõpetas Palmeos Tartu Ülikooli cum laude filoloogiamagistrina[viide?]. 1936–1937 õppis ta stipendiaadina Ungaris ja 1937 õpetas Ungari Kuninglikus Péter Pázmány Ülikoolis eesti keelt. 1949 reatesteeriti tema magistrikraad (väitekiri "Esimese silbi vokaalid läänemeresoome (eesti ja soome) ja ungari keeles") filoloogiakandidaadi kraadina. Ta kuulus ka naiskorporatsiooni Filiae Patriae. 1944–1989 töötas Palmeos õppejõuna Tartu Riiklikus Ülikoolis. 1956. aastast oli ta dotsent. Peamiselt õpetas ta ungari ja soome keelt, kuid luges kursusi ka eesti murretest ja sõnavarast, soome-ugri keeleteadusest (sh karjala ja vepsa keelest, ungari keele ajaloolisest grammatikast). Peaaegu igal aastal käis Paula Palmeos koos üliõpilastega ekspeditsioonidel, kogumas materjali soome-ugri keelte, eelkõige karjala keele Tveri ja Valdai murraku kohta. 1962. aastal avaldas ta ka monograafia "Karjala Valdai murrak". Samuti on Palmeose sulest pärit mitu soome keele õpikut, uurimusi karjala ja vepsa keelest, eesti keele sõnavara koostisest ja päritolust. Paula Palmeose õpilaste hulka kuulusid luuletaja Ellen Niit ja filoloog Valmen Hallap. Palmeos oli mitme rahvusvahelise teadusseltsi välisliige. "Karjala Valdai murrak" Eesti NSV Teaduste Akadeemia, 1962 "Soome keele õpik" Eesti Riiklik Kirjastus, 1963 Ago Künnap, Paula Palmeos ja Tõnu Seilenthal "Põhja ja itta" Valgus, 1974 (keeleekspeditsioonidest, sarjas "Mosaiik") "Soome keele õpik" Valgus, 1981 Zsigmond Móricz "Seitse kreutserit" Ajalehtede-Ajakirjade Kirjastus, 1958 (Loomingu Raamatukogu) Emil Kolozsvar Grandpierre "Imeflööt" Eesti Riiklik Kirjastus, 1959 (kordustr. Eesti Raamat 1981 ja Varrak 2006, ungari muinasjutukogu) "Pajatusi põhjarannikult" Eesti NSV Teaduste Akadeemia, 1957 "Saaremaast Sajaanideni ja kaugemalegi" Valgus, 1970 "Eesti keele grammatika" (2. osa) Tartu Riiklik Ülikool, 1981 Jaan Õispuu "Djorža karjala tekstid" Tallinna Pedagoogiline Instituut, 1990 Paula Palmeos oli Eesti põllumajandustegelase ja poliitiku Tõnis Kindi ristitütar.[viide?] Peeter Olesk "Sünniaastapäev Paula Palmeos 95" EPL, 13. november 2006 (vaadatud 18. novembril 2011) Sven-Erik Soosaar Uurali keelte õpetamise ajaloost Tartu Ülikoolis (vaadatud 18. novembril 2011) Peeter Olesk "Sünniaastapäev Paula Palmeos 95" EPL, 13. november 2006 Sven-Erik Soosaar. Uurali keelte õpetamise ajaloost Tartu Ülikoolis Külalised Ungari Rahvavabariigist Tartu sõpruslinnast Vezpremist külas RAT "Vanemuise" perel. Vasakul: Levente Osztovitš, Laszlo Patka, dotsent Paula Palmeos ja Tebor Tancsos. Jaanuar 1976.
Anton Üksti

Anton Üksti (23. juuni 1888 Pöide kihelkond – 24. aprill 1942 Sevurallag, Sosva, Sverdlovski oblast) oli pedagoog ja ajaloolise Läänemaa Ühisgümnaasiumi (hilisem Haapsalu Gümnaasium) esimene direktor 1918–1940. Tänapäevane Läänemaa Ühisgümnaasium loodi 2013 Haapsalu Gümnaasiumi ja Haapsalu Wiedemanni Gümnaasiumi baasil ja tegutseb samas ajaloolises koolimajas. Ta lõpetas 1909 Kuressaare Gümnaasiumi. 1909–1910 õppis ta Peterburi ülikooli matemaatika-füüsika teaduskonnas, 1910–1914 Helsingi ülikoolis. 1918 jätkas õpinguid Tartu Ülikoolis, 1921 omandas seal matemaatikakandidaadi kraadi kandidaaditööga „Mitmekordsete integraalide teisendamine“. 1915–1918 teenis A. Üksti Vene sõjaväes, osaledes mitmete kaitserajatiste püstitamisel. Ta läbis Novgorodis inseneriväe lipnikkude kooli ja tõusis alamleitnandi aukraadini. 1919. aasta suvel teenis vabadussõjaaegses kaitseväes, täpsemalt Sõjaväe Varustusvalitsuse inseneriosakonnas. 1923. aastal abiellus A. Üksti töökaaslase, õpetaja Aurelia Ükstiga (Reikmann-Grünberg, 1891–1975). Nende poeg Lembit Üksti (1927–2012) oli hilisem Tallinna Tehnikaülikooli õppejõud. Ükstite perekond küüditati 14. juunil 1941. Tütar Eha Üksti (1924–1942) suri Siberis 8. veebruaril 1942, Anton Üksti hukati 24. aprillil 1942. Abikaasa Aurelia Üksti ja poeg Lembit Üksti elasid ränkrasked aastad Siberis üle ja tulid tagasi Eestisse. A. Üksti kuulus Kaitseliidu Lääne maleva juhatusse. Ta oli 1936–1940 Õpetajate Koja nõukogu liige ning 1934. aastal riigivanema ja Riigikogu valimiste Lääne-Saare ringkonnakomitee liige. Ta kuulus Eesti Rahvaerakonda. 1936. aastal kutsuti ta teenete eest rootsi gümnaasiumi arendamisel Stockholmi kuningas Gustav V vastuvõtule. 1914 õpetaja Pärnu Eesti Noorsoo Kasvatuse Seltsi eraprogümnaasiumis, 1918 sügisel Tapa Noorsoo Kasvatuse Seltsi gümnaasiumis. 15. detsembril määras Lääne maavalitsus A. Üksti loodavate  Haapsalu Poeglaste Gümnaasiumi ja Haapsalu Tütarlaste Gümnaasiumi direktoriks. Need koolid ühinesid hiljem Läänemaa Ühisgümnaasiumiks (al 1938 Haapsalu Gümnaasium). Koolijuhi pingutuste tulemusena valmis 1927. aastal Läänemaa Ühisgümnaasiumi uus koolimaja. Üksti oli ka Haapsalu Rootsi Eraühisgümnaasiumi (Haapsalu Rootsi Gümnaasium) rajaja ja juht aastatel 1930–1940. Haapsalu koolides õpetas ta matemaatikat, füüsikat, kosmograafiat ja kodanikuõpetust. Nõukogude okupatsiooni alguses, 1. augusti 1940 vabastati Anton Üksti mõlema kooli direktori ametist, ent ta jätkas õpetaja ja klassijuhatajana kuni küüditamiseni. 1936 Kotkaristi V klassi teenetemärk 1938 Valgetähe III klassi teenetemärk Lõuna, Kalle (2018). Lend. 100 aastat eestikeelset gümnaasiumiharidust Haapsalus 1918–2018. Haapsalu. Lk 65–73. ISBN 978-9949-88-852-8. Läänemaa Ühisgümnaasium & Haapsalu 1. Keskkool. Haapsalu. 1993. Lk 18–20.