laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
1996. aasta Everesti tragöödia

1996. aasta Everesti tragöödia oli traagiliste tagajärgedega lõppenud mägironijate tipputõusmised Džomolungma mäel, mis leidsid aset kõigest 24 tunni jooksul, 1996. aasta 10. ja 11. mai vahel ja kus kaheksa lumetormi lõksu jäänud inimest kaotasid mäel oma elu tipust laskumisel. See tragöödia pälvis ülemaailmse meedia tähelepanu, sest ühelt poolt olid ohvrite hulgas mitmed kogenud mägigiidid kommertsekspeditsioonidelt ja teisest küljest avaldasid mõned ellujäänutest hiljem oma raamatud, mis pakkusid omapoolset vaatenurka katastroofini viinud põhjustest ja asjaoludest. Rob Hall (1961–1996), ekspeditsiooni juht Michael Groom, ekspeditsiooni giid Andy Harris (1964–1996), ekspeditsiooni giid Ang Dorje Sherpa, ekspeditsiooni sirdar (peašerpa) Yasuko Namba (1949–1996), ärinaine, ekspeditsiooni klient Jon Krakauer, ajakirjanik, ekspeditsiooni klient, kelle 1997. aastal ilmunud Everesti tragöödiast kirjutatud raamat "Into Thin Air" sai bestselleriks Scott Fischer (1955–1996), ekspeditsiooni juht Anatoli Bukrejev, ekspeditsiooni giid, kellel ilmus 1997. aastal raamat "The Climb: Tragic Ambitions on Everest" Lopsang Jangbu Sherpa (1971–1996), ekspeditsiooni sirdar (peašerpa) Lene Gammelgaard, mägironija, ekspeditsiooni klient, kelle 1998. aastal ilmunud Everesti tragöödiast kirjutatud raamatut "Climbing High" müüdi üle miljoni eksemplari Draamafilm "Into Thin Air: Death on Everest" (režissöör Robert Markowitz; 1997). Draamafilm "Everest" (režissöör Baltasar Kormákur; 2015). Jon Krakauer. " Hõredasse õhku: Kohalviibija jutustus Mount Everesti katastroofist". Tõlkinud Kaja Kalm. Hotger, 2000. Anatoli Bukrejev, G Weston de Walt. "Tõus: Traagilised ambitsioonid Everestil". Tõlkinud Katrin Kern. Eesti Ekspressi Kirjastus, 2006.
Korkino

Korkino (vene keeles Коркино) on linn Venemaal Tšeljabinski oblastis, Korkino rajooni halduskeskus. Korkino asub Lõuna-Uuralis, Tšeljabinskist ligikaudu 35 km lõunasuunas. Anatoli Bukrejev Artemi Panarin  Korkino – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Püha Klaara klooster

Püha Klaara klooster oli katoliku kiriku naisfrantsisklaste ilmikutest koosnev tertsiaaride ordu klooster keskaegses Tartus, Laial tänaval Vene värava juures[1]. 16. juunil 1514 andis Rooma paavst Leo X loa Tartu piiskopile Christian Bomhoverile, senise Püha Vaimu vennaskonna hospidali maja koos kiriku, kella, kellatorni ja muude vajalike rajatistega Frantsiskuse III ordu õdedele ja 1518. aastast esineb teade, Pühavaimu kiriku ja seegi baasil naistertsiaaride Püha Clara kloostrist Püha Vaimu [kiriku] juures Tartus. Pühavaimu kiriku juures tegutses Tartus juba keskajast alates (esmamainimine 1364) hospidal ning ilmselt tegutses hospidal või seek samas ka Püha Klaara kloostri päevil edasi. Eestis oli keskaja lõpul 4 fransiskaani kloostrit: Viljandi (1466) Lihula (1505), Rakvere (1508) ja Tartu naistertsikaaride (klarisside) klooster (1514). Keskajal hõlmas mõiste frantsisklased mitut ordut: meesfrantsisklased ehk minoriidid (ladina k. Ordo Fratrum Minorum), naisharu – klarissid (Ordo Sanctae Clarae), ordu kaitsepühaku Püha Clara järgi, ilmikutest koosnev tertsiaaride ordu (Tertius Ordo Franciscanus). Tertsiaaride ordu hõlmas nii mehi kui ka naisi ja oli siin olemas nii ilmalik suund, kui ka kloosterlikku ühiselu viljelenud tertsiaarid (Tertius Ordo Regularis). Tertsiaarid olid ilmalikus maailmas vaesuse ideaali järgi elavad isikud, kes pühendusid heategevusele ja haigete eest hoolitsemisele. Püha Klaara klooster (Pühavaimu konvent) suleti reformatsiooni järel Liivimaal 1525. aastal, kloostri varad ja isegi finantskohustused võttis üle Tartu raad, kuid kompleks säilitas ka järgnevatel kümnenditel oma sotsiaalhoolduslikud funktsioonid Tartu rae egiidi all. Alates 16. sajandi teisest poolest kasutati kirikut aidana (oli ümber ehitatud kahekorruseliseks), seal asus Poola ajal kuninglik kroonumagasin. 1889. aastal müüs linn selle aidahoone koos krundiga Tartus Tervisevõimlemise Asutuse Loomise seltsile ja samal aastal ait lammutati ja 1892. aastal valmis seal punastest tellistest Tartu Ülikooli võimlahoone (arhitekt Reinhold Guleke). Praegu asub umbes samal kohal praeguse Tartu Uue teatri punastest tellistest hoone (Lai tänav 37). Tartu Püha Klaara kloostri järglaseks peab end Tartus 2001. aastast tegutsev Frantsiskaani MTÜ Püha Franciscuse Maria Immaculata Õdede klooster Veski tänav 2 nimega Klaarakodu. Katoliku kirik Kiviõli Püha Klaara kogudus ja RKK Kiviõli Püha Klara kirik Tartu katoliku kirik, Veski 1a Kaur Alttoa, Kloostritest keskaegses Tartus, Ajalooline Ajakiri, 2008, 4 (126), lk 295–316 500 aastane ürik. Salapärane Püha Klaara klooster Tartus, Tallinna Linnaarhiiv, 6. juuni, 2018 Max Saar, Kuidas saabus usupuhastus Eestisse, Vaba Eesti Sõna = Free Estonian Word: Estonian weekly, 26 oktoober 1967 Freymuth,O. Das Jungfrauenkloster zu St. Claren in Dorpat. Beiträge zur Kunde Estlands XVII Bd. 1. 1931, lk18 jj Richard Otto. Ueber die Dorpater Klöster und ihre Kirchen. Dorpat 1910. Freymuth, O. Das Jungfrauenkloster zu St. Claren in Dorpat. Beiträge zur Kunde Estlands XVII Bd. 1. 1931 ; 47 lk
Saint-Josse

Saint-Josse või Saint-Josse-sur-Mer on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus. Saint-Josse asub 6 km Montreuil-sur-Merist läänes tee D144 ääres. Enne 8. sajandit ulatus meri otse külani, kuid tänapäeval on see 6 km lääne pool. Kirik Kohas nimega Sidraga või Schaderias saabus Põhja-Prantsusmaale 7. sajandi Bretooni prints, kuningas Juthaêli poeg Josse ja otsis Ponthieu krahvi Haymoni kaitset, et elada erakuna ja loobuda Bretagne'i kroonist. 8. sajandil ehitati kohta, kus Josse suri, väike klooster. 903. aastal leidsid mõned normannide sissetungi eest põgenenud mungad varjupaiga Inglismaal. Nende naastes sai kloostrist palverännakute keskus, mis oli 14. ja 15. sajandil eriti populaarne sakslaste seas. Klooster suleti 1772. aastal, müüdi maha ja hävitati seejärel 1789. aastal, jätmata monumentaalsest hoonest jälgegi. Külakirikus on Püha Josse pühamu, kus on reliikviad. Selles 1922. aastal avatud pühamus oli 10. sajandi idamaise kanga tükk, mis saadeti Louvre'i muuseumisse ja mida viidati kui Püha Josse surilina. Saint-Josse-sur-Mer on endiselt kuulus palverännakute koht. Nelipühadele järgneval teisipäeval toimub rongkäik. Pühaku säilmeid sisaldav reliikvia kantakse Airon-Saint-Vaasti Bavémonti mäe otsas asuvale kolgatale. Püha Peetruse kirik, pärineb 16. sajandist Kaks lossi Répertoire géographique des communes, vaadatud 26.10.2015. Populations légales 2021
Aleksandr Masljakov

Aleksandr Vassiljevitš Masljakov (vene keeles Алекса́ндр Васи́льевич Масляко́в; 24. november 1941 Sverdlovsk – 8. september 2024 Moskva) oli vene telesaatejuht, KVN-i komöödiaprogrammi saatejuht aastatel 1964–1971 ja 1986–2022. 1994 Vene Föderatsiooni teeneline kunstitegelane 1997 Mahhatškala linna aukodanik 2006 orden Teenete eest Isamaa ees 4. järk 2006 orden Teenete eest (Ukraina) 3. järk (kaaluka panuse eest kultuurisidemete arendamisse Ukraina ja Venemaa vahel) 2011 orden Teenete eest Isamaa ees 3. järk 2015 Aleksander Nevski orden 2016 orden Teenete eest Isamaa ees 2. järk 2016 Sotši linna aukodanik 2017 Tšetšeeni Vabariigi rahvakunstnik 2021 orden Teenete eest Isamaa ees 1. järk Masljakov suri 8. septembril 2024 Moskvas 82-aastaselt bronhiaalkartsinoomi. "Скончался Александр Васильевич Масляков". kvn.ru (vene). KVN. 8. september 2024. Vaadatud 8. septembril 2024.{{cite web}}: CS1 hooldus: url-olek (link) "Умер Александр Масляков". РИА Новости (vene). 8. september 2024. Vaadatud 8. septembril 2024. "Умер Александр Масляков". gazeta.ru. Vaadatud 8. septembril 2024. Aleksander Masljakovi ja ettevõtte ametlik veebisait
Libero Bigiaretti

Libero Bigiaretti [l'ibero bidžar'etti] (16. mai 1906 Matelica – 3. mai 1993 Rooma) oli itaalia kirjanik, ajakirjanik ja tõlkija. Bigiaretti sündis Matelicas Macerata provintsis, kuid suundus varakult Rooma. Ta alustas kirjanduslikku tegevust kahe luulekoguga, kuid sai tuntuks eelkõige proosakirjanikuna. Ta on tõlkinud itaalia keelde prantsuse kirjandust. "Ore e stagioni", 1936 "Care ombre", 1940 "Lungodora", 1955 "Esterina", 1942 "Incendio a Paleo", 1945 "Un'amicizia difficile", 1945 "Il villino", 1946 "Un discorso d'amore", 1948 "Carlone. Vita di un italiano", 1950 "La scuola dei ladri", 1952 "I figli", 1955 (võitis Marzotto auhinna) "Disamore", 1956 "Carte romane", 1958 "Uccidi o muori", 1958 "I racconti", 1961 "Il Congresso", 1963 "Le indulgenze", 1966 (võitis Chianciano auhinna) "La controfigura", 1968 (võitis Viareggio auhinna) "Il dissenso", 1969 "Dalla donna alla luna", 1972 "L'uomo che mangia Il leone", 1974 "Due senza", 1979 "Questa Roma", 1981 "Il viaggiatore", 1984 "Abitare altrove", 1986 "Il dito puntato", 1967 "Profili al tratto", 2003 Eesti keeles on ilmunud tema jutustus "Me olime sõbrad" (tõlkinud Anne Kalling, Looming 6, 2000, lk 841–848).
Ingvar Eggert Sigurðsson

Ingvar Eggert Sigurðsson (sündinud 22. novembril 1963 Reykjavíkis) on islandi näitleja. Ta on näidelnud teatrilavastustes, telesarjades ja filmides.  Ingvar Eggert Sigurðsson – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Ingvar Eggert Sigurðsson andmekogus IMDb (inglise)
Simone Moro

Simone Moro (sündinud 27. oktoobril 1967 Bergamos) on itaalia alpinist, helikopterijuht ja autor. Ta on lõpetanud 2003. aastal Bergamo Ülikooli sporditeaduste erialal cum laude'ga. Tema diplomitöö käsitles mägironimist äärmuslikel kõrgustel. Mägironimisega hakkas Moro tegelema 13-aastaselt, esialgu kodukandis Presolana ja teistel Bergamo Alpide mäemassiividel. 1992. aastal osales ta oma esimesel Himaalaja ekspeditsioonil Džomolungma tippu. Pika mägironijakarjääri jooksul on ta tõusnud kaheksa (14-st) üle 8000 meetri kõrguse mäe tippu, seejuures neli tippu tegi ta talvisel perioodil esmatõusudena (Xixabangma (2005), Makalu (2009), Gasherbrum II (2011) ja Nanga Parbat (2016)). 1997. aasta talvel proovis ta tõusta Annapurna tippu lõunakülje kaudu. Selle katse käigus hukkusid laviinis tema ronimiskaaslased Anatoli Bukrejev ja Dimitri Sobolev. 2009. aastal sai Morost helikopteripiloot. Ta on osalenud Nepalis Himaalajas otsingu- ja päästeoperatsioonides. Tal on ilmunud kümmekond alpinismiteemalist raamatut. Moro and Morawski first winter ascent of Shisha Pangma!. planetmountain.com, 14. jaanuar 2005 Moro, Urubko Summit Makalu in Winter. climbing.com, 9. veebruar 2009 First Winter Ascent of an 8000m Peak in Pakistan. alpinist.com, 2. veebruar 2011 Alpinismo, impresa su Nanga Parbat. ansa.it, 26. veebruar 2016 Simone Moro "top gun" da record. montagna.tv, 8. september 2009  Simone Moro – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Ang Dorje Sherpa

Ang Dorje Sherpa, ka Ang Dorje (sündinud 1970 Solukhumbu ringkonnas Koshī provintsis) on Nepali šerpa alpinist ja mägigiid. Ta on korduvalt (esimest korda 1992. aastal) tõusnud Džomolungma tippu (nii kevadel kui sügisel, kõik South Coli marsruudi kaudu). Teistest kaheksatuhandelistest tippudest on ta roninud Cho Oyu (korduvalt alates 1995. aastast), Broad Peaki (1995) ja Gasherbrum II tippu (1997). 1996. aastal osales Ang Dorje Džomolungma mäel traagiliste tagajärjedega lõppenud kahe kommertsekspeditsiooni tipputõusul. Ta oli seal Rob Halli juhitud Adventure Consultantsi Everesti kommertsekspeditsiooni sirdar (peašerpa).  Ang Dorje Sherpa – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Skardū

Skardū (urdu keeles سکردو) on linn Pakistanis Gilgit-Baltistanis, Skardū ringkonna keskus, ka Baltistani piirkonna (Baltistan Division) keskus. Asub Skardu orus. Skardū on suur turismi-, matka- ja ekspeditsioonikeskus Gilgit-Baltistanis. Piirkonna mägine maastik, mis hõlmab nelja maailma üle kaheksa tuhande meetri kõrgust mäetippu, meelitab turiste, matkajaid ja mägironijaid kogu maailmast. Peamine turismihooaeg on aprillist oktoobrini; muul aastaajal võib piirkonna lumine ja külm talveilm linna pikemaks ajaks ära lõigata. Skardūl on oma lennujaam, mis on avatud rahvusvahelisteks lendudeks. Lennujaam asub 2230 meetri kõrgusel merepinnast, samas kui Skardūt ümbritsevad mäetipud ulatuvad 4500–5800 meetrini. Mošee Lennujaamas Skardū Skardū lähedal asub Sadpara küla, kust on pärit mitu Pakistani tuntud mägironijat: Hassan Sadpara Nisar Hussain Ali Sadpara Sajid Sadpara  Skardū – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Skardu
Hassan Sadpara

Hassan Sadpara (3. aprill 1963 Skardū, Gilgit-Baltistan – 26. november 2016 Rāwalpindi) oli Pakistani alpinist ja kõrgkandja. Skardū lähedasest Sadpara külast pärit Hassan Sadpara alustas mägironimiskarjääri kõrgkandjana 1993. aastal. 1999. aastal tõusis ta oma esimese kaheksatuhandelise mäe tippu (Nanga Parbat). Kokku on ta roninud kuue üle 8000 meetri kõrguse mäe tippu, sealhulgas 2004. aastal K2 (8611 m) ja 2011. aastal Džomolungma (8848 m) tippu. Talle kuulus Skardūs väike kasutatud mägironimisvarustuse kauplus. 2015. aasta juunis andis peaminister Nawaz Sharif Hassan Sadparale viie miljoni ruupia väärtuses tšeki tunnustuseks tema teenete eest alpinismi edendamisel riigis. Tema vennapoeg Ali Sadpara oli ka mägironija. Pakistan’s Top Ten Mountaineers. hilal.gov.pk, juuli 2016 Renowned mountaineer Hassan Sadpara passes away. dawn.com, 21. november 2016 Pakistani mountaineer Hassan Sadpara dies after battle with cancer. dunyanews.tv, 21. november 2016 Muhammad Ali of Sadpara. alpinist.com, 2. mai 2019  Hassan Sadpara – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Ali Sadpara

Muhammad Ali Sadpara, ka Ali Sadpara (urdu keeles محمد علی سدپارہ) (2. veebruar 1976 Skardū, Gilgit-Baltistan – veebruar 2021 K2, Pakistan) oli Pakistani alpinist. Skardū lähedasest Sadpara külast pärit Ali Sadpara oli üheteistkümnest lapsest noorim ja kaheksa tema õde-venda ei elanud lapsepõlve üle. Ta abiellus 19-aastaselt ja temast sai kolme lapse isa. Vanim tema lastest Sajid Sadpara rühib isa jälgedes mägironijaks. Ali Sadpara alustas mägironimiskarjääri nagu ka tema onu Hassan Sadpara kõrgkandjana. 2006. aastal tõusis ta oma esimese kaheksatuhandelise mäe tippu (Gasherbrum II). Kokku on ta roninud kaheksa üle 8000 meetri kõrguse mäe tippu, sealhulgas 2018. aastal jõudis ta K2 (8611 m) tippu. 2016. aastal tegi ta koos Simone Moro ja Alex Txikoniga talvise esmatõusu Nanga Parbati (8125 m) tippu. Kaks nädalat pärast nepallaste tähelepanuväärset talvist esmatõusu K2 tippu (16. jaanuaril 2021) üritas Ali Sadpara koos John Snorri, Sajid Sadpara ja tšiillase Juan Mohriga veebruari esimesel nädalal K2 tippu jõuda, kuid 5. veebruaril jäi ta koos Snorri ja Mohriga kadunuks, kui nad üritasid 3. laagrist tippu jõuda. Poeg Sajid pidi hapnikuballooni regulaatori rikke tõttu tipputõusu katkestama. Otsingu- ja päästeoperatsioon (muu hulgas helikopterite ja tehisavaradari abil) jäi tulemusteta. Nende surnukehad leiti alles juulis 2021. Pakistan’s Top Ten Mountaineers. hilal.gov.pk, juuli 2016 Muhammad Ali of Sadpara. alpinist.com, 2. mai 2019 Angela Benavides. "Top 10 Expeditions of 2021: The First Winter Ascent of K2". explorersweb.com, 30. detsember 2021 Enn ekkert heyrst frá John Snorra. visir.is, 5. veebruar 2021  Ali Sadpara – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Guido Brunetti

Guido Brunetti on kirjanik Donna Leoni kriminaalromaanide peategelane. Ta on Veneetsias töötav Itaalia politsei (Polizia di Stato) uurija komissari auastmes. Brunettit on kirjeldatud sarja esimeses raamatus, "Surm La Fenices" kui "üllatavalt korralik mees, lips hoolikalt sõlmitud, juuksed lühemad, kui moes; isegi ta kõrvad asetsesid tihedalt peas, justkui ei tahaks tähelepanu endale tõmmata. Tema riietusest sai aru, et ta on itaallane. Tema kõneviisist sai aru, et ta on veneetslane. Tema silmadest luges välja, et ta on politseinik." Brunetti abikaasa Paola Falier pärineb jõukast Falieri krahviperekonnast ja töötab ülikooli õppejõuna, neil on poeg Raffaele ja tütar Chiara. Brunettil on doktorikraad ja ta on lugenud ülikooliajal klassikuid. Ta räägib ka hästi inglise keelt ja on ka USAs töötanud. Ta on vaheldumisi filosoofiline, intelligentne ja kaastundlik, kuid samas ka pragmaatiline, omades "sünnipäraseid oskusi kavaluses, trikitamises ja pettuses". Brunetti partneriks on lojaalne seersant (hiljem inspektor) Lorenzo Vianello, teda aitab tihti ka jaoskonna (Questura) sekretär, arvutispetsialist Elettra Zorzi. Samas on Brunettil keeruline läbisaamine oma ülemuse, jaoskonna aseülema (Vice Questore) sitsiillase Giuseppe Pattaga, kes on kohmakas, edev ja oportunistlik. Tema suurim mure surmajuhtumite puhul on kahju linna kuvandile ja turismile, mistõttu eelistab ta Brunetti edasisi uurimisi kahtlaste juhtumite puhul maha suruda ja vaid harva ilmutab ta kaastunnet, kui Brunetti on juhtumi lõpuks lahendanud. Esimene Brunetti romaan, "Surm La Fenices", ilmus 1992. aastal. Kokku on 2024. aasta seisuga ilmunud 33 raamatut. Eestikeelses tõlkes on ilmunud kolm esimest romaani (1992–1994) kirjastuselt "Kunst" aastail 2006–2007 ja 5.-16. (1996–2007) alates 2014. aastast kirjastuselt "Pegasus". Esimese 26 romaani põhjal on toodetud ka Saksamaal telesari Donna Leon, mis esmakordselt jõudsid eetrisse Saksa ringhäälingu ARD kanalil Das Erste 12. oktoobrist 2000 25. detsembrini 2019. Brunetti-romaane on tõlgitud mitmesse keelde (ka eesti keelde), kuid Leoni soovil ei tõlgita neid itaalia keelde, kuna ta ei taha saavutada avalikku tähelepanu. Leon, Donna (2006). Surm La Fenices. Kunst. ISBN 978-9949-407-80-4. Leon, Donna (2007). Surm võõral maal. Kunst. ISBN 978-9949-407-90-3. "Tõusuvesi tekitab probleeme ehk tere tulemast tagasi comissario Brunetti". Arvamus. 22. august 2014. Vaadatud 11. septembril 2024. "Kasutatud raamatud | Vanaraamat.ee raamatupood". www.vanaraamat.ee. Vaadatud 11. septembril 2024. "Commissario Brunetti: German Mystery Drama Back on Telly – The Euro TV Place". theeurotvplace.com. Vaadatud 11. septembril 2024. Rustin, Susanna (15. aprill 2017). "Donna Leon: Why I became an eco-detective writer". The Guardian (Briti inglise). ISSN 0261-3077. Vaadatud 11. septembril 2024.
Nisar Hussain

Nisar Hussain Ali Sher, ka Nisar Hussain (7. august 1975 Skardū, Gilgit-Baltistan – 9. märts 2012 Gasherbrum I, Pakistan) oli Pakistani alpinist ja kõrgkandja. Skardū lähedasest Sadpara külast pärit Nisar Hussain alustas nagu ka tema lapsepõlvesõber Ali Sadpara mägironimiskarjääri kõrgkandjana. 2000. aastal jõudis ta kaheksatuhandelise Broad Peaki tippu. 2003. aastal ronis ta koos Korea ekspeditsiooniga 24 päeva jooksul Gasherbrum II (8035 m) ja Gasherbrum I (8068 m) tippu. 2004. aastal sai temast noorim pakistanlane, kes oli jõudnud koduriigi kõrgeima mäetipu K2 (8611 m) tippu. 2008. aastal tõusis ta sakslaste ekspeditsiooniga Nanga Parbati tippu. Kaheksatuhandeliste tippu ronimisel ei kasutanud ta lisahapnikku. Ta jäi kadunuks märtsis 2012 katsel teha koos kahe kaaslasega talvine Gasherbrum I tipputõus uuel marsruudil. Pakistan’s Top Ten Mountaineers. hilal.gov.pk, juuli 2016 Nisar Hussain. altitudepakistan.blogspot.com, 31. detsember 2012 Muhammad Ali of Sadpara. alpinist.com, 2. mai 2019
Niaceae

Niaceae on šampinjonilaadsete seltsi kuuluv sugukond seeni. Flagelloscypha Lachnella Merismodes Woldmaria Niaceae andmebaasis eElurikkus.
Crassisporiaceae

Crassisporiaceae on šampinjonilaadsete seltsi kuuluv sugukond seeni. Romagnesiella Crassisporiaceae andmebaasis eElurikkus.
Romagnesiella

Romagnesiella on šampinjonilaadsete seltsi kuuluv sugukond seeni. Romagnesiella clavus Romagnesiella andmebaasis eElurikkus.
Hoxne

Hoxne [ˈhɔksn̩] on küla Suffolkis Inglismaal, umbes 8 km idakagus Dissist Norfolkis ja 800 m Waveney jõest lõuna pool. Hoxne'i vald hõlmab Hoxne'i, Cross Streeti ja Heckfield Green külad ja ulatub varasema RAF Horhami lennuväljani. Asula kohta on pärimus, et selles kohas tapsid taanlased 855. aastal kuninga ja märtri püha Edmundi. Täpne koht on teadmata, aga selleks peetakse Goldbrooki poolset nõlva Cross Streeti küla lähedal. Seal kasvas 1848. aastal hävinud tamm, mille tüves oli olnud ristimärk ning nooleotsaks arvatud metallitükk. Tamme elueaks mõõdeti hiljem umbes tuhat aastat. Kohas on olnud vähemalt üks pühale Edmundile pühitsetud kabel ja hiljem piiskopipalee. Keskajal asutati Hoxne'isse Norwichi katedraali munkade kloostrikogukond (priory). Hoxne'is asub keskaegne Peetrusele ja Paulusele pühitsetud kirik (praegune perpendikulaarstiilis ehitis 15. sajandist) ja 15. sajandil ehitatud kirikla, mida ümbritseb 5261 ruutmeetri suurust ala piirav vallikraav. Vallikraav ja ala suurus näitab koha erilist tähtsust selle ehitamise ajal. Juba 10. sajandil asus Hoxne'is East Anglia piiskoppide residents ja väike Norwichi katedraali tütarklooster. Vallikraav on oluliselt vanem kui kirikla, viimatinimetatu võidi ehitada residentsi või kloostrihoone kunagisele kohale, mis hõlmas suurema ala kui kirikla. Piiskoppide residents oli Hoxne'is vähemalt 450 aastat. Kiriku akendel on vitraažid 15. sajandi piiskoppide vappidega ja 15. sajandi ristimiskivi, mille jalga kaunistavad skulptuurid neljast evangelistist ja kilpe hoidvatest inglitest. Veel on kirik tuntud oma keskaegsete seinamaalingute poolest ja seal asub seitsme lukuga suletud koguduse varalaegas 14. sajandist. Hoxne küla on Briti-Rooma perioodist pärineva Hoxne'i aarde leiukoht. Aarde avastas kadunud tööriista otsingul metalliotsijat kasutades kohalik külaelanik ning selle kaevasid välja ja dokumenteerisid arheoloogid. Hoxne'i aardeleid Hoxne, Suffolk. - Britain Express St Peter and St Paul, Hoxne. - Suffolk Churches Hoxne Heritage Group St Peter and St Paul, Hoxne. - Suffolk Churches The History of the Church of St. Peter and St. Paul with St. Edmund, in Hoxne. - Hoxne Heritage Group
Veepall 2024. aasta suveolümpiamängudel

2024. aasta Pariisi suveolümpiamängude veepalliturniirid peeti 27. juulist 11. augustini. Alagruppide veepalliturniirid peeti Pariisi veekeskuses, playoffid ja finaalid peeti ikoonilisel Pariisi La Défense Arenal. Sarnaselt eelmisele olümpiale võistlesid turniiridel kakskümmend kaks võistkonda (kaksteist meeste ja kümme naiste seas).   *   Korraldajariik (Prantsusmaa) Eelmiste 2021. aasta Tokyo olümpiamängude kolm paremat meeskonda olid: Olümpiavõitja:  Serbia Hõbemedal:  Kreeka Pronksmedal:  Ungari Allikas: Pariis 2024 - World Aquatics Allikas: Pariis 2024 - World Aquatics 5.-8. koha mängud Eelmiste 2021. aasta Tokyo olümpiamängude kolm paremat naiskonda olid: Olümpiavõitja:  USA Hõbemedal:  Hispaania Pronksmedal:  Ungari Allikas: Pariis 2024 - World Aquatics Allikas: Pariis 2024 - World Aquatics 5.-8. koha mängud Veepall Pariis 2024 ametlikul kodulehel
Pariisi veekeskus

Pariisi Olümpia veekeskus (prantsuse keeles Center aquatique olympique) on Prantsusmaal Saint-Denis'is asuv veekeskus, mis võõrustas 2024. aasta Pariisi suveolümpiamängudel arvukalt veespordivõistlusi. Asub Plaine Saulnier' südames, Stade de France'i vastas, kus seda ühendab A1 autotee üle kulgev jalgsild, kus korraldati vettehüppete-, veepalli- ja ujumisvõistlused. 2017. aasta juunis sai tulevane veekeskus ametlikult nimeks Olümpia veekeskus. Nurgakivi asetati 19. detsembril 2017. aastal Prantsuse Vabariigi presidendi Emmanuel Macroni juuresolekul. Pariisi veekeskus avati pidulikult 4. aprillil 2024. Pärast olümpiamänge avatakse see koht avalikuks kasutamiseks 2025. aasta juunis. Olümpia veekeskus mahutas olümpiamängudel 5000 inimest ja pärast mänge vähendatakse seda 2500-le. See ehitati endise Engie uurimiskeskuse kohale Plaine Saint-Denis' naabruses, Stade de France'ist läänes. Keskuses on kaks 50-meetrist basseini, millest üks on kaetud ja teine vabaõhubassein, samuti vettehüpetebassein ja veepallibassein. Hoone projekteeriti jätkusuutlikult, sisaldades selliseid funktsioone nagu taaskasutatud plastist valmistatud istmed ja madalamad basseinid, et piirata kütteks vajaminevat energiahulka. Pärast mänge kasutatakse keskust kõrgetasemelisteks treeninguteks ning piirkondlikeks ja vabariiklikeks võistlusteks. See on avatud ka laiemale avalikkusele.