laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Irene Tiivel

Irene Tiivel (18. märts 1924 – 1. oktoober 2017) oli eesti pedagoog, inglise filoloog. Ta töötas pikka aega Eesti Teaduste Akadeemias inglise keele õppejõuna. Lavastas ja tõlkis eesti keelde inglise näidendeid. Akadeemilise inglise klubi (Academic English Club) (1962–1995) ning akadeemilise ingliskeelse suusalaagri (Academic English Skiing Camp) (1964–1997) asutaja ja juht. Aastal 2014 asutas ta Eesti Rahvuskultuuri Fondi juurde omanimelise allfondi, mille eesmärk on toetada inglise keele ja kultuuri õpetamist Eestis ning eri keelte idiomaatika uurimist. 1989 – Eesti NSV teeneline haridustöötaja 2003 – Order of the British Empire (OBE) 2006 – Valgetähe IV klassi teenetemärk Tiivel, Irene 2004. Inglise vanasõnu eesti vastetega. English proverbs explained in Estonian. Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus. Tiivel, Irene 1996. English and Estonian. Some idiomatic differences. Ilmamaa. 152 lk. Teine täiendatud ja parandatud trükk Ilmamaa, 1998. 220 lk. Tiivel, Irene 2001. English and Estonian Prepositions and Postpositional Words. Ilmamaa 176 lk. Tiivel, Irene 2012. Inglise meel inglise keeles. Keelenäiteid. English Mind as Revealed by the Language. Eesti keele Sihtasutus. 403 lk. Academic English Club 1962-1995, Academic English Skiing Camp 1964-1995 (Ed. Toomas Tiivel, Sirje Keevallik, Mart Trummal). 1996. AEC&AESC. 392 lk. Tiivel, Irene 2022. Minu mälestused. Tallinn. 186 lk Irene Tiiveli isa oli pedagoog ja kirjastaja Eerik Jaanvärk (1893–1967). Tema poeg on bioloog ja diplomaat Toomas Tiivel. "Kesklinna Sõnumid, 28. märts 2014" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 2. oktoober 2017. Vaadatud 2. oktoobril 2017. Eesti Rahvuskultuuri Fond. Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee).
Jānis Daliņš

Jānis Daliņš (5. november 1904 Valmiera – 11. juuni 1978 Melbourne) oli Läti kergejõustiklane ja olümpiamedalist, kes võistles käimises. Daliņš võitis 1934. aasta Euroopa meistrivõistlustel kergejõustikus 50 kilomeetri distantsil ja sai hõbemedali samal alal 1932. aasta suveolümpiamängudel tulemusega 4:57.20. Ta osales ka 1936. aasta suveolümpiamängudel Berliinis, kuid ei jõudnud finišisse. Daliņši olümpiamedal oli esimene Läti lipu all võidetud olümpiamedal. Ta oli ka esimene lätlasest Euroopa meister kergejõustikus. Daliņš põgenes 1944 koos perega Saksamaale ning kolis 1949 Austraaliasse ja elas surmani seal. Tema nime kannab Valmiera staadion ja tänav Valmieras. Ka on tema järgi nime saanud Daliņi küla. 50 km: 4:37.50 (1939) Kergejõustik 1932. aasta suveolümpiamängudel "Jānis Daliņš Biography and Olympic Results - Olympics at Sports-Reference.com". Originaali arhiivikoopia seisuga 12. september 2015. Vaadatud 26. aprillil 2016. http://www.immigrantships.net/v6/1900v6/skaugum19490728.html Jānis DaliņšNacionālā enciklopēdija
Lühikarvaline orientaal

Lühikarvaline orientaal on Tai päritolu kassitõug. Arvatakse, et see tõug põlvneb Siiami kassist, sest seda tõugu kassid on Siiami kassi iseloomu ja kehaehitusega, aga erinevad karvkatte poolest. Sarnaselt siiamitega on nad väga intelligentsed, uudishimulikud ja seltsivad. Nad on lojaalsed, energilised ja nõuavad palju tähelepanu. Sage üksiolek viib depressiooni ja terviseprobleemideni. Neil on mandlikujulised silmad, kolmnurgakujuline nägu ja suured kõrvad. Kuigi nad paistavad suhteliselt kiitsakad, siis tegelikult on see tõug päris lihaseline. Välimuse järgi saab eristada lühi- ja pikakarvalisi tõuge: See on tõenäoliselt maailma värvilisim tõug, registreeritud on üle 300 värvi- ja mustrikombinatsiooni. Populaarseimad värvid on must, šokolaad, sinine, lilla, valge, punane, kreem, kaneel, aprikoos, karamell. Mustritest: ühevärviline, tabby – erinevad triipude ja täppide kombinatsioonid (ingl.k. classic tabby, spotted tabby, ticked tabby, mackarel tabby), kilpkonn, kahevärvilised, millest üks värv on valge (ingl.k. bicolour). Kõik värvid ja mustrid võivad esineda veel varjundiga – hõbe, suits. Silmade värv erineb samuti siiamite omast – see on smaragdroheline. Pea on kiilukujuline ja silmatorkavalt suurte kõrvadega. Kasukas on lühike ja siidine. Armastavad sooja ja ei ole sobivad külmas kliimas õues käimiseks. Selle tõu nimetus oli 2004. aastani javanees. Tõug saadi balineesi ja lühikarvalise orientaali ristamise tulemusena 1970. aastatel. See on uusim tõug idamaiste kasside kategoorias, kuhu kuuluvad veel lisaks pika- ja lühikarvalisele orientaalile siiam ja balinees ehk pikakarvaline siiam. Rahvusvaheline organisatsioon FIFE (Federation International Feline) tunnustas pikakarvalist orientaali 1985. aastal, CFA (Cat Fancier’s Organisation) alles 1995. aastal. http://kassid.ee/oriental-kass/, vaadatud 19.04.2016.
Fatos Nano

Fatos Thanas Nano (sündinud 16. septembril 1952 Tiranas) on Albaania poliitik (Albaania Sotsialistlik Partei). Ta on olnud Albaania peaminister (viimati aastatel 2002–2005). Ta sündis aastal 1952 Tiranas, ta lõpetas aastal 1974 Tirana Ülikooli poliitökonoomia erialal. Aastatel 1975–1978 töötas ta Elbasanis metallurgiakombinaadis, aastatel 1981–1983 töötas ta põllumajanduskooperatiivis. Aastatel 1978–1981 ja 1981–1983 töötas ta Tiranas Marksismi-Leninismi instituudis. Aasta 1990 lõpus püüdis president Ramiz Alia läbi viia reforme, sai temast üks Albaania Tööpartei liidreid. Pärast mitmeparteisüsteemi väljakuulutamist oli ta üheks Albaania Sotsialistliku Partei moodustajaist, ta oli aastatel 1991–1995 partei juht. 22. veebruarist kuni 4. juunini 1991 oli ta esimest korda Albaania peaminister (Albaania Tööpartei ridades).
İsmail Kahraman

İsmail Kahraman (sündinud 1940 Rizes) on Türgi jurist ja poliitik. Ta on Õigluse ja Arengu Partei liige. Ta valiti 2015. aasta Türgi erakorralistel parlamendivalimistel Türgi Suure Rahvuskogu liikmeks. Ta oli Türgi Suure Rahvuskogu spiiker 22. novembrist 2015 kuni 7. juulini 2018. Ta sündis aastal 1940 Türgis Rize provintsis Rizes. Ta on lõpetanud Istanbuli Ülikooli õigusteaduskonna. Üliõpilasena oli ta üliõpilasühenduse ja Rahvusliku Türgi Üliõpilasliidu president. Ta on töötanud paljudes eraettevõtetes juhatuse esimehena. Türgi töö- ja sotsiaalkindlustuse ministeeriumis on ta töötanud asekantslerina. Ta on üks Recep Tayyip Erdoğani Ülikooli asutajaliikmetest ja ülikooli hoolekogu esimees. 28. juunist 1996 kuni 30. juunini 1997 oli ta Türgi kultuuriminister.
Läänemaa tervisetee

Läänemaa tervisetee on jalgratturitele ja jalakäijatele mõeldud rada Harju- ja Läänemaal ulatudes Turbast Rohukülani. Tervisetee rajati Riisipere ja Haapsalu vahelisele endisele Keila–Haapsalu raudteetammile, Haapsalust jätkub rada Rohuküla suunas. Kogu raja pikkus oli esialgu umbes 63 kilomeetrit ning see avati 2008. aastal. Tervisetee rajamise eesmärk oli konserveerida raudteetamm võimalikuks Haapsalu raudtee taastamiseks tulevikus. Tee on kaetud kinni sõidetud kruusakattega ja tähistatud kilomeetripostidega, iga 100 m tagant ka piketikividega. Tervisetee on turvaline ja liiklusest ohustamata ning võimaldab külastada paljusid tee äärde jäävaid vaatamisväärsuseid nagu näiteks: Ungru lossi varemeid, Kiltsi vana lennuvälja, Laikmaa muuseumit, Lääne-Nigula kirikut, vanu raudteejaamu jne. 2019. aasta alguses suleti liiklejatele Turba ja Riisipere vaheline 6 km pikkune teelõik seoses Keila-Riisipere raudtee pikendamisega Turbasse. Aastaks 2028 on kavas kogu kergliiklustee asemele rajada Turba-Haapsalu-Rohuküla raudtee. Läänemaa Tervisetee, Lääne maakond - Puhka Eestis
Alam-Reini suurhertsogkond

Alam-Reini suurhertsogkond (saksa keeles Großherzogtum Niederrhein) või lihtsalt Alam-Reini provints (saksa keeles Provinz Niederrhein) oli Preisi kuningriigi provints ja eksisteeris aastatel 1815 kuni 1822. Provints loodi pärast Viini kongressi aastal 1815, kus Friedrich Wilhelm III sai Reinimaa ja Alam-Reini suurhertsogi tiitli. See võimaldas Preisimaal koondada oma aastast 1803 omandatud Reini territooriumid, nagu Trieri kuurvürstkond, Manderscheidi krahvkond, Stavelot-Malmedy vürstkond, endine Vaba riigilinn Aachen, osi Luksemburgist ja Limburgist, samuti mõned muud väikesed territooriumid. 22. aprillil 1816 moodustati nendest territooriumitest Alam-Reini suurhertsogkond, provintsipealinnaga Koblenzis. 22. juunil 1822 ühendati see Preisi valitsuse korraldusel naaberprovintsi Jülich-Kleve-Bergiga, moodustati Reini provints.
Korporatsioon Revelia vapp

Korporatsioon Revelia vapp on korporatsioon Revelia ametlik vapp. Vapi rohelisel väljal on kullatud loorberiokste vahel hõbetatud lindiga asutamiskuupäev, mustal väljal on kolm kullatud kroonidega hõbeleopardi Tallinna vapilt ja valgel väljal Revelia sirkel. Vapp võeti vastu korp! Revelia koosolekul 27. veebruaril 1921.
Sashimi

Sashimi (jaapani keeles 刺身) on jaapani hõrgutis, mis koosneb õhukesteks viiludeks lõigatud värskest toorest lihast või kalafileest.
Pähklimäe tänav

‹ Kaart ajutiselt peidetud (?) › Pähklimäe tänav on tänav Narva Pähklimäe linnaosas. Algab Kangelaste prospektilt ja lõpeb Rahu tänavaga ristudes. Tänava pikkus on umbes 655 m. 24. oktoobril 1978 anti Narva linna RSN TK otsusega nr 307 uuele tänavale nimi Béla Kuni tänav (vene keeles улица Белы Куна) Narva all lahingutes osalenud Ungari kommunistliku tegelase Béla Kuni järgi. 11. mail 1994 nimetati linnavalitsuse otsusega Béla Kuni tänav ümber Pähklimäe tänavaks, oletatavasti samas piirkonnas asunud Pähklimäe (Nötebergi) mõisa järgi. Aadressil Pähklimäe tänav 3 asub Narva Pähklimäe Kool. ФИЛЬМ БЕЛА КУН (1986) Narva Linnavolikogu määrus nr 70/30
Olando kepurė

Olando kepurė ehk Hollandlase kübar on 24,4 m kõrgune pikk moreenkalju Läänemere rannajoonel Leedus Karklė külas. Olando kepurė seisab liivarannal selgelt erosioonist uuristatud alal ning on Klaipeda ja Palanga vahelise rannalõigu üheks tähelepanuväärseks osaks. See on rannikupiirkonnas asuva Pajurise Regionaalpargi koosseisu kuuluva pankranniku kõrgeim koht. Olando kepurė on osa moreeniseljandikust, mis on tekkinud umbes 12 000 – 15 000 aastat tagasi, mil viimase mandrijää liustikud kandsid suuri rahne nende algsest asukohast suurte vahemaade taha ning mil Läänemere rannajoon saavutas sellest perioodist pärinevate rannamoodustistega oma mitmekesise iseloomu ja piirkondliku eripära. Kaljut ümbritsevad mandrijää järkjärgulises liikumises sündinud kuhjumisprotsessi tulemusel Leedu rannajoonele tekkinud kohati kuni 300 m laiused liivarannad luidetega. Olando kepurė on selge näide rannikust, kus viimastel aastakümnetel kuhjumine on asendunud maalihete ja intensiivse erosiooniga ning demonstreerib, kuidas Leedu rannad langevad järk-järgult mere valdusse. Olando kepurė on olnud alates 19. sajandi algusest navigatsioonimärgiks meremeestele ja kaluritele. Merepinnast kuni 15 meetri kõrgusel laiuv unikaalne valge liivarand on populaarne ajaveetmiskoht umbes 20-minutilise sõidu kaugusel paikneva Klaipeda linna elanikele. Klaipeda Melnaragė linnarajoonist algav ja Olando kepurėsse looklev loodusrada teabetahvlitega tutvustab külastajatele ka liivadüünide vahelt paljastunud II maailmasõja aegsete Saksa okupatsioonivägede püstitatud kaitserajatisi. "Läänemeri-meie ühine ja kordumatu aare" (PDF). Originaali arhiivikoopia seisuga 4. aprill 2018. Vaadatud 14. juunil 2022.{{netiviide}}: CS1 hooldus: robot: algse URL-i olek teadmata (link) Viitamistõrge: Vigane <ref>-silt; nime "aare" on määratud mitu korda erineva sisuga. Olando kepurė, Karklė – Klaipėda, Liettua Olando Kepure, Klaipeda, Julia Lundin, 12.juuli 2015. (inglise keeles) Litoriina kognitiivne rada (en:Litorina cognitive path), Avasta Leedut seda külastades! (en:Discover Lithuania with Visit Lithuania!). (inglise keeles) Viitamistõrge: Vigane <ref>-silt; nime "loodusrada" on määratud mitu korda erineva sisuga.
Voorimees

Voorimees on endisaegne elukutseline hobusõidukiga transporditeenuse osutaja. Voorimehed vedasid nii inimesi (sõiduvoorimehed) kui kaupu (veovoorimehed). Kuni 20. sajandi alguseni toimus suurem osa linnatranspordist voorimeeste kaudu. Tallinna voorimehi on esmamainitud 1337. ja Olevi gildi kuuluvat voorimeeste tsunfti 1371. aastal. 1874. aastast oli Tallinnas lubatud voorimeheametit pidada igal laitmata täisealisel. Tallinna viimane voorimees (kuni 1951. aastani) oli Ralf Grabbi ja Tartu viimane voorimees (kuni 1956. aastani) August Viin. Vende, Valdeko. Esimesest autost viimase voorimeheni. 1976, 1989. takso voor
Below

{toimeta}} Below oli aadlisuguvõsa. Below-nimelisi aadlisuguvõsasid on Venemaa alal olnud mitu, ent neist tõendatud on vaid kaks.[viide?] Esimene suguvõsa pärineb Nikita Below'ist ja on kantud Simbirski kubermangu aadlimatriklisse. Teine suguvõsa pärineb Foma Below'ist (vene keeles от Фомы Белова) ja on kantud Kurski kubermangu aadlimatriklisse. Eesti alal tegutsesid samuti Below'd ja suguvõsa esindaja 2. järgu major, Liivimaa maamarssal (1809–1812) Andreas von Below (1763–1820) kanti Liivimaa rüütelkonna aadlimatriklisse 1797. aastal nr 242 all. Andreas von Below oli Pärsti mõisa omanik. Tema poeg, Karl Friedrich von Below (1794–1867), Eestimaa kubermangu asekuberner 1842–1852, oli kantud ka Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse 1827. aastal, nr 152 all. Saksamaa Below'd pärinesid Mecklenburgist ja Pommerist. Recke, Johann Friedrich von / Napiersky, Karl Eduard / Beise, Theodor, Allgemeines Schriftsteller- und Gelehrten-Lexicon der Provinzen Livland, Esthland und Kurland, Bd.: 1, A - F, Mitau, 1827, seite 99-100, Below (Andreas)
Arend Dietrich von der Pahlen

Arend Dietrich II von der Pahlen (1. jaanuar 1707 Tallinn– 24. märts 1753 Tallinn) oli baltisaksa mõisnik. Ta oli Palmse, Aaspere ja Kassari mõisnik. Arend Dietrich II saabus esimest korda Palmsesse 1722. aastal. Sel ajal seisis loss veel varemeis. Arend Dietrich ei jäänud Eestisse kauaks. 1723. aastal asus ta koduõpetaja ja teener Joosepi saatel Tallinnast Travemündesse viivale laevale. Halle ülikoolis pühendus ta tantsu-, vehklemis- ja keeletundide kõrval peamiselt matemaatilistele ainetele. Temas ilmnes suur huvi arhitektuuri ja inseneriteaduste vastu. 1726. aasta augustist järgmise aasta aprillini oli ta Pariisis, seejärel kaks kuud Hollandis ja lõpuks ühe kuu Hamburgis. Kusagil ei jätnud ta vaatamata väljapaistavaid losse ja aedu – pole kahtlust, et nende külastamine nagu ka tema arhitektuuriõpingudki olid suuresti kannustatud mõttest kord ka oma kodumõis esinduslikumalt välja ehitada. Teda peetakse Palmse mõisa von Pahlenite raamatukogu rajajaks. Tegevus Palmse mõisas: Arend Dietrich asus suure innuga oma maakodu Palmses üles ehitama. 1730 – taastati põlenud härrastemaja 1731 – ehitati puust Ilumäe kabel 1734 – valmis puust viljaait 1736 – ehitati puust viinaköök; 1737 – ehitati puust hobusetall 1738.- iluaia rajamise algus Samal ajal süvendati ka majataguseid tiike. 18. sajandi keskpaiga plaani järgi oli mõisasüdames kokku peaaegu paarkümmend mitmesugust ehitust. Perekond: Arend Dietrich  abiellus 27. juunil 1728 Magdalena Elisabeth von Derfelden`iga (1710–1793). Margarethe Wilhelmine Charlotte von der Pahlen (1729–1747) Gustav Friedrich von der Pahlen (1730–1790) Magnus Christoph von der Pahlen (1732–1757) Anna Wilhelmine von der Pahlen (1734–1799) Helene Friederike von der Pahlen (1735–1805) Sophie Katharina Dorothea von der Pahlen (1737–1768) Arend Dietrich von der Pahlen (1738–1778) Hans von der Pahlen (1740–1817) Auguste Louise von der Pahlen (1743–1801) Peter Ludwig von der Pahlen (1745–1826) Magdalena Charlotte von der Pahlen (1749–1824)
Ivica Račan

Ivica Račan (24. veebruar 1944 Ebersbach – 29. aprill 2007 Zagreb) oli Horvaatia poliitik (Horvaatia Sotsiaaldemokraatlik Partei). Ta oli aastatel 2000–2003 Horvaatia peaminister. Ta sündis aastal 1944. aastal Natsi-Saksamaal, kuhu tema ema oli töölaagrisse saadetud. Pärast Teise maailmasõja lõppu pöördus ta koos emaga tagasi Horvaatiasse, tema lapsepõlv möödus Brodi-Posavina maakonnas Slavonski Brodis. 1970. aastal lõpetas ta Zagrebi Ülikooli õigusteaduskonna. Ta oli aastast 1959[küsitav] Horvaatia Kommunistide Liidu (mis kuulus Jugoslaavia Kommunistide Liitu). Aastatel 1989–1990 oli ta Horvaatia Kommunistide Liidu esimees. 1990. aastate alguses esines ta avaliku kriitikaga nii Jugoslaavia Föderatiivse Sotsialistliku Vabariigi valitsuse eesotsas olnud Slobodan Miloševići kui ka rahvuslikult meelestatud Horvaatia Demokraatliku Liidu suhtes. Aastal 1990 sai tast Horvaatia Kommunistide Liidu radikaalse uuenemise eestvedajaid; millest moodustus 3. novembril 1990 Horvaatia Sotsiaaldemokraatlik Partei. Ta oli partei liidriks partei asutamisest kuni oma surmani. 27. jaanuaril 2000 õnnestus tal moodustada koalitsioonivalitsus (ta sai ise Horvaatia peaministriks), kuhu kuulusid Horvaatia Sotsiaaldemokraatlik Partei, Horvaatia Talurahvapartei, Horvaatia Sotsiaalliberaalne Partei ja Horvaatia Rahvapartei – Liberaaldemokraadid. See koalitsioon püsis kuni 30. juulini 2002.
Reini provints

Reini provints (saksa: Rheinprovinz), ka Reini Preisimaa (Rheinpreußen) või Reinimaa (Rheinland), oli aastatel 1822 kuni 1946 Preisimaa kuningriigi ja Preisimaa Vaba Riigi läänepoolseim provints Saksa Riigis. See loodi Alam-Reini ja Jülich-Kleve-Bergi provintsidest. Selle pealinn oli Koblenz ja aastal 1939 elas seal 8 miljonit inimest. Hohenzollerni provints oli sõjaliselt Reini provintsi ülempresidendi (Oberpräsident) alluvuses. Reini provints piirnes põhjas Hollandi, idas Preisimaa provintside Vestfaali ja Hessen-Nassau ning Hessen-Darmstadti suurhertsogkonnaga, kagus Pfalziga (Baieri kuningriigi ringkond), lõunas ja edelas Lorraine'iga ning läänes Luksemburgi, Belgia ja Hollandiga. Väike eksklaav Wetzlar Hessen-Nassau ja Hessen-Darmstadti suurhertsogkondade vahel oli samuti Reini provintsi osa. Birkenfeldi vürstkond, teisest küljest, oli Oldenburgi suurhertsogkonna enklaav. Aastal 1911 oli provintsi suurus 10 423 km2; ulatus põhjast lõunasse oli ligi 200 km ja suurim laius oli veidi alla 90 km. See sisaldas umbes 200 km Reini jõest, mis moodustas provintsi idapiiri Bingenist Koblenzini ja voolab siis põhja-loode suunas läbi provintsi, järgides ligikaudu selle idapiiri. http://www.digizeitschriften.de/download/PPN514401303_1939/PPN514401303_1939___log10.pdf http://www.digizeitschriften.de/dms/img/?PPN=PPN514401303_1939&DMDID=dmdlog10
Korporatsioon Revelia lipp

Korporatsioon Revelia lipp on korporatsioon Revelia lipp. Lipu roheline värv väljendab lootust ja tööarmastust, must ausust ja õiglust, valge puhtust, omavahelist vendlust ja koostööd rahvaga. Lipp oli esmakordselt avalikkuse ees 8. detsembril 1920.
Harilik eleuterokokk

Harilik eleuterokokk ehk harilik ogapaanaks (Eleutherococcus senticosus) on araalialiste sugukonda kuuluv taimeliik. Harilik eleuterokokk on levinud Kaug-Idas, Kirde-Hiinas, Koreas, Jaapanis. Kasvab varjulistes lehtmetsades. Harilik eleuterokokk on 2–5 m kõrgune, võimsa sammasjuurestikuga ja paljude harudega põõsas. Võrsed on püstiasendis ning nende peal kasvab tihe okastik, värvus varieerub helekollasest helehallini. Pikkadel lehevartel asetsevad sõrmjad liitlehed, mis on 5-hõlmalised, lapikud, pealt siledad ja servad on teravahambulised. Õied on väikesed ja need on kogunenud varre tippu lihtsasse varjukujulisse õisikusse. Õied on kahekojalised ja kaht värvi: tumekollane emasõis ja violetse tooniga isasõis. Viljad on mittesöödavad, ümarad, läikivad, mustad ja viie nagaga. Taim õitseb juulis-augustis, viljub septembris. Ravimiks kasutatakse arenenud taimejuuri, mida kogutakse sügisel, septembri lõpus. Taimejuured sisaldavad glükosiidi rühmi, mis saab jaotada gruppideks A, B, C, D, E. Ravimiteks kasutatakse rühmi B, D ja E. Juured sisaldavad eeterlikku õli, neis võib leiduda ka flavonoide, alkaloide ja aramiini. Eleuterokoki koores on tärklist, kaltsiumit, suhkrut, polüsahhariide, valku, pektiinaineid. Kõik need omadused on sarnased ženšenni omadustega. Eleuterokokki ekstrakt avaldab positiivset mõju kesknärvisüsteemile ja diabeedi ravimisele, samuti tõstab töövõimet. Eleuterokokki ekstrakti valmistatakse alkoholi baasil. Preparaati võetakse 25–40 tilka enne sööki. Ravikuuri kestus on 30 päeva. Vajadusel on ravikuur pikem, kuna tinktuur on vähetoksiline. Järgmine ravikuur viiakse läbi 10–15 päeva pärast. Juurtest valmistatud tõmmis on mitmesuguste taimsete mürkide vastu, suurendab vastupidavust ja vähendab väsimust, eriti sportlastel. Seda soovitatakse kasutada ka nahahaiguste puhul. Taimenimede andmebaas Seemnemaailm.ee. (2016). Harilik eleuterokokk (harilik ogapaanaks) Eleutherococcus senticosus - Seemnemaailm. [1] (Vaadatud 9. juulil 2018) Mplants.org.ua. (2016). Элеутерококк колючий - лечебные свойства, рецепты. [2] (Vaadatud 27. aprillil 2016)
Loosu mõis

Loosu mõis (saksa keeles Loso) oli Võru mõisa karjamõis Põlva kihelkonnas Võrumaal. Loosu mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris (vaadatud 20.04.2016) Loosu mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris
Tõnu Reimann

Tõnu Reimann (6. veebruar 1947 – 23. aprill 2016) oli eesti viiuldaja ja muusikapedagoog. Tõnu Reimann lõpetas 1965. aastal Tallinna Muusikakeskkooli. 1970. aastal lõpetas ta Tallinna Konservatooriumi Herbert Laane õpilasena. Aastail 1971–1974 täiendas ta end Moskva Konservatooriumi assistentuur-stažuuris Galina Barinova viiuliklassis. Pärast Tallinna Konservatooriumi lõpetamist töötas Tõnu Reimann 1977. aastani Estonia teatri orkestris, tehes vaheaja Moskvas õppimiseks. 1974. aastal alustas ta pedagoogitööd Tallinna Muusikakeskkoolis ja alates 1976. aastast Tallinna Konservatooriumis, praeguses Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia. 2004. aastal sai ta professoriks ja kuni 2014. aastani ka interpretatsioonipedagoogika instituudi juhatajaks. Tema käe all on konservatooriumi lõpetanud üle 50 viiuldaja ja vioolamängija. Töö kõrval Eestis töötas Tõnu Reimann ka Soomes, Poris (1989–2008), Palmgren-konservatooriumi lektori ja keelpilliosakonna juhatajana ning mitme sealse festivali muusikalise nõustajana. Tõnu Reimann andis koos pianistist venna Mattiga aastaid kammermuusika kontserte nii Eestis kui ka mitmes välisriigis, nad korraldasid loengkontserte Eesti Televisioonis, osalesid telesaadetes (nt 26 saadet sarjast "Pildid näituselt") ja salvestasid muusikat Eesti Raadiole. Reimanni pikaajalised ansamblipartnerid on olnud tema vend, pianist Matti Reimann, organist Rolf Uusväli ja Moskva kitarrist Andrei Garin. Hilisemas ajajärgus organist Anne-Marie Grundstén, kellega esineti erinevatel kontserdisarjades ning anti välja ühine plaat. Aastatel 1993–1999 koordineeris Reimann Suomenlinnas festivali "Elava mere päevad" muusikalist osa. 1994. aastal algatas Tõnu Reimann Haapsalus toimuva festivali "Viiulimängud" ning oli 2008. aastani festivali kunstiline juht. Hilisemail aastail andis ta viiuldajaile meistriklassitunde Pärnus Järvide festivalil. Lisaks on Reimann koostanud õppematerjale ja trükiseid sh "Interpretatsioonipedagoogika probleemid" III (koostöös Maris Valk-Falgiga, 2006) ja IV (koostöös Mirjam Keremiga, 2011) ning kirjutanud muusikaarvustusi ajalehte Sirp. Aastal 2009 ilmus Tõnu Reimanni poolt koostatud kogumik "Herbert Laan 100" Tema isa oli helilooja Villem Reimann ja vend pianist Matti Reimann. 2008 Haapsalu vapimärk CD-plaat "Pastoraal" (1997) Postimees, 27. aprill 2016. Tõnu Reimann 6. II 1947 – 23. IV 2016. Sirp, 29. aprill 2016.