Vürstkond

Vürstkond või vürstiriik võib olla kas monarhiline feodatuur või suveräänne riik, mida juhib või valitseb vürsti ja/või vürstinna tiitliga valitsev monarh või mõne muu tiitliga monarh, mida peetakse mõiste vürst üldise tähenduse alla kuuluvaks. Enamik neist riikidest on ajalooliselt olnud riigikorrad, kuid mõnel juhul olid need pigem territooriumid, mille suhtes kanti vürstitiitlit. Vürsti pärand ja varandus võib asuda peamiselt või täielikult vürstiriigi geograafilistest piiridest väljaspool. Üldtunnustatud säilinud suveräänsed vürstiriigid on Liechtenstein, Monaco ja kaasvürstiriik Andorra. Vürstiriikidena kujundatud kuninglike algupärandite hulka kuulub Astuuria (Hispaania). Walesi vürstkond eksisteeris Walesi põhja- ja läänealadel 13.–16. sajandil; 1536. aasta Walesi seadus, millega Wales seaduslikult Inglismaa koosseisu inkorporeeriti, eemaldas erinevuse nende alade ja Walesi margi vahel, kuid kogu Walesi hõlmavat vürstiriiki ei loodud. Sellest ajast alates on Walesi printsi tiitlit traditsiooniliselt antud Ühendkuningriigi valitseva monarhi troonipärijale, kuid see ei anna Walesi valitsemiseks kohustusi. Kataloonia vürstkond eksisteeris Hispaania kirdealadel 14.–18. sajandini kui mõiste katalaani õukondade valitsetud territooriumitest, kuni Habsburgide lüüasaamiseni Hispaania pärilussõjas, kui need institutsioonid kaotati nende toetuse tõttu Habsburgist nõudlejale. Astuuria vürstkond on Astuuria autonoomse kogukonna ametlik nimi. Mõistet vürstkond kasutatakse mõnikord ka üldiselt mistahes väikese monarhia kohta, eriti väikeste suveräänsete riikide puhul, mida valitseb kuningast madalama auastmega monarh, näiteks vürst, nagu Liechtensteinis, või suurhertsog. Suveräänset hertsogkonda praegu ei eksisteeri, kuid Luksemburg on säilinud näide suveräänsest suurhertsogkonnast. Ajalooliselt on olnud suveräänseid vürstiriike paljude valitsejatiitlitega, nagu krahvkond, markkrahvkond ja isegi isandkond, eriti Saksa-Rooma riigis. Ehkki vürstiriigid eksisteerisid antiikajal, isegi enne Rooma riigi kõrghetki, kujunes täna tuntud vürstiriik keskajal aastatel 750–1450, kui feodalism oli peamine majanduslik ja sotsiaalne süsteem suures osas Euroopas. Feodalism suurendas kohalike vürstide võimu kuninga maal. Kuna vürstid said aja jooksul aina rohkem võimu, vähenes kuninga autoriteet paljudes kohtades. See tõi kaasa poliitilise killustumise, kuna kuninga maad jagati miniriikideks, mida valitsesid vürstid ja hertsogid, kellel oli oma väikeste territooriumite üle absoluutne võim. See oli väga levinud Euroopas ja eriti Saksa-Rooma riigis. Hiliskeskajal (1200–1500) olid vürstkonnad sageli üksteisega sõjas, kui kuningakojad kinnitasid suveräänsust väiksemate vürstiriikide üle. Need sõjad põhjustasid suurt ebastabiilsust ja majandused hävinesid. Buboonkatku episoodid vähendasid ka vürstiriikide võimet iseseisvalt ellu jääda. Lõpuks suurendas põllumajanduse areng ning uute kaubanduslike kaupade ja teenuste arendamine vürstiriikide vahelist kaubandust. Paljud neist riikidest said jõukaks, laiendasid oma territooriume ja parandasid kodanikele pakutavaid teenuseid. Vürstid ja hertsogid arendasid oma maid, rajasid uusi sadamaid ja privilegeerisid suuri õitsvaid linnu. Mõned kasutasid oma uut rikkust paleede ja muude praegu suveräänsete riikidega seotud institutsioonide ehitamiseks. Kui mõned vürstiriigid õitsesid oma iseseisvuses, neelasid tugevamad kuningakojad vähemedukad riigid alla. Euroopa nägi väikeste vürstiriikide konsolideerumist suuremateks kuningriikideks ja keisririikideks. Inglismaal oli see juhtunud juba esimesel aastatuhandel ning see suundumus viis hiljem selliste riikide loomiseni nagu Prantsusmaa, Portugal ja Hispaania. Medici perekond korraldas Itaalias renessansiajal veel ühe konsolideerimise vormi. Firenzest pärit pangandusperekond Medici võttis kontrolli Itaalia eri piirkondade valitsuste üle ja haaras isegi paavstiameti. Seejärel määrasid nad pereliikmeid vürstideks ja tagasid neile kaitse. Preisimaa laienes hiljem ka paljude teiste riikide territooriumide omandamisega. 17.–19. sajandil, eriti Saksa-Rooma riigis, toimus aga ka vastupidine: erinevatel põhjustel toimunud maa võõrandamise tulemusena tekkis palju uusi väikeseid suveräänseid riike. Märkimisväärsed vürstiriigid eksisteerisid kuni 20. sajandi alguseni Saksamaa ja Itaalia eri piirkondades. Rahvuslus, usk, et rahvusriik on parim vahend rahva püüdluste elluviimiseks, sai populaarseks 19. sajandi lõpus. Rahvusluse tunnuseks on identiteet suurema piirkonnaga, näiteks ühist keelt ja kultuuri jagava piirkonnaga. Selle arenguga langesid vürstiriigid soosingust välja. Kompromissina ühinesid paljud vürstiriigid naaberregioonidega ja võtsid kasutusele põhiseaduslikud valitsusvormid, kus monarh toimis pelgalt nimeliselt, samal ajal kui haldus jäeti valitud parlamentide kätte. 19. ja 20. sajandi suundumus oli monarhia eri vormide kaotamine ja vabariiklike valitsuste loomine, mida juhivad rahva valitud presidendid. Mitu vürstkonda, kus suguvõsaline pärimine oli asendatud järglusega usulises ametis, eksisteeris katoliku kirikus, mis igal juhul koosnes feodaalrežiimist (sageli endisest ilmalikust vürstkonnast laiemas tähenduses), mida ex officio – mis on pärilikule pärimisele lähim võimalik vaste – juhtis kirikuvürst, kujundatud täpsemalt vastavalt tema kiriklikule auastmele, nagu vürst-piiskop, vürst-abt või, eriti ristisõdijate riigi vormis, suurmeister. Mõned neist juhtudest olid pelgalt religioossed ametid, millel polnud suveräänset võimu ühegi territooriumi üle, samas kui teised, nagu Salzburg ja Durham, jagasid mõningaid ilmalike vürstide tunnuseid. Enne Euroopa kolonialismi olid Lõuna-Aasia ja Kagu-Aasia Suur-India indosfääri mõju all, kus Tais, Indoneesias, Malaisias, Singapuris, Filipiinidel, Kambodžas ja Vietnamis õitsesid mitu sajandit mitmed indiastunud vürstkonnad ja impeeriumid. India kultuuri mõju nendele piirkondadele andis mõiste indianiseerimine. George Cœdès määratles selle organiseeritud kultuuri laienemisena, mis põhines kuninglikkuse, hinduismi ja budismi ja sanskriti murde India päritolul. Seda on näha hinduismi ja budismi levikus. India auastmed mõjutasid ka Malai, Tai, Filipiini ja Indoneesia auastmeid. Koloniaalkontekstis kasutati vürstiriikide mõistet, eriti nende kohta, mis sattusid Euroopa koloniseeriva võimu alla: näiteks Briti Indias ja naaberriikides või nendega seotud (näiteks Araabia) vürstiriikides valitsesid monarhid, keda britid kutsusid vürstideks, olenemata kohalikest tiitlitest, mis võisid põlisrahvaste kultuurides olla samaväärsed kuningliku või isegi keiserliku auastmega. Vürstiriigid on eksisteerinud ka iidsetes ja tänapäevastes Aafrika, Kolumbuse-eelse Ameerika ja Okeaania tsivilisatsioonides. Mitmed mikroriigid, millel de facto on vähe suveräänse riigi tunnuseid ja mis ei ole sellisena tunnustatud, pretendeerivad rohkem või vähem tõsiselt suveräänsete vürstkondade staatusele. Näited on Sealand, endine sõjaline kindlus Põhjameres; Seborga, rahvusvaheliselt peetud väikelinnaks Itaalias; ning Hutt Riveri ja Wy vürstkonnad Mosmanis, rahvusvaheliselt peetakse Austraalias olevaks. Suurvürst Võidutiitel Emiraat