laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Jõgeva Ramm

Jõgeva Ramm on raskejõustikuklubi Jõgeval. Klubi loodi 16. novembril 1989. Kuni 2005. aastani võistlesid Rammu klubi nime all ka Põltsamaa maadlejad. Klubi treener on Aimur Säärits ja Rauno Lehla. Treeneriteks on olnud Izmail Uspenski, Tiit Uspenski, Viktor Nõmm, Joel Juht, Meeli Saar, Oleg Peussa. Jõgeva raskejõustikuklubi Ramm maadlejatest on kuulunud Eesti koondisse ning võistelnud Kreeka-Rooma maadluse maailma- ja Euroopa meistrivõistlustel Aap Uspenski, Meelis Barbo ja Viljo Kokla. Eesti meistriteks Kreeka-Rooma maadluses, vabamaadluses, naistemaadluses ja rannamaadluses on ajavahemikul 1989–2022 tulnud eri vanusegruppides võisteldes Aap Uspenski, Tiit Uspenski, Aimur Säärits, Herkin Malm, Krister Tamm, Meelis Barbo, Vardo Malm, Tõnu Tammearu, Viljo Kokla, Kristin Lepp, Maris Truusa, Kätlin Mänd, Kätri-Avelin Säärits, Mattias Säärits, Eha Ester Laube, Gudrun Roosiõis ja Greete Kõnnussaar. Klubis on tegeletud ka sumomaadlusega. 2007. aastal tuli sumos Euroopa noorte meistriks Kristin Lepp. 2017. aastal tulid Euroopa noorte meistriteks Ander Järv, Jana Deinekin ja Mattias Säärits. 2022 aastal tulid Euroopa noorte MV võitjaks Eha Ester Laube ja Kärol Tamson. Gudrun Roosiõis võitis 2022 võistkonnavõistluses kulla. Euroopa juunioride ja noorte meistrivõistlustelt on hõbe Mattias Säärits, Aleksandr Grits, Kärol Tamson, Gudrun Roosiõis ning pronksmedalini on jõudnud Tõnu Tammearu, Asso Nettan, Kätri-Avelin Säärits, Ingelo Raja ja Christopher Rasmus Viitman. Jõgeva Rammu treeningud toimuvad spordikeskuses Virtus. Koduleht
Pungsammal

Pungsammal (Bryum) on perekond samblaid pungsamblaliste sugukonnast. Pungsamblad on väiksed samblad. See on suurim perekond lehtsammalde (Bryopsida) klassis. Perekonnas on kokku umbes 1000 liiki, neist leidub Eestis 30 liiki. Bryum marratii – meri-pungsammal Bryum neodamense – tõmmu pungsammal Varem perekonda arvatud: Ptychostomum moravicum – siginiit-nuttsammal
Kildaline tekstuur

Kildaline tekstuur ehk kildalisus (inglise slaty cleavage) on madala astme moondekivimeile omane suunatud tekstuur. Kildalisus tuleneb kivimi koostisse kuuluvate plaatja morfoloogiaga mineraalide eelistatud orientatsioonist (paiknevad valitseva rõhu suhtes risti ehk n-ö lamavas asendis). Kildalisus väljendub kivimi plaatjas ehituses. Levinud kildalisteks kivimeiks on savikilt, kilt ja fülliit.
Miguel de la Madrid

Miguel de la Madrid Hurtado (12. detsember 1934 Colima – 1. aprill 2012 Mexico) oli Mehhiko poliitik. Ta sündis tuntud juristi Miguel de la Madrid Castro ja tema naise Alicia pojana. Vanaisa Enrique de la Madrid oli Colima osariigi kuberner. Isa suri, kui poeg oli 2-aastane. Miguel sai Mehhiko Riiklikust Autonoomsest Ülikoolist bakalaureusekraadi õigusteaduse alal ja Harvardi ülikoolist magistrikraadi haldusjuhtimise alal. Pärast töötas ta Mehhiko Keskpangas ja õpetas Mehhiko RAÜ-s õigusteadust. 1965 sai ta tööle Mehhiko rahandusministeeriumisse, 1970–72 töötas ta Mehhiko riiklikus naftakompaniis Petróleos Mexicanos. Seejärel töötas ta bürokraadina mitmel kohal Luis Echeverría valitsuses, kuni 1976 määras José López Portillo ta oma valitsuse eelarve- ja plaanimisministriks. Portillo oli Mehhiko president 1976–82. Kui tema ametiaeg hakkas lõppema, valis ta endale kaks võimalikku järeltulijat: Javier García Paniagua, juhul kui on vaja suuremat poliitilist osavust, ja de la Madrid, kui on vaja suuremaid rahandusalaseid ja halduslikke võimeid. 1982. aasta veebruaris Hispaania peeso devalveeriti ja see pani riigi rahanduse pingelisse olukorda, mis kallutas vaekausi de la Madridi kasuks. 1. detsembrist 1982 kuni 30. novembrini 1988 oli de la Madrid Mehhiko president. 1959 abiellus ta Paloma Cordero Tapiaga. See abielu kestis mehe surmani.
Akagera rahvuspark

Akagera rahvuspark on rahvuspark Rwanda idaosas Tansaania piiri ääres. Akagera rahvuspark loodi 1934. aastal, et kaitsta savanni-, mäestiku- ja sooelustikku. Rahvuspark sai nime selle idapiiriks oleva Kagera jõe järgi. Rahvuspargi pindala on 1122 km². Varem oli see üle 2500 km², kuid pärast kodusõda ja genotsiidi tõmmati 1997. aastal pargi piire koomale ja jagati osa selle alast tagasi pöördunud põgenikele põllumaaks. Suure osa rahvuspargi alast katavad järved ja papüürusesood. Akagera on Aafrika keskosa suurim kaitsealune märgala. Savannis kasvavad valdavalt akaatsiad ja elavad tüüpilised savanniloomad, nende seas kaelkirjakud, elevandid, leopardid, lõvid, hüäänid, sebrad, kudud, kannad, pühvlid ja tüügassead. Rahvuspargi alal elavad ka muu hulgas värvuline Laniarius erythrogaster ning paljud soo- ja järvelinnud, sealhulgas toonekured ja kured. "Akagera National Park". Originaali arhiivikoopia seisuga 18. aprill 2012. Vaadatud 2. aprillil 2012. Rwanda in Pictures Akagera National Park
Eksegeetika

Eksegeetika on teoloogia osateadus, mis uurib ja kasutab eksegeesi ehk religioossete tekstide kriitilist selgitamist ja interpreteerimist, et mõista teksti sügavamat või algset tähendust.
Pedassaar

Pedassaar on 90 hektari suurune saar Põhja-Eestis Kolga lahes. Saar asub rannikust kilomeetri kaugusel ja kuulub Harju maakonda Kuusalu valda Salmistu külla. Salmistu sadamast on võimalik ka saarele pääseda. Pedassaar on Kolga lahe kõrgeim ja vanim saar, mis tekkis maakerke tagajärjel ligi 4000 aastat tagasi. Saart lahutab mandrist vaid kilomeetrilaiune väin. Saar on põhja-lõuna suunas pikliku kujuga, saare põhjarannikul eenduvad kaks poolsaart. Saare rannad on väga eriilmelised. Landvaotsa astangueelne rand on lai ja tasane, mille jalamit murrutab lainetus kõrge veeseisu ja tugeva tuule puhul. Astang madaldub saare kirdeosas nelja meetrini. Ulguotsa randa ja rannanõlva katab tihe munakividest vöönd. Saare idarand on liigestatud väikeste rändrahnurohkete lahtede ja neemedega. Saare läänerannik on järsk, loodeosas asub 8–10 m kõrgune Landvaotsa liivakiviastang, mille läheduses meres on kaks rändrahnu (Landvaotsa I ja II). Edelakaldal on kaunis liivarand, kus kallas järsult sügavneb. Kolme meetri kaugusel veepiirist on sügavus juba üle kahe meetri. Veel paar meetrit edasi on sügavus peaaegu 14 meetrit. Saarel ei ole seetõttu sadamat, järsk veealuste kivideta kallas võimaldab randuda ka suure süvisega jahtidel ja kaatritel. Pedassaarel on tuvastatud 160 liiki soontaimi. Saarel kasvab rand-seahernest ja öövilget. Saare metsad, kus valdavad eri vanuses liigivaesed nõmme- ja palumetsad, on tulekahjude läbi korduvalt kannatanud. Viimati põles mets saare lõunaosas 1953–1954. Suuremat osa saarest katab männimets, mis istutati sinna aastatel 1957–1965. Saare põhjaosa valgusküllase männiku all mere ääres esineb kukemarjanõmmesid. Saare edela- ja lääneosas esineb kitsas järsunõlvaline liivarand, mida iseloomustavad liiv-vareskaera-merihumuri kooslused. Rannakooslustele järgnevad sageli kaunite roosade õite ja punaste viljadega kurdlehise kibuvitsa põõsastikud. Saarel on tuvastatud 17 liiki linde. Liivakiviastangus pesitseb kaldapääsuke. Saarel elab metskitsi. Pedassaar (Pöddar ehk Pöddre Sahr) esineb juba 1693. aastast pärineval Axel Holmi kaardil. Saare nime on seostatud seal kasvavate mändidega (pedajas = mänd). Kirjanduses esinevad ka nimekujud "Pädasaar" ja "Peedusaar". Varasemad teated saare asukatest pärinevad 1818. aasta lõpust, mil saarele kolis Rammu juurtega Tõnno Klamas Salmistust. 19. sajandi alguses rajati saarele metsavahikoht. Saarel on peetud lühikest aega kõrtsi ning seal on asunud piirivalvekordon. Saare idakaldale on Riigimetsa Majandamise Keskus rajanud matkajate tarvis metsamaja ning läänekaldale varikatusega lõkkekoha. Viimase juurest algab ka 4 km pikkune vaheldusrikas Pedassaare loodusrada. Liivaastang Pedassaarel RMK metsamajake Liivik Pedassaarel Pedassaar Eesti looduse infosüsteemis, vaadatud 11. augustil 2019. Mart Reimann: Kolga lahe väikesaared. Eesti Loodus 2005/5. Andres Tõnisson "Kolga lahe maastikukaitseala kaitsekorralduskava 2011-2020" Pedassaar Eesti looduse infosüsteemis
Volterra

Volterra on linnaks nimetatav omavalitsusüksus (comune) Itaalias Toscana maakonnas Pisa provintsis. Volterra sai linnaõigused Toscana suurhertsogi 1750. aasta 1. oktoobri seadusega. 531 meetri kõrgusel merepinnast asuva Volterra asustustihedus on keskmiselt 42 inimest ruutkilomeetri kohta. Volterra piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Casole d'Elsa (SI), Colle di Val d'Elsa (SI), Gambassi Terme (FI), Lajatico, Montaione (FI), Montecatini Val di Cecina, Peccioli, Pomarance, San Gimignano (SI) Volterra halduspiirides asuvad järgmised fraktsioonid: Saline di Volterra, Mazzolla, Villamagna. Volterra oli asustatud juba neoliitikumi ajal ning oli ka oluline etruski tsivilisatsiooni keskus (Velathri või Felathri); Vana-Rooma ajal oli linn (Volaterrae nime all) munitsiipiumi õigustes. Alates 5. sajandist asus linnas piiskopi residents. Piiskopivõimu vähenedes langes Volterra firenzelaste huvisfääri. Aeg-ajalt puhkenud ülestõusud Firenze ülemvõimu vastu suruti firenzelaste poolt maha. Luuletaja Jacopo da Leona oli Volterras kohtunikuks 13. sajandil. Firenze vabariigi kukutamisega 1530. aastal langes Volterra Medicite võimu alla. Vana-Rooma aegse teatri varemed Linnavalitsuse palee Volterra katedraali freskod Katedraali lagi "DiPI Online - Dizionario di Pronuncia Italiana". Originaali arhiivikoopia seisuga 9. oktoober 2018. Vaadatud 11. märts 2014. "Dizionario Rai". Originaali arhiivikoopia seisuga 12. oktoober 2013. Vaadatud 8. oktoober 2013. Superficie di Comuni Province e Regioni italiane al 9 ottobre 2011, vaadatud 16.03.2019. https://demo.istat.it/?l=it Koduleht
Eesti Komitee Asemike Kogu valimised 1970

Eesti Komitee Asemike Kogu valimised toimusid 17. veebruarist kuni 2. märtsini 1970. Komitee 661 liikmest oli hääleõiguslikke 608, kellest võttis valimistest osa 430 (70,7%). 50 kohale oli üles seatud 63 kandidaati. Valituks osutusid saadud häälte järjekorras: Heinrich Mark Harri Kiisk Enno Penno Aleksander Warma William Muld Aksel Mark Arvo Horm Teodor Künnapas Karl Ristikivi Kalju Lepik (uus) Ivar Paljak Arvo Mägi Endel Krepp Adelaida Lemberg Martin Juhkam Indrek Martinson Johannes O. Lauri Villem Koern Johan Ungerson Hans Nõmmik Artur Reintamm Maie Martinson Valter Tauli Lili Kaelas (uus) Jaak Maandi (uus) Enn Nõu Meeme Mäelo Helga Kerstell Hele Lüüs Jakob Aljas Tõnis Kint Arnold Kivimäe Heino Annik Udo Künnapas Johannes Mihkelson Elmar Anderson Anne Lepp Karl Erenurm Arved Rossman (uus) Aleksander Kompus Harri Härm Juhan Raud Sven A. Reinans Voldemar Palm Jüri Männik (uus) Voldemar Sõjamägi Madli Kurdve Nils Lindeberg-Lindvet Johannes Mühlberg Gerhard Peet Eesti Komitee Asemike Kogu valimised 1966 Eesti Komitee Asemike Kogu valimised 1968 Eesti Komitee valimise tulemused. Välis-Eesti, 25. märts 1970, nr. 3, lk. 2.
Elem Treier

Elem Treier (12. september 1927 Karula vald, Valgamaa – 21. märts 2012 Tallinn) oli eesti kirjandusloolane, teatrikriitik, näitekirjanik ja stsenarist. Treier sündis raamatupidaja perekonnas. Alghariduse omandas ta Valgas, keskhariduse Tartus, kus lõpetas 1948. aastal Tartu 5. Keskkooli. Treier jätkas õpinguid Tartu Riikliku Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonna loogika-psühholoogia osakonnas, mille lõpetas 1953. aastal. Elem Treier asus kohe pärast ülikooli lõpetamist tööle Eduard Vilde Memoriaalmuuseumisse. Aastatel 1971–2003 oli ta Eduard Vilde Memoriaalmuuseumi ja aastatel 1978–2003 ühtlasi A. H. Tammsaare Memoriaalmuuseumi direktor. Treieri kirjandusloolise uurimistöö keskmes oli A. H. Tammsaare elu ja looming. Tema eestvedamisel loodi ka 1978. aastal Tammsaare viimasesse elukohta Kadriorus kirjaniku majamuuseum. Treier on avaldanud kirjanikust uurimusi ja kommentaare, tema silmapaistvaimaks Tammsaare-teoseks on 2002. aastal ilmunud monograafia "Tammsaare elu härra Hansenina". Tema sulest pärineb ka kirjaniku loomingu filosoofilist tausta avav kogumik "Tammsaare ja tema "Tõde ja õigus"" (2000), samuti on ta koostanud 1981. aastal ilmunud aforismikogu "A. H. Tammsaare mõtteid ja mõtisklusi" ning 2001. aastal ilmunud kogumiku "Tammsaare maailmakirjanikuna". Vilde muuseumi teaduri ja direktorina tegeles Treier ka kirjanik Eduard Vilde tegevuse ja pärandi uurimisega, 1960. aastal ilmus tema sulest raamat "Eduard Vilde kaasaegsete mälestustes" (kahasse Karl Mihklaga). Kirjanikuna on Treier olnud mitme sellise näidendi ja filmistsenaariumi autor, mis on eelkõige puudutanud tema uurimisobjektide Tammsaare ja Vilde elu. Trükis on ilmunud Elem Treieri näidendid "On põgenenud madu" (1964), "Anton Hansen Tammsaare kui saladus" (1991) ning "Anton Hansen-Tammsaare ja Virumaa tüdruk" (1997). Treieri sulest pärinevad Eduard Vilde noorust kajastav kuuldemäng "Kurjal teel" (1965) ja Tammsaare-aineline telenäidend "Imeline inimene" (1978). Tema stsenaariumite põhjal on valminud filmid "Tõe ja vabaduse nimel" (1958), "Eduard Vilde" (1961, 1965) ja "Tammsaare talu" (1998). 1989 – Eesti NSV teeneline kultuuritegelane 2000 – Valgetähe medaliklassi teenetemärk 2003 – A. H. Tammsaare nimeline kirjanduspreemia ("Tammsaare elu härra Hansenina") Kunstiteadlane Heie Treier on tema tütar. Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). Elem Treier 12. IX 1927 – 21. III 2012 : [nekroloog]. – Sirp, 30. märts 2012, lk 28.
Voldemar Sõjamägi

Voldemar Sõjamägi (30. september 1903 Hummuli vald, Helme kihelkond, Viljandimaa – 29. juuli 1984 Lidingö) oli Nõmme linnapea Saksa okupatsiooni ajal. Ta õppis aastail 1931–1940 (lõpetas) Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas, lõpetas 1949. aastal Tehnikainstituudi Stockholmis. Akadeemiliselt oli ta Korporatsioon Fraternitas Estica ja Eesti Üliõpilaste Seltsi liige. Voldemar Sõjamägi osales Vabadussõjas, oli Tallinna Balti jaama kassapidaja, 1936–1940 Välisministeeriumi raamatupidaja ja majandusjuhataja abi, 1940–1941 Artellide Peavalitsuse revisjonijaskonna ametnik, 1941–1944 Tallinna linnavalitsuse tööstusinspektor, Nõmme linnavalitsuse nõunik ja oktoobrist 1941 Nõmme linnapea. 1944. aastal põgenes ta Rootsi, oli seal aastatel 1949–1963 ehitusfirma konstruktor ja revident Lidingöl, aastatel 1963–1972 iseseisev ehitusettevõtja. Ta valiti 1966., 1968. ja 1970. aastal Eesti Komitee Asemike Kogusse. Ta oli tuntud kunstikollektsionäär. Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918–1944
Totak

Totak on järv Norras Vestfold og Telemargi maakonnas Vinje vallas. Järve maksimaalne sügavus on 306 m, see on sügavuselt kümnes järv Norras. Järvevee maht on 2,36 km³ ja veepeegli pindala 36,59 km². Järvest voolab välja Tokke jõgi.
Dünaburgi kasarmud

Dünaburgi kasarmud on kasarmud Tallinnas aadressil Filtri tee 12. Venemaa keisririigi ajal paiknesid kasarmutes Venemaa keiserliku armee Eestimaa kubermangus paiknenud Venemaa Keisririigi 91. Dvina jalaväepolk ja hiljem Esimese maailmasõja ajal 472. Masalski jalaväepolk. 1917. aastal kasutas kasarmuid 1. Eesti jalaväepolk, enne Rakvere piirkonda üleviimist. Eesti Vabariigi ajal, 1923. aasta septembris nimetati Dünaburgi kasarmud, Ülemiste kasarmuteks. Ülemiste kasarmus dislotseerus Eesti sõjaväe Scouts üksik jalaväepataljon. Eesti NSV ajal asus hoonetes NSV Liidu õhukaitsevägede 14. õhukaitsediviisi staap. Dünaburgi kasarmud kultuurimälestiste riiklikus registris
Eesti Komitee Asemike Kogu valimised 1968

Eesti Komitee Asemike Kogu valimised toimusid veebruaris 1968. 603 hääleõiguslikust komitee liikmest võttis hääletamisest osa 415 (69%). 50 kohale oli üles seatud 60 kandidaati. Saadud häälte järjekorras valiti asemike kogusse: Heinrich Mark William Muld Harri Kiisk Aleksander Warma Karl Ristikivi Arvo Horm Enno Penno Aksel Mark Arvo Mägi Teodor Künnapas Adelaida Lemberg Ivar Paljak Johannes O. Lauri Oskar Mänd Martin Juhkam Villem Koern Indrek Martinson Enn Nõu Endel Krepp Hele Lüüs Johan Ungerson Helga Kerstell Valter Tauli Artur Reintamm Maie Martinson (uus) Meemo Mäelo Jakob Aljas Tõnis Kint Voldemar Palm Heino Annik Hans Nõmmik Arnold Kivimäe Karl Erenurm Udo Künnapas (uus) Aleksander Kompus Juhan Raud Harri Härm Johannes Mihkelson Johannes Mühlberg Elmar Anderson Anne Lepp (uus) Gerhard Peet Voldemar Sõjamägi Maie Kaaret Eduard Karma Helgi Laussen Kristin Talts (uus) Bernhard Mäelo Sven-Alur Reinans (uus) Nils Lindeberg-Lindvet Eesti Komitee (Stockholm) Eesti Komitee Asemike Kogu valimised 1966 Eesti Komitee Asemike Kogu valimised 1970 Eesti Komitee Asemike Kogu noorenes. Välis-Eesti, 18. märts 1968, nr. 3, lk. 6.
Lutsu tänav (täpsustus)

Lutsu tänav on mitme praeguse ja endise tänava nimi Eesti asulates: Lutsu tänav on tänav Tartu kesklinnas. Lutsu tänav on tänav Viljandis. Lutsu tänav on tänav Türil. Anton Lutsu tänav on tänav Kuressaares. Karl Lutsu tänav on tänav Kohtla-Järve linnas Järve linnaosas. Oskar Lutsu tänav on tänav Jõgevamaal Palamuse alevikus. Lutsu tänav oli Tallinnas Nõmme linnaosas Kalevala tänava endine nimi. Oskar Lutsu tänav oli Tartus Veeriku ja Vaksali linnaosas Näituse tänava endine nimi. Lutsu tänav asub ka Harjumaal Harku vallas Harkujärve külas. Lutsu tee
Elmar Umblia

Elmar Johannes Umblia (11. oktoober 1904 Uderna vald, Tartumaa – 11. veebruar 1967 Stockholm) oli eesti keemik. Ta õppis aastail 1923–1930 (lõpetas) ja 1930–1931 Tartu Ülikooli matemaatika-loodusteaduskonna keemia osakonnas, mag. chem. 1935. Eesti Üliõpilaste Seltsi vilistlane. Ta oli Tallinna kodanliku õhukaitse ja tuletõrje juhataja 1934–1944, ühtlasi ka Vabatahtliku Kodanliku Õhukaitse Liidu ja Tallinna Vabatahtliku Kodanliku Õhukaitse Ühingu juhatuse liige ning Tallinna tuletõrjebrigaadi ülem. Teise maailmasõja aegse Saksa okupatsiooni ajal oli ta Eesti Õhukaitseliidu juhataja. 1944. aastal põgenes ta Rootsi, oli seal Eesti Rahvusfondi abiesimees. Voldemar Palm. Mag. chem. Elmar Umblia in memoriam. Välis-Eesti, 10. märts 1967, nr. 5, lk. 4. Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944
Lembit Norviit

Lembit Norviit (5. juuli 1913 Helsingi – 10. veebruar 1967 Helsingborg) oli eesti arst. Ta õppis aastail 1933–1939 (lõpetas cum laude) Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas, dr. med. 1950 (Lundi Ülikool). EÜS Põhjala vilistlane. Lembit Norviit oli aastail 1939–1943 Tartu Ülikooli sisehaiguste kliiniku assistent, 1943–1944 epidemioloog Tallinnas. 1944. aastal põgenes ta Rootsi. H. Laretei. Laialt tuntud eesti teadlane surnud. Välis-Eesti, 24. veebruar 1967, nr. 4, lk. 3. TÜ üliõpilased
Berta

Berta on germaani päritolu naisenimi. See võib olla ka lühendatud vorm nimedest Alberta või Roberta. Ameerika Ühendriikides oli Berta 1880. aastal, mil vastavat statistikat pidama hakati, populaarsuselt 327. tüdrukule pandud nimi. Edaspidi nime populaarsus vähenes järjest ning Berta langes 1893 esimest korda ja 1908 lõplikult välja 500 populaarseima tüdrukunime hulgast. 1949 langes ta välja ka 1000 populaarseima tüdrukunime seast. Eestis elas rahvastikuregistri andmetel 2. detsembri 2015 seisuga 90 Berta-nimelist inimest. Aragóni Berta oli itaallane, kes 1097 abiellus Aragóni kuninga Pedro I-ga. Berta Ambrož oli Jugoslaavia laulja, kes esines 1966 Eurovisioonil. Berta Bojetu (1946–1997) oli sloveeni kirjanik. Berta Mäger (1918–1999) oli eesti graafik. Berta Rist valiti 1939 Viljandi linnavolinikuks. Berta Rosenberg (1896–2009) oli USA ülipikaealine. Liese-Lotta Helene Berta Bunnenberg ehk Lale Andersen (1905–1972) oli saksa laulja. Berta Helene Amalie Riefenstahl ehk Leni Riefenstahl (1902–2003) oli saksa tantsija. Bertha Popular Baby Names (inglise keeles) https://www.eesti.ee/portaal/rrteenus.nimede_stat[alaline kõdulink]
Berta (täpsustus)

Berta on eesnimi. Berta on eesti rahvakalendri tähtpäevade andmebaas. Bertad on rahvas Lääne-Aafrikas Berta on vaksiklaste perekond
Johannes-Eduard Maide

Johannes-Eduard Maide (30. jaanuar 1911 Tallinn – ?) oli eesti vaimulik. Ta lõpetas aastal 1930 Tartu Tehnikaühisgümnaasiumi. Aastatel 1933–1938 õppis ta Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Ta oli Eesti Üliõpilaste Seltsi vilistlane. Ordineeriti 22. oktoobril 1939 õpetajaks. Ta oli aastatel 1939–1941 (määrati 11. novembril) Harju-Madise koguduse õpetaja ja Paldiski Nikolai koguduse hooldajaõpetaja. Mobiliseeriti 1941 Nõukogude armeesse. Tema edasise saatuse kohta puuduvad andmed. Keila õpetaja Ado Köögardali päevaraamatu 1946.a. sissekanne 8. aprillist 1946: Sinodil mälestasime endisi sinodi liikmeid, kes surma läbi on lahkunud. Need on: endine Paldiski koguduse õpetaja Johannes Eduard Maide, kes suri Sverdlovski vanglas 2. juulil 1944 /---/ Maidest on kuuldud, et ta kolmekesi teistega meisterdas raadiot, mis viis ta vanglasse. Sverdlovskis on Maide rasket elu elanud: ennast nõgestega toitnud, kopsupõletikus olnud. Kuidas just sündmuste järjekord oli, ei ole teada. [ Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918–1944. III, lk. 148 TÜ üliõpilased
Dinibek Izbatõrov

Dinibek Izbatõrov (sündinud 17. aprillil 1962 Kasahstanis) on Eesti õpetaja ja treener. Ta on töötanud Keila Koolis ja Keila Põhikoolis riigikaitse, poiste tööõpetuse ja kehalise kasvatuse õpetajana. 2020/2021. õppeaastal töötas Keila Koolis karate ja poiste käsitöö õpetajana. Izbatõrov tuli Eestisse 1983. aastal. Tema isa on kasahh ja ema jaapanlane. Tal on kaks last. Vacht, Valdur. Keila linna nädala tegija: Dinibek Izbatõrov. Maaleht, 30. märts 2012. Huviringid põhjamajas. Keila Kooli veebisait
Ameerika Ühendriikide rannavalve

Ameerika Ühendriikide rannavalve (inglise keeles United States Coast Guard) on poolsõjaväeline organisatsioon, mis on osa Ameerika Ühendriikide relvajõududest. See allub rahuajal alates 2002. aastast katusasutusele – Ameerika Ühendriikide Sisejulgeolekuministeeriumile. Sõjaseisukorras võib Ameerika Ühendriikide Kongress ja president ükskõik millal viia rannavalve Ameerika Ühendriikide Mereväeministeeriumi alluvusse. Kongress on seda õigust kasutanud 1917. aastal kui Ühendriigid astusid I maailmasõtta ja 1941. aastal kui astuti II maailmasõtta. 2018. aastal oli rannavalves 40 992 tegevväelast, 7000 reservisti ja 8577 tsiviilisikust töötajat, kokku 56 569 töötajat. Rannavalvel on 243 valvelaeva, puksiiri ja jäälõhkujat ning 1650 väiksemat laeva. Lisaks on kasutusel 201 helikopterit ja lennukit. Ameerika Ühendriikide rannavalve on personalilt USA väikseim väeliik, kuid see on maailmamastaabis suuruselt 12. merevägi. Rannavalve eellaseks oli lootsiteenistus, mille asutas 4. augustil 1790 Ameerika Ühendriikide Rahandusministeerium. Ameerika Ühendriikide Kongress asutas rannavalve ametlikult 28. jaanuaril 1915, kui liitis Ameerika Ühendriikide Lootsiteenistuse ja Ameerika Ühendriikide Päästeteenistuse. 1939 liideti rannavalvega Ameerika Ühendriikide Majakateenistus. 1967 viidi rannavalve Ameerika Ühendriikide Transpordiministeeriumi alluvusse ja 1. märtsil 2003 Ameerika Ühendriikide Sisejulgeolekuministeeriumi alluvusse. Rannavalve ülesanded on järgmised: Mereliikluse turvalisuse tagamine Päästetööd Mereliikluse turvakontroll Eravalduses olevate veesõidukite turvaalane kontroll Rahvusvaheline jääpatrull Sadamate turvalisuse tagamine ja kontroll Mereliikluse abistamine Navigatsiooni abide kontroll Jäälõhkumine Navigatsioonikorraldus Sildade kontroll ja administreerimine Merealased liikluseeskirjad Seaduslikkuse kontroll mereliikluses Uimastikaubanduse takistamine Ebaseadusliku sisserände takistamine Kontroll loodusreostuse ja -ressursside üle Üldine merealase seaduskorralduse jälgimine Muu seaduskorralduse ja rahvusvaheliste lepete kontroll Riiklik julgeolek Relvastatud rannavalve (piirivalve) Kõik ülesanded, mis tulenevad piiride kaitsest Koolitus ja haridus Koolituse ja hariduse läbiviimine aladel, mis kattuvad rannavalve töökohustustega. Rannavalve koduleht
Membraanpump

Membraanpump on mahtpump, mille tööseadis on servast kinnitatud elastne kumm või nahast plaat (membraan), mida liigutab kangmehhanism. Membraanpumpi kasutatakse nt saastunud, keemiliselt aktiivsete ja kergsüttivate vedelikkude teisaldamisel. Eesti kirjakeele seletussõnaraamat, 2009. [1] 1981. Tehnikaleksikon. Tallinn, Valgus. 656 lk