Johannes XXIII

Johannes XXIII, ladinapäraselt Ioannes XXIII (Angelo Giuseppe Roncalli, 25. november 1881 – 3. juuni 1963) oli paavst 1958–1963. Ta oli 261. paavst. Ajakiri Time valis ta 1962. aasta inimeseks. 27. aprillil 2014 kuulutas paavst Franciscus ta pühakuks. Angelo Giuseppe Roncalli sündis 25. novembril 1881 kella 10.15 paiku hommikul Sotto il Montes talupoja (mezzadria) Giovanni Battista Roncalli ja Marianna Giulia Mazzolla 13-lapselises peres kolmanda lapsena. Ta ristiti samal päeval Santa Maria di Brusicco kirikus preester Francesco Rebuzzini poolt, tema ristiisaks oli vanaonu Zaverio Roncalli. Roncalli võttis esimese armulaua vastu 1888 ja konfirmeeriti 13. veebruaril 1889 Cavicos Bergamo piiskopi poolt. Roncalli omandas alghariduse kohalikus külakoolis ja jätkas 1892–1900 õpinguid Bergamo seminarides. Ta asus 1901 õppima Roomas San Appolinare instituudis ja omandas 13. juulil 1904 teoloogiadoktori kraadi. Aastast 1902 oli ta Bergamos uute seminaristide prefekt. Pärast õpinguid pidas ta Bergamo seminaris loenguid kiriku ajaloost. Roncalli pühendus Carlo Borromeo tegevuse uurimisele ja avaldas 1958 oma uurimistööst viimase kogumiku. Oma uurimistöö käigus külastas ta Milano raamatukogu Biblioteca Ambrosianat, kus ta tutvus Achille Rattiga. Roncalli uuris ka Salesi Franciscuse tegevust. Roncalli pidas nooruses vaimulike harjutuste kohta päevikut, mis on hiljem avaldatud. Ta võttis 24. juunil 1895 vastu tonsuuri. 1896 ühines ta frantsiskaanide kolmanda orduga ja andis 23. mail 1897 oma vaimulikud tõotused. 3. juulil 1898 ja 25. juunil 1899 sai Roncalli madalamad vaimulikupühitsused. 11. aprillil 1903 sai ta alamdiakoniks ja 18. detsembril 1903 diakoniks. 10. augustil 1904 ordineeriti Roncalli Roomas Santa Maria in Monte Santo kirikus preestriks. Ta oli 26.–28. aprillil 1910 toimunud Bergamo sinodi sekretär. 24.–25. märtsil 1958 pühitses ta Prantsusmaal Lourdesis kiriku. Roncalli asus 30. novembril 1901 omandama sõjalist väljaõpet Itaalia 73. jalaväebrigaadis. Ta sai 31. mail 1902 kapraliks ja 30. novembril 1902 seersandiks, kuid lahkus samal aastal tegevteenistusest. Roncalli mobiliseeriti Esimese maailmasõja ajal Itaalia armeesse, kus ta esmalt tegutses sanitarina ja alates 24. maist 1915 kaplanina. Roncalli osales 1928 Bulgaariat tabanud maavärina järel abitööde koordineerimisel. Töötades diplomaadina Kreekas ja Türgis suhtles ta pidevalt kohalike võimudega. Kui Kreeka oli 1941–1944 okupeeritud, püüdis ta takistada juutide deporteerimist. Nuntsiusena Prantsusmaal tuli Roncallil tegeleda süüdistustega piiskoppide vastu, kes olid teinud koostööd Vichy valitsusega. Ta korraldas Chartresis katoliiklastest Saksa sõjavangide jaoks teoloogiakursusi, kuid keeldus 2005 ajalehes Corriere della Sera avaldatud andmete alusel 20. novembril 1946 Pius XII poolt talle ja Prantsuse katoliku kirikule dateeritud dokumendi alusel ellu viimast paavsti korraldust orvuks jäänud juudi laste ristimise osas. Ta tunnustas töölispreestrite tegevust. Roncalli sai kardinalina Prantsusmaal tegutseva vaimulikuna traditsioonilise kombe järgi kardinalikübara Prantsusmaa presidendi Vincent Aurioli käest. Ta oli paavstlik delegaat 30. septembril 1954 Rahvusvahelisel armulauakongressil Liibanonis. 1905–1914 Bergamo piiskopi sekretär oktoober 1906 Bergamo seminari kirikuajaloo professor 1918–1921 Bergamo seminari vaimne juhendaja 1921 Bergamo katedraali aukanoonik 18. jaanuar 1921 – 3. märts 1925 Usupropaganda kongregatsiooni ametnik 7. mai 1921 paavsti prelaat november 1924 Rooma Athenaeumi patroloogiaprofessor 3. märts 1925 – 30. november 1934 Areopolise titulaarpeapiiskop (pühitseti piiskopiks 19. märtsil 1925) 19. märts 1925 – 16. oktoober 1931 apostellik visiitor Bulgaarias 16. oktoober 1931 – 12. jaanuar 1935 apostellik delegaat Bulgaarias 30. november 1934 – 12. jaanuar 1953 Mesembria titulaarpeapiiskop 12. jaanuar 1935 – 22. detsember 1944 apostellik delegaat Kreekas ja Türgis 22. detsember 1944 nuntsius Prantsusmaal 1951–1952 Vatikani alaline vaatleja UNESCO juures 12. jaanuar 1953 – 28. oktoober 1958 Santa Prisca kardinalpreester 15. jaanuar 1953 – 28. oktoober 1958 Veneetsia patriarh Johannes XXIII valiti paavstiks 28. oktoobril 1958 ja krooniti Carlo Borromeo mälestuspäeval 4. novembril. See oli viimane endiste tavade järgi peetud kroonimistseremoonia. Tema nimevalik tekitas segadust paavstide loendis, sest ta kinnitas seni vaieldavaks peetud Baldassare Cossa staatuse vastupaavstina. (Näiteks Cossa eelkäija Aleksander V oli samuti tunnustatud mõnda aega ametliku paavstina). 25.–28. oktoobrini 1958 toimunud konklaavil osales 51 kardinali. Soositumad kandidaadid olid kardinal Krikor Bedros XV Aghajanian ja kardinal Giuseppe Siri. Johannes XXIII valiti kompromisskandidaadina paavstiks 11 voorus. Ta oli paavstiks saades 76 aastat ja 11 kuud vana, olles vanim paavstiks saanud isik pärast Clemens XII. Hiljem on veel vanemalt paavstiks valitud vaid Benedictus XVI. Kinnitamata versiooni järgi valiti 3. voorus paavstiks Siri, kes aga ei tunnustanud kardinalide valikut ja loobus või kohustati loobuma paavstiametist, kuid selle versiooni tõestamiseks puuduvad kindlad allikad.  Pikemalt artiklis Vatikani II kirikukogu Johannes XXIII rõhutas 25. jaanuaril 1959 tehtud läkituses vajadust oikumeenilise kirikukogu kokkukutsumiseks. 5. juunil 1960 määras ta ametisse kirikukogu komisjonid ja sekretariaadid. Ta kutsus 25. detsembril 1961 avaldatud bulla "Humanae salutis" alusel kokku oikumeenilise kirikukogu, mis avati Vatikanis 11. oktoobril 1962 ja sulges selle esimese sessiooni 8. detsembril 1962. Ta otsustas 21. novembril 1962 sekkuda jumaliku ilmutuse üle tekkinud vaidlusse ja kohustas kirikukogule kogunenud vaimulikke seda teemat uuesti läbi arutama.  Pikemalt artiklis Kuuba kriis 3. jaanuaril 1962 ekskommunitseeris Johannes XXIII Kuuba liidri Fidel Castro. 1962 Kuuba kriisi ajal kutsus Johannes XXIII mõlemat osapoolt saavutama rahu. Tunnustusena tema tegevuse eest anti paavstile 11. mail 1963 üle Balzani fondi rahupreemia, kuid see jäi Johannes XXIII viimaseks avalikuks viibimiseks avalikul üritusel. 6. märtsil 1963 kohtus Johannes XXIII Nikita Hruštšovi väimehe Aleksei Adžubeiga. 6. detsembril 1959 kohtus paavstiga Ameerika Ühendriikide president Dwight Eisenhower. 11. märtsil 1962 kohtus paavstiga Jacqueline Kennedy. Ameerika Ühendriikide president Lyndon Johnson autasustas paavsti postuumselt 6. detsembril 1963 Presidendi Vabadusmedaliga. Johannes XXIII rõhutas 25. jaanuaril 1959 tehtud avalduses vajadust pidada Rooma piiskoppide sinod. See toimus 24.–31. jaanuaril 1960 Lateraani basiilikas. Johannes XXIII tunnustas 9. detsembril 1958 Püha Patricku välismisjonäride seltsi (S.P.S.). Johannes XXIII sätestas 25. jaanuaril 1959 tehtud avalduses kanoonilise õiguse koodeksi revideerimise vajadust. Selle ülesande täitmiseks moodustas ta 28. märtsil 1962 paavstliku komisjoni. 19. märtsil 1959 kuulutas ta Laurentius Brindisist Kiriku doktoriks. 25. juulil 1960 avaldatud motu proprio's "Rubricarum instructum" rõhutas ta breviaariumi ja missaraamatu revideerimist. Ta lubas uniaadikirikutel pidada liturgiat rahvakeelsena. Ta lisas 13. novembril 1962 püha Joosepi nime missakaanonisse. Ta eemaldas suure reede liturgiast juute solvavad sõnad. Ta keelas 5. mail 1961 ühes Austria kirikus oleva märtristseeni ning freskode eksponeerimise, mis olid juudivaenulikud ja seotud Andreas Rinni martüüriumiga. Kohalikud inimesed oli paavsti otsusele vastu. 20. juunil 1961 rõhutas Johannes XXIII, et Uue Testamendi eksegeesil tuleb olla ettevaatlikum. 30. juunil 1962 hoiatas ta katoliiklikke teolooge Pierre Teilhard de Chardini vaadete eest. Aprillis 1959 keelas Johannes XXIII katoliiklastel hääletada kommunistliku partei poolt. 11. aprillil 1963 avaldatud entsüklikas "Pacem in terris" kutsus ta austama inimõigusi, et rajada rahumaailm. "Ad Petri Cathedram" 29. juuni 1959 "Aeterna Dei" 11. november 1961 "Grata recordatio" 26. september 1959 "Mater et Magistra" 15. mai 1961 "Pacem in terris" 11. aprill 1963 "Paenitentiam agere" 1. juuli 1962 "Princeps pastorum" 28. november 1959 "Religiosorum institutio" 2. veebruar 1961 "Sacerdotii nostri" 1. august 1959 "Veterum sapientia" 22. veebruar 1962 Johannes XXIII käsitles 15. mail 1961 avaldatud entsüklikas "Mater et Magistra" katoliku kiriku sotsiaaldoktriini, kutsudes rikkaid riike abistama vaesemaid. 11. detsember 1958 – Madagaskaril Diego-Suareze, Fianarantsoa ja Libreville'i peapiiskopkonnad; Mouila ja Tsiroanomandidy piiskopkonnad 9. veebruar 1959 – Kesk-Aafrika Vabariigis Bossangoa apostellik prefektuur 12. veebruar 1959 – Burkina Fasos Fada N'Gourma apostellik prefektuur 19. veebruar 1959 – Tšaadis Moundou piiskopkond 2. aprill 1959 – Botswanas Gaborone apostellik prefektuur 2. aprill 1959 – Nigeerias Oturkpo piiskopkond 9. aprill 1959 – Sambias Solwezi apostellik prefektuur 25. aprill 1959 – Malawis Blantyre peapiiskopkond; Dedza, Zomba ja Lilongwe piiskopkonnad 25. aprill 1959 – Sambias Lusaka peapiiskopkond; Abercorni, Ndola, Fort Jamesoni, Livingstone ja Kasama piiskopkonnad 25. aprill 1959 – Kongos Luebo apostellik vikariaat 25. aprill 1959 – Guineas N'Zérékoré piiskopkond 21. mai 1959 – Madagaskaril Ambatondrazaka piiskopkond 11. juuni 1959 – Burundis Usumbura apostellik vikariaat 30. juuni 1959 – Kongos Goma apostellik vikariaat 20. jaanuar 1960 – Nigeerias Ilorioni apostellik prefektuur 1. märts 1960 – Togos Dapango apostellik prefektuur 25. aprill 1960 – Madagaskaril Morombe piiskopkond 10. mai 1960 – Sudaanis El Obeidi apostellik vikariaat 21. mai 1960 – Keenias Kisii piiskopkond 20. detsember 1960 – Rwandas Ruhengeri piiskopkond 3. jaanuar 1961 – Sambias Fort Rosebery piiskopkond 3. jaanuar 1961 – Lesothos Maseru peapiiskopkond ja Qacha's Neki piiskopkond 17. jaanuar 1961 – Malawis Mzuzu piiskopkond 20. veebruar 1961 – Etioopias Addis Abeba peapiiskopkond, Adigrati piiskopkond ja Asmara eparhia 21. veebruar 1961 – Ugandas Fort Portali piiskopkond 21. märts 1961 – Nigeris Niamey piiskopkond 16. mai 1961 – Nigeerias Port Harcourti piiskopkond 6. juuni 1961 – Burundis Bururi piiskopkond 24. juuni 1961 – Kamerunis Mbalmayo piiskopkond 24. juuni 1961 – Kongos Popokabaka piiskopkond 24. veebruar 1962 – Sierra Leones Makeni piiskopkond 10. märts 1962 – Sambias Monze piiskopkond 10. märts 1962 – Malis Segou piiskopkond 16. aprill 1962 – Kongos Uvira piiskopkond 6. mai 1962 – Mosambiigis Tete piiskopkond 7. mai 1962 – Libeerias Cape Palmase apsotellik vikariaat 2. juuli 1962 – Kongos Isangi, Lolo ja Mahagi piiskopkonnad 2. juuli 1962 – Nigeerias Yola piiskopkond 3. august 1962 – Mosambiigis Inhambane piiskopkond 24. august 1962 – Kongos Kilwa piiskopkond 12. november 1962 – Nigeerias Enugu piiskopkond 12. november 1962 – LAVis Ingwavuma apostellik vikariaat 27. detsember 1962 – LAVis Louis Trichardti apostellik prefektuur 18. jaanuar 1963 – Nigeerias Oyo piiskopkond 18. jaanuar 1963 – Kamerunis Sangmelima piiskopkond 1. märts 1963 – Tansaanias Arusha piiskopkond 1. märts 1963 – Zimbabwes Wankie piiskopkond 1. märts 1963 – Nigeerias Ikot Ekpene piiskopkond 5. aprill 1963 – Beninis Abomey piiskopkond 4. mai 1959 – Jaapanis Nagasaki peapiiskopkond 4. juuni 1959 – eraldas Indias Delhi peapiiskopkonnast Simla piiskopkonna 30. juuni 1959 – Jaapanis Hiroshima piiskopkond 13. aprill 1960 – Pakistanis Lyallpuri piiskopkond 22. oktoober 1960 – Filipiinidel Borongani piiskopkond 24. oktoober 1960 – Iraagis Alquochi piiskopkond 24. november 1960 – Vietnamis Hanoi, Saigoni ja Hue peapiiskopkonnad; Bac Ninhi, Bui Chu, Can Tho, Da Lati, Hai Phongi, Kontumi, Lang Soni, Long Huyeni, My Tho, Nha Trangi, Phat Diemi, Quy Nhoni, Thai Binhi, Thanh Hoa, Vinhi ja Vinh Longi piiskopkonnad 3. jaanuar 1961 – Indoneesias Ebdeh, Jakarta, Medani, Pontianaki, Semarangi ja Makassari peapiiskopkonnad; Amboina, Atambua, Bandungi, Bandjarmasini, Bogori, Denpasari, Ketapangi, Larantuka, Malangi, Manado, Padangi, Palembangi, Pangkal-Pinangi, Purwokerto, Rutengi, Samarinda, Sintangi, Surabaia ja Tandjung-Karangi piiskopkonnad 21. veebruar 1961 – Birmas Myitkyina ja Prome piiskopkonnad 21. märts 1961 – Taiwanil Kaohsiungi, Hsinchu ja Tainani piiskopkonnad 28. aprill 1961 – Laodikea ülemeparhia 5. juuni 1961 – Filipiinidel Laoagi piiskopkond 6. juuni 1961 – Koreas Inchoni apostellik vikariaat 10. märts 1962 – Koreas Kwangju ja Souli peapiiskopkonnad; Chonju, Cheongju, Chunchoni, Daegu, Hamhungi, Pusani, Pyongyangi, Taejoni ja Inchoni piiskopkonnad 16. aprill 1962 – Taiwanis Kiayi ja Taichungi piiskopkonnad 16. aprill 1962 – Jaapanis Nagoya ja Niigata piiskopkonnad 2. juuli 1962 – Indias Jamshedpuri piiskopkond 8. august 1962 – Indias Darjeelingi ja Dumka piiskopkonnad 18. jaanuar 1963 – Vietnamis Da Nangi piiskopkond 16. veebruar 1963 – Filipiinidel Lingayen-Dagupani peapiiskopkond; Cabanatuani ja Tarlaci piiskopkonnad 1. märts 1963 – Taiwanis Hwalieni piiskopkond 1. märts 1963 – Laoses Luang Prabangi apostellik vikariaat 22. november 1958 – Mehhikos Chihuahua peapiiskopkond ja Mazatlani piiskopkond 22. november 1958 – Kanadas Saint Catherinesi piiskopkond 17. jaanuar 1959 – Brasiilias Patose piiskopkond 1. aprill 1959 – Dominikaani Vabariigis Nuestra Señora de la Altagracia en Higüey piiskopkond 23. mai 1959 – Mehhikos San Andrés Tuxtla ja Tlaxcala piiskopkonnad 20. juuni 1959 – Mehhikos Ciudad Obregóni piiskopkond 20. juuni 1959 – Brasiilias Campo Mourão, Toledo ja Santa Cruz do Soli piiskopkonnad 20. juuni 1959 – Tšiilis Los Angelese piiskopkond 16. jaanuar 1960 – Brasiilias Brasilia, São João da Boa Vista ja Presidente Prudente piiskopkonnad 26. märts 1960 – Brasiilias Niterói peapiiskopkond; Nova Friburgo ja Nova Iguacu piiskopkonnad 30. aprill 1960 – Puerto Ricos San Juan de Puerto Rico peapiiskopkond; Arecibo piiskopkond 30. aprill 1960 – Mehhikos Texcoco piiskopkond 30. aprill 1960 – Brasiilias Aracaju peapiiskopkond; Propria ja Estância, piiskopkonnad 21. mai 1960 – Brasiilias São João del Rei piiskopkond 25. juuni 1960 – Brasiilias Bagé piiskopkond 25. juuni 1960 – Uruguays Minase piiskopkond 5. juuli 1960 – Bahamal Nassau piiskopkond 22. oktoober 1960 – Uruguays Tacuarembó piiskopkond 27. november 1960 – Mehhikos Ciudad Vallesi piiskopkond 27. november 1960 – Brasiilias Teofilio Otoni piiskopkond 17. detsember 1960 – Uruguays Mercedese piiskopkond 28. jaanuar 1961 – USAs Allentowni piiskopkond 28. jaanuar 1961 – Mehhikos Autlani piiskopkond 28. jaanuar 1961 – Brasiilias Iguatu piiskopkond 7. veebruar 1961 – Colombias Tumaco apostellik vikariaat 27. veebruar 1961 – Mehhikos Tula piiskopkond 10. aprill 1961 – Argentinas Corrientesi ja Mendoza peapiiskopkonnad; Añatuya, Avellaneda, Concordia, Goya, San Rafaeli, Neuqueni, Orani, Rafaela, Rio Gallegose, San Francisco ja San Martini piiskopkonnad 22. mai 1961 – Brasiilias Frederico Westphaleni ja Santo Ângelo piiskopkonnad 13. jaanuar 1962 – USAs Oaklandi, Santa Rosa ja Stocktoni piiskopkonnad 13. jaanuar 1962 – Mehhikos Tehuacani piiskopkond 13. jaanuar 1962 – Brasiilias Palmaresi piiskopkond 10. veebruar 1962 – USAs Atlanta peapiiskopkond 10. veebruar 1962 – Brasiilias Palmeira dos Indiosi piiskopkond 16. märts 1962 – Colombias Cartago ja Facatativa piiskopkonnad 14. aprill 1962 – Brasiilias Juiz de Forasi, Uberaba ja Pouso Alegre peapiiskopkonnad; Paracatu piiskopkond 30. aprill 1962 – Mehhikos Apatzingani ja Linaresi piiskopkonnad 30. mai 1962 – Brasiilias ukraina riituse eksarhia 9. juuni 1962 – Mehhikos Xalapa peapiiskopkond ja Tuxpuani piiskopkond 9. juuni 1962 – Brasiilias Mogi das Cruzesi piiskopkond 21. juuli 1962 – Panamas Chitre piiskopkond 21. juuli 1962 – Brasiilia Feira de Santana, Paranagua ja Caravelasi piiskopkonnad 22. juuli 1962 – Brasiilias Dom Jesus da Lapa ja Juazeiro piiskopkonnad 8. august 1962 – USAs Fairbanksi piiskopkond 26. oktoober 1962 – Colombias Ocana piiskopkond 27. oktoober 1962 – Colombias Barrancabermeja piiskopkond 30. oktoober 1962 – Brasiilias Viana piiskopkond 17. detsember 1962 – Nicaraguas Esteli piiskopkond 13. märts 1963 – Hondurases Comayagua piiskopkond 27. aprill 1963 – Kanadas Hulli piiskopkond 10. mai 1963 – Tšiilis Puerto Montti peapiiskopkond 13. november 1958 – Uus-Guineas Mendy apostellik prefektuur 11. juuni 1959 – Okeaanias Lääne-Saalomoni saarte apostellik vikariaat 18. juuni 1959 – Uus-Guineas Goroka, Mount-Hageni ja Lae apostellikud vikariaadid 15. august 1960 – Austraalias Eisenstadti piiskopkond 17. aprill 1959 – Saksamaa ja Skandinaavia eksarhia 22. juuli 1960 – Prantsusmaal armeenia ja ukraina riituste eksarhiad Johannes XXIII kanoniseeris 10 isikut ja kuulutas õndsaks 5 isikut. Antonio Pucci, 9. detsember 1962 Bertilla Boscardin, 11. mai 1961 Carlo Sezzest, 12. aprill 1959 Francesco Camporosso, 9. detsember 1962 Gregorio Barbarigo, 26. mai 1960 Joaquina de Vedruna y de Mas, 12. aprill 1959 Juan de Ribera, 12. juuni 1960 Martin Porresist, 6. mai 1962 Pierre-Julien Eymard, 9. detsember 1962 Vincenzo Pallotti, 20. jaanuar 1963 Aloisius Maria Palazzolo, 19. märts 1963 Elena Guerra, 26. aprill 1959 Elisabeth Anna Bayley Seton, 17. märts 1963 Giovanni Scalvinoni, 12. november 1961 Marie-Marguerite Dufrost de Lajemmerais D'Youville, 3. mai 1959 Johannes XXIII taastas 1958. aastal 1870. aasta jõulude ajal soiku jäetud kombe, külastades Roomas Bambino Gesu ja Santo Spirito haiglat ning Regina Coeli vanglat. 17. augustil 2003 avaldas BBC artikli, mille järgi olevat Johannes XXIII saatnud 1962 piiskoppidele dokumendi, milles kohustati vaimulike toime pandud seksuaalkuritegusid varjama või riskima ekskommunikatsiooniga. Johannes XXIII nimetas 29. juunil 1959 avaldatud entsüklikas "Ad cathedram" mittekatoliiklasi „eraldatud vendadeks ja poegadeks”. 5. juunil 1960 moodustas ta Kristliku ühtsuse sekretariaadi. Ta kutsus 1960 oktoobris enda juurde juhtivad juudi liidrid, keda ta tervitas sõnadega: "Mina olen Joosep, teie vend." 20. detsembril 1960 kohtus ta Vatikanis anglikaani kiriku peapiiskopi Geoffrey Francis Fisheriga. Ta saatis 27. juunil 1961 saadikud Konstantinoopoli patriarhi Athenagoras I juurde. Ta õnnitles Moskva patriarhi Aleksius I-st. Novembris 1961 saatis ta viis vaatlejat Maailma Kirikute kontsiilile. Protestandid peavad teda reformeerijaks. Ta kohtus shinto ülempreestriga. Johannes XXIII moodustas 22. veebruaril 1959 komisjoni, mille ülesandeks oli tegeleda usu levitamisega kino, raadio ja televisiooni vahendusel. Bulgaarias Sofias ja Portugalis Lourinhãs asuvad Johannes XXIII mälestuseks püstitatud monumendid. Poolas Wrocławis püstitati 1968. aastal skulptor Ludwika Nitschowa loodud monument paavstist.  Pikemalt artiklis Johannes XXIII ametisse nimetatud kardinalid Johannes XXIII nimetas ametisse 52 kardinali 5 konsistooriumil. Tema ajal sai kardinaliks hilisem paavst Paulus VI. 18. märtsil 1960 määras ta ametisse kolm kardinali in pectore, kuid nende nimesid ei avalikustatud kunagi. Johannes XXIII tühistas Sixtus V kehtestatud kardinalide maksimaalse piirarvu, tõstes selle oma ametiajal 87-ni ja laiendas kardinalide rahvuslikku koosseisu. 10. märtsil 1960 avaldatud motu proprio's "Ad suburbicarias" rõhutas ta, et kardinalpiiskoppidel pole jurisdiktsiooniõigust nende titulaarkirikute juurde kuuluvate abikirikute üle ja nende surma järel pole vanematel kardinalpreestritel ja kardinaldiakonitel õigust omandada neid abikirikuid muidu kui paavsti loal. 11. aprillil 1962 avaldatud motu proprio's "Suburbicariis sedibus" reguleeris ta kardinalpiiskoppide kohustusi. 15. aprillil 1962 avaldatud motu proprio's "Cum gravissima" kohustas ta kõigi kardinalide pühitsemist piiskoppideks. 5. septembril 1962 avaldatud motu proprio's "Summi pontificis" reguleeris ta Pius XII poolt kehtestatud süsteemi, mille järgi tuleb konklaavil „kaks kolmandikku pluss üks hääl” süsteemi rakendada vaid juhul, kui hääletamisest osavõtjate arv ei jagune kolmega. Santi Biagio e Carlo ai Catinari 2. detsember 1959 Santa Saba 2. detsember 1959 San Teodoro in Palatio 2. detsember 1959 San Andrea delle Fratte 12. märts 1960 San Andrea delle Valle 12 .märts 1960 San Antonio in Via Merulana 12. märts 1960 San Francesco a Ripa Grande 12. märts 1960 San Gioacchino ai Prati di Castello 12. märts 1960 San Giovanni Battista dei Fiorentini 12. märts 1960 Santa Maria ai Monti 12. märts 1960 San Eugenio 12. märts 1960 San Sebastiano Martire alle Catecombe 30. detsember 1960 Santissimo Redentore e San Alfonso in Via Merulana 30. detsember 1960 San Atanasio 22. veebruar 1962 Santa Teresa al Corso d'Italia 5. mai 1962 Johannes XXIII kannatas 27. novembril 1961 ja 25. mail 1963 hemorroididest põhjustatud vaevuste käes. Ta suri 3. juunil 1963 kella 19.49 ajal kohaliku aja järgi Vatikanis vähi ja hemorroidide tagajärjel tekkinud kõhukelmepõletikku, olles valitsenud 4 aastat 7 kuud ja 6 päeva. Ta maeti 6. juunil Rooma Peetri kirikusse. Tema matustel peeti viimane paavsti reekviemimissa Rooma Peetri kirikus. Tema säilmed viidi 3. juunil 2001 üle samas kirikus asuvasse San Girolamo kabelisse. 1962 – Balzani humanismi, rahu ja vendluse auhind Johannes XXIII õndsakskuulutamise protsessi alustati 18. novembril 1965. Ta kuulutati õndsaks 3. septembril 2000 Johannes Paulus II poolt ja tema mälestuspäeva tähistatakse katoliku kirikus 11. oktoobril, Ameerika Ühendriikide evangeelses kirikus 3. juunil ja Kanada anglikaani kirikus 5. juunil. Ta on paavstlike delegaatide patroon. Paavst Franciscus kuulutas ta 27. aprillil 2014 pühakuks. Giuseppe Alberigo: Johannes XXIII.: Leben und Wirken des Konzilspapstes. 2000. Zsolt Aradi, James I. Tucek, James C. O'Neill: Pope John XXIII: an authoritative biography. 1959. Mario Benigni, Goffredo Zanchi: Giovanni XXIII: biografia ufficiale. 2000. Eugene Bianchi: John XXIII and American Protestants. 1968. Glorney Bolton: Living Peter: a biographical study of Pope John XXIII. 1961. Bernard R. Bonnot: Pope John XXIII: an astute, pastoral leader. 1979. Thomas Cahill: Pope John XXIII. 2008. Jean-Yves Calvez: The social thought of John XXIII: Mater et magistra. 1965. Loris Francesco Capovilla: John XXIII: witness to the tenderness of God. 2001. John Francis Cronin: The social teaching of Pope John XXIII. 1963. Richard Cushing: Call me John: a life of Pope John XXIII. 1963. Gabriele De Rosa: John XXIII; simpleton or saint? 1967. Freddy Derwahl: Johannes XXIII.: ein Leben für den Frieden. 2006. Lawrence Elliott: I will be called John: a biography of Pope John XXIII. 1974. Christian Feldmann: Johannes XXIII.: seine Liebe – sein Leben. 2000. Jane D. Garvey: The humor and warmth of Pope John XXIII: his anecdotes and legends. 1965. Vittorio Gorresio: The new mission of Pope John XXIII. 1970. Alden Hatch: A man named John: the life of Pope John XXIII. 1965. Peter Hebblethwaite, Margaret Hebblethwaite: John XXIII: Pope of the Century. 2005. Peter Hebblethwaite: Pope John XXIII, shepherd of the modern world. 1985. Robert Hotz, Heinz Gstrein: Johannes XXIII: ein unbequemer Optimist. 1978. Paul Johnson: Pope John XXIII. 1974. J. N. D. Kelly: The Oxford Dictionary of Popes. 1996. Andrea Lazzarini: Pope John XXIII: a life of the new Pope. 1959. Giacomo Lercaro: Giovanni XXIII: linee per una ricerca storica. 1965. Francis Xavier Murphy: John XXIII: the story of the Pope. 1959. Francis Xavier Murphy: John XXIII: the pope from the fields. 1959. Francis Xavier Murphy: The encyclicals and other messages of John XXIII. 1964. Erich Pecher: Pope John XXIII: a pictorial biography. 1959. Paul Christopher Perrotta: Pope John XXIII: his life and character. 1959. William Arthur Purdy: The Church on the move: the characters and policies of Pius XII and John XXIII. 1966. Peter J. Riga: John XXIII and the city of man. 1966. Giancarlo Zizola: The utopia of Pope John XXIII. 1978. Timothy Walch: Pope John XXIII. 1986. Johannes XXIII tegevus paavstina (inglise keeles) Johannes XXIII entsüklikad (inglise keeles) Artikkel Johannes XXIII kohta (inglise keeles) Johannes XXIII määratud kardinalid 1958. aasta konklaav Johannes XXIII kanoniseeritud pühakud Johannes XXIII poolt õndsaks kuulutatud isikud Katoliku piiskopkonnad Johannes XXIII dokumendid