laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
1392

1392. aasta Sajandid: 13. sajand - 14. sajand - 15. sajand Aastakümned: 1340. aastad 1350. aastad 1360. aastad 1370. aastad 1380. aastad - 1390. aastad - 1400. aastad 1410. aastad 1420. aastad 1430. aastad 1440. aastad Aastad: 1387 1388 1389 1390 1391 - 1392 - 1393 1394 1395 1396 1397 ... Enne 1. märtsi sõlmiti Nieburi rahu, mis võimaldas teiste seas Tartul ja Tallinnal vabakauplemist Lübecki, Visby jt linnade vahel. ... ... ... Eesti ajalugu: kronoloogia. 2007. Koostanud Sulev Vahtre. Teine trükk. Kirjastus Olion. Lk 49
Pöia

Pöia (rootsi keeles Paj, saksa keeles Pai) on tänapäevase Lääne-Nigula valla territooriumil asunud küla, mis nüüd moodustab osa Riguldi külast. Varem Riguldi mõisale kuulunud ning mõisast 0,5 kilomeetrit põhja pool asunud küla on mainitud juba 16. sajandi keskpaigast alates – 1565. aastal kui Poyeby ning 1627. aastal kui Poyo. 1798. aastast pärineval Mellini kaardil esineb küla nimi kujul Pojo. Veel on küla tuntud nimedega Põia, Pöija ja Paik. 1930. aastatel sulas see ühte Haversi külaga. Külanime päritolu on käsitlenud Paul Johansen ja E. Lagman. Johansenile tundub nimi eestipärane. Teine võimalik seletus on pärinemine Soomest, nii on Soomes Lääne-Uusimaal asustusnimi Pohja (’lahesopp’), rootsi keeles Pojo. Johansen oletab, et selle nime on ehk ümberasujad Eestisse kaasa toonud. Lagmani arvates on kindlasti tegu siirdnimega. Vormiliselt saaks lähteks lugeda ka eesti sõna põhja, kuid vanimadki allikad viitavad, et Riguldi ala on varem olnud täiesti rootsikeelne. Tänapäeval on teada ka Soome Pohja/Pojo vanimad kirjakujud 1335 Paya (ärakirjas), Poyæ, 1351 Poijo, 1359 Poija ning need toetavad Lagmani siirdnime hüpoteesi. Pöia rahu Baltisches historisches Ortslexikon. Teil I. Estland (Einschliesslich Nordlivland). Begonnen von Hans Feldmann, herausgegeben von Heinz von zur Mühlen, bearbeitet von Gertrud Westermann. Böhlau Verlag Köln - Wien, 1985. Lk 420. EKI KNAB: Eesti. Vaadatud 25.09.2014. Eesti kohanimede leksikon
Vedu mõisa kalmistu

Vedu mõisa kalmistu on kalmistu Äksi kihelkonnas Tartumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Vedu külas Tartu vallas Tartu maakonnas. Kalmistu rajasid millalgi 19. sajandil Vedu mõisa tollased omanikud Stackelbergid. Kalmistuala on kujutatud ühel 19. sajandi lõpu kaardil kui ringjate teedega pargiala. Ühel 20. sajandi alguse kaardil on selle ala nimi Kabelimets. Kalmistule maetute üldarv pole teada. Kalmistu jääb mõisa südamest linnulennult umbes 600 meetri kaugusele läände. See on harvaesinevalt ringikujuline ning seda piiravad 10 graniitposti, milles on süvendid, kuhu paigutati piirdelatt. Ühel kirdepoolsel postil on süvend, kust saab piirdelati vabalt liigutada ära, mis näitab, et see postivahe on toiminud kalmistuväravana. Ringja ala läbimõõt on umbes 10 meetrit ja pindala on umbes 80 m². Kalmistu on praegu jäetud maha, kuid seal on säilinud kaks sisselangenud (tõenäoliselt rüüstatud) hauda ning ühe haua tähise osasid. Charte der Hofes- und Quotenlaendereien nebst den Gehorchslandsgesinden Tio und Raja und dem Schullande des im Livlaendischen Gouvernement, Dörptschen Kreise und Eckschen Kirchspiele belegenen privaten Gutes Fehtenhof. 1896. Eesti Ajalooarhiiv (EAA) 2469-1-648, leht 1 Karte von den Oekonomieländereien des Privatgutes Fehtenhof. 1912. Eesti Ajalooarhiiv (EAA) 3724-4-1336, leht 1 Taavi Pae. Eesti kalmistute kujunemine ja paiknemise seaduspärasused. // Magistritöö Tartu Ülikooli Geograafia Instituudis. Tartu 2002 Erki Uustalu. "Vedu kivirist ja mõis". // Tartu vald. Tartumaa pärandkultuurist. Tartu 2011. Lk 144 Alo Särg. "Vedu (Fehtenhof, varem Mariefer)". - Tartumaa mõisad ja mõisnikud. Argo. Tallinn 2018. Lk 135 Vedu mõisa kalmistu kultuurimälestiste riiklikus registris Vedu mõis ja selle kalmistu Eesti mõisaportaalis "Vana-Tartumaa baltisaksa mõisnike kalmistud". Tartu Postimees, 9. detsember 2008 Ketlin Sirge. Eesti mõisakalmistud. // Magistritöö Tartu Ülikooli usuteaduskonna võrdleva usuteaduse õppetoolis. Tartu 2013
Palupera ja Arula valla piiripost

Palupera ja Arula valla piiripost on tänapäevases Valga maakonnas Otepää vallas Arula külas asuv piiripost, mis tähistab ajaloolist Arula ja Palupera valla piiri. Post on ajaloomälestisena kaitse alla võetud. Palupera ja Arula valla piiripost kultuurimälestiste riiklikus registris
Sotsiaalteaduste Erakõrgkool "Veritas"

Sotsiaalteaduste Erakõrgkool "Veritas" (lühend: SEV) oli Tallinnas tegutsenud rakenduslik erakõrgkool. SEV suleti 2003. aastal. https://web.archive.org/web/20140925121913/https://enda.ehis.ee/avalik/avalik/oppeasutus/OppeasutusKuva.faces;jsessionid=c0a8c8ca30d93719bb5fcca0497a86bba3b4e20ddb36.e3ySaN8Ob38Le3mSchaMaN8Pb40 (vaadatud 25.09.2014) Kunder Kulli avalduses Sotsiaalteaduste Erakõrgkool Veritas likvideerija määramiseks
Loja (Läti)

Loja on küla (vidējciems) Lätis Saulkrasti piirkonnas, Sēja valla halduskeskus. Asub Loja jõe ääres, merepinnast 55 meetri kõrgusel. Küla lähistel asub 69 meetri kõrgune küngas Jēņu kalns. Loja kohal asus XIII sajandil liivlaste küla Ennistele. Tänapäeval asuvad Lojas lisaks piirkonna administratsioonile veel raamatukogu ja kultuurimaja. Külas asuvad Ģibi ja Loja bussipeatus. 2015. aastal oli külas 333 elanikku, 2018. ja 2019. aastal 378. Autotransporta direcija Autotransporta direcija Vietvārdu datubāze
Vecpiebalga

Vecpiebalga on küla (mazciems) Lätis Cēsise piirkonnas, Vecpiebalga valla halduskeskus. Küla asub Vidzeme kõrgustikul, merepinnast 215 meetri kõrgusel. Vecpiebalgas asub Piebalga linnamägi. XIV sajandil asus külas Riia peapiiskopile kuulunud Piebalga loss, hiljem aga Vecpiebalga mõis (Alt-Pebalg). Aastail 2009-2021 oli seal Vecpiebalga piirkonna halduskeskus. Lisaks valla administratsioonile asuvad külas veel luteri kirik (1839-1845), kultuurimaja ja raamatukogu. Külas asub ka kunstnik Antons Austriņši muuseum. Külas asuvad Vecpiebalga ja Vecpiebalgas vidusskola bussipeatus. Muinsusmälestistest on riikliku kaitse all kirjanik Antons Austriņši elupaik, Vana-Pebalgi piiskopilinnus ja Vecpiebalga linnamägi ehk Griška mägi. Kohaliku kaitse all on Vecpiebalga kiriku keskaegne kalmistu. 2015. aastal oli külas 554 elanikku, 2019. aastal 480. https://kulturasdati.lv/lv/bibliotekas/publiska-biblioteka/pasvaldibu Autotransporta direcija Autotransporta direcija "Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija. Valsts aizsargājamo nekustamo kultūras pieminekļu saraksts". Originaali arhiivikoopia seisuga 1. oktoober 2020. Vaadatud 30. novembril 2019. "Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija. Valsts aizsargājamo nekustamo kultūras pieminekļu saraksts". Originaali arhiivikoopia seisuga 1. oktoober 2020. Vaadatud 30. novembril 2019. http://vietvardi.lgia.gov.lv/vv/to_www_obj.objekts?p_id=2192 Vietvārdu datubāze
Eduard Leppik

Eduard Leppik (11. oktoober 1924 Mõisaküla – 19. mai 2008 Võduvere) oli eesti pedagoog, keelemees, kodu-uurija ja kirjamees. Ta õppis 1947–1952 Tartu Riiklikus Ülikoolis läänemeresoome keeli. Aastatel 1952–1978 töötas ta õpetajana Väike-Maarja Keskkoolis ning kogus palju murdematerjali ja rahvaluulet. Uuris eriti Lääne-Virumaa keelt ja kultuurilugu. Aastal 1963 asutas Väike-Maarjas koolimuuseumi, millest tänaseks on saanud Väike-Maarja valla muuseum. Avaldas ajakirjanduses 333 kirjutist ning 28 brošüüri ja raamatut. Peamiselt olid tema teosed kodu-uurimuslikud, aga ta kirjutas ka neli lasteraamatut ja ühe näidendi. Leppik oli aktiivne matkaja ja orienteeruja. 1959. aastal võitis Nelijärvel toimunud esimestel Eesti meistrivõistlustel orienteerumisjooksu tavarajal hõbeda ning koos Riola Koppeli ja Karl Vaidega Väike-Maarja võistkonnas meeskondliku hõbeda. Vabariikliku kategooria kohtunik orienteerumises (1963). Emakeele Seltsi auliige Väike-Maarja valla aukodanik 1994, 1999 Rahvaluule kogumispreemia 1995 Eesti Rahvuskultuuri Fondi elutöö tänuauhind 1997 Ferdinand Johann Wiedemanni keeleauhind 1998 Valgetähe V klassi teenetemärk Gruusia NSV. Tallinn, 1968 Väike-Maarja. Tallinn, 1980 Vanaisa Tootsid. Võduvere, 2001 Marta. Imavere, 2004 Linnunimed Lääne-Virumaa toponüümikas. (kujundanud Marek Vahula). Imavere, 2002 Minu raamat. Imavere, 2004 Sporditulemused. Eduard Leppik "Tiiu Nittim. Vabariikliku kategooria kohtunikud orienteerumises" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 24. september 2015. Vaadatud 15. veebruaril 2015. Rahvaluule kogumispreemia president.ee Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee).
Mērsrags

Mērsrags (saksa keeles Markgrafen) on küla (lielciems) Lätis, Talsi piirkonna Mērsragsi valla halduskeskus. Küla asub Liivi lahe kaldal, merepinnast 4 meetri kõrgusel. Mērsragsile on nime andnud samanimeline neem, mille varjus asub praegusel ajal puidu väljaveole spetsialiseerunud Mērsragsi sadam. Küla läbib ka Engure järvest väljuv Mērsragsi kanal. Seal asuvad Laudgaļi, Bērnudārzsi, Mērsraga skola ja Mērsragsi bussipeatus. Asulat on esmamainitud XV sajandil. Kuramaa hertsogiriigi ajal toodeti seal seepi. Aastal 1809 valmis sealne puidust kirik, mis on üks vanemait puitkirikuid Lätis. Asula hakkas kasvama XIX sajandi lõpus, mil sinna rajati majakas ja seal hakati ehitama laevu. Aastal 1926 sai asula raudteeühenduse, järgmisel aastal süvendati sadamat. Aastail 2009–2010 kuulus küla Roja piirkonda, aastail 2010–2021 asus seal aga Mērsragsi piirkonna halduskeskus. Tänapäeval annavad elanikele peale sadama elatist kalapüük ja suitsukala tootmine, külas on ka kämping. Lisaks piirkonnavalitsusele asuvad külas ka kultuurikeskus, vabaõhulava, raamatukogu ja piirkonna muuseum. Kaitse all on Rozu iela 12 sanglepad ja veel üks nimetu sanglepp, üks pärn, üks saar ja seitseteist mändi. Mērsragsi tuletorni juurde jääb kaks looduskaitsealust põlist tamme, kaks vahtrat ja üks hobukastan. Muinsusmälestistest on riikliku kaitse all Mērsragsi tuletorn. Kohaliku kaitse all on Mērsragsi kirik koos oreliga. 2007. aastal oli külas 1692 elanikku, 2015. aastal 1532. Mērsrags Mērsragsi kirik "IS Mantojums". Originaali arhiivikoopia seisuga 5. august 2021. Vaadatud 21. mail 2020. https://kulturasdati.lv/lv/bibliotekas/publiska-biblioteka/pasvaldibu Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS, vaadatud 05.09 2017 Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija, vaadatud 05.09 2017 Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija[alaline kõdulink], vaadatud 05.09 2017
Mārupe

Mārupe on linn Lätis, Mārupe piirkonna halduskeskus. Linn asub Riia linna piiri ääres, Mārupīte oja kaldal, merepinnast 10 meetri kõrgusel. Linna staatuses on Mārupe 1. juulist 2022. Lisaks piirkonnavalitsusele asuvad linnas ka piirkonna kultuurimaja, lennukompanii SmartLynx Airlines ja Läti Jääpalli Liidu peakorter. Haridust annavad keskkool ja muusika- ning kunstikool. Mārupe vallamaja Reģionu, novadu, pilsētu un pagastu kopējā un sauszemes platība gada sākumā, vaadatud 31.07.2024. Iedzīvotāju skaits pēc tautības reģionos, pilsētās, novados, pagastos, apkaimēs un blīvi apdzīvotās teritorijās gada sākumā (pēc administratīvi teritoriālās reformas 2021. gadā), vaadatud 19.06.2024.
Omar Bongo

El Hadj Omar Bongo Ondimba (varem tuntud Albert-Bernard Bongo nime all; 30. detsember 1935 Lewai (praegune Bongoville), Prantsuse Ekvatoriaal-Aafrika – 8. juuni 2009 Barcelona Hispaania) oli Gaboni poliitik, Gaboni president 1967. aastast kuni surmani. Bongo oli üks tänase maailma pikaajalisimaid riigijuhte, kuni 1990. aastateni juhtis ta üheparteilist (sotsialistlikku) riiki, mis ei takistanud tal aga 1973 islami usku üle minemast. Sellest ajast pärineb ka tema eesnimi Omar. Perekonnanime Ondimba lisas ta 2003. aastal, et rahvuslikumana mõjuda. Osava poliitikuna suutis ta oma võimu säilitada ka vähemalt vormiliselt demokraatlikus Gabonis. Teda peeti ka üheks maailma rikkamaks riigipeaks, rikkuse saavutas ta peamiselt korruptsiooni teel.[viide?] Omar Bongo järgi on saanud nime Omar Bongo ülikool. Omar Bongo koduleht (prantsuse keeles)
Boris Valdek

Boris Valdek (17. detsember 1920 Novgorod – 16. september 2014 Tallinn) oli eesti vehkleja, vehklemistreener ja Eesti NSV riigiametnik. Ta lõpetas 1939. aastal Tallinna Reaalkooli ja 1955. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi majandusteaduskonna tööstusökonoomika erialal. Ta osales 1937. aastal Tallinna Koolinoorte Spordiringide Ühingu vehklemiskursustel (juhendaja Konstantin Müür). Aastatel 1939–1940 juhendasid teda Eestimaa Spordiseltsi treenerid Rudolf Berg, Erik Valter ja Aili Zakerov. Ta oli aastatel 1938–1940 Tallinna Koolinoorte Spordiringide Ühingu meister, võitis 1939. aastal Rootsi kroonprintsi nimelise hõbefloreti. 1974 – Eesti NSV teeneline sporditegelane 2000 – Eesti Kultuurkapitali kehakultuuri ja spordi sihtkapitali aastapreemia (pikaajaline töö Eesti Vehklemisliidu presidendina) Biograafia ESBL-is Haud Tallinna Vana-Kaarli kalmistul
Ana Brenda Contreras

Ana Brenda Contreras Pérez (sündinud 24. detsembril 1986 McAllenis Texases) on Mehhiko – Ameerika Ühendriikide näitleja ja laulja.
Põltsamaa.info

Põltsamaa.info on Põltsamaa piirkonna uudiseid vahendav portaal. Portaal alustas tegevust 2013. aasta oktoobris. 2014. aasta septembris oli sel 2000-3000 unikaalset kasutajat nädalas Portaali asutanud osaühing Meediapluss on seadnud eesmärgiks kujundada portaalist kõige olulisem Põltsamaa uudiste keskkond. Lisaks uudistele võib veebiväravast leida kuulutusi, ajaloo lühirubriigi ja pildigalerii. Portaali loomiseks on kasutatud vabavaralist sisuhaldussüsteemi Joomla. Põltsamaa uudiseid vahendab infoportaal poltsamaa.info[alaline kõdulink], Vooremaa, 07.10.2013. Vaadatud 25.09.2014 Metrix.Station. Vaadatud 25.09.2014. Põltsamaa infoportaal
Löögiüksus Admiral Pitka

Löögiüksus Admiral Pitka oli septembris 1944 admiral Johan Pitka moodustatud väeüksus Tallinna kaitsmiseks, katse taastada Eesti kaitsevägi. Vormiliselt allus Pitka üksus 20. Eesti diviisile. Löögiüksuse koosseisus võisid kaasa lüüa kõik, kes soovisid kodumaad kaitsta. Admiral Pitka poolt välja antud juhendi kohaselt võisid tema üksusesse vabatahtlikuna astuda need, kes ei olnud ühegi väeosa nimekirjas, kõik väejooksikud, Omakaitses olijad, mobilisatsioonist kõrvale hoidnud. Kui Idarinne 1944. aasta algul jälle Eesti piiridele lähenes, tuli Johan Pitka sama aasta aprillis Soomest tagasi kodumaale. Ta sai 21. augustil Saksa Julgeolekupolitsei ja SD-lt loa eriüksuse moodustamiseks, mis sai nimeks Löögiüksus Admiral Pitka. Johan Pitka üleskutse meestele avaldati 2. septembril ajalehes Eesti Sõna. Teade sellest, et admiral Pitka ja tema abi, kapten Paul Laamann, organiseerivad Nõukogude vägede pealetungile vastupanu, levis üle Eesti, leides imetlust ning võitlustahteliste meeste innustunud järgimist üleskutsele. Pitka löögiüksuse staap asus Tallinnas Narva maantee 15, (tänapäeva Narva maantee 45) korteris. „Admiral Pitka lahinggrupi“ üksuse suuruseks kavandati umbes 600 meest. nn „pitkapoisid“ olid väljaõppel Kehras, nende laager oli kõrvuti 20. Eesti SS-diviisi 20. SS-välitagavarapataljoni laagriga. Pitka mehed pidasid Tallinna kaitstes mitu lahingut, tuntumad neist toimusid Soodla silla juures Vaidas, Kosel, Kehras, Raplas. Seejärel taganeti Tallinna ja Keila kaudu Läänemaale. Tallinna ümbruses oli neil konflikte ka taganevate Saksa vägedega, kellelt õnnestus ära võtta relvastust. On oletatud, et Johan Pitka langes Läänemaal peetud lahingute käigus või vahetult nende järel, kuid seni on täpsem surmaaeg, -koht ja matmispaik tuvastamata. Admiral Johan Pitka Relvavendade Ühendus Vaino Kallas. Pitka-poisid meenutasid Keila lahingut Kultuur ja Elu, 3/2008. Eestlased! Eesti Sõna, 2. september 1944, nr 204, lk 1. Löögiüksus "Admiral Pitka". (22. septembril 2006 peetud ajalookonverentsi "Tallinna kaitsjad 22. septembril 1944" ettekanded). Idee: Vello Salo, koostanud Toomas Hiio, toimetanud Leane Morits ja Toomas Hiio. Eesti Sõjamuuseum – kindral Laidoneri Muuseum, 2008. 178 lk. ISBN 9789985982235 Luuakse adm. Pilka nimeline löögiüksus, dea.digar.ee, Sakala (1878-1940), nr. 132, 28 august 1944 Pitka-poiss Topkin hüppas viimaselt rongilt maha Viimaseid andmeid adm. Johan Pitkast, Eesti Päevaleht = Estniska Dagbladet, 30 oktoober 1991, lk 6
Tāufa'āhau Tupou IV

Tāufa'āhau Tupou IV (4. juulil 1918 – 10. september 2006) oli Tonga kuningas aastatel 1965–2006. Ta säilitas oma riigis traditsioonilise valitsuskorralduse, sisuliselt absolutismi. Kuningas oli sügavalt usklik (kristlane) ega olnud huvitatud senise valitsuskorralduse muutmisest. Tema valitsemisajal, 5. juunil 1970, lõppes Briti protektoraat ja Tonga sai sõltumatuks kuningriigiks Rahvaste Ühenduse koosseisus. Kuningas suri 10. septembril 2006 kohaliku aja järgi 23.34 Uus-Meremaal Aucklandi haiglas, kus ta viibis ravil alates sama aasta aprillist. Taufa'ahau Tupou IV abikaasa oli kuninganna Halaevalu Mata'aho ja neil on neli last: George Tupou V (sündis 4. mail 1948, kuningas septembrist 2006 detsembrini 2012) Printsess Pilolevu (sündis 14. novembril 1951) Fatafehi 'Alaivahamama'o Tuku'aho, Ma'atu (17. detsember 1954 – 17. veebruar 2004, eemaldatud troonijärglusest juulis 1980) Tupou VI (sündis 12. juulil 1959, kuningas alatest detsembrist 2012) [1]
Urvaste mõisa kalmistu

Urvaste mõisa kalmistu on kalmistu Urvaste kihelkonnas Võrumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Ruhingu külas Antsla vallas Võru maakonnas. Kalmistu rajasid arvatavasti millalgi 19. sajandil Urvaste mõisa tollased omanikud Samson von Himmelstjernad. Teadaolevalt on sinna maetud 13 lahkunut. Kalmistu jääb mõisa südamest linnulennult umbes 300 meetri kaugusele põhjakirdesse. Kalmistu on praegu jäetud maha ja rüüstatud, kuid seal on säilinud algseid hauatähiseid. Osaliselt on säilinud ka kalmistule viiv lehise-, vahtra ja kuuseallee. 1858 - Reinhold Johann Ludwig von Samson-Himmelstjerna (27. juuni (vkj) 1778 – 26. november (vkj) 1858) 1914 - Erich von Samson-Himmelstjerna (7. oktoober (vkj) 1876 – 21. juuni (vkj) 1914) Ketlin Sirge. Eesti mõisakalmistud. // Magistritöö Tartu Ülikooli usuteaduskonna võrdleva usuteaduse õppetoolis. Tartu 2013. Lk 79 Alo Särg. "Urvaste (Urbs)". - Võrumaa mõisad ja mõisnikud. Argo. Tallinn 2011. Lk 49-50 Valdo Praust. "Urvaste mõis (Urbs)". // Võrumaa mõisad. Tänapäev. Tallinn 2012. Lk 247 Taavi Pae. Eesti kalmistute kujunemine ja paiknemise seaduspärasused. // Magistritöö Tartu Ülikooli Geograafia Instituudis. Tartu 2002 Urvaste mõisa kalmistu kultuurimälestiste riiklikus registris
Felix Gottwald

Felix Gottwald (sündinud 13. jaanuaril 1976 Zell am Sees) on endine Austria kahevõistleja. Kahekordne olümpiavõitja (2006) ja maailmameister (2003). 2002 Salt Lake Citys pronksmedal sprindis (K-120/7,5 km) pronksmedal tavavõistluses (K-90/15 km) pronksmedal meeskonnavõistluses (K-90/4x5 km) 2006 Torinos olümpiavõitja sprindis (HS-134/7,5 km) olümpiavõitja meeskonnavõistluses (HS-134/4x5 km) hõbemedal tavavõistluses (HS-106/15 km) 1997 Trondheimis pronksmedal meeskonnavõistluses (K-90/4x5 km) 2001 Lahtis hõbemedal meeskonnavõistluses (K-90/4x5 km) pronksmedal tavavõistluses (K-90/15 km) 2003 Val di Fiemmes maailmameister meeskonnavõistluses (K-95/4x5 km) hõbemedal tavavõistluses (K-95/15 km) pronksmedal sprindis (K-120/7,5 km) 2005 Oberstdorfis pronksmedal tavavõistluses (HS-100/15 km) pronksmedal meeskonnavõistluses (HS-137/4x5 km) 2011 Oslos pronksmedal tavavõistluses (HS-106/10 km) kuldmedal meeskonnavõistluses (suur mägi) kuldmedal meeskonnavõistluses (normaalmägi) 1995 Gällivares juunioride maailmameister meeskonnavõistluses (K-90/3x5 Km) pronksmedal tavavõistluses (K-90/15 km) 1996 Asiagos pronksmedal tavavõistluses (K-90/15 km) Üldkarikas 1. koht: 2001 2. koht: 2002, 2003 3. koht: 1998, 2005 Sprindikarikas 1. koht: 2001 2. koht: 2003 3. koht: 2002, 2007 Tavadistantside karikas 1. koht: 2002, 2003 3. koht: 2006, 2007 Felix Gottwald osales kokku 171 maailma karikasarja etapil, millest poodiumile jõudis 55 korda ja neist 20 korral kõige kõrgemale astmele. Felix Gottwaldi koduleht Felix Gottwald FIS-i kodulehel (inglise)
Lykke Li

Lykke Li (õieti Li Lykke Timotej Svensson Zachrisson; sündinud 18. märtsil 1986) on rootsi laulja ja laulukirjutaja. Tema esikalbum "Youth Novels" ilmus 2008. aastal. 2008 "Youth Novels" 2011 "Wounded Rhymes" 2014 "I Never Learn" 2018 "So Sad So Sexy" 2022 "Eyeye" 2009 – European Border Breakers Awards 2012 – Rootsi Grammy auhinnad: parim artist, parim album ("Wounded Rhymes") 2012 – European Festivals Awards: festivali aasta laul ("I Follow Rivers") Ametlik koduleht
Małaryta

Małaryta (transkribeerituna Malarõta) on linn Valgevenes Bresti oblastis, Małaryta rajooni halduskeskus. Poola keeles Małoryta. Linna läbib raudteeliin Brest–Kovel. Linn asub Małaryta jõe kaldal, merepinnast 151 meetri kõrgusel. Haridust annavad kaks keskkooli ja gümnaasium. ja muusikakool. Linnas antakse välja rajoonilehte «Голас часу». Małarytas on toiduainetetööstus. Vaatamisväärsuseks on aastal 1908 ehitatud õigeusu kirik. Linnas toimub igal aastal rahvusvaheline Małaryta maraton. Małarytat mainitakse esimest korda aastal 1546. Algselt kandis küla nime Małaja Ryta (Малая Рыта). Administratiivse reformi järel kuulus küla Bresti vojevoodkonda ja Bresti maakonda. XVIII sajandil rajati külasse metallurgiatööstus, kus toodeti vaske ja rauda (aastal 1780 oli tehases 180 töölist ja tehas andis 180 puuda rauda). Aastal 1795 läks asula kolmandal Poola jagamisel Vene impeeriumi koosseisu. Małaryta hakkas kuuluma algul Słonimi, seejärel Leedu ja viimaks Hrodna kubermangu. Aastast 1975 anti seni riigile allunud küla Nikolai Lanskile. Aastal 1886 rajati külast poole kilomeetri kaugusele raudteejaam (tänapäeval asub linna piirides), mille juurde tekkis samuti Małaryta nime kandev asula. Toona oli külas tellisetehas, seal asusid kaks saekaatrit ja tuulik, lisaks asus seal 20 töölisega liiprivabrik. Aastast 1921 oli asula Poola koosseisus. 1939. aastal liideti linn Valgevene NSV-ga, aastast 1940 oli Małaryta rajoonikeskus. Małarytast sai linn aastal 1970. The population as of January 1, 2024 and the average annual population for 2023 in the Republic of Belarus by regions, districts, cities and urban-type settlements  Małaryta – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Linn YouTube'is Małaryta Linna koduleht Linna mitteametlik koduleht Infot linna kohta Linn Valgevene fotoentsüklopeedias
Essemäe järv

Essemäe järveks on nimetatud kaht lähestikku asetsevat järve Valgamaal Taheva vallas: Essemäe Linnajärv Väikene Linnajärv
Praktiline mees

"Praktiline mees" on Marten Kuninga 2014. aastal ilmunud album. See on tema teine sooloalbum. Album salvestati 2014. aasta suvel Käsmus, välja arvatud lugu "Praktiline mees", mis salvestati 2014. aasta mais. "Sajandi lühis" "Jää" "Elu suudlus" "Oma aja omaja" "Praktiline mees" "Nostradamus" "Must kolmnurk" "Tagurpidi vaal" "Kõik on kontrolli all" "Sügavad tunded" Kõikide lugude sõnade autor on Marten Kuningas. Marten Kuningas – vokaal, akustiline kitarr (9), elektrikitarr (1, 3, 7), mandoliin (10), arvuti (3, 6, 7), klaver (8), perkussioon (1, 3, 6) Raul Ojamaa – elektri- ja akustiline kitarr, klaver (1, 2, 8), arvuti (5, 10), harmoonium (5) Peedu Kass – elektriline basskitarr ja kontrabass, klaver (9) Kristjan Kallas – trummid ja perkussioon Neeme Kuningas – vokaal (1) Lisanna Kuningas – vokaal (1) Liisi Koikson – vokaal (7) Valter Soosalu – klahv, vokaal (1) Kaarel Tamra – klaver (4)
Linnajärv

Linnajärv on mitme Eesti järve nimi: Essemäe Linnajärv, järv Valgamaal Valga vallas Kükä järv, järv Põlvamaal Põlva vallas Mooste Linnajärv, järv Põlvamaal Põlva vallas Väikene Linnajärv, järv Valgamaal Valga vallas Karula Linnajärv, järv Võrumaal