laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Victoria

Victoria tähendab kõige sagedamini järgmist: Victoria (võidujumalanna), vanarooma võidujumalanna Victoria (Suurbritannia kuninganna), Suurbritannia kuninganna (1837–1901) ja India keisrinna (1876–1901) Victoria (Austraalia), Austraalia osariik Victoria (Briti Columbia), linn Kanadas, Briti Columbia provintsi keskus Victoria (Seišellid), Seišellide pealinn Victoria võib tähendada veel järgmist: Inimesed: Victoria (Suurbritannia kuninglik printsess), Suurbritannia kuninglik printsess ning Saksa keisrinna ja Preisimaa kuninganna Victoria (Rootsi kroonprintsess) Victoria Alexandra, Briti printsess Victoria (Hesseni printsess) Rooma püha Victoria, märter Córdoba püha Victoria, märter Victoria (eesnimi) Kohad: Victoria (Gozo), Malta linn Victoria (Hongkong), Hongkongi erihalduspiirkonna keskus Victoria (Rumeenia), Rumeenia linn Victoria (Texas), linn USA-s Texase osariigis Victoria maakonnas Muu: Viktooria (Victoria), taimeperekond Victoria (laev), esimene ümbermaailmareisi teinud laev, osales Fernão de Magalhãesi ja Juan Sebastián Elcano ekspeditsioonil Victoria I (Victoria), parvlaev "Victoria", Knut Hamsuni raamat "Victoria", Jüri Sillarti film
Shawshanki lunastus

"Shawshanki lunastus" (inglise "The Shawshank Redemption") on 1994. aastal linastunud Ameerika Ühendriikide draamafilm, mille lavastas Frank Darabont. Linateos põhineb Stephen Kingi romaanil "Rita Hayworth and Shawshank Redemption". "Shawshanki lunastus" kandideeris seitsmele Oscarile ja kahele Kuldgloobusele. Tim Robbins – Andy Dufresne Morgan Freeman – Ellis Boyd Redding, hüüdnimega Red. Andy parim sõber ja loo jutustaja Bob Gunton – Warden Samuel Norton William Sadler – Heywood Clancy Brown – kapten Byron Hadley Gil Bellows – Tommy Williams Mark Rolston – Bogs Diamond James Whitmore – Brooks Hatlen The 67th Academy Awards (1995) Nominees and Winners. oscars.org Shawshanki lunastus andmebaasis TCM Movie Database (inglise keeles) "Shawshanki lunastus" andmebaasis Box Office Mojo (inglise) Aime Kons. Shawshanki lunastus. Õhtuleht, 19. november 1998
Kazahstan (jõelaev)

Kazahstan (vene keeles Казахстан) oli kahe tekiga üheksas Rossija-klassi (projekt 785/OL800, I seeria) Venemaa jõereisilaev, mis on ehitatud Národný Podnik Škoda Komárno (Slovenské Lodenice n.p. Komárno) laevatehases Komárnos Tšehhoslovakkias 1954 Volga jõelaevakompaniile. Selle nime all kasutati laeva aastail 1954–1962 Volgal liinil Moskva–Rostov Doni ääres, aastail 1962–199* Obi ja Irtõši jõgedel liinil Omsk-Salehard NSVLi lipu all. 1957. aastal sõitis laev esimest korda reisile Gorkist. 1956. aastal varustati Kazahstan insener Šumkovi automaatjuhtimissüsteemiga, mis kasutas Maa magnetvälja ja lubas mitte rohkem kui 0,5 kraadi kõrvale kalduda, et suurendada laeva kiirust ja säästa kütust. Jõereisilaevade loend Kazahstan (1954), registri andmed (vene keeles) Lipp, Projekt 785 (vene keeles) Teatmik, Projekt 785 (vene keeles) Projekt 785 (vene keeles) Projekti 785 jõelaevad[alaline kõdulink](vene keeles) Jõelaev Kazahstan(vene keeles) Projekt 785 (vene keeles) Jõelaev Kazahstan (vene keeles)
Juta Lember

Juta Lember (sündinud 29. aprillil 1943 Tallinnas) on eesti sisearhitekt, disainer ja purjetaja. Ta lõpetas 1961. aastal Tallinna 22. Keskkooli, õppis aastatel 1963–1969 Eesti Riiklikus Kunstiinstituudis ning lõpetas selle ruumi- ja mööblikujunduse erialal. Aastatel 1968–1973 töötas ta Standardis, 1975–1980 Eesti Projektis, 1980–1992 Arsis ja seejärel firmas LLP. Juta Lember on Eesti Kunstiakadeemia õppejõud. Ta on olnud aastatel 1993–2013 Eesti Sisearhitektide Liidu juhatuse liige ja peasekretär. Juta Lember on aastaid purjetanud folkboodil Vana Arm. Haapsalu Kaluri Koge kõrts Tallinna Malemaja kohvik Pirita purjespordikeskuse spordisaal ja ujula Polümeeri Paatsalu puhkebaas Vabariigi Presidendi Kantselei Rahvusooperi Estonia saal (koos Aulo Padariga) Estonian Golf & Country Clubi golfiklubi Jõelähtme vallas Viimsi mõisa valitsejamaja Peterburi Jaani kirik 2002 – Eesti Kultuurkapitali arhitektuuri sihtkapitali aastapreemia (Vabariigi Presidendi Kantselei esindusruumide restaureerimine – professionaalne ja isikupärane lahendus ajaloo taasloomisel ja –mõtestamisel) 2005 – Eesti Kultuurkapitali arhitektuuri sihtkapitali aastapreemia (koos Andres Siimuga; Estonian Golf & Country Clubi golfiklubi Jõelähtme vallas – kontekstitundlik maamärk, mis tõlgendab julgelt ja kaasaegselt traditsioonilist arhitektuuri) 2011 – Eesti Kultuurkapitali arhitektuuri sihtkapitali aastapreemia 2011 – Eesti Kultuurkapitali arhitektuuri aastapreemia (Peterburi Jaani kiriku interjöör – vaimselt ja arhitektuurselt nõudliku ruumitüübi meisterliku ja kaasaegse käsitluse eest ning tunnustusena aastatepikkusele säravale ja mitmekesisele loometööle) ESL EKABL, lk 258 EKA "ESL". Originaali arhiivikoopia seisuga 15. november 2018. Vaadatud 23. augustil 2020. Juta Lember, sporditulemused, sport24.ee „Vana Arm”, Eesti folkbootide flotill Krista Kodres. "Lember, Juta". // Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 1996. Lk 258 Juta Lemberi sporditulemused Marika Tomberg. Presidendilossi paraaduste taga Äripäev, 30. mai 2003 Viimsi mõisa valitsejamaja Vabariigi Presidendi Kantselei ruumide rekonstrueerimisest
Laine Kadakas

Laine Kadakas (sündinud 30. augustil 1941) on eesti filosoof. Ta on lõpetanud Moskva ülikooli esteetika aspirantuuri ning töötanud Tallinna Pedagoogikaülikoolis dotsendina. 1977. aastast kuni surmani 2008. aastal oli tema abikaasa Lembit Valt.
Reaktsioonikoordinaat

Keemias on reaktsioonikoordinaat abstraktne ettekujutus reaktsiooni kulgemise teest lähteainetelt produktideni. Enamasti kujutatakse reageeriva süsteemi energia muutust protsessi kulgemise käigus piki reaktsiooni teed. Reaktsioonis esinevat energiataseme muutust kujutatakse energiadiagrammidel: vertikaalteljel on süsteemi vaba energia ja horisontaaltelg – nimetatakse reaktsioonikoordinaat – kujutab reaktsiooni teed lähteainetest üle siirdeseisundi produktideni. Siirdeseisund on reaktsioonis kõrgeima energiaga olek. Paremal olevatel diagrammidel on esitatud kaks erinevat tüüpi reaktsiooni: a) kaheastmeline reaktsioon, kus teises astmes saab moodustuda kaks isomeerset produkti, ja b) katalüütilise (siin ensüümkatalüüs) reaktsiooni võrdlus mittekatalüütilisega (näidatud on ka aktiveerimisenergia ensüümiga ja ilma ning protsessis vabanev energia). Siirdeseisund Aktivatsioonienergia
Reaktsiooni tee

Reaktsiooni tee (ka reaktsiooni rada) tähendab keemilise reaktsiooni kulgemise teed lähteainetelt produktideni. Kasutatakse seda mõistet kahes teatud määral erinevas tähenduses: reaktsiooni tee (reaction path) all mõeldakse reaktsioonikoordinaati energiadiagrammidel. Näiteks katalüütilise reaktsiooni energiadiagramm erineb mittekatalüütilise reaktsiooni omast reaktsiooni tee (reaction pathway) all mõeldakse üht kindlat või alternatiivseid reaktsioonimehhanisme, mille kaudu moodustub mingi produkt või moodustuvad konkureerivad produktid. Näiteks termodünaamiline ja kineetiline kontroll on kaks konkureerivat reaktsiooni teed, mis viivad erinevate produktideni. Reaktsioonikoordinaat Reaktsioonimehhanism Paralleelreaktsioonid
Oliver Taylor

Oliver William Taylor (sündinud 19. veebruaril 1938 Townsville'is) on Austraalia endine poksija. Ta oli kukk-kaalus (kuni 54 kg) Austraalia meister aastatel 1957 ja 1959. Taylor sai kukk-kaalus (kuni 54 kg) 1960. aasta Rooma olümpiamängude poksivõistlustel pronksmedali, kaotades poolfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Primo Zamparinile (Argentina). Taylor poksis veebruarist 1961 kuni oktoobrini 1964 elukutselisena ning pidas kokku 14 kohtumist, millest võitis 11 (neist 1 nokaudiga) ja kaotas 2 (neist 1 nokaudiga) kohtumist ning 1 kohtumine jäi viiki. 17. suveolümpiamängude poksivõistlus. Rooma 1960. Tulemused inglise keeles Oliver Taylor veebisaidil Olympedia (inglise) Oliver Taylor veebisaidil BoxRec (inglise)
Maksim Litvinov

Maksim Litvinov (Макси́м Макси́мович Литви́нов; sündinud Meir Henoch Mojszewicz Wallach-Finkelstein, lühemalt Max Wallach, vene keeles Макс Ва́ллах; kasutas ka pseudonüüme Papaša, Maksimõtš, Feliks jt; ukj 17. juuli (vkj 5. juuli) 1876 Białystok – 31. detsember 1951 Moskva) oli Venemaa ja Nõukogude Liidu poliitik, revolutsionäär ja diplomaat, üks Nõukogude Venemaa delegatsiooni liikmeid Tartu rahuläbirääkimistel. Litvinov oli NSV Liidu Kesktäitevkomitee 2.–7. koosseisu liige, NSV Liidu Ülemnõukogu 1.–2. koosseisu liige ja VK(b)P KK liige aastatel 1934–1941. Maksim Litvinov sündis Poolas juudi perekonnas. 1898. aastal astus ta Venemaa Sotsiaaldemokraatliku Töölispartei liikmeks, 1900 sai temast VSDTP Kiievi komitee liige. Ta korraldas põrandaaluse trükikoja tööd, kus trükiti revolutsioonilist kirjandust. 1901. aastal Litvinov arreteeriti, 1902. aastal ta põgenes vanglast ja emigreerus Šveitsi, kus korraldas revolutsioonilise ajalehe Iskra transporti Venemaale. 1905. aastal sai Litvinovist Venemaa esimese legaalse bolševistliku ajalehe Novaja Žizn vastutav toimetaja, lehe tööd juhtis Maksim Gorki. Hiljem osales ta põrandaaluses töös Kaukaasias, Bulgaarias, Prantsusmaal, Saksamaal ja Suurbritannias. Suurbritannias elades sai ta ka kodakondsuse. 1917. aasta Oktoobrirevolutsiooni järel oli Litvinov 1918. aasta jaanuarist septembrini Nõukogude Venemaa diplomaatiline esindaja Suurbritannias. Ehkki Suurbritannia ametliku tunnustuse saamine võttis aega, peeti tema kaudu mitteametlikke kontakte Venemaaga. 1918. aasta suvel taheti Litvinov saata Nõukogude esindajaks USA-sse, kuid USA keeldus andmast talle viisat. 1918. aasta novembris naasis Maksim Litvinov Venemaale. Seejärel osales ta mitmetel läbirääkimistel lääneriikidega. 1920. aastal määrati Litvinov Vene NFSV täievoliliseks esindajaks Eestis, tollal ainsas riigis, kel olid Nõukogude Venemaaga diplomaatilised suhted. 1921–1930 oli Litvinov Vene NFSV (1923. aastast NSV Liidu) välisasjade rahvakomissari Georgi Tšitšerini asetäitja, kellega neil oli sügav vastastikune antipaatia. 1930–1939 töötas Litvinov NSV Liidu välisasjade rahvakomissarina, esindades NSV Liitu korduvalt Rahvasteliidus. 3. mail 1939 vabastas Jossif Stalin Litvinovi ametist, misjärel too ei osalenud aktiivses poliitilises tegevuses kuni lahingutegevuse alguseni Teises maailmasõjas Idarindel 1941. aastal. 1941–1946 töötas Litvinov taas välisasjade rahvakomissarina, olles samal ajal 1941–1943 NSV Liidu suursaadik USA-s ja 1942–1943 Kuubal. USA-s kritiseeris Litvinov nõukogude süsteemi jäikust, Stalinit ja Vjatšeslav Molotovi. 1946. aastal läks Litvinov erru. Litvinov pälvis Lenini ordeni ja Tööpunalipu ordeni.
Lanzelin

Lanzelin (ka Landolt, võib-olla Kanzelin; surnud augustis 991) oli Švaabimaa aadlik, kes nimetas end Altenburgi, Thurgau ja Klettgau krahviks. Ta oli oletatavasti Guntram Rikka poeg ja Habsburgi linnuse rajanud Radboti isa, seega üks Habsburgide esivanemaid. Lanzelini abikaasa oli kas Thurgau Luitgard või Nellenburgi Liutgard ehk Lütgard. Ta oli arvatavasti TRhurgau krahvi Eberhard III tütar. Võimalik, et Lanzelin vallutas Aargau alad, kuhu tema poeg Radbot lasi rajada Habsburgi linnuse. Peale Radboti oli Lanzelinil veel vähemalt kolm last: Rudolf I (surnud 1063), Ottmarsheimi kloostri rajaja Werner I, Straßburgi piiskop, suri 1028 Konstantinoopolis Landolt ehk Lanzelin II, Reichenau foogt, tal oli ka samanimeline poeg (Lanzelin III), kes oli samuti Reichenau foogt
Issidor Gukovski

Issidor Emmanuilovitš Gukovski (vene keeles Исидор Эммануилович Гуковский; 25. mai 1871 Peterburi — 1921 Moskva) oli Nõukogude Venemaa poliitik, revolutsionäär, partei- ja riigitegelane ning diplomaat, üks Nõukogude Venemaa delegatsiooni liikmeid Tartu rahuläbirääkimistel.[viide?] Pärast Oktoobrirevolutsiooni määrati Gukovski 1918. aasta märtsis Nõukogude Venemaa rahanduse rahvakomissariks, 1920. aastal aga Nõukogude Venemaa esindajaks Eestis.[viide?] Eduard Laamani sõnul hukati Gukovski Taganka vanglas, Nõukogude Venemaa ametlikel andmetel suri Tallinnas kopsupõletikku. Meie vastus. Eduard Laamani päevik. I. Akadeemia, 2003, nr. 7, lk. 1563. biografija.ru Гуковский Исидор Эммануилович, Справочник по истории Коммунистической партии и Советского Союза 1898 - 1991
Kindralstaap

Kindralstaap on sõjaväe keskne juhtorgan ning sõjaväe operatiivjuhtimise põhiorgan paljudes riikides. Sõjandusteoreetik Carl von Clausewitzi määratluse kohaselt on kindralstaabi ülesanne töötada välja ja esitada sõjaväe kõrgema juhtkonna ideid käskude kujul koos kõigi täitmiseks tarvilike üksikasjadega. Samuti peab kindralstaap hoolitsema vägede lahinguvalmiduse ja materiaalsete vajaduste eest, mille jaoks ta peab vastavate organite töösse küll sekkumata teatama neile vajalikud näidustused, mis tulenevad üldise sõjategevuse käigust. Teisalt saab kindralstaap neilt organitelt andmed vägede varustamise kohta. Keskajal täitis kindralstaabi funktsioone marssal. Hiljem sai väejuhtimise mudeliks landsknechtide armeede korraldus. Neis juhtis kindralkortermeister juhtis koos marssali või feldmarssaliga ümbruskonna ja teede tundmaõppimist ja vägede majutust. Tema käske täitsid väiksemat üksuste kortermeistrid. Seepärast nimetati enamikus armeedes kindralstaapi 19. sajandini kortermeistri staabiks. Prantsusmaal nimetati kindralkortermeistri staap 1792. aastal armee peastaabiks. Erilist rolli mängis see 1805-14 Napoleoni ajal. Esimesena hakkas ohvitsere teenistuseks kindralstaabis eraldi ette valmistama Friedrich Suur. 1785. aastast oli Preisimaa kindralstaap eraldiseisev ohvitserikorpus, mille liikmeid koolitati sõjaväeakadeemias, mis rajati 1765. aastal Potsdamis. Preisi süsteem sai eeskujuks teistele riikidele. Teise maailmasõja ajal täitsid USA-s ja Suurbritannias kindralstaabi funktsioone staabiülemate komiteed. Pärast sõda loodi USA-s staabiülemate komitee juurde tööorganiks ühendstaap. Eestis asendab kindralstaapi Kaitseväe Peastaap - väeliikide ühendstaap, mis tegeleb kaitseväe operatiivjuhtimise, väljaõppe ja arendusega. Ukraina Relvajõudude Kindralstaap
Fjodor Kostjajev

Fjodor Vassiljevitš Kostjajev (Фёдор Васи́льевич Костя́ев; 8. veebruar (ukj 20. veebruar) 1878 Jelgava — 27. september 1925 Moskva) oli Venemaa ja Nõukogude Liidu sõjaväelane, kindralmajor, üks Nõukogude Venemaa delegatsiooni liikmeid Tartu rahuläbirääkimistel. 1904-1905 osales Kostjajev Vene-Jaapani sõjas, 1914-17 Esimeses maailmasõjas läänerindel. 1918. aastal liitus ta Punaarmeega, juhtides Pihkva rajooni staapi, Petrogradi diviisi, Põhjarinde staapi ja Sõja-Revolutsioonikomitee välistaapi. 1919. aasta suvel Kostjajev arreteeriti, septembrist oli õppejõud sõjaväeakadeemias. 1921-23 osales ta Poola-Nõukogude piirikomisjoni töös, 1924-25 Soome-Nõukogude piirikomisjonis. Kostjajev pälvis Püha Anna 4. järgu ordeni (1905), Püha Stanislavi 3. järgu ordeni (1907) ja Püha Anna 3. järgu ordeni (1908).
Tenczynek

Tenczynek on küla Poolas Väike-Poola vojevoodkonnas Krakówi maakonnas, suurim küla Krzeszowice vallas. Küla asub umbes 25 km Krakówist kesklinnast lääne pool. Elanike arv 2009. aastal oli 3436. https://bdl.stat.gov.pl/api/v1/data/localities/by-unit/011212006065-0324760?var-id=1639616&format=jsonapi, vaadatud 4.10.2022.
Karl Ant

Karl-Richard Ant (2. jaanuar 1897 Mäo vald, Järvamaa – 30. detsember 1966 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (major). Karl-Richard Ant osales Esimeses maailmasõjas ja Vabadussõjas (Paide raudteejaama komandant, Järvamaa Kaitseliidu ülema abi, Kuperjanovi partisanide polgu nooremohvitser), sai haavata. Teenis rahu ajal 10. Üksikus Jalaväepataljonis, oli alates 1928. aastast selle ohvitseride kogu esimees, oli alates 1929. aastast pataljoni majandusülem. Ülendati majoriks 1931. Saksa okupatsiooni ajal teenis Karl-Richard Ant Omakaitses, 287. Kaitsepataljonis ja oli 29. Kaitsepataljoni ülem. Ta arreteeriti NKVD poolt 1944. aasta oktoobris Tallinnas ja mõisteti okupatsioonivõimu sõjatribunali otsusega 5 aastaks vangi. Karl-Richard Ant on maetud Tallinna Metsakalmistule. Kotkaristi IV klassi teenetemärk, 1935 "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 6. juuni 2014. Vaadatud 3. juunil 2014.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Ohvitseride andmekogu
Nikolaus

Püha Nikolaus (ka Nikolaus Myrast, püha Nikolai ja Nikolai Imetegija; 270–343) oli Ida-Rooma keisririigi Väike-Aasia poolsaare lõunaküljel asunud Lüükia provintsi Myra linna peapiiskop, kristlik pühak.[viide?] Ajaloolisi andmeid selle pühaku elu kohta säilinud pole, seetõttu katoliku kirikus tema päeva enam ei tähistata. Legendide järgi oli ta rahumeelne, heasüdamlik ja abivalmis inimene ning tulihingeline kristluse levitaja. Oma nimegi on ta saanud sellest, et võitis piiskopina rahva enda poolele (kreeka keeles nikao 'võitma' + laos 'rahvas').[viide?] Eestis levis Nikolause kultus keskajal, eriti hansalinnades. Kaks korda aastas, 6. detsembril ja 9. mail, tähistatakse püha Nikolause mälestuspäeva – need on talvine nigulapäev ja kevadine nigulapäev. Õigeusu kirikus on püha Nikolaus üks armastatumaid pühakuid, olles sama tuntud kui Kristus ning neitsi Maarja. On väidetud, et Venemaal pole linna, kus ei leidu temale pühitsetud kirikut või kloostrit[viide?]. Ta oli suur heategija: neitsite, meremeeste, vangide, kaupmeeste, pagarite ja laste kaitsja, kes jagas neile jõuluajal kingitusi.[viide?] Püha Nikolause isik ja legendid on osaliselt olnud eeskujuks jõuluvana tegelaskuju tekkimisele (ingliskeelsetes maades Santa Claus, mis tuleneb Saint Nicolaus'est).[viide?] Ühel vaesel mehel oli kolm tütart. Ta ei saanud neile anda kaasavara ega seega neid mehele panna ja otsustas tütred lõbumajja saata, kuigi raske südamega ja selle üle kaeveldes. Nikolaus, kes asjast kuulis, viskas kolmel järjestikusel ööl aknast sisse kolm kullakotti ja päästis tüdrukud. (Lastelegendis on lõbumajaähvardus välja jäetud ning kottide asemel on kolm kuldmünti, mis tüdrukute ahju ääres kuivavate sukkade sisse kukkusid. Siit on tulnud inglise keelt kõnelevate maade jõulusukkade komme).[viide?] Nikolausele on pühitsetud palju keskajal ehitatud kirikuid: Haapsalu toomkirik, linnakirikutest Niguliste kirik Tallinnas ja Pärnu Nikolai kirik, kihelkonnakirikutest Viru-Nigula, Lääne-Nigula, Põltsamaa, Kose ja Kirbla kirik. Õigeusu kirikutest on temale pühitsetud Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku Kuressaare Püha Nikolai kirik, Kihnu Püha Nikolai kirik, Plaani Püha Nikolai kirik, Puutli Püha Nikolai kirik ja Võõpsu Püha Nikolai kirik; Moskva Patriarhaadi Eesti Õigeusu Kiriku Mustvee Püha piiskop Nikolause kirik ja Jaama Püha Nikolause kirik, Tallinna Nikolai kirik Vene tänaval ja Koplis Tallinna Püha Piiskop Nikolause kirik.  Nikolaus – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Jaan Harju

Jaan Harju (kuni 1935. aastani Jaan Harjo; 14. jaanuar 1908 Krabi vald, Võrumaa – 13. august 1973 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (leitnant). Lõpetas 1929. aastal sõjakooli ja määrati nooremleitnandina teenima 7. Jalaväerügementi. 1934. aastal ülendati leitnandiks. Pärast Eesti okupeerimist NSV Liidu poolt jäi edasi Punaarmeesse. 1941. aasta suvel läks rindel sakslaste poole üle. Oli Königsbergi lähistel sõjavangis, vabastati 1941. aasta lõpus. 1942. aastast teenis Omakaitse Võrumaa malevas. 1944. aastal mobiliseeriti Saksa sõjaväkke. Teenis 4. piirikaitserügemendis. Suri 1973. aastal Tallinnas. Ohvitseride andmekogu
Ervin Kivi

Ervin Kivi (7. oktoober 1908 Otepää – 19. detsember 1996 Toronto) oli Eesti sõjaväelane (kapten, 1940). Ohvitseride andmekogu
Ants Kübar

Ants Kübar (kuni 1936. aastani Aleksander Rudolf Kübar; 6. juuli 1904 Tillima, Vara vald, Tartumaa – 15. mai 1945 Tallinn) oli Eesti (leitnant) ja Saksa (ülemleitnant) sõjaväelane. Ta lõpetas 1926. aastal Hugo Treffneri Gümnaasiumi, õppis aastail 1926–1928 Tartu Ülikooli õigusteaduskonna majandusosakonnas, 1934–1941 loomaarstiteaduskonnas ja 1942–1943 õigusteaduskonnas, Korporatsioon Fraternitas Estica liige. Saksa okupatsiooni ajal oli ta 286. politsepataljoni ülem. Alates 1944. aasta septembrist varjas ta end Tartu elektrijaama endise direktori Peeter Tamme nime all ja töötas autojuhina. Ta arreteeriti NKVD poolt novembris 1944, mõisteti 2. märtsil 1945 nõukogude sõjatribunali otsusega surma ja hukati. Ohvitseride andmekogu
Vikisõnastik

Vikisõnastik (detsembrini 2009 eesti keeles Vikisõnaraamat; inglise keeles Wiktionary) on Wikimedia sihtasutuse projekt, mille eesmärk on luua Vikipeedia põhimõtteid järgiv ja sellega kaasas käiv vaba sõnaraamat ühes sõnaseletuste, tõlgete, häälduste, etümoloogiate ning kõige muu juurdekuuluvaga kõikvõimalike keelte tarvis. Sõnaraamatu eestikeelne osa sai alguse 3. mail 2004. 100 000 artiklit täitus 2. veebruaril 2013. 110 000 artiklit täitus 14. oktoobril 2015. 5. jaanuaril 2022 oli eestikeelses Vikisõnastikus 145 016 märksõna 1520 keeles. 16. oktoobril 2022 täitus 150 000 artiklit. Wiktionary esileht Eestikeelne esileht
Meinhard Leetmaa

Meinhard Leetmaa (kuni 1936. aastani Meinhard Hanni; 17. november 1903 Mäetaguse vald, Virumaa – 31. oktoober 1980 Stuttgart) oli Eesti sõjaväelane (kapten). Ta teenis 1. Jalaväerügemendis, osales 1. detsembri mässu mahasurumises (sai rahalise autasu), Sõjavägede Staabis ja 2. Üksikus Jalaväepataljonis, oli ka riigikaitseõpetaja. Saksa okupatsiooni ajal oli ta 2. piirikaitserügemendi III pataljoni ülem, ülendati majoriks, autasustati II klassi raudristi ja II klassi Sõjateenete ristiga. Varjas end Nuias Alfred Sepa nime all, legaliseerus 1954. aastal. 1965. aastal sai loa külastada oma peret Lääne-Saksamaal, jäi sinna ja elas Meinhard Hannigi nime all. Meinhard Leetmaa suri varsti pärast oma raamatu ("Sõjas ja ikestatud Eestis" (mälestused). Stockholm: Välis-Eesti & EMP, 1979) ilmumist liiklusõnnetuses saadud vigastustesse. Ohvitseride andmekogu
Mihkel Martsoo

Mihkel Martsoo (kuni 1935. aastani Mihkel Martson; 2. mai 1902 Tori vald, Pärnumaa – 31. august 1989 Uppsala) oli Eesti sõjaväelane (major). Ta osales vabatahtlikuna Vabadussõjas, lõpetas 1919. aastal Sõjakooli jalaväeklassi esimese lennu, määrati Sakala partisanide pataljoni. Rahuajal oli ta Auto-tankirügemendi õppekompanii ülem. 1941. aastal andis ta end Saksa sõjavangi, pärast vabanemist teenis Omakaitse Pärnumaa maleva staabis, 1944. aastal oli 6. piirikaitserügemendi I pataljoni ülem. Ta arreteeriti NKVD poolt 1946. aastal, mõisteti 1947. aastal 10 aastaks vangilaagrisse. Vabanes asumiselt 1956. aastal, pärast vabanemist oli Eestis kolhoositööline. 1961. sai ta loa emigreeruda perekonna juurde Rootsi. Aastail 1981–1988 oli ta Eesti Ohvitseride Kogu Rootsis esimees, seejärel auliige. Ohvitseride andmekogu
Evald Paal

Evald Paal (13. jaanuar 1908 Nuusa talu, Krüüdneri vald, Tartumaa – 18. jaanuar 1981 Brantford, Ontario) oli Eesti (leitnant) ja Saksa sõjaväelane (hauptsturmführer). Ta teenis 7. Jalaväerügemendis ja Võru-Petseri Sõjaväeringkonna staabis. Saksa okupatsiooni ajal oli ta Võrumaa maanõunik, Võru maavalitsuse majandusosakonna juhataja ja Võru maavanema I abi. 1944. aastal määrati ta 3. Eesti piirikaitserügemendi adjutandiks, taganes Saksamaale. 1947. aastal läks ta Saksamaalt Inglismaale ja sealt Kanadasse. Ohvitseride andmekogu
Siirdeseisund

Siirdeseisund ehk siirdeolek on keemilises reaktsioonis reageerivate ainete aatomitevaheliste sidemete ja konfiguratsiooni teatud ümberkujunemine piki reaktsioonikoordinaati. See on lähteainete produktideks üleminekuseisund ja vastab süsteemi kõrgeimale energiale reaktsioonikoordinaadil, seega on tegu energeetilise barjääri ületamise momendiga. Näide on kõrvaloleval skeemil: bromoetaani SN2 reaktsioon hüdroksiidiooniga; kandilistes sulgudes on kujutatud selle protsessi siirdeseisund. Märkus. Siirdeseisund on põhimõtteliselt erinev intermediaadist: esimest iseloomustab reaktsioonikoordinaadil energia maksimum, teist mõningane energia miinimum. Reaktsioonikoordinaat Aktivatsioonienergia