laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Spīn Būldak

Spīn Būldak (rööpkujud: Spīn Bōldak, Spīn Baldak) on linn Afganistani lõunaosas Kandahāri provintsis Pakistani piiri ääres. See asub Kandahārist Pakistani linna Quettasse viiva tee ääres. Seal on asunud teistest Afganistani piirkondadest tulnud sõjategevuse eest Pakistani suunduvate põgenike laagrid. Põgenikud pidid seal ootama Pakistani sissepääsu. 2001. aastal arvati põgenike arvuks seal 3000 inimest. Nad olid enamasti nõrgad ja alatoidetud. Pakistan lubas põgenikke riiki valikuliselt, Ţālibāni režiim aga viivitas nende maalt väljalubamisega, otsis nende seast mehi, keda sõjaväkke värvata. 2002. aastal, pärast Ţālibāni režiimi kukutamist detsembris 2001, arvati Spīn Būldakis viies põgenikelaagris olevat umbes 65 000 inimest. Nad põgenesid peamiselt neljandat aastat kestvast põuast tingitud näljahäda eest. Enamik neist olid puštudest nomaadid ja talupojad Kandahāri, Zābuli ja Nīmrūzi provintsist. Laagrid olid viimse võimaluseni täidetud. Praegu naasevad sealtkaudu Pakistanist paljud Afganistanist pärit põgenikud. Spīn Būldak on veel 2004. aasta paiku olnud tähtis Ţālibāni tugipunkt. Praegu arvatakse Ţālibāni võitlejad baseeruvat Pakistanis ning tulevat sealt üle piiri. 16. jaanuaril 2006 sõitis Spīn Būldaki kesklinnas enesetaputerroristist mootorrattur kohaliku pidustuse raames korraldatud maadlusmatši jälgiva sadakonna inimese sekka ning pani plahvatama oma keha ümber seotud lõhkeaine. Hukkus 22 inimest ja veel 20 inimest sai vigastada. Vastutuse võttis endale Ţālibān. Fotod põgenikelaagritest 2002
Leopold von Plessen (minister)

Leopold von Plessen (21. jaanuar 1769 Röderaue – 25. aprill 1837 Schwerin), täisnimega Leopold Engelke Hartwig von Plessen, ka Engelke Leopold Hartwig von Plessen, Leopold Hartwig von Plessen, oli saksa poliitik ja kammerhärra, aastatel 1836–1837 Mecklenburg-Schwerini suurhertsogiriigi peaminister (Erster Minister, Friedrich Franz I valitsusajal). Grundzüge zur Verbesserung des Creditwesens, insbesondere auf Ritterschaftlichen Güthern in Mecklenburg. s. n., s. l. 1804. Versuch zu einer verbesserten Circulation des Papiergeldes und Berichtigung der öffentlichen Schuld in dem Kaiserlich Oesterreichischen Staat. s. n., Regensburg 1806, Digitalisat. Über das natürliche Verhältniß und die Beschränkungen des Handels zwischen verschiedenen Staaten in Beziehung auf die gegenwärtigen Zeitvorfälle. In Kommission bei Montag und Weiß u. a., Regensburg u. a. 1806, Digitalisat. Ideen über die reelle Grundlage eines nothwendigen Papiergeldes. In Kommission bei Montag und Weiß, Regensburg 1806, Digitalisat. Grundzüge zu einem künftigen teutschen Gesamtwesen und einer National-Einheit. s. n., Wien 1815. Albrecht Bartsch: Nekrolog L. E. H. von Plessen. In: Freimüthiges Abendblatt. Schwerin 20 (1838), Nr. 1008. S. 321-336. (Digitalisat) [Nachdr. in Julius von Maltzahn: Einige gute Mecklenburgische Männer : Lebensbilder. Wismar, 1882. S. 115-136.] Ludwig von Hirschfeld: Ein Staatsmann der alten Schule. In: Ders.: Von einem deutschen Fürstenhofe. Wismar: Hinstorff 1896, Bd. 2, S. 1-263 Fritz Apian-Bennewitz: Leopold von Plessen und die Verfassungspolitik der deutschen Kleinstaaten auf dem Wiener Kongress 1814/15. Eutin: Ivens 1933; Hochschulschrift: Rostock, Univ., Diss., 1933 Ulrike Palme: Leopold Hartwig Engelke von Plessen - ein europäischer Mecklenburger im 19. Jahrhundert. In: Kolloquium zum Gedenken an Prof. Dr. Phil. Habil. Ilona Buchsteiner. Rostock: Univ., Philosophische Fak., Inst. für Geschichtswiss. 2004, S. 87-97 Großherzoglich-Mecklenburg-Schwerinscher Staats-Kalender. 1837, ZDB 514730-x.
Zalalövő

Zalalövő (ladinakeelne nimi Municipium Aelium Salla) on linn Ungaris Zala komitaadis Zalaegerszegi kreisis. Zalalövő asustustihedus on keskmiselt 57 inimest ruutkilomeetri kohta.  Austria – Oberaich  Itaalia – Farra d'Isonzo  Itaalia – Savignano sul Panaro  Rumeenia – Chibed Traditsiooniline elamu (tájház) Rooma villa (Villa Publica) vare Detailed Gazetteer of Hungary, vaadatud 23.09.2024.  Zalalövő – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Koduleht (ungari keeles)
Bill Shankly

William Shankly, OBE (9. september 1913 – 29. september 1981) oli šoti jalgpallitreener ja jalgpallur, kes sai tuntuks eelkõige Liverpooli peatreenerina. Teda peetakse üheks aegade parimaks jalgpallitreeneriks. Väikesest Šoti kaevanduslinnast pärit Shankly oli üks viiest vennast, kes mängisid jalgpalli elukutselistena. Ta oli äärepoolkaitsja ning mängis Šoti koondises tosin korda, nende hulgas ka seitsmel sõjaaegsel kohtumisel. Ta mängis ühe hooaja Carlisle Unitedis, seejärel liitus Preston North Endiga, kus ta mängis kuni oma mängijakarjääri lõpuni. Prestoniga võitis Shankly ka 1938. aastal FA karika. Shankly mängijakarjääri katkestas tema teenistus kuninglikus õhuväes Teises maailmasõjas. Pärast mängijakarjääri lõpetamist 1949. aastal sai temast treener. Ta jõudis juhendada Carlisle Unitedit, Grimsby Towni, Workingtoni ja Huddersfieldi, enne kui temast sai Liverpooli peatreener 1959. aasta detsembris. Shanklyst sai Liverpooli juhendaja ajal, mil meeskond oli Inglismaa esiliigas, kuid peagi ehitas ta üles meeskonna, millest sai üks edukamaid Inglismaal. Ta viis Liverpooli 1962. aastal Inglise esiliiga võiduni ja seeläbi Inglise kõrgliigasse ülendamiseni, misjärel tuli Liverpool šotlase käe all kolm korda Inglismaa meistriks ning võitis kaks FA karikat, neli Inglise superkarikat ja ühe UEFA karika. Kaks nädalat pärast Liverpooli 1974. aasta FA karika võitu tegi Shankly avalikkusele üllatusena teatavaks otsuse panna Liverpooli peatreeneri amet maha ning minna pensionile. Shankly ohjad Liverpooli peatreenerina võttis üle tema pikaaegne abitreener Bob Paisley. Shankly suri seitse aastat hiljem, olles 68-aastane.
Bob Paisley

Robert Paisley OBE (23. jaanuar 1919 – 14. veebruar 1996) oli inglise jalgpallitreener ja jalgpallur, kes veetis pea viiskümmend aastat Liverpooli klubiga: paremkaitsjana, füsioterapeutina, abitreenerina ning peatreenerina. Tänu saavutustele Liverpooli peatreenerina on Paisley pälvinud läbi aegade ühe parima jalgpallitreeneri maine. Paisley on tänini ainuke treener, kes on võitnud kolm Euroopa karikat. Sündinud Durhami krahvkonnas, mängis Paisley noorukina Bishop Aucklandi meeskonnas, enne kui temast sai Liverpooli mängija 1939. aastal, kuigi Teine maailmasõda takistas tal Liverpooli esindamast kuni 1946. aastani. 1947. aastal murdis ta Liverpooli esindusmeeskonda ja aitas klubil tulla esimest korda 24 aasta jooksul liiga meistriks. 1951. aastal sai temast klubi kapten ja ta jäi Liverpooliga kuni 1954. aastani, mil ta mängijakarjääri lõpetas. Pärast mängijakarjääri lõpetamist jäi ta klubisse, saades reservmeeskonna treeneriks ja teenides samal ajal ka klubi füsioterapeutina. Selleks ajaks oli Liverpool kukkunud esiliigasse ning ka klubi rajatised olid kehvas seisus. 1959. aasta detsembris sai Liverpooli peatreeneriks Bill Shankly, kes ülendas Paisley oma abitreeneriks. Nende käe all tõusis Liverpool taas Inglise kõrgliigasse ja klubi käekäik paranes märgatavalt. 1974. aastal pani Shankly ameti Liverpooli peatreenerina maha ja Paisley määrati tema järglaseks. Paisley käe all algas Liverpooli domineerimine nii Inglismaal kui ka Euroopas, kui üheksa aastaga võideti kakskümmend autasu – 6 meistritiitlit, 3 liigakarikat, 6 superkarikat, 3 Euroopa karikat, 1 UEFA karikas ja 1 Euroopa superkarikas. Paisley nimetati aasta peatreeneriks rekordiliselt kuuel korral. Paisley pani ameti maha 1983. aastal, minnes ajalukku Liverpooli kõige edukama peatreenerina. Ta suri 1996. aastal Liverpoolis, olles 77-aastane.
40 (Tallinna bussiliin)

40 on Tallinna bussiliin, mida teenindab Tallinna Linnatranspordi AS. Bussiliin ühendab Pelguranna asumit Põhja-Tallinnas Südalinna asumiga Kesklinnas, läbides Kelmiküla ja Pelgulinna. Liin saab alguse Estonia peatusest. Tööpäeva tipptundidel sõidab 10 bussi. Väljumised 7-14 minuti tagant. Tallinna 40 liini sõiduplaan
Katsmaziv

Katsmaziv (ukraina keeles Кацмазів) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Žmerõnka rajoonis. Elanike arv on 993. Pindala on 4,344 km².
Kostroma

Kostroma on linn Venemaal, Kostroma oblasti keskus. Kostroma asub kohas, kus Kostroma jõgi suubub Volga jõkke. Kostroma on asutatud 12. sajandil ja seda on kroonikas esmamainitud 1213. aasta kohal. 13. sajandist alates oli Kostroma vürstiriigi keskus. Kostromast pärinesid Godunovide ja Romanovite dünastiad. Linnas on palju vanu kirikuid ja kloostreid, sealhulgas Venemaa üks rahvarohkemaid kloostreid Jumala Ilmumise klooster. Kostroma kuulub Venemaa "kuldse ringi" linnade hulka. Kostromas tegutseb Nikolai Nekrassovi nimeline Kostroma Riiklik Ülikool. Kostroma lähistelt pärines Venemaa rahvuskangelane Ivan Sussanin, kellele on linna keskväljakul püstitatud monument. Lenini kuju Kostromas on rajatud alusele, millele algselt, 1913. aastal püstitati eesti skulptori Amandus Adamsoni loodud mälestusmärk Romanovite dünastia 300. aastapäeva tähistamiseks. Kostroma on tuntud juustutootmise keskusena, linna järgi on nimetatud Kostroma juust. Kostroma mälestusmärkide loend Q127099780 Kostroma linna koduleht
Komitasi panteon

Komitasi panteon ehk Komitasi-nimeline panteon (armeenia keeles Կոմիտասի անվան պանթեոն, Komitasi ankan pantheon) on Jerevani kalmistu, kuhu maetakse väljapaistvaid armeenia kultuuritegelasi. Panteon asub Šengavithi rajoonis Komitasi-nimelises pargis. Geograafilised koordinaadid on 40°9′36,37″ N, 44°30′7,43″ E. Panteon tekkis 1930. aastate keskpaigas, kui Jerevani linna täitevkomitee otsusega suleti vana kalmistu ja selle kohale rajati park. Säilinud on osa selle kalmistu lubjakivist tarast. Parki hakati varsti nimetama Komitasi-nimeliseks pargiks. Aghasi Sandžjani ettepanekul rajati pargi ühte ossa 1936. aastal kultuuritegelaste kalmistu. 1969. aastal rajati Stepan ja Ruzan Kjurktšjani juhtimisel panteoni kivireljeefidega põhjamüür ja vahemüürid. 2005. aastal panteon rekonstrueeriti põhjalikult Stepan Kjurktšjani juhtimisel. Tööde eelarve oli 96 miljonit Armeenia drammi. Hovhannes Abeljan, näitleja (1865–1936) Horen Abrahamjan, näitleja ja lavastaja (1930–2004) Vardan Adžemjan, näitleja ja lavastaja (1905–1977) Mariam Aslamazjan, kunstnik (1907–2006) Vahagn Davthjan, kirjanik (1922–1996) Karen Demirtšjan, Armeenia KP KK esimene sekretär, Rahvuskogu esimees Ohan Durjan, helilooja (1922–2011) Petros Durjan, luuletaja ja näitekirjanik (1851–1872; ümber maetud on ainult kolba jäänused) Gohar Gasparjan, lauljatar (1924–2007) Hakob Hakobjan, kunstnik (1924–2013) Sero Hanzadjan, kirjanik (1915–1998) Aram Hatšhaturjan, helilooja (1903–1978) Hovhannes Hovhannesjan, luuletaja Avetik Isahakjan, luuletaja (1875–1959) Vladimir Jengibarjan, poksija (1932–2013) Silva Kaputikjan, luuletaja (1919–2006) Suren Khotšharjan, näitleja (1904–1979) Komitas, preester, laulja ja helilooja (1869–1935; maeti 1936. aastal ümber) Šušanik Kurghinjan, luuletaja (1876–1927) Andranik Margarjan, peaminister (1951–2007) Hrant Mathevosjan, kirjanik (1935–2002) Romanos Melikhjan, helilooja (1883–1935) Spiridon Melikhjan, helilooja Eduard Mirzojan, helilooja (1921–2012 Mher Mkrtšhjan, näitleja (1930–1993)) Hratšhja Nersisjan, näitleja (1895–1961) Sergei Paradžanov, filmirežissöör (1924–1990) Vahram Phaphazjan, näitleja (1888–1968) Vrthanes Phaphazjan, kirjanik (1866–1920) Hamo Sahjan, luuletaja (1914–1993) Ara Sargsjan, skulptor (1902–1969) Sos Sargsjan, näitleja (1929–2013) Martiros Sarjan, kunstnik (1880–1972) William Saroyan, armeenia päritolu ameerika kirjanik (1908–1981; panteoni on maetud pool tema tuhast) Hovhannes Širaz, luuletaja (1915–1984) Alekshandr Širvanzade, kirjanik (1858–1935) Nairi Zarjan, kirjanik (1900–1969) Vahan Terjan, luuletaja (1885–1920) Alekshandr Thamanjan, arhitekt, Jerevani rekonstrueerimise plaani autor (1878–1936) Thoros Thoramanjan, arhitekt (1864–1934) Sissekanne linna kodulehel Ekskursioon Panteonis Sissekanne lehel findagrave-com Sissekanne saidil armeniapedia.org
Pku

Pku (armeenia keeles Պկու; ka pzuk) on klarnetisarnane Armeenia rahvuspill. See instrument pärineb arvatavalt 5. sajandist pKr, Pku heliulatus on üks oktav. Pill koosneb seitsme auguga puhumistorust, mille otsa on kinnitatud veise sarv. Erkencho Shofar http://www.armenianinstruments.am/instr_pku.html
Ankurdamise efekt

Ankurdamise efektiks nimetatakse tunnetuslikku eelarvamust ehk inimese loomupärast omadust otsuste tegemisel jääda kinni esimese ettejuhtuva info (ankru) külge. Selleks võib olla näiteks toote/teenuse hind või mingi muu suvaline (arvuline) suurus. Samuti võib ankurdamisena käsitleda inimese eelarvamusi ja stereotüüpe kellegi või millegi suhtes. Ankurdamise efekti kirjeldasid 1974. aastal esimestena põhjalikumalt Amos Tversky ja Daniel Kahneman. Nende järgi on ankurdamise efekt otsuse tegemisel ilmneva esialgse väärtuse ülemäärane mõju otsuse tegijale. Prantsuse keeles käsitles ankurdamist Serge Moscovic juba 1961. aastal loodud laialt levinud arusaamade kujunemist kirjeldavas sotsiaalsete representatsioonide teoorias. Amos Tversky ja Daniel Kahneman viisid läbi uuringu , kus palusid uuritavatel vastata, mitu protsenti ÜRO riikidest on Aafrika riigid. Kuid enne seda pidid osalejad tõmbama käima loosiratta, kuhu olid joonistatud numbritega arvud nullist sajani (0–100), loosiratas aga peatus alati kindlatel ettemääratud numbritel (nt ühe katsealuste grupi jaoks 10 või 65). Kui ratas peatus, küsiti inimestelt, et kas nende arvates jääb Aafrika riikide protsent üle või alla rattal olnud numbri ja seejärel paluti öelda täpne protsendiline hinnang. Inimeste, kelle loosiratas peatus number 10 peal, mediaanhinnang oli 25%, aga nende, kelle loosiratas peatus 65 peal, mediaanhinnang oli 45%. See on klassikaline näide selle kohta, kuidas inimene "ankurdatakse" kinni esimesena saadud info külge või sellele infole väga lähedale. Tversky, A; Kahneman, D. 1974. Judgment under Uncertainty: Heuristics and Biases. Science, New Series, Vol. 185, No. 4157. (Sep. 27, 1974), pp. 1124–1131.
Rohekireslane

Rohekireslane (Adscita statices) on kireslaste sugukonda rohekireslase perekonda kuuluv ööliblikas. Tema tiivaulatus on 25–28 mm. Lendab mai keskpaigast augusti alguseni, lend on kohmakas ja aeglane. Rohekireslane andmebaasis eElurikkus
Kostroma jõgi

Kostroma (vene Кострома) on Volga vasakpoolne lisajõgi. Saab alguse Galitši kõrgustikult, voolab edelasse ja suubub Kostroma linna juures Volgasse. Pikkus 360 km. Suuremad lisajõed on Veksa, Obnora ja Meza. Alamjooksul asub Kostroma veehoidla.
Vahur Koorits

Vahur Koorits (sündinud 8. detsembril 1981) on eesti ajakirjanik. Aprillist 2006 aprillini 2011 töötas ta reporterina ajalehes Postimees. Alates aprillist 2011 on ta reporter internetiportaalis Delfi. Ta kuulub aastast 2022 Sotsiaaldemokraatlikusse Erakonda. Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 3 (Tallinna Mustamäe ja Nõmme linnaosad) 20 häält ning ei osutunud valituks.
Koger Projektijuhtimine

Koger Projektijuhtimine (varem Koger ja Partnerid AS) on Eesti ehitusettevõte, mille 1999. aastal asutas ehitusärimees Andres Koger. Varem ettevõttes Koger & Sumberg ehitusega tegelnud Koger rajas uue ettevõtte pärast seda, kui Koger & Sumbergi liitumisel ehitusettevõttega FCM moodustati ettevõte FKSM. Koger ja Partneritest kujunes üks Eesti suuremaid ehitusfirmasid. Nimele vaatamata ei olnud Andres Kogeril ettevõtte omanikest partnereid. 2000. aastate lõpu ja 2010. aastate alguse ülemaailmses majanduskriisis sai Eesti ehitussektor tugeva löögi, mis mõjutas ka Andres Kogeri äritegevust. 2009. aastal sattus Koger & Partnerid AS raskustesse ning 2011 kinnitas kohus saneerimiskava, mida ei täidetud. 2010. aastal viidi Tallinnas Mustamäel asuva Sipelgapesa elurajooni arendus, mis algas 2006. aastal, riskide maandamiseks üle uude ettevõttesse OÜ Koger Kodu, mis ei kuulunud Koger ja Partnerite gruppi. Enne 2010. aasta majandusaasta aruande kinnitamist muutis firma nime, uueks nimeks sai Koger Projektijuhtimine. 2013. aastal esitas Koger Projektijuhtimine pankrotiavalduse, samuti esitas Overok AS pankrotiavalduse Kogeri vastu isiklikult, kuna Koger oli käendanud firmat isikliku varaga. Andres Reimer (8. aprill 2006). "Andres Koger: ei tohi seada endale mõttetuid piiranguid". Sakala. Andres Reimer Andres Koger: riik käitub põllumehena, kes kallab sõnniku põllu ühte serva, ilma et oleks tarmukust seda laiali laotada[alaline kõdulink] EPL/Ärileht 12. detsember 2013 Koger Projektijuhtimise AS esitas pankrotiavalduse E24/BNS 11. aprill 2013 Koger & Partnerid viib Sipelgapesa arenduse üle teise firmasse[alaline kõdulink] ärileht.ee 14. detsember 2010 Marta Jaakson Andres Kogerit ähvardab eraisiku pankrot Äripäev 21.11.2013 Andres Reimer. Andres Koger: riik käitub põllumehena, kes kallab sõnniku põllu ühte serva, ilma et oleks tarmukust seda laiali laotada EPL/Ärileht 12. detsember 2013 Marta Jaakson. Andres Kogerit ähvardab eraisiku pankrot Äripäev 21. november 2013 Koger Projektijuhtimise AS esitas pankrotiavalduse E24/BNS 11. aprill 2013 Hans Väre. Andres Koger: ei tohi seada endale mõttetuid piiranguid Sakala 8. aprill 2006
Ararat (brändi)

Ararat (ka ArArAt) on Armeenia brändi. Traditsioonilise meetodi järgi tehakse seda Armeenia valgetest viinamarjadest (sordid "Rkaziteli", "Mskhali", "Garan Dmak", "Kangu" ja "Voskehat") ning allikaveest. Brändi kangus võib varieeruda. Ararati tootja alates 1887. aastast on Jerevani konjakitehas (Yerevani Konyaki Gortsaran), mis kuulub tänapäeval Prantsuse kontserni Pernod Ricard. Nendele brändidele iseloomulik aroom ja mitmekülgne maitsebukett on Jerevani kompaniile mitmetel väljapanekutel ja maitseproovidel rahvusvahelist tunnustust ja edu toonud. Ararati brändi pole populaarne mitte ainult Armeenias, vaid ka paljudes teistes endistes Nõukogude Liidu vabariikides, peamiselt Venemaal (kus seda tuntakse Armjanski konjak'i nime all), Gruusias, Ukrainas ja Valgevenes. Endistes sotsialismimaades, kus kõneldakse vene keelt, on nimetatud seda brändit konjakiks, sest 1900. aastal võitis see Pariisis grand prix auhinna ja Jerevani kompanii olevat prantslastele nii suurt muljet avaldanud, et nad lubasid seda seaduslikult konjakiks nimetama hakata. Ararati brändil on võrreldes teiste maade alkoholitootjatega pisut teistsugune aastakäikude pudelitele märkimise viis. Näiteks 3 aastat tammevaatides seisnud brändi märgitakse pudelil kolme tärniga. Sellist tärnidega süsteemi kasutatakse kuni 6 aasta vanuse brändi pudelitel, edasi muutuvad märgistused vastavalt aastakäigule: Ani – 6 aastat; Endir – 7 aastat; Otborny; Akhtamar – 10 aastat; Hobelianakan; Tonakan – 15 aastat; Vaspyurakan – 15 aastat; Vaspourakan – 18 aastat (praegusel ajal ei toodeta); Nairi ja Armenia – 20 aastat. Erinevates maades võib kehtida ka erisugune brändipudelite märgisüsteem. Ühe kindlalt dokumenteerimata anekdootliku loo järgi olevat Jossif Stalin pakkunud Jalta konverentsil Winston Churchillile Armeenia brändit "Dvin", millest Churchill olevat niivõrd vaimustusse sattunud, et palunud igal aastal seda endale saatma hakata. Kui saadetud brändi maitse olnud natuke teistsugune, olevat Churchill saatnud selle kaebusega Stalinile tagasi. Seepeale saadeti uus, kuid mis juhtus brändivabriku direktoriga, seda ei tea keegi. Venemaa presidendi Vladimir Putini ja Suurbritannia peaministri David Cameroni kohtumisel Sotšis Putini isiklikus villas 2013. aastal kinkis Putin Cameronile pudeli Armeenia brändit, et meenutada sedasama 1945. aasta Stalini ja Churchilli lugu. In the Steps of Churchil, Cigar Clan Magazine, Volume I 2004 Nicholas Holding,Armenia with Nagorno Karabagh, 2nd ed, lk 86, 2011 Renton, Alex (7. juuli 2011). "Armenian brandy's Churchill boast". BBC News. BBC: Spirited return for Armenian brandy, 8 June 2004 Lonely Planet, http://books.google.ee/books?id=Ya6Y2ak3ccgC&pg=PT198&dq=Ararat+brandy&hl=et&sa=X&ei=tyOrUt6KM-Or7AalooEY&ved=0CDUQ6AEwADgo#v=onepage&q=Ararat%20brandy&f=false The Europe Book: A Journey Through Every Country on the Continent http://news.bbc.co.uk/2/hi/europe/790774.stm Armenian brandy demands respect Parfitt, Tom (10. mai 2013). "David Cameron says 'real progress' made with Vladimir Putin over Syria". The Telegraph. Jerevani brändi kompanii
Andrei Sahharov

Andrei Sahharov (vene keeles Андрей Дмитриевич Сахаров) (21. mai 1921 Moskva – 14. detsember 1989 Moskva) oli vene füüsik ja ühiskonnategelane, dissident. Andrei Sahharov sündis Moskvas, kuid evakueeriti Teise maailmasõja ajal Türkmenistani, kus ta lõpetas Aşgabati ülikooli. Andrei Sahharov osales alates 1948. aastast vesinikupommi väljatöötamises. 1953. aastal valiti ta NSVL Teaduste Akadeemia akadeemikuks. Ta osales ka 1961. aastal lõhatud 50-megatonnise Tsaar-pommi väljatöötamises. 1950. aastate lõpus hakkas ta muretsema oma töö tagajärgede pärast ja püüdis tõkestada võidurelvastumist, kirjutades pöördumisi Nõukogude Liidu juhtkonnale. 1975. aastal pälvis ta Nobeli rahuauhinna, kuid teda ei lubatud seda vastu võtma minna. 1980. aastal ta arreteeriti Afganistani sõja vastu protesteerimise tõttu ja saadeti Gorkisse koduaresti, kus ta elas miilitsa järelevalve all 1986. aastani, mil Mihhail Gorbatšov ta vabastada lasi. 1975 – Nobeli rahuauhind 1978 – valiti Ameerika Filosoofiaseltsi välisliikmeks 1984 – Tomalla auhind 1988 – valiti Ameerika Kunstide ja Kirjanduse Akadeemia välisliikmeks 1984. aastal nimetati Washingtonis väljak, kus asus Nõukogude Liidu saatkond, Andrei Sakharov Plazaks. Euroopa Parlament asutas 1988. aastal Sahharovi mõttevabaduse auhinna. 1990. aastal asutas NSV Liidu Teaduste Akadeemia presiidium Sahharovi kuldmedali. 1991. aastal avati Nižni Novgorodis korteris, kus Sahharov oli seitse aastat elanud koduarestis, tema korter-muuseum. 1996–2023 tegutses Moskvas Sahharovi keskus. 1943. aastal abiellus Andrei Sahharov Simbirskis sündinud Klavdija Aleksejevna Vihhirevaga (1919–1969), kes suri vähki. Neil oli kolm last: Tatjana, Ljubov ja Dmitri. 1972. aastast oli ta abielus Jelena Bonneriga. "Uutmine on paratamatu" (artikkel) – 13 autori artiklikogumikus "Teist teed ei ole", Eesti Raamat, Tallinn 1989, lk 59–76 "Minu saatus püüdis mu kinni" (intervjuu, küsitles Mark Levin) – Aja Pulss 1989, nr 6, lk 16–18 Intervjuu "Vabaduse aste" – Rahva Hääl 9., 10., 11., 12. ja 13. august 1989 Katkendeid artiklitest – Rahva Hääl 23.–27. juuni 1990 eessõna raamatule: Grigori Medvedev, "Tšernobõli vihik" (jutustus; tõlkija Sirje Morozova), Perona, Pärnu 1996 Vanda Beletskaja, "Mõistuse kutse" – Maaleht 1989, nr 12, 13 (23., 30. märts) Toomas Sildam, "Andrei Sahharovi ei ole enam" – Noorte Hääl 16. detsember 1989 David Samoilov, "Lahkunud on pühak" – Reede 22. detsember 1989 Lembit Valt, "Oma näoga läbi näotu aja" – Sirp 17. mai 1991, lk 2 Harry Õiglane, "Andrei Sahharov füüsikuna" – samas Mart Niklus, "Ta tegi seda, mida elu temalt nõudis" – samas Rühma nõukogude kirjanike kiri Solženitsõnist ja Sahharovist