Perchta

Perchta või Berchta (eesti keeles: Bertha), tuntud ka kui Percht ja muud variatsioonid, oli kunagi tuntud kui Alpide paganlik jumalanna Ülem-Saksamaa ja Austria Alpide piirkondades. Tema nimi võib tähendada "helget" (alggermaani keelest berhtaz) ja on tõenäoliselt seotud nimega Berchtentag, mis tähendab kolmekuningapäeva püha. Eugen Mogk pakub alternatiivset etümoloogiat, omistades nime Perchta päritolu vanaülemsaksa verbile pergan, mis tähendab "peidetud" või "varjatud". Erika Timmi sõnul tekkis Perchta Alpide piirkondade germaani ja eelgermaani liitumisel, tõenäoliselt keldi traditsioonide segunemisel pärast varakeskaja rändeperioodi. Mõnedes kirjeldustes on Perchtal kaks vormi, ta võib olla nii ilus ja valge nagu lumi nagu tema nimi või eakas ja räsitud. Paljudes vanades kirjeldustes oli Perchtal üks suur jalg, mida mõnikord nimetati ka hane- või luigejalaks. Grimm leidis, et kummaline jalg sümboliseerib teda kõrgema olevusena, kes suudab loomse kuju muutuda. Ta täheldas, et imeliku jalaga Bertha on olemas paljudes keeltes (kesksaksa "Berhte mit dem fuoze", prantsuse "Berthe au grand pied", ladina "Berhta cum magno pede", itaalia "Berta dai gran piè", keskaegse tiitel Itaalia ala eepiline poeem): "See on ilmselt luigetüdruku jalg, mida ta ei saa oma kõrgema olemuse märgina kõrvale jätta ... ja samal ajal ketrava naise jalg, mis tallas vokki". Tiroolis ilmutab ta end väikese vana naisena väga kortsus näo, säravate teraste silmade ja pika konksninaga, ta juuksed on sasitud, riided räbaldunud ja auklikud. Esialgu jälgis Perchta kultuuriliste tabude järgimist, näiteks pühade ajal ketramise keeldu. Baieri ja Austria folklooris räägiti, et Perchta rändas südatalvel ringi ja tuli kodudesse jõulude ja kolmekuningapäeva vahelisel ajal. Ta teadis, kui pere lapsed ja noored teenijad olid terve aasta hästi käitunud ja kõvasti tööd teinud. Sel juhul võisid nad järgmisel päeval leida kingast või ämbrist väikese hõbemündi. Kui nad polnud tublid olnud, lõikas ta nende kõhu lahti, eemaldas mao ja sisikonna ning täitis augu õlgede ja kivikestega. Eriti häiris teda see, kui neiud olid aasta jooksul kogu neile määratud lina- või villakoguse ära kedranud. Ta lõikas inimeste kõhud lõhki ja toppis sinna õlgi ka siis, kui nad sõid tema pidupäeva õhtul midagi muud peale traditsioonilise kala- ja pudru. Perchta kultus, mille järgijad jätsid Frau Perchtile ja tema käsilastele toitu ja jooki, lootes teenida rikkust ja küllust, mõisteti Baierimaal hukka teoses Thesaurus pauperum (1468) ja Thomas Ebendorfer von Haselbach teoses De decem praeceptis (1439). Hilisemad kanoonilised ja kirikudokumendid iseloomustasid Perchtat teiste juhtivate naisvaimude sünonüümina: Holda, Diana, Herodias, Richella ja Abundia. Sõna Perchten on mitmus Perchtast, ja sellest on kujunenud tema saatjaskonna nimi, aga ka Austria mägipiirkondade paraadidel ja festivalidel kantavate loomamaskide nimetus. 16. sajandil oli Perchtenil kaks vormi: mõned on ilusad ja säravad, tuntud kui Schönperchten ("ilus Perchten"). Need tulevad kolmekuninga öö ja festivalide ajal, et "tuua inimestele õnne ja rikkust". Teine vorm on Schiachperchten ("inetu Perchten"), kellel on kihvad, võhad ja hobuse saba, mida kasutatakse deemonite ja tontide peletamiseks. Mehed riietusid 16. sajandil koledaks Perchteniks ja käisid majast majja kurje vaime välja ajades. Mõnikord on kuradit peetud kõige koledamaks (schiach) Perchtiks ja kõige ilusam (schön) on Frau Perchta. Kaasaegses kultuuris kujutatakse Perchtat kui "heldete tasustajat ja halbade, eriti valelike laste karistajat". Tänapäeval on perchtenid Austrias, eriti Salzburgis, kus ta väidetavalt ööpimeduses läbi Hohensalzburgi lossi rändab, ikka veel traditsiooniline pühade ja festivalide osa (nagu näiteks karneval Fastnacht). Festivalide jaoks valmistatud puidust loomamaske nimetatakse tänapäeval Perchteniks. Austrias Pongau piirkonnas toimuvad igal talvel suured Schönperchten ("ilus Perchten") ja Schiachperchten ("inetu Perchten") rongkäigud. Väidetavalt soosivad ilusad maskid jõukust ja inetuid maske kantakse kurjade vaimude eemale peletamiseks. Muud piirkondlikud variatsioonid on Tresterer Austria Pinzgau piirkonnas Unkeni linna kõmpidel tantsijad Schnabelpercht või Schnabelperchten ("koonuga Percht") Unterinntali piirkonnas ja Glöcklerlaufen ("kellajooks") Salzkammergutis. Mitmed suured suusakuurordid on muutnud selle traditsiooni turismiatraktsiooniks, mis toob piirkonda igal talvel palju rahvast. Perchteni sandid Baaba-Jagaa Krampus Motz, Lotte (1984). "The Winter Goddess: Percht, Holda, and Related Figures". Folklore. 95 (2): 151–166. ISSN 0015-587X. Mogk according to Natko. "Haunted holiday tales: From Krampus to Belsnickel, here are 7 scary stories from Christmas lore". tangent.usatoday.com (Ameerika inglise). 20. detsember 2022. Vaadatud 25. novembril 2023. Timm according to Natko. Grimm 1882, lk 280–281. sfn viga: sihtkoht puudub: CITEREFGrimm1882 (spikker) Frazer 1920:240. Smith, John B. (2004). "Perchta the Belly-Slitter and Her Kin: A View of Some Traditional Threatening Figures, Threats and Punishments". Folklore. 115 (2): 167–186. DOI:10.1080/0015587042000231264. JSTOR 30035166. Grimm 1882, lk 272. sfn viga: sihtkoht puudub: CITEREFGrimm1882 (spikker) Grimm 1882, lk 283–288. sfn viga: sihtkoht puudub: CITEREFGrimm1882 (spikker) Frazer 1920:242-243 Wagner 2007. Gallon, Stephanie (18. detsember 2014). "Christmas Demons II - Krampus and Perchta". International Gothic Association. Originaali arhiivikoopia seisuga 6. mai 2016.