laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Noa selga löömise müüt

Noa selga löömise müüt (saksa keeles Dolchstoßlegende) oli antisemiitlik vandenõuteooria, mida Saksamaal pärast Esimest maailmasõda laialdaselt usuti ja levitati. Teooria järgi ei kaotanud Saksa armee sõda lahinguväljal, vaid armee reetsid teatud kodanikud kodurindel: eriti juudid, revolutsioonilised sotsialistid, kes õhutasid streike ja töörahutusi, ning teised vabariiklastest poliitikud, kes kukutasid aastatel 1918–1919 Novembrirevolutsiooniga Hohenzollernid. Müüdi pooldajad mõistsid 1918. aasta 11. novembri vaherahu allkirjastanud Saksa valitsusjuhid hukka ning nimetasid neid "novembrikurjategijateks" (November­verbrecher). Kui Adolf Hitleri natsipartei 1933. aastal võimule tõusis, muutus vandenõuteooria 1920. aastate ametliku ajalootõlgenduse lahutamatuks osaks. Weimari vabariigi loojatena kujutati "novembrikurjategijaid", kes olid võimule saamiseks "rahvale noa selga löönud". Natsipropaganda kujutas Weimari Saksamaad kui "korruptsiooni, degeneratsiooni, rahvusliku alanduse, ausa "rahvusliku opositsiooni" halastamatu tagakiusamise mäda ning juutide, marksistide ja kultuurbolševike 14-aastast valitsusaega". Hitleri juhitud natsionaalsotsialistlik liikumine pühkis propaganda järgi "novembrikurjategijad" minema ja tõi "rahvusliku revolutsiooni" võidu. Nii Saksa kui ka välismaa ajaloolased on müüdi ümber lükanud. Saksa keiserlikul armeel olid reservid otsas ning see oli Ameerika Ühendriikide sõttaastumise tõttu rivist välja löödud. Saksamaa oli sõja juba 1918. aasta lõpuks sisuliselt kaotanud. Ohvritees Kolb, Eberhard (2005). The Weimar Republic. New York: Routledge. Lk 140. ISBN 0415344425. Watson, Alexander (2008). Enduring the Great War: Combat, Morale and Collapse in the German and British Armies, 1914–1918. Cambridge: Cambridge Military Histories. Ch. 6. ISBN 9780521881012. Evans, Richard J. (2003). The Coming of the Third Reich. New York: Penguin. ISBN 0-14-303469-3. Helmreich, William (1985). The Third Reich and the Palestine Question. University of Texas Press. ISBN 978-1-351-47272-2. Hett, Benjamin Carter (2018). The Death of Democracy. New York: St. Martin's. ISBN 978-1-250-21086-9. Nicosia, Francis R. (2008). Zionism and Anti-Semitism in Nazi Germany. Cambridge: Cambridge Universityĕ Press. ISBN 978-0-521-88392-4. Tipton, Frank B. (2003). A History of Modern Germany Since 1815. London: University of California Press. ISBN 978-0-520-24049-0. Antisemitism Florida holokaustimuuseumi kodulehel (inglise keeles) Boris Barthi raamatu "Dolchstosslegenden und politische Desintegration: Das Trauma der deutschen Niederlage im Ersten Weltkrieg, 1914–1933" arvustus inglise keeles
Yrjö Ollila

Yrjö Aleksanteri Ollila (20. juuli 1887 Helsingi – 14. november 1932 Helsingi) oli soome maalikunstnik. Õppis Soome kunstiühingu joonistuskoolis ja täiendas välismaal, elades üheksa aastat Pariisis, Londonis ja Roomas. Pariisis elades maalis Théâtre de l'Œuvre'i lae- ja seinamaalid. 1912. aastal liitus ta soome kunstnikest moodustunud Septemi rühmitusega. Tema kodumaistest töödest on tuntumad Soome Panga (Kansallispankki, 1927), Soome Rahvusteatri (Kansallisteatteri, 1932) ja kahe Helsingi keskkooli laemaalid. Oletatakse, et kunstnik suri maalimisvahenditest saadud raskmetallimürgistusse. Ta on maetud Helsingi Hietaniemi kalmistule. Yrjö Ollila abikaasa Lyyli Ollila oli samuti kunstnik. Autoportree (Soome Rahvusgalerii) Kellassepp (Soome Rahvusgalerii) Lilled vaasis (Soome Rahvusgalerii) Metsamaastik (Soome Rahvusgalerii) Karjane (Soome Rahvusgalerii) Rannamännid (Soome Rahvusgalerii) Selge päev (Soome Rahvusgalerii) Arvi Kivimaa "Yrjö Ollila". Kunst ja Kirjandus. 21. november 1932. Vaadatud 21.09.2022.
Jaapani sissetung Mandžuuriasse

See artikkel räägib 1931. aasta sissetungist; 1894. aasta sissetungi kohta vaata artiklit Jiulianchengi lahing. Jaapani sissetung Mandžuuriasse toimus 18. septembril 1931, kui Jaapani Keisririigi Kwantungi armee tungis vahetult pärast Mukdeni intsidenti Mandžuuriasse. Sissetung lõppes 1932. aastal Jaapani jaoks edukalt ning Mandžuuriasse rajati Mandžukuo nukuriik. Jaapani okupatsioon kestis 1945. aasta augustini, kui Nõukogude Liit ja Mongoolia teise maailmasõja lõpus ala vallutasid. Lõuna-Mandžuuria raudteetsoon ja Korea poolsaar olid olnud Jaapani kontrolli 1904.–1905. aasta Vene-Jaapani sõjast. Jaapani jätkuv industrialiseerimine ja militariseerimine oli kaasa toonud kasvava sõltuvuse Ameerika Ühendriikide naftast ja metallist. Sanktioonide tõttu oli kaubavahetus 1901. aastal Filipiinid vallutanud Ameerika Ühendriikidega võimatu ning Jaapan otsis võimalusi saada ressursse Hiinast ja Kagu-Aasiast. Jaapani sissetungi Mandžuuriasse ja vahejuhtumit Marco Polo sillal 7. juulil 1937 on vahel kasutatud teise maailmasõja alguskuupäevana. Sissetung äratas suurt rahvusvahelist tähelepanu ning Rahvasteliit pani kokku Lyttoni komisjoni (mida juhatas Briti poliitik Victor Bulwer-Lytton), et olukorda hinnata. Raport esitati 1932. aasta oktoobris. Raporti järeldused ja soovitused olid Jaapani nukuriiki Mandžukuot mitte tunnustada ja Mandžuuria Hiinale tagastada. Raport oli Jaapani valitsusele ajendiks Rahvasteliidust välja astumiseks. Huanggutuni vahejuhtum Jiang Jieshi Kanji Ishiwara Hiina Vabariigi sõjavägi Rahvuslik Revolutsiooniarmee Teine Hiina-Jaapani sõda "Tōjō Hideki - prime minister of Japan". britannica.com. Vaadatud 27. märtsil 2018. Walker, Michael (2017). The 1929 Sino-Soviet War: The War Nobody Knew. Modern War Studies. ISBN 978-0700623754. Meyer, Michael (9. veebruar 2016). In Manchuria: A Village Called Wasteland and the Transformation of Rural China. ISBN 978-1620402887. Simkin, John (5. veebruar 2007). "Sterling and Peggy Seagrave: Gold Warriors". The Education Forum. Originaali arhiivikoopia seisuga 13. juuni 2008. Vaadatud 13. juunil 2008. Americans think of WW2 in Asia as having begun with Pearl Harbor, the British with the fall of Singapore, and so forth. The Chinese would correct this by identifying the Marco Polo Bridge incident as the start, or the Japanese seizure of Manchuria earlier. "On The Eastern Front", April 1932, Popular Science photo collection of Invasion of Manchuria and Shanghai International Settlement During the Shanghai Incident "MANCHURIA - What This Is All About", February 1932, Popular Mechanics Solving the "Manchurian Problem": Uchida Yasuya and Japanese Foreign Affairs before the Second World War Japan's "Sole Road for Survival": The Range of Views Within the Guandong Army over the Seizure of Manchuria and Mongolia" International Military Tribunal for the Far East Japanese Aggression Against China Monograph 144, Manchurian Incident Mukden Incident & Manchukuo, WW2 database Manchuria 1931-1932 Photos from the Manchurian campaign AMS Topographic maps of Manchuria Japanese Invasion of Manchuria Photograph Collection
Šaube

Šaube (saksa keeles Schaube) on laia tagasipööratud kraega ja enamasti karusnahkse voodriga pikk ja avar alt laienev ülekuub, mida kanti 15. sajandi lõpu ja 16. sajandi Saksamaal. Levis eriti meesteriietusena laialt renessansiaja Euroopas, eelkõige Saksamaal ja saksakeelses kultuuriruumis, aga ka Inglismaal, Madalmaades ja Itaalias (simarra). Šaubet kanti eest avatuna ja selle tagasipööratud reväärid läksid õlgadel üle tagasipööratud kraeks. Algselt lihtne lõige tegi 16. sajandi jooksul läbi arvukaid muudatusi, eriti väga laiade varrukate ja krae lõikes ja kaunistustes. Meesterõivana võis šaube ulatuda kas veidi allapoole põlve, poole sääreni või kannani; seda võisid ülekuuena kanda ka naised, naisterõivana oli šaube pikk ja mõnikord slepitaolise pikendusega taga. Mantlitaolisi avaraid eest avatuna kantavaid ülekuubesid tunti Saksamaal juba 15. sajandil (ka itaalia 15. sajandi riietuses on taoline rõivavorm kasutuses), kuid 16. sajandil, 1520. aastatel hakkas šaube oma algset pikkust kaotama ja muutus poolpikaks kuni veidi allapoole põlve ulatuvaks, nii et see andis sooja, kuid ei takistanud liikumist. Õpetlaste ja vaimulike pealisrüüna jäi šaube täispikaks. Kodanike riietusena muutus šaube peagi seisuse ja rikkuse näitajaks, sellele ilmus rikkalik karusnahkne vooder, mida lasid paista lai tagasipööratud krae ja revääridena langevad hõlmad, varrukad muutusid laiaks ja pikaks, nii et need tuli kas tagasi käänata või sai käe tegutsemise hõlbustamiseks välja pista õlavarre või küünarnuki kõrgusel varrukasse lõigatud ja kaunistatud lõhikust. Kui kätt kattev vammusekäis oli omakorda uhkest kangast ja kaunistatud, suurendas see riietuse külluslikkuse muljet. 16. sajandil ilmuvad šaubedele ühe variandina laiad puhvkäised, mis ulatuvad küünarnukini, või kujundatakse laia puhvkäisena vaid varruka ülemine kolmandik. 16. sajandi keskpaigaks on korraga käibel palju šaube eri variante. Šaubetaoline ülekuub säilib ka 17. sajandini ja osaliselt hiljemgi ametirüüna, näiteks õpetlastel, vaimulikel ja juristidel. Tundmatu mees punases šaubes. Albrecht Dürer, 1499 Donaator Claus Stalburg ja tema abikaasa. Jörg Ratgeb, 1504 Härrasmehe portree. Bartolomeo Veneto, 1515–1520 Sir Henry Guildford. Hans Holbein noorem, 1527 Kunigunde von Habsburg. Barthel Beham, 1531 Saadikud. Hans Holbein noorem, 1533 Mehe portree. Georg Pencz, 1545 Kaht šaubedes figuuri – Tallinna luterlik superintendent Heinrich Bock ja mündimeister Urban Dehn vanem – võib näha põlvitamas Niguliste kiriku Kannatusaltari kesktahvlil Kolgata stseeni esiplaanil; tegemist on 16. sajandi keskel stseenile lisatud ülemaalingutega, kui altar võeti kasutusele epitaafina Hoiken Simarra Marlotte Vlieger https://www.eki.ee/dict/vsl/index.cgi?Q=%C5%A1aube E. Thiel. Geschichte des Kostüms. Berlin 1960 Kannatusaltar. - Eesti Kunstimuuseum. Niguliste Muuseum. - nigulistemuuseum.ekm.ee
Stattegg

Stattegg on küla (Gemeinde) ja Grazi eeslinn Austria Steiermargi liidumaal. See asub Schoeckli mäe jalamil. Keskajal olid Stadeckid ministeriaalide dünastia Steiermargi suverääni teenistuses. Nende residents oli Stadecki linnus Hubis, mis on Statteggi osa. Ulrich I von Stadeck oli 26. Salzburgi peapiiskop (1256–1265), Rudolf von Stadegge oli minnesinger, mitmed olid Steiermargi Landeshauptmannid. 1400. aastal dünastia Hans ja Leuthold von Stadeckitega hääbus. 1951. aastast on Statteggi vabatahtlikud tuletõrjujad linnusemäge õppeväljakuna kasutanud. Maria Schutzi kirik Kalkleitenis Vana lubjaahi (asutatud 1890. aastal, peatatud 1966. aastal, ajaloomälestiseks klassifitseeritud 1981. aastal) Andritz-Ursprungi kaev (Jakob-Lorber Begegnungsstätte) 1952 Josef Krainer (1903–1971), Landeshauptmann 1952 Ulrich Lässer, Gemeinderat 1954 Heribert Ringer, Bürgermeister 1951–1965 1965 Alexander Mayer 1978 Friedrich Niederl (1920–2012), Landeshauptmann 1978 Eduard Matzenauer, Bürgermeister 1965–1988 1984 Josef Krainer juunior (1930–2016), Landeshauptmann 2006 Helmut Möstl, Bürgermeister 1988–2006 Franz Feiertag (* 5. detsember 1955), Euroopa meister TREC-isõidus 2010 Florian Kainz (* 24. oktoober 1992), Austria jalgpallur Einwohnerzahl 1.1.2018 nach Gemeinden mit Status, Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 9.03.2019.
Läänemaa (mootorpurjelaev)

Läänemaa oli esimene moodne teraskerega kaubalaev, mis ehitati Eestis. See oli 4-mastiline mootorpurjelaev, hiljem 3-mastiline mootorlaev. Kaubalaev ehitati aastail 1919.–1922. Tallinnas ja sõitis sama nime all kuni lammutamiseni 1971. aastal. Kokku ehitati kolm sõsarlaeva: Läänemaa, Harjumaa ja Virumaa. Oma lõpuaastail oli Läänemaa Eesti Noorte Mereklubi õppelaev (õppe-baaslaev). Laeva pikkus oli 50,78 m, veeväljasurve 1100 t ja kogumahutavus 604,25 brutoregistertonni. Kiirus peamasinaga oli kuni 7,5 sõlme ja meeskonna suurus 12–15 inimest. Algselt oli laeval neli kahvelpurjedega masti, alates 1928. aastast kolm. Roman Matkiewicz. "Läänemaa" sai margile. Meremees nr 3, 2022
Stiwoll

Stiwoll on vald (Gemeinde) Austrias Steiermargi liidumaal Graz-Umgebungi ringkonnas. Dauersiedlungsraum der Gemeinden Politischen Bezirke und Bundesländer - Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 10.03.2019. Einwohnerzahl 1.1.2018 nach Gemeinden mit Status, Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 9.03.2019.
Aero L-39

Aero L-39 Albatros on Tšehhoslovakkias 1960. aastatel NSV Liidu tellimusel loodud kaheistmeline reaktiivõppelennuk. L-39 ehitati asendamaks eelnevat vananenud õppelennukit Aero L-29 Delfin. L-39 esmalend toimus 4. novembril 1968. 1971. aastast hakati Nõukogude Liidu, Tšehhoslovakkia ja teiste Varssavi Pakti riikide tellimusi täitma. Ajavahemikus 1971–1999 valmis 2921 Albatros L-39/59 pere lennukit. Neid on eksporditud 16 riiki, lisaks juba nimetatud riikidele ka Vietnami, Rumeeniasse, Bulgaariasse, Kuubasse, Iraaki ja Alžeeriasse. [1] 1980. aastate alguses alustati L-39C baasil uuendatud lennuki L-39MS loomist, millele paigaldati võimsam mootor, tugevdati keret, pikendati ninakoonust ja uuendati avioonikat. L-39MS sai uuema arenduse käigus nimeks L-59, esmalend tehti 1. oktoobril 1986. L-39X-02 kuni L-39X-11 – prototüüplennukid L-39C – standardõppelennuk L-39V – õhumärgipuksiir L-39ZO – mitmeotstarbeline ründelennuk, lisatud neli tiivaalust pülooni. L-39ZA – L-39ZO arendus, varustatud Gš-23 tüüpi 23-millimeetrise kahuriga L-39Z/ART – Tai relvajõududele, varustatud ettevõte Elbit avioonikaga L-39MS – L-39C arendus, tehtud mitmed lennuki kere täiustused. Hilisem nimi L-59 L-139 – L-39C arendus, varustatud Lääne avioonikaga ja reaktiivmootoriga Garrett TFE731-4 Eesti Õhuvägi rendib juba alates 2011. aastast kahte õppelennukit L-39. Lennukid on kasutusel sihitajate väljaõppeks ning treeninguks ja ka õhutuletoetuse tulejuhtide treeninguks. Eesti lennukeid kasutab oma tulejuhtide ja sihitajate treeninguks ka Läti sõjavägi. Esimesed neli aastat rentis õhuvägi L-39 lennukeid Läti firmalt SIA «K. S. AVIA». 2015. aastal sõlmiti uus 4-aastane leping firmadega Aerohooldus OÜ ja SKY LLC. meeskond: 2 pikkus: 12,13 m tiivaulatus: 9,46 m kõrgus: 4,77 m tiivapindala: 18,8 m² tühikaal: 3459 kg maksimaalne kaal: 4700 kg maksimaalne kiirus: 750 km/h lennulagi: 11 000 m mootor: Progress / Ivtšenko AI-25TL turboreaktiivmootor mootoreid: 1 tõukejõud: 16,9 kN relvastust kuni 1290 kg neljal kinnituspüloonil. GlobalSecurity ülevaade L-39/59 pere lennukitest Eesti õhuvägi sai kaks uut õppehävitajat
Jaapani keiserlik armee

See artikkel räägib keiserliku Jaapani maaväest. Aastast 1954 tegutsenud Jaapani maaväe kohta vaata artiklit Jaapani maa-omakaitsevägi. Teiste kasutuste kohta vaata artiklit Armeeministeerium. Jaapani keiserlik armee oli Jaapani riiklik maavägi aastatel 1868–1945. Armee allus armee peastaabile ja Armeeministeeriumile, mis mõlemad allusid de jure Jaapani keisrile, kes oli nii armee kui mereväe ülemjuhataja. Hiljem sai kolmandaks armee tegevust kontrollivaks ametiks Lennunduse Peainspektsioon. Sõdade ja eriolukordade ajaks kutsuti kokku ad hoc Keiserlik peakorter, kuhu kuulusid armee staabiülem ja tema abi, armeeminister, mereväe staabiülem ja tema abi, lennunduse peainspektor ning sõjalise väljaõppe peainspektor. Jaapani suurtükivägi Kaheleheline selts Taiwani teenistujad Keisri-Jaapanis Keiserliku tee klikk Jaapani keiserliku armee raudtee- ja laevandusosakond Holdout (Jaapani sõdurid) Musta draakoni selts Jaapani teise maailmasõja sõjavarustuse loend Jaapani jalaväediviiside loend Sõjaväe aumärk Nanshin-ron Jaapani keiserliku armee auastmed Jaapani Keiserliku Armee Akadeemia Tōseiha Jaapani keiserliku armee vormid Drea, Edward J. (2009). Japan's Imperial Army: Its Rise and Fall, 1853–1945. Lawrence, Kansas: University Press of Kansas. ISBN 978-0-8032-1708-9. Drea, Edward J. (2003). "The Imperial Japanese Army (1868–1945): Origins, Evolution, Legacy". War in the Modern World Since 1815. Routledge. ISBN 0-41525-140-0. Gilmore, Allison B. (1998). You Can't Fight Tanks with Bayonets: Psychological Warfare against the Japanese Army in the South West Pacific. Lincoln, Nebraska: University of Nebraska Press. ISBN 0-803-22167-3. Harries, Meirion; Harries, Susie (1994). Soldiers of the Sun: The Rise and Fall of the Imperial Japanese Army. New York: Random House. ISBN 0-679-75303-6. Humphreys, Leonard A. (1996). The Way of the Heavenly Sword: The Japanese Army in the 1920s. Stanford University Press. ISBN 0-8047-2375-3. Jansen, Marius B. (2002). The Making of Modern Japan. Harvard University Press. ISBN 0-6740-0334-9. Jaundrill, Colin D. (2016). Benjamin A. Haynes (toim). Samurai to Soldier: Remaking Military Service in Nineteenth-Century Japan. Melissa Haynes. Cornell University Press. ISBN 978-1-50170-664-6. Jowett, Philip (2002). The Japanese Army 1931–45 (1). Botley, Oxford: Osprey Publishing. ISBN 1-84176-353-5. Olender, Piotr (2014). Sino-Japanese Naval War 1894–1895. MMPBooks. ISBN 978-8-36367-830-2. Orbach, Danny (2017). Curse on This Country: The Rebellious Army of Imperial Japan. Cornell University Press. ISBN 978-1-50170-833-6. Ravina, Mark (2004). The Last Samurai : The Life and Battles of Saigō Takamori. John Wiley & Sons. ISBN 0-471-08970-2. Overview of Imperial Japanese Army weapons and armaments in World War II Army of the Land of the Rising Sun 100 years ago. Part 1 of 4. Leap from the Middle Ages into the XX century (vene keeles) Japanese war posters The PBS program Victory in the Pacific Imperial Japanese Army 3rd Platoon reenactor's resource
Jarova

Jarova on alev Ukrainas Donetski oblastis Kramatorski rajoonis. Jarovat on esmamainitud 1670. aastal, alev alates 1938. aastast. Märtsis 2022 okupeeris Venemaa asula. 19. septembril 2022 vabastas Ukraina armee Jarova. Jarovast põhja ja itta jäävad metsad kuuluvad Svjati Horõ rahvusparki. Чисельність наявного населення України на 1 січня 2019 року. Державна служба статистики України. Київ, 2019. https://www.rbc.ua/ukr/news/rovoy-donetskoy-oblasti-podnyali-ukrainskiy-1663586023.html
Herman Aleksandrov

Herman Aleksandrov (20. juuli 1879 Nõmme, Harjumaa – 1. september 1927 Tallinn) oli Vene sõjaväelane. Ta lõpetas 1900. aastal Peterburi junkrukooli, teenis samast aastast 89. Belomorski jalaväepolgus Tallinnas (kapten, 1912), osales Esimeses maailmasõjas, langes 1915 sõjavangi. 1918 naasis Eestisse, teenis Kaitseliidus, 1919–1920 Loodearmees (alampolkovnik). Võeti Eesti kodakondsusse ja arvati tagavaraväkke 1921 (kapten, 1924 riigikeele mitteoskamise tõttu reamees). Vladimiri IV järgu orden mõõkade ja lindiga 1915 Suvilaomanik Nõmmel, kus elas. Tallinna ohvitserid au-märkisid saanud. Tallinna Teataja (1910-1922), nr 61, 16. märts 1915 Igor Kopõtin. "Ma pöördun Teie poole selleks, et õigus võidaks ning kurjus oleks karistatud..." Tuna, 2021, nr 2, lk 79–88.
Tikksabalased

Tikksabalased (Maluridae) on värvuliste seltsi kuuluv sugukond väikseid ja putuktoidulisi linde, kes on endeemsed Austraalias ja Uus-Guineas. Sugukonda kuulub kokku 29 liiki. Nad jaotuvad kuute perekonda. Alamsugukond Malurinae Triibus Malurini Perekond Malurus Türkiis-tikksaba (Malurus splendens) Hund-tikksaba (Malurus lamberti) Õlak-tikksaba (Malurus alboscapulatus) Kuning-tikksaba (Malurus cyanocephalus) Punaselg-tikksaba (Malurus melanocephalus) Pandani-tikksaba (Malurus coronatus) Mets-tikksaba (Malurus amabilis) Salu-tikksaba (Malurus cyaneus) Nõmme-tikksaba (Malurus pulcherrimus) Lasuurpea-tikksaba (Malurus elegans) Valgetiib-tikksaba (Malurus leucopterus) Perekond Chernorhamphus Mask-tikksaba (Chenorhamphus grayi) Bosavi-tikksab (Chenorhamphus campbelli) Perekond Sipodotus liaani-tikksaba (Sipodotus wallacii) Perekond Clytomyias mägi-tikksaba (Clytomyias insignis) Triibus Stipiturini Perekond Stipiturus Ranniku-ohesaba (Stipiturus malachurus) Mallee-ohesaba (Stipiturus mallee) Kõnnu-ohesaba (Stipiturus ruficeps) Alamsugukond Amytornithinae Perekond Amytornis Amytornis dorotheae Amytornis merrotsyi Amytornis woodwardi Amytornis housei Amytornis purnelli Amytornis modestus Amytornis rowleyi Amytornis whitei Amytornis striatus Amytornis textilis Amytornis ballarae Amytornis goyderi Amytornis barbatus  Tikksabalased – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Federico Malvestiti

Federico Malvestiti (sündinud 12. juunil 2000 Monzas) on Itaalia võidusõitja, kes võistleb FIA Vormel 3 Meistrivõistlustel Jenzer Motorspordi eest. Ta on Itaalia Vormel 4 Meistrivõistlustel võitja. Malvestiti alustas kardisõiduga 2010. aastal sellistel üritustel nagu Easykart International Grand Final ja Trofeo Nazionale Easykart. Malvestiti esimene kogemus üheistmelistes oli 2015. aastal Itaalia Vormel 4-s Itaalia meeskonnas Antonelli Motorsport, kus ta võistles viiendas ja seitsmendas voorus koos Kikko Galbiati ja João Vieiraga. Tema kõrgeim koht oli Adrias 12. koht. Järgmisel hooajal võistles Malvestiti igal voorul Antonelli Motorspordiga, kus ta kogus aasta jooksul kümme punkti, saavutades kaks punkti ja saavutades edetabelis 25. koha Kikko Galbiati ja João Vieira kõrval. 2017. aasta teisel hooajal sõitis Malvestiti Jenzer Motorsporti ja lõpetas kuuel korral punktidega, mis viis tema kogusumma 19 punktini, mis on piisavalt hea Kush Maini, Job van Uiterti, Giorgio Carrara ja Giacomo Bianchi kõrval edetabelis 10. kohale. Tema 3. ja viimane hooaeg Itaalia Vormel 4-s oli tema parim, Malvestiti oli neli korda poodiumil ja saavutas kaks pole-positsiooni, ületades ühtlasi esimest korda oma profikarjääri jooksul Imolas ruudulipu. Sellest piisas edetabelis viiendaks kohaks. Malvestiti osales külalissõitjana 2018. aasta ADAC Vormel 4 Meistrivõistlustel Jenzer Motorsporti teisel visiidil Hockenheimringile koos Giorgio Carrara ja Grégoire Saucyga. Malvestiti saavutas vastavalt 7. ja 10. koha, millest piisab 7 punktiks, kuid külalissõitjatel punkte ei saa. Malvestiti võistles BhaiTechi eest 2019. aasta Vormel Renault Eurocupi meistrivõistlustel koos Petr Ptáčekiga. Tema ainsaks poodiumiks tuli Circuit de Spa-Francorchampsi ringrajal, kus ta kindlustas 3. koha, veel neli punkti tõi ta tabelis 36 punktiga 14. kohale. Artem Petrovi rahapuudus 2019. aasta esimese võistluse lõpus tähendas, et Jenzer Motorsport asendas ta Giorgio Carraraga. Viisaprobleemide tõttu asendas Malvestiti Carrara Silverstone'i neljandaks ringiks Yuki Tsunoda ja Andreas Estneri kõrval. Itaallane katkestas Feature sõidus aku rikke tõttu ja sai sprindisõidus 23. koha. 10. veebruaril 2020 teatas Malvestiti, et võistleb terve hooaja Jenzeriga, partneriteks Calan Williams ja Matteo Nannini. Ta kogeb pettumust valmistavat hooaega, saavutades edetabelis 30. koha, kuid pole suutnud punkte koguda. 2022. aastal naasis Malvestiti Jenzeri partneriks Ido Coheni ja William Alataloga. Suurema osa hooajast jäi itaallane sõitudes oma meeskonnakaaslastest märkimisväärselt maha, punkte ei saanud ning vaid harva õnnestus võidusõitudel võita Alatalot ja Cohenit. Federico Malvestiti karjääri kokkuvõte saidil DriverDB.com (inglise keeles)
Enzo Trulli

Enzo Trulli (sündinud 15. aprillil 2005 Pescaras) on Itaalia võidusõitja. Ta on 2021. aasta Araabia Ühendemiraatide Vormel 4 meister ja sõidab praegu FIA Vormel 3 Meistrivõistlustel Carlin Motorspordi meeskonnas. Ta on Vormel 1 võidusõidu võitja Jarno Trulli poeg. Trulli tegi oma üheistmelise debüüdi 2021. aasta alguses, olles partneriks Enzo Sciontiga Araabia Ühendemiraatide Vormel 4 Meistrivõistlustel Cram Durangos. Ta sattus kogu kampaania vältel tihedasse tiitlivõitlusse Dilano van 't Hoffiga, võites neli sõitu ja lõpetades veel üheksa korda poodiumil. Poodium Dubai Autodrome’i finaalsõidus tähendas, et Trulli võidab tiitli, edestades ainsa punktiga oma hollandlasest vastast. Oma 2021. aasta põhikampaaniaks siirdus itaallane Drivex Schooliga Euroformula Open Meistrivõistlustel, sõites taas Scionti kõrval. Olles enne 2022. aasta hooaega "[töötanud] väga kõvasti Euroformula tegemiseks", tõusis Trulli viimasel minutil FIA Vormel 3 Meistrivõistlustel, olles Carlinis Zak O'Sullivani ja Brad Benavidesega partneriks. Suurema osa hooajast jäi itaallane võistlustel oma meeskonnakaaslastele märkimisväärselt maha, punkte ei saanud ja vaid harva õnnestus tal võita O'Sullivanit ja Benavidesit. Enzo Trulli karjääri kokkuvõte saidil DriverDB.com (inglise keeles)