laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Ratta peale tõmbamine

Ratta peale tõmbamine oli antiikajast 18. sajandini kasutatud hukkamisviis, mille käigus asetati hukatav selili ratta peale ning purustati tema luud. Protsess oli väga piinarikas ja pärast seda võis hukatav tunde või koguni päevi veel teadvusel olla. Surma põhjustaja oli enamasti šokk või vedelikukaotus. Hukatav seoti tavaliselt suure puidust vankriratta peale nii, et jäsemed jääksid kodarate vahele. Sel moel andsid luud löökide korral järele ja murdusid. Timukas peksis hukatava luid suure raudkangiga (vahel ka ratta endaga, kuid sel juhul seoti hukkamõistetu maapinnal olevale raamile). Tavaliselt välditi elutähtsaid elundeid, kuid halastussurma võis tuua löök rindkerre, kõhtu või kõrri. Lööke oli tavaliselt üheksa: iga jäseme pihta kaks nii peal- kui ka allpool liigeseid ja üheksas löök selgroole. Lõpuks aeti ratas koos hukkamõistetuga kõrge teiba otsa, kus keha jäeti mädanema ja lindudele nokkida. Hukatava elusolekuaeg pärast protsessi võis varieeruda, tavaliselt oli see mõnest tunnist mitme päevani. 1581. aastal elas Saksamaa sarimõrvar Christman Genipperteinga pärast protsessi veel üheksa ööpäeva, kuna teda hoiti elus südant tugevdava kange joogiga. Christman Genipperteinga – saksa röövel ja mõrvar, kes tappis 13 aasta jooksul (1568–1581) kokku 964 inimest. Ta tabati pärast seda, kui ori ta reetis. Pärast ratta peale tõmbamist elas veel üheksa päeva. Peter Niers (ka Nirsch) – saksa nõid, röövel ja mõrvar, kes tabati 1581. aastal ühissaunast. Kahepäevase pikendatud piinamise järel tõmmati ta rattale, kus tema luud purustati 42 hoobiga. Seejärel rebiti Niers elusalt neljaks. Peter Stumpp – 16. sajandil elanud saksa talunik, keda peeti libahundiks. Metsas leiti püünisest hundi vasak käpp ja teda oli selle koha lähedal nähtud. Et ka Stumppil oli vasak käsi puudu, peeti asju kokkulangevaiks ning ta mõisteti süüdi.
Pojengilised

Pojengilised (Paeoniaceae) on õistaimede sugukond kivirikulaadsete seltsist. Sugukonda kuulub vaid üks perekond: pojeng (Paeonia).
Gümnaasium

Gümnaasium on Eesti põhikooli- ja gümnaasiumiseaduse (PGS) § 2 lg 2 kohaselt põhikoolile järgnev üldhariduskool, kus omandatakse üldkeskharidus. Gümnaasiumi nominaalne õppeaeg on kolm aastat (10.-12. klass). PGS § 5 lg 1 kohaselt on gümnaasiumil nii hariv kui kasvatav ülesanne, et noor saaks toimida "loova, mitmekülgse, sotsiaalselt küpse, usaldusväärse ning oma eesmärke teadvustava ja saavutada oskava isiksusena erinevates eluvaldkondades: partnerina isiklikus elus, kultuuri kandja ja edendajana, tööturul erinevates ametites ja rollides ning ühiskonna ja looduskeskkonna jätkusuutlikkuse eest vastutava kodanikuna." Sama paragrahvi teise lõike alusel on gümnaasiumi põhitaotlus, et õpilased leiaksid edasiseks haridusteeks sobiva tegevusvaldkonna, gümnaasiumi ülesandena on aga sõnastatud võimaldamine õpiteed kõrgkoolis või kutseõppeasutuses sujuvalt jätkata. Õpetamisel lähtutakse gümnaasiumi riiklikust õppekavast, mis sätestab ka lõpetamise tingimused (PGS § 31 lg 1). Gümnaasiumi lõpueksamid on riigieksamid ja koolieksam (PGS § 31 lg 2). Kubermangugümnaasium Riigigümnaasium Ühisgümnaasium Põhikooli- ja gümnaasiumiseadus. – RT I, 31.12.2015, 15.
Ants Mellik

Ants Mellik (1. juuni 1926 Tartu – 26. september 2005 Tallinn) oli eesti arhitekt. Lõpetas 1944. aastal Tallinna Reaalkooli, jätkas õpinguid Tallinna Polütehnilises Instituudis, mille lõpetas 1950. aastal. 1952–1956 oli Ehituse Teadusliku Uurimise Instituudis aspirant ja 1958–1968 teadur. Töötas 1956–1957 Eesti NSV Riiklikus Ehituskomitees ja 1957–1961 Estonprojektis. 1957–1958 oli ta Tallinna linna Töörahva Saadikute Nõukogu Täitevkomitee arhitektuuriosakonnas ning 1968–1992 EKE Projektis. Tema vanemad olid skulptor Voldemar Mellik ja Linda Mellik. Vend oli arhitekt Tõnu Mellik. Ants Mellik esindas modernistliku arhitektuurikäsitlust, mille järgi arhitektuur kasvab välja ühiskonna vajadustest, konkreetsetest oludest ja demokraatlikest vajadustest. Ants Mellik koostas Tallinna Hiiu kvartali planeeringu ja projekteeris sinna punktelamud Ilmarise tänavale. Seda elamuprojekti rakendati ka Keilas ja muudetuna Mustamäel. Tegi planeeringukavad Kolga-Aadla, Kiiu-Aadla, Viinistu, Põdrangu, Treimani ja teistele asulatele. 1950. hakkasid Teaduste Akadeemia Ehituse ja Ehitusmaterjalide Instituudi teadlastekollektiivid (Harald Arman, Alar Kotli, Ants Mellik, Heino Parmas ja Leonid Volkov) looma elamutele eksperimentaalprojekte, kuid sellega kaasnes palju puudusi. Nende kõige õnnestunum eksperimentaalelamu oli 1960. aastate algul püstitatud Gonsiori 18 Televisioonimaja vastas. See sisaldas konstruktiivse uuendusena suurte sildeavaga põikikandeseinu, mis võimaldasid vabamat ruumijaotust ning soosisid läbi maja ulatuvaid kortereid. Hinnatud on ta ühepereelamud "Ants" ja "Ando", mida alates 1977. aastast ehitati palju. "Antsu" näited on leida näiteks Ääsmäel. "Antsu" projekt on eestlaslik kõrge viilkatuse ja väljaehitatud mansardkorruse ning kahe välisuksega. Sama katuse alla jäävad ka saun, garaaž ja väikesed abiruumid. Palju on kasutatud 1982. aastast kolmekorruselise sektsioonelamu EKE−10 ja kahekorruselise ridaelamu projekte. 1990. aastast hakkas ta projekteerima taluelamuid ja majapidamishooneid. Koos Ülle Kupriga projekteerisid nad Armeeniasse Spitakki maavärinas kannatanuile ühepereelamuid ning Karjalasse Jakkimi 18 korteriga silikaltsiitpaneelelamu ja 1991. aastal lastepäevakodu. Koos Tõnu Mellikuga planeeringuvõistluse I-II auhind (1958) EKE Projekti ühepereelamu projektide võistlusel II auhind (1958) "Ants Mellik". Vaadatud 09.05.2018. EKABL. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus. 1996. Lk 308. Akadeemia nr 6. Tartu: OÜ Greif. 1995. Lk 1153. Mart Kalm (2002). Eesti 20. sajandi arhitektuur. Tallinn. Lk 332. "Pilguheit Antsude ja Maiede kerkimise aega". Vaadatud 09.05.2018. Ants Melliku tüüpprojekt "Ants" Punktelamu Tallinnas Ilmarise tänaval Ants Melliku suguvõsa andmed Genis Eksperimentaalne korterelamu Tallinnas Gonsiori 18 Eksperimentaalne korterelamu Tallinnas Gonsiori 18, vaade hoovi poolt RPI Eesti Põllumajandusprojekti peaarhitekt Kaljo Vanaselja (paremal) ja viienda osakonna peaarhitekt Ants Mellik töö juures
Tiina Leesment Bergh

Tiina Leesment Bergh (1. juuli 1945 Stockholm – 17. märts 2018 Malmö) oli Rootsi võimlemisorganisatsiooni Malmöflickorna juht. 1954. aastal kolis perekond Leesment Stockholmist Malmösse, kus Tiina ema Leida Leesment asutas võimlemisrühma Malmöflickorna, mis põhines peamiselt rütmilistele liigutustele ja tantsule pallidega. Algusest peale osalesid selles Tiina vanemad õed ja peatselt ka Tiina ise. Pärast kooli lõpetamist jätkas Tiina õpinguid GCI Võimlemisinstituudis ja sai võimlemisõpetaja kutse. Töötas mõne aasta Malmö Latinskolas ning jätkas seejärel täiskohaga tööd Malmöflickorna juhina. Tiina isa oli Hans Leesment, ema Leida Leesment oli Malmöflickorna asutaja. Tal on õed Reet Sepp ja Kaja Leesment. Tema abikaasa on Ulf Bergh, tal on tütar Jessica ja poeg Mattias. Pille-Mai Laas. In Memoriam Tiina Leesment Berg Eesti Päevaleht (Rootsi), nr 8, aprill 2018 Malmöflickorna koduleht
Põhikool

Põhikool on üldhariduskool Eestis, kus saab omandada põhiharidust. Põhikoolis on 1.–9. klass. Põhikool on 4.-6. klass Põhikool jagatakse kolmeks kooliastmeks: kooliaste – 1.–3. klass kooliaste – 4.–6. klass kooliaste – 7.–9. klass Põhikool võib tegutseda asutusena, kus antakse haridust ainult ühel või kahel kooliastmel (algkool, progümnaasium). Põhikool võib kolmes või vähemas astmes olla ka liidetud üheks asutuseks lasteaia (lasteaed-põhikool, lasteaed-algkool) või gümnaasiumiga. Põhikool võib halduslikult olla kas munitsipaal-, riigi- või erakool. Põhikooli- ja gümnaasiumiseadus Elektrooniline Riigi Teataja
Predrag Radosević

Predrag Radosević (serbia kirillitsas Предраг Радосевић; sündinud 28. septembril 1984 Titogradis) on Serbia ja Montenegro ning Montenegro poksija. Ta võistles aastatel 2003–2004 Serbia ja Montenegro eest. Ta osales II kergekeskkaalus (kuni 69 kg) 35. Euroopa meistrivõistlustel (Pula, 2004), kus kaotas 1. ringis oma kohtumise ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. Ta on alates augustist 2004 poksinud elukutselisena. Ta poksis aastatel 2004–2006 Serbia ja Montenegro lipu all ning alates 2006. aastast on ta poksinud Montenegro lipu all. Ta on seni (seisuga 2. detsember 2017) pidanud 34 kohtumist ning on neist võitnud 32 (neist 13 nokaudiga) ja kaotanud 2 kohtumist (need mõlemad nokaudiga). 35. Euroopa meistrivõistlused poksis. Pula 2004. Tulemused inglise keeles Predrag Radosević lehel BoxRec. Inglise keeles
Veepõhine värv

Veepõhine värv või veealuseline värv on värv, milles sideainena on kasutatud vett. Veepõhised värvid on lõhnatud, seetõttu on sellega ka mugavam värvida ning värvimine on lapsesõbralikum. Tavaliselt kuivavad veepõhised värvid kiiremini kui lahustipõhised värvid. Võrreldes lahustipõhiste värvidega on veepõhise värvi pintsleid lihtsam puhastada: piisab veest, eraldi puhastusvahendeid pole vaja. Lahustipõhise värvi kuivades eraldub õhku lahusti, kuid veepõhise värvi kuivades aurustub õhku ainult vesi. Värvipinna kvaliteet on sama, kuid veepõhised värvid on keskkonna- ja tervisesõbralikumad. Veepõhised värvid sisaldavad minimaalselt lenduvaid ühendeid, seetõttu sobivad veepõhised värvid laste- ja magamistubade värvimiseks. Samuti ei tekita veepõhised värvid ülitundlikel inimestel ärritusnähte. Pool sajandit tagasi oli enamik värve lahustipõhised ning need olid vastupidavamad kui veepõhised värvid. Selle tulemusena olid nad populaarsemad kui veepõhised värvid. Mida aeg edasi, seda rohkem hakati keskkonnahoiu nimel välja töötama veepõhiseid värve. Tänapäeval on värvilaborid keskendunud veepõhiste värvide väljatöötamisele ja täiustamisele eesmärgiga, et need oleksid võimalikult tervise- ja keskkonnasõbralikud. "Paint explained: water-based, solvent or chalk". Originaali arhiivikoopia seisuga 15.05.2018. Vaadatud 14.05.2018. Ruth Mägi (13.03.2018, 09:00). "VÄRVIKOOL | Veepõhised värvid". Vaadatud 14.05.2018, 9:50. {{netiviide}}: kontrolli kuupäeva väärtust: |Kasutatud= (juhend)
Tõnu Mellik

Tõnu Mellik (12. mai 1934 Tartu – 3. juuni 1993 Tallinn) oli eesti arhitekt. Lõpetas 1952. aastal Tallinna 2. Keskkooli hõbemedaliga ja jätkas õpinguid Moskvas Üleliidulises Riiklikus Kinematograafia Instituudis režii erialal. Aastast 1953 õppis Eesti Riiklikus Kunstiinstituudis, mille lõpetas aastal 1959. Töötas 1959–1962 Tallinnas ning 1964–1968 Ehituse ja Ehitusmaterjalide Instituudi vaneminseneri ja nooremteadurina. 1968–1975 töötas ta Eesti Maaehitusprojektis arhitektina. 1975–1987 oli ta ERKI vanemõpetaja ning 1981. aastast osaühingu Esmar peaarhitekt. Aastast 1960 oli ta Arhitektide Liidu liige. Tõnu Melliku vanemad olid skulptor Voldemar Mellik ja Linda Mellik. Vend oli arhitekt Ants Mellik. Tõnu Mellik projekteeris tööstus- ja avalikke hooneid ning elamuid. Koostas külade ja alevike planeerimis- ning hoonestuskavu: Kiili, Kohila, Kuusalu, Loksa, Taebla ja Viru-Jaagupi. Tervikliku ansambliga paistavad silma koos Rein Veberiga Haabneeme ja koos Peep Jänesega Padise. Ta osales 1968. Tallinna generaalplaani ja kesklinna rekonstrueerimise projekti koostamisel. Kõige tuntum on tema ja Peep Jänese projekteeritud Otepää spordibaas (1974–1978), mille arhitektid projekteerisid kuppelmaastiku looduskaitsealale sõõrja ehitisena, mille muruga kaetud kaldu olev välissein lasknuks majal mõjuda veel ühe kuplina. Ehitajad ei suutnud aga kaldseina vett pidama saada ning ehitis näeb vastupidi oma märkamatult loodusesse sulandumise taotlusele välja nagu betoonist punker. Nõukogudejärgsest ühiskonnast olid arhitektid ühes Tõnu Mellikuga lihtsalt praktikud ning teoreetilisemate probleemidega enam üldse ei tegeldud. Nõukogudeaegsed tellimused ei lasknud arhitektidel vabalt oma loomingut teha. Tallinnas Eesti Teaduste Akadeemia Männiku katsebaas (1962) Tehase Volta tehnokorpus (1965) Kooperatiivelamu "Ühistare" (1966) Keila-Joal Sanatoorse Internaatkooli õppehoone (1976) Koos Peep Jänesega suusaspordi õppe- ja treeningubaas (1978) Koos Peep Jänesega Padisel 12 korteriga kolmekorruselised terrasselamud (1979) Koos Peep Jänesega Tamsalu kultuurimaja (1980) Viimsi kontorihoone (1991) Ants ja Tõnu Mellik, Mustamäe elamurajooni planeering, I-II auhind (1958) Saha-Loo aleviku planeering ja hoonestus, I auhind (1971) Koos Peep Jänesega ooperi- ja balletiteateri Tallinnas Tõnismäel, I-II auhind (1972) Pajusi kolhoosi keskus, I auhind (1976) Koos Peep Jänesega Elva vanadekodu, I auhind (1977) Tartu Projekteerijate Maja, I auhind (1978) EKABL. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus. 1996. Lk 308. "Tõnu Mellik". Vaadatud 09.05.2018. Mart Kalm (2002). Eesti 20. sajandi arhitektuur. Tallinn. Lk 310. Mart Kalm (2002). Eesti 20. sajandi arhitektuur. Tallinn. Lk 237. Padise Koidula kolhoosi terrasselamud, vaade suusatajatega esiplaanil Otepää suusabaas Kiili alevik 1970. aastatel Keila-Joa sanatoorne kool Korterelamud Padisel Arvo Niineväli, Tõnu Mellik ja Peep Jänes ette valmistamas näitust «Eesti arhitektuur» Tallinna Kunstihoones (1972) Tamsalu kultuurimaja
Euroopa Nõukogu muuseumiauhind

Mitte segi ajada auhinnaga Euroopa aasta muuseum Euroopa Nõukogu muuseumiauhind (inglise Council of Europe Museum Prize) on aastast 1977 Euroopa Nõukogu välja antav auhind. 1977 Joan-Miró Fond (inglise Fondation Joan-Miró), Barcelona 1978 Bryggensi muuseum, Bergen ... 2017 Mémorial ACTe, Pointe à Pitre
Camargue'i Muuseum

Camargue'i Muuseum (prantsuse Musée de la Camargue) on Prantsusmaal Mas du Pont-de-Rousty asulas (Arles' lähedal) asuv vabaõhumuuseum. Muuseumis näidatakse Rhône'i jõe delta piirkonna majanduslikku ja kultuurilist arengut. 1973 ostis asutus La Fondation du Parc naturel régional de Camargue piirkonna ja ehitised ning kohandas need loodava vabaõhumuuseumi otstarbeks. 1979 tunnistati muuseum Euroopa aasta muuseumiks. 2003. aastal külastas muuseumi 20 311 inimest.
Vologda oblasti vapp

Vologda oblasti vapp on Venemaa haldusüksuse Vologda oblasti vapp. Vapp kinnitati ametlikult 28. septembril 1995. Vologda oblasti vapiks on Vologda kubermangu vapp. Selle kujundas O.V. Sviridenko. Vologda oblasti vapiks on nelinurkne, alt ümarate nurkadega ja terava tipuga punane heraldiline kilp, mille vasakul küljel olevast hõbedasest pilvest väljub parem käsi kuldses rüüs. Käsi hoiab kuldset riigiõuna ja kuldse käepidemega hõbedast mõõka. Kilbi ülaosas on kuldne Venemaa keisrikroon, millest langevad sinised lindid. Käsi mõõgaga tähistab õiglust, õiglast kohtumõistmist ja isamaa kaitset. Riigiõun sümboliseerib võimu, riiklust ja Vologda oblasti õigusi Venemaa Föderatsioonis. Keisrikroon on heraldikas väärikuse ja võimu sümbol ning näitab Vologda oblasti ajaloolist staatust (endine kubermang). Punane on võimu ja mehisuse, kuldne külluse ja võimsust ning hõbe õilsuse, valguse ja puhtuse värv. Vologda vapi prototüübiks on 1700. aastal moodustatud ja 1708 Vologda polguks ümber nimetatud Novgorodi polgu embleem. 1712 kujutati seda embleemi polgu lipul. Esialgu oli pilvest välja tulevas käes kõver saabel, mis tähistas riiki, ja üleval oli loorberipuu oks. Sellisel kujul registreeriti see vapp 1712. Selle juurde kuulus deviis "Läbi raua ja kulla", mis tähendas "Läbi lahingu võidu ja kuulsuse poole". Hiljem vappi muudeti, et ta paremini sobiks heraldiks reeglitega. 1729–1730 anti välja Venemaa vappide uus väljaanne, kus Vologda vapp oli juba üsna tänapäevane, ainult krooni veel polnud ja mõõk oli valge kollase käepidemega. 2. oktoobril 1780 kinnitas Katariina II selle Vologda linna vapiks. 5. juulil 1878 muudeti vapp tänapäevaseks. Kaks aastat hiljem võeti vastu ka Vologda oblasti lipp, mille nurgas asub Vologda oblasti vapp. Riiklik sümboolika: Vologda oblast - Vologda (vene keeles) Vologda oblasti sümboolika Vologda oblasti ametlikul lehel (vene keeles)
Saint-Denis' kunsti- ja ajaloomuuseum

Saint-Denis' kunsti- ja ajaloomuuseum (prantsuse Musée d'art et d'histoire de Saint-Denis) on kunsti- ja ajaloomuuseum Prantsusmaal Saint-Denis' asulas. Muuseum asutati 1901. Muuseum asub endises karmeliitide ordu hoones. 1982 tunnistati muuseum Euroopa aasta muuseumiks. Muuseumi koduleht
Euroopa Toiduohutusamet

Euroopa Toiduohutusamet (inglise keeles European Food Safety Authority (EFSA)) on Euroopa Parlamendi ja nõukogu 28. jaanuari 2002 määrusega (EÜ) nr 178/2002 loodud Euroopa Liidu organ peakorteriga Itaalias Parmas. Määruse artikli 1 lõige 1 sätestab: „Käesoleva määrusega kindlustatakse inimeste tervise ja tarbijate huvide kaitse kõrge tase toiduvaldkonnas, võttes eelkõige arvesse toiduga, kaasa arvatud traditsiooniliste toodetega varustamise mitmekesisust, ning tagatakse siseturu tõhus toimimine...“ "Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus (EÜ) nr 178/2002, 28. jaanuar 2002, millega sätestatakse toidualaste õigusnormide üldised põhimõtted ja nõuded, asutatakse Euroopa Toiduohutusamet ja kehtestatakse toidu ohutusega seotud menetlused". ELT. 28. jaanuar 2002. Vaadatud 14.05.2018.  Euroopa Toiduohutusamet – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Veebisait (inglise, saksa, prantsuse ja itaalia keeles) Määruse nr 178/2002 tekst (eesti ja inglise keeles)
Elevaator

Elevaator võib tähendada järgmist: elevaator ehk viljaelevaator, teatud viljahoidla elevaator ehk elevaatorkonveier, teatud konveier elevaator, meditsiinis millegi kergitamiseks kasutatav riist
Viljaelevaator

Viljaelevaator (ka elevaator) on põllumajandusehitis, millesse kogutakse ja kus hoitakse vilja. Elevaatoris toimuv on kas mehhaniseeritud või automatiseeritud. Suurimates elevaatorites on üle 300 000 tonni vilja. Eesti maaelu entsüklopeedia (A–K), 2008. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 124
Dekanter tsentrifuug

Tsentrifuug on seade, mille rootor töötab kõrgetel pööretel eraldades tsentrifugaaljõu mõjul erineva tihedusega komponente segust. Seadmel on palju erinevaid kasutusvaldkondi: toiduainetööstuse, keemiatööstuse ja veepuhastuse protsessides jpm. Dekanter tsentrifuug eraldab tahkeid osakesi ja vedelikku segust ning on seetõttu asendamatu seade veekäitlus protsessides, kus seda kasutatakse setete eraldamiseks reoveest. Levinud kasutusala on jääkmuda eraldamine biomassiks ja fugaadiks. Protsessi käigus saadakse vastavalt ca 25-30% kuivainesisaldusega biomass ja kuni 0,1% fugaat. Biomassi on vajalik veetustada, et hiljem oleks seda hõlpsam transportida ja võtaks vähem ladustamisel ruumi ning ühtlasi vähendada sette käitlemise kulusid. Dekanter tsentrifuugi tööpõhimõte seisneb üleslükkejõu vähendamises ja raskusjõu suurendamises. Pideva pöörlemisega tekitatakse 1000–4000 G suurune jõud, mis kiirendab settimise protsessi. See võimaldab tavapärase tunde kestva settimise protsessi läbi viia sekunditega, mis omakorda võimaldab läbi töötada suuremaid ärastusmuda koguseid. Eelnevalt flokulandiga rikastatud segu pumbatakse läbi rootori võlli sees oleva sisestustoru trumlisse. Flokuleerunud heljumi osakesed eralduvad segust ja surutakse vastu trumli sisekülge, samal ajal kui selitatud vedelik täidab trumli kuni ülevoolu avadeni ja hakkab sealt välja voolama. Trumli seina vastu surutud tahedam mass surutakse kruvi abil esmalt rootori tihendavasse koonilisse ossa ja seejärel paisatakse samuti rootorist välja tigutransportöörile. Ehituslikult koosnebki dekanter tsentrifuug peamiselt trumlist ja selle sisse paigutatud tigutransportöörist, mis töötamisel pöörlevad veidi erineva kiirusega. Rootor on osalt silindrilise ja osalt koonilise kujuga ning mõlemal, nii trumlil kui kruvil on oma veoajam. Trumli sees oleva kruvi- ehk tigutransportööri ülesanne on settinud biomassi väljakandmine ja seetõttu tuleb selle pöörlemise kiirust muuta vastavalt töörõhule. Töörõhk võimaldab jälgida protsessi tõhusust muda koogi kuivuse suhtes. Trumli veoajamiks on enamasti rihmülekandega elektrimootor, kuid kruvi käitab hüdromootor, mille jõuallikaks on elektrimootoriga hüdroajam. Hüdromootori kasutuselevõtt on toonud suurema läbimurde seadme efektiivsuses ja kasutusmugavuses, sest võimaldab tänu automaatikale väga täpselt kontrollida kruvi kiiruskonstanti. Rootor peab toetuma ka tugevatele surveõlitusega liuglaagritele, mis taluksid tavalisest suuremat koormust, mida põhjustavad vibratsioon ja G-jõud. Sette veetustamine
Niitmine

Niitmine on vikatiga lüües või niidukiga töötades taimede maha lõikamine, enamasti nende juure lähedalt; ühtlasi rohumaade hooldus- ja saagikoristusvõte. Kui eesmärk on varuda rohusööta, siis on niitmine esimene töö. vikat muruniiduk põllutöö "Eesti keele seletavas sõnaraamatus" (vaadatud 14.05.2018) Eesti maaelu entsüklopeedia (L–Ü), 2009. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 152
Vladimir Orlov

Vladimir Orlov (vene keeles Владимир Викторович Орлов; 31. august 1936 Moskva – 5. august 2014 Moskva) oli vene kirjanik, kes kirjutas ka stsenaariume. Ta lõpetas 1959. aastal Moskva Riikliku Ülikooli ajakirjandusteaduskonna. Ta oli Maksim Gorki nimelise Kirjandusinstituudi kirjandusliku meisterlikkuse kateedri juhataja, professor. Ta oli 1965. aastast NSV Liidu Kirjanike Liidu liige. Vladimir Orlov suri 5. augustil 2014 Moskvas ja maeti Trojekurovo kalmistule. Ta oli abielus, tema abikaasa Liidia on kirjanik, ajakirjanik ja moeajaloolane. Nende poeg Leonid Orlov on teleprodutsent. Eesti keeles on 2018. aastal Erle Nõmme tõlkes ilmunud sarjas "Punane raamat" romaan "Aldimängija Danilov" (originaalis Альтист Данилов, ilmunud 1980).
Ministro Pistarini rahvusvaheline lennujaam

Ministro Pistarini rahvusvaheline lennujaam (hispaania keeles: Aeropuerto Internacional Ministro Pistarini) (IATA: EZE, ICAO: SAEZ) on rahvusvaheline lennujaam Argentina pealinnas, Buenos Aireses. Lennujaam on riigi kõige suurem lennujaam- lennujaama läbib 85% riigi rahvusvahelisest lennuliiklusest. Lennujaam on Aerolineas Argentinase ja LATAM Argentina kodulennujaam. Lennujaama pindala on 3475 hektarit.
2004. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus

Eurovisiooni Lauluvõistlus 2004 oli 49. Eurovisiooni lauluvõistlus ja see toimus 15. mail 2004 İstanbulis Türgis (12. mail toimus poolfinaal). Õhtujuhid olid Meltem Cumbul ja Korhan Abay. Poolfinaal peeti kolmapäeval ja finaal peeti laupäeval. Uue süsteemi alusel said neli suurriiki Suurbritannia, Prantsusmaa, Hispaania, Saksamaa (kui suurima vaatajate arvu ja kõige suuremat summat Euroopa Ringhäälingute Liidu kassase maksvate riikidena) ja kümme parima kohaga lõpetajat 2003. aastal pääsu finaali. Andorra, Albaania ja Valgevene osalesid võistlusel esimest korda, Serbia ja Montenegro osales võistlusel pärast 12-aastast pausi ja Monaco pärast 25-aastast pausi. Kõikidel riikidel oli õigus hääletada nii poolfinaalis kui ka finaalis. Riikidel, kes ei pääsenud poolfinaali, ei olnud võimalust hääletada. 2004. aastal kasutasid kõik 36 riiki telefonihääletust. 23. märtsil 2004 peeti kaks loosimist, kus loositi poolfinaali ja finaali esinemisjärjekord. Kolmas loosimine toimus 12. mail 2004 poolfinaalis, kus avalikustati 10 finalisti. Väljakuulutamisega loositigi välja edasipääsenute esinemisjärjekord finaalis. Võistluse võitis Ukraina laulja Ruslana lauluga "Wild Dances", mis kogus 280 punkti. See oli Ukrainal teine kord osaleda Eurovisiooni lauluvõistlusel. NB! – Riikide, kes pääsesid finaali, tulemusi ei avalikustatud enne finaali lõppemist. Hääletamisejärjekorras  Andorra – Pati Molné  Albaania – Zhani Ciko  Austria – Dodo Roscic  Bosnia ja Hertsegoviina – Mija Martina  Belgia – Martine Prenen  Valgevene – Denis Kurian  Šveits – Emel Aykanat  Serbia ja Montenegro – Natasha Miljkovic  Küpros – Loukas Hamatsos  Saksamaa – Thomas Anders (endine Modern Talkingu liige)  Taani – Camilla Ottesen  Eesti – Maarja-Liis Ilus (Eesti esindaja 1996 ja 1997)  Hispaania – Anne Igartiburu  Soome – Anna Stenlund  Prantsusmaa – Alex Taylor  Suurbritannia – Lorraine Kelly  Kreeka – Alexis Kostalas  Horvaatia – Barbara Kolar  Iirimaa – Johnny Logan (kahekordne Eurovisiooni lauluvõistluse võitja 1980 ja 1987)  Iisrael – Merav Miller  Island – Sigrun Osk Kristjansdottir  Leedu – Rolandas Vilkoncius  Läti – Lauris Reiniks  Monaco – Anne Allegrini  Põhja-Makedoonia – Karolina Petkovska  Malta – Valletta - Ms Clair Agius  Holland – Esther Hart (Hollandi esindaja 2003. aastal)  Norra – Ingvild Helljesen  Poola – Maciej Orłoś  Portugal – Isabel Angelino  Rumeenia – Andreea Marin  Venemaa – Yana Churikova  Rootsi – Jovan Radomir  Sloveenia – Peter Poles  Türgi – Meltem Ersan Yazgan  Ukraina – Pavlo Shylko (DJ Pascha) Ametlik koduleht