laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Loa jõgi

Loa on jõgi Lõuna-Ameerikas Tšiilis Antofagasta piirkonnas. Algab Andidest. Ülemjooksul voolab lõunasse ja läände, keskjooksul Atacamas põhja, alamjooksul pöördub läände ja suubub Vaiksesse ookeani. Toitub peamiselt allikaist. Pikkus 440 km.
Ulmikulaadsed

Ulmikulaadsed (Hypnales) on selts samblaid, mis kuulub lehtsammalde klassi, pärislehtsammalde alamklassi. Amblystegiaceae – tömpkaanikulised Anomodontaceae – tuhmikulised Antitrichiaceae – rippsamblalised Brachytheciaceae – lühikupralised Calliergonaceae – tömptipulised Hylocomiaceae – laanikulised Hypnaceae – ulmikulised Lembophyllaceae – lootslehikulised Leskeaceae – karesamblalised Leucodontaceae – hiissamblalised Myriniaceae – tulvikulised Neckeraceae – õhikulised Plagiotheciaceae – põikkupralised Pseudoleskeellaceae – lesiksamblalised Pterigynandraceae – tiibsamblalised Pylaisiaceae – korbikulised Pylaisiadelphaceae – korbasamblalised Rhytidiaceae – kurdsamblalised Scorpidiaceae – skorpionsamblalised Thuidiaceae – ehmikulised Ulmikulaadsed andmebaasis eElurikkus
Varikotseele

Varikotseele on seemneväädi veenide ebanormaalne laienemine.
Pärislehtsamblad

Pärislehtsamblad (Bryidae) on alamklass, mis kuulub lehtsammalde klassi. Eesti sammaltaimede süstemaatiline nimestik
Vana-Antsla mõis

"Antsla mõis" suunab siia. Hilisema rüütlimõisa kohta vaata artiklit Uue-Antsla mõis. Kirikumõisa kohta vaata artiklit Antsla kirikumõis. Vana-Antsla mõis (saksa keeles Schloß Alt-Anzen) oli rüütlimõis Urvaste kihelkonnas Võrumaal. Praegu asub mõisasüda Vana-Antsla alevikus Antsla vallas Võru maakonnas. Antsla linnust on esmamainitud 1405. aastal kui Uexküllide läänilinnust, seal asus ka Antsla mõis.Liivi sõja ajal valdas mõisa Tartu piiskopkonna vasall Otto von Uexküll. Liivi sõja järel oli mõis Poola Tartu vojevoodkonna Tartu staarostkonna folvark ehk riigimõis. 17. sajandi sõdades (Rootsi-Poola sõda, Rootsi-Vene sõda) – 1600 vallutasid linnuse rootslased, 1601 poolakad, 1602 uuesti rootslased. Arvatavasti 1602. aastal linnus ka hävitati. Kui rootslased olid oma võimu suuremal osal Vana-Liivimaast lõplikult kinnistanud, annetas kuningas Gustav II Adolf 1625. aastal Antsla koos Jeberkülli karjamõisaga oma kammerjunkrule Åke Tottile. 31. märtsil 1649 müüdi valdus pärast feldmarssal Totti surma Claudius Totti poolt 14 500 taalri eest Dietrich Rigemannile, kes 1650. aastal tõsteti aadliseisusesse von Loewensterni nime all. Pärast viimase surma jaotati Antsla Vana-Antsla ja Uue-Antsla mõisaks, misjärel Antsla mõisa hakati kutsuma Vana-Antsla mõisaks. 1682 kuulus mõis Rootsi leitnant Joachim von Loewensternile (1639, surn. pärast 1705). Loewensternidele (Karl Diedrich von Löwenstern, Karl Otto von Löwenstern) jäi valdus ka terveks 18. sajandiks. 1834. aastal päris mõisa Elisabeth von Bose (snd von Löwenstern), 1879. aastal päris mõisa Anna von Stael-Holstein (snd von Bose), kes andis Vana- ja Uue-Antsla mõisa üle oma pojale Reinhold von Stael-Holsteinile.. 1885. aastal omandasid Vana-Antsla von Ungern-Sternbergid (parun Gregor von Ungern-Sternberg), kelle kätte jäi see kuni võõrandamiseni 1919. aastal. Mõisa peahoone valmis 18. sajandi keskpaigas., kasutades ilmselt ära säilinud linnuseosi. Hiljem on seda laiendatud. Hiljem oli mõisasüda põllutöökooli, Eesti NSV ajal Antsla Sovhoostehnikumi ja Vana-Antsla Põllutöökooli valduses. Praegu on mõisa peahoone (härrastemaja) tühi. Mõisasüdant ümbritseb Vana-Antsla park, mis on võetud kultuurimälestisena kaitse alla. Kalmistu jääb mõisa südamest linnulennult umbes 0,8 km kaugusele lääneloodesse. Antsla vasallilinnus Uue-Antsla mõis Eesti entsüklopeedia. 12. köide: Eesti A–Ü. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2003, lk 643. Enn Tarvel, Riigimõisate majanduslikust arengust Lõuna-Eestis XVI sajandil lõpul ja XVII sajandi algul, Eesti NSV Teaduste Akadeemia toimetised IX köide. Ühiskonnateaduste seeria 1960 nr 4, lk 386 Hagemeisters Geschichte, II Band, lk 81 Vana-Antsla mõis (Urvaste khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis Kultuurimälestiste riiklik register (vaadatud 18.03.2013) Eesti mõisaportaal, Vana-Antsla, www.mois.ee Vana-Antsla mõis kultuurimälestiste riiklikus registris Vana-Antsla mõis (Urvaste khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis Vana-Antsla mõis Eesti mõisaportaalis
Kiilsirbik

Kiilsirbik (Dichelyma) on perekond samblaid, mis kuulub vesisamblaliste sugukonda. Perekonda kuulub 6 liiki. Eestis elab kaks selle perekonna liiki. Dichelyma capillaceum – juus-kiilsirbik Dichelyma falcatum – vesi-kiilsirbik
Sevilla provints

Sevilla provints on provints Hispaanias Andaluusia autonoomse piirkonna keskosas. Sevilla provintsi aasta keskmine temperatuur on +18,2 °C, jaanuaris +10,7 °C, augustis +26,9 °C. Aastas sajab keskmiselt 607 mm, sealhulgas jaanuaris 84 mm ja augustis 7 mm sademeid. Aastas paistab päike keskmiselt 2922 tundi, sealhulgas jaanuaris 170 ja augustis 338 tundi. Guía Oficial de Campings. TURESPAÑA. Secretaría de Estado de Comercio y Turismo, Ministerio de Economía. Madrid 2003 https://ine.es/jaxiT3/Datos.htm?t=2895 Instituto Nacional de Estadística  Sevilla provints – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Provintsi koduleht
Karõm

Karõm on tegev kihtvulkaan Kamtšatka poolsaarel. Vulkaani kõrgus on umbes 1500 m.  Karõm – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Stua järv

Stua järv (itaalia keeles Lago della Stua) on veehoidla Kirde-Itaalias Veneto maakonnas Belluno provintsis Cesiomaggiores. Dolomiitides Canzoi orus 715 meetri kõrgusel merepinnast asuva järve pindala on 10,7 hektarit, suurim sügavus 54,3 meetrit. Veehoidla rajati 54,3 meetri kõrguse ja 32,4 meetri laiuse paisu ehitamisega Caorame jõele aastatel 1952 kuni 1953. La diga della Val Canzoi - Lago della Stua
Räpina mõis

Räpina mõis (saksa keeles Rappin) oli rüütlimõis Räpina kihelkonnas Võrumaal. Räpina mõis asutati Liivi sõja järel Poola võimu ajal 1582. aastal riigimõisana ehk oli Poola Tartu vojevoodkonna Tartu staarostkonna folvark. 1625. aastal annetas Rootsi kuningas Gustav II Adolf mõisa Bengt Oxenstiernale, kellest sai hiljem Liivimaa kindralkuberner. 1717. aastal annetas Peeter I mõisa Venemaa peaprokurör Pavel Jegužinskile, 1728. aastal ostis mõisa Peeter I õukondlane krahv Gustav Reinhold von Löwenwolde (1693–1758). Jelizaveta I konfiskeeris mõisa ja saatis selle omaniku Siberisse asumisele, Katariina II aga tagastas mõisa tema pärijatele. 1787. aastal päris parun Adam Friedrich von Löwenwoldelt (1697−1756) tema poeg Johann Gustav von Löwenwolde (1733–1791), Räpina mõisa ja poeg Karl Magnus Luke, Ilmatsalu ning Kahkva mõisad. 1800. aastal pärandavara jagamise lepinguga jäi Räpina mõis tema poegade Friedrichi (1776–1832), Karl Gustavi, Ludwig Gerhardi ja Kasimir Ernsti ühisomandisse. 1835. aastal ostis mõisa Gustav Schultz, kuid juba aasta pärast läks mõis Gustav Eberhard von Richteri valdusse. 1853. aastal ostis mõisa Peter Anton von Sivers Õisust, kes tegutses ka Pärnu-Viljandi Põllumajandusseltsi presidendina 1850–1853. 1869 suri mõisas Pommerist pärit Räpina mõisavalitseja Fr. W. Heuer, kes oli 31 aastat mõisahärrat teeninud. 1919. aasta maareformiga läks mõis taas riigi omandusse ning peatselt asus seal tegutsema Räpina Aianduskool. Mõisa peahoone (Sillapää loss) jäi kooli käsutusse kuni uue õppehoone valmimiseni 1984. aastal. Räpina rüütlimõisa juurde kuulusid Mägiotsa, Raigla ja Võõpsu kõrvalmõisad ning Vaadimäe karjamõis. Kuni 19. sajandi alguseni oli Räpina mõisa kõrvalmõis ka Kahkva mõis.  Pikemalt artiklis Sillapää loss 1850. aastatel ehitatud mõisa hilisklassitsistlikku peahoonet ehk härrastemaja nimetatakse Sillapää lossiks.  Pikemalt artiklis Sillapää lossi park Mõisa juures asub 8 ha suurune mõisapark, mille kavandas 1880. aastatel Walter von Engelhardt.  Pikemalt artiklis Räpina mõisa kalmistu Metsatukas, u2,5 km kaugusel mõisast asus von Löwenwoldede perekonnakalmistu. Kalmistu on tänapäeval hävinud.  Pikemalt artiklis Räpina paberivabrik Gustav von Löwenwolde rajas Räpina mõisa juurde jahu-, sae- ja paberiveski. Paberiveskist sai alguse Räpina paberivabrik. Eesti entsüklopeedia. 12. köide: Eesti A–Ü. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2003, lk 492. Enn Tarvel, Riigimõisate majanduslikust arengust Lõuna-Eestis XVI sajandil lõpul ja XVII sajandi algul, Eesti NSV Teaduste Akadeemia toimetised IX köide. Ühiskonnateaduste seeria 1960 nr 4, lk 386 Räpina mõis (Räpina khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis Opmanni surm. Eesti Postimees, nr.39, 1. oktoober 1869, lk 146 Räpina mõis Eesti mõisaportaalis Räpina mõis - 1399 Eesti Ajalooarhiivi fondiloendis Räpina mõis (Räpina khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis
Ravila mõis

Ravila mõis (saksa keeles Meks) oli rüütlimõis Kose kihelkonnas Harjumaal. Tänapäevase haldusjaotuse järgi paiknevad endised mõisahooned Harju maakonnas Kose vallas Ravila alevikus. Mõisat on esimest korda mainitud aastal 1469. Mõisa peahoone valmis 18. sajandi keskpaigas. 1905. aasta ülestõusu ajal mõis põles ja hiljem hoone taastati, kuid seda juba muudetud kujul. Mõisa viimane 1919. aasta maareformivõõrandamise eelne omanik oli Alexandrine Pilar von Pilchau (sünd. von Kotzebue). Mõisa peahoones tegutses alates 1950. aastatest hooldekodu. 1965. aastal rajati selle tarbeks peahoone küljele ka kolmekorruseline juurdeehitis. 2013. aasta keskpaigas kolis hoolekodu välja ning mõisa härrastemaja müüdi erakätesse. Härrastemaja Meierei varemed (2008) Meierei varemed (2011) Karjakastell talvel Karjakastell Aednikumaja ja kasvuhoone Valitsejamaja Viinavabrik (2011) Viinavabrik (2013) Ravila mõisa park Eesti mõisate loend Uusbarokk Eesti entsüklopeedia. 12. köide: Eesti A–Ü. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2003, lk 476. Kultuurimälestiste riiklik register (vaadatud 18.03.2013) Ravila mõis AS Hoolekandeteenused "Kaks mõisa jääb tühjaks, hooldekodud kolivad välja" Eesti Elu, 30. juuni 2012 Ravila mõis kultuurimälestiste riiklikus registris Ravila mõis Eesti mõisaportaalis Ravila mõis (Kose khk), Eesti Ajalooarhiiv Kinnistute register
Arktika saarestik

Kanada Arktika saarestik (inglise keeles Arctic Archipelago, ka Canadian Arctic Islands) on Kanadale kuuluv saarestik Põhja-Jäämeres. Arktika saarestik piirneb läänes Beauforti merega ning idas Narese väina, Smithi väina, Baffini lahe ja Davise väinaga. Lõunas eraldavad teda Kanadast paljud väinad, millest mõned on üsna kitsad: läänest ida poole Amundseni laht, Dolphin and Unioni väin, Coronationi laht, Dease'i väin, Kuninganna Maudi laht, Rae väin, James Rossi väin, Franklini väin, Boothia laht, Fury and Hecla väin, Parry laht, Foxe'i meri, Roes Welcome'i väin, Hudsoni laht, Hudsoni väin ja Ungava laht. Osa selles nimestikus lahtedeks nimetatud veekogusid on tegelikult väinad, kuid sinna esimesena jõudnud ja nime andnud meresõitjatele tundusid nad lahtedena, sest olid jääst ummistunud. Saarestikku kuulub 36 563 saart kogupindalaga 1 424 500 km². Seal valitseb arktiline kliima. Saarestikus elab 14 000 inimest, neist enamik Baffini saarel. Kanada 20 suurimast saarest kuulub Arktika saarestikku 16, aga Kanada kõige rahvarohkemate saarte loendis on Baffini saar 16. kohal ja ülejäänud veelgi kaugemal. Saarestiku suurimad saared on Baffini saar, Ellesmere, Victoria, Banksi, Devoni, Axel Heibergi saar, Melville'i, Southamptoni, Walesi Printsi saar ja Somerseti saar.
Uppuva pardi juhtum

"Uppuva pardi juhtum" ("The Case of the Drowning Duck") on 1942. aastal avaldatud Erle Stanley Gardneri romaan. Eesti keeles ilmus romaan kirjastuse Elmatar põnevusjuttude sarjas "Öölane" 2011. aastal. Raamatu tõlkis Liina Smolin. Tegu on tüüpilise Perry Masoni jutuga, milles üheks probleeme tekitavaks asjaks on uppuv part.
Aleksija (Pljaškevitš)

Aleksija (vene keeles Алексия; kodanikunimega Анна Михайловна Пляшкевич Anna Mihhailovna Pljaškevitš; 1847 – jaanuar 1923) oli õigeusu nunn, Pühtitsa Jumalaema Uinumise kloostri teine ülem (iguumenja). Anna sündis õigeusu vaimuliku tütrena. Kuna isa lesestus varakult, saatis ta tütre kümneaastaselt Borodino Päästja kloostrisse (Спасо-Бородинский монастырь), kust ta hiljem läks Moskva Kannatuste kloostrisse (Московский Страстной монастырь), kus ta 14 aasta pärast võttis vastu mantia ehk väikese skeema. 1897. aastal määrati ta Pühtitsa Jumalaema Uinumise kloostri ülemaks (iguumenjaks). 1902. aastal rajati kloostri abikirik Peterburi (tegutses 1923. aastani). Aleksija, kellel oli kogemusi nii majanduslikus kui ka vaimulikus valdkonnas, laiendas iguumenja Varvara rajatud lastevarjupaika ja kooli, vaestemaja, vaestele talupoegadele mõeldud ravilat, töökodasid; avas maali- ja ikoonimaali kooli, kus õdede kätetööna sündisid pühakujud kloostri ja vaeste koguduste jaoks. Vene-Jaapani sõja ajal 1904–1905 hoolitsesid õed haavatud sõjameeste eest. 1917. aastal evakueeriti iguumenja Aleksija koos mõne õega Kuremäelt Jaroslavli kubermangu. 1923. aastal otsustas ta Pühtitsa kloostrisse naasta, mil kloostri ülem oli Joanna (Korovnikova). Teel sai ta kopsupõletiku ja suri viis päeva pärast kohalejõudmist. Ta maeti kloostri nunnade kalmistule. Kornelius, Tallinna ja kogu Eesti metropoliit. Kroonlinna püha õiglane Joann, õigeusklikud eestlased ja õigeusk Eestis. Tõlkinud Toomas Hirvoja ja Natalja Lesnaja. Tallinn: Moskva Patriarhaadi Eesti Õigeusu Kiriku kirjastusosakond. Tallinn 2012.
Terueli provints

Terueli provints on provints Hispaanias Aragóni autonoomse piirkonna lõunaosas. Terueli provintsi aasta keskmine temperatuur on +11,7 °C, jaanuaris +3,9 °C, augustis +20,7 °C. Aastas sajab keskmiselt 382 mm, sealhulgas jaanuaris 15 mm ja augustis 43 mm sademeid. Aastas paistab päike keskmiselt 2511 tundi, sealhulgas jaanuaris 136 ja augustis 304 tundi. Vaikse nädala ajal korraldatakse festivali El Romper la hora Calandas. Guía Oficial de Campings. TURESPAÑA. Secretaría de Estado de Comercio y Turismo, Ministerio de Economía. Madrid 2003 Instituto Nacional de Estadística "Püha nädal ehk Semana Santa Hispaanias". Hispaania Maja. 3. aprill 2023. Originaali arhiivikoopia seisuga 5. aprill 2023. Vaadatud 5. aprillil 2023.  Terueli provints – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Bengt Oxenstierna

Bengt Oxenstierna on olnud mitme Oxenstierna suguvõsa liikme nimi: Bengt Jönsson (Oxenstierna) (surnud 1449 või 1450), Rootsi riiginõunik ja riigieestseisja; Bengt Kristiernsson (Oxenstierna) (surnud 1495), Rootsi riiginõunik Bengt Gabrielsson Oxenstierna (surnud 1591), Rootsi õukondlane Bengt Bengtsson Oxenstierna (1591–1643), Rootsi riigitegelane, Liivi- ja Ingerimaa kindralkuberner Bengt Gabrielsson Oxenstierna (1623–1702), Rootsi riigitegelane, Liivimaa kindralkuberner Bengt Oxenstierna (1866–1935), Rootsi jurist ja vaimulik
Vaikhapped

Vaikhapped on looduslikud terpenoidide hulka kuuluvad karboksüülhapped, peamiselt fenantreeni derivaadid üldvalemiga C19H27–31COOH (okaspuuvaikudes enamasti C19H27–31COOH). Vaikhapete soolasid nimetatakse resinaatideks ehk vaiguseepideks. Nad on männiliste vaigu ning põhilised koostisosad. Vaikhapped esinevad kõigi männiliste vaigus. Nad on põhikomponentideks okaspuude vaigus (50–70% massist), tallõlis (30–45%) ja kampolis (75–95%). Vaikhapped on reeglina tritsüklilised diterpeenhapped: Pimaarhape Sandrakopimaarhape Isopimaarhape Levopimaarhape Palustriinhape Abietiinhape Neoabietiinhape Dehüdroabietiinhape Dihüdroabietiinhape Lambertiaanhape Looduslikes vaikudes on tavaliselt kõik need vaigud, kuigi erinevates proportsioonides. Erandiks on lambertiaanhape, mis esineb ainult siberi seedermänni ekstraktiivainetes. Bitsükliliste vaikhapete hulka kuuluvad teiste seas isokupresshape, stsiaadhape, antikopaalhape ning cis- ja trans-kommuunhape. Vaikhapete seas on ka triterpeenhapped abiesoonhape ja abiesoolhape. Vaikhapped on eraldatud kujul värvusetud kristallilised ained, mis võivad jahutamisel kõvastuda ka amorfses olekus. Lahustuvad hästi dietüüleetris, atsetoonis, bensoolis, halvemini etanoolis, bensiinis, tärpentinis. Karboksüülrühma tõttu astuvad reaktsioonidesse nagu tüüpilised karboksüülhapped, kaksiksideme tõttu astuvad reaktsioonidesse nagu tüüpilised alkeenid (isomerisatsioon, dimerisatsioon, oksüdatsioon, kondensatsioon, hüdratatsioon, dihüdratatsioon, halogenisatsioon, sulfuratsioon jt). Nad on võimelised autooksüdatsiooniks, millega kaasneb dekarboksülatsioon. Pimaarhape, sandrakopimaarhape ja isopimaarhape ei sisalda konjugeerunud kaksiksidemeid ning seetõttu on peavad nad vastu õhu käes kuumutamisele. Levopimaarhape, palustriinhape ja neoabietiinhape, mille molekulides on konjugeerunud kaksiksidemed, oksüdeeruvad õhu käes kiiresti ning isomeriseeruvad kergesti üksteiseks, samuti astuvad dieenisünteesi reaktsioonidesse. Kõik vaikhapped kondenseeruvad kergesti fenoolide ja formaldehüüdiga, mis võimaldab neid keemiliselt modifitseerida. Vaikhapete kvanitatiivseks analüüsiks kasutatakse gaasvedelikkromatograafiat, spektrofotomeetriat ja voltamperomeetriat. Tavaliselt vaikhappeid kasutamiseks üksteisest ei eraldate, sest see ei tasu end ära. Neid kasutatakse kampolina ning selle derivaatidena. Vaikhapete vees lahustavaid leelissooli kasutatakse paberi ja kartongi liimimisel emulgaatoritena. Vaikhapete ja siirdemetallide mittelahustuvaid sooli kasutatakse sikatiividena, promootoritena adhesiooni juures. Vaikhapete eetrid on head kilemoodustajad lakkide, värvide jms tootmisel. Abietiinhappel on viirusevastane toime. Tema naatriumsoola ja amiidi kasutatakse taimede kasvuregulaatoritena, insektoakaritsiididena, fungitsiididena. Комшилов Н.Ф. Канифоль, её состав и строение смоляных кислот, М.: Лесная промышленность 1965. Химическая энциклопедия в 5 т., 4, Полимерные-Трипсин, 1995
Prokseemika

Prokseemika ehk ruumi semiootika on ruumisuhete kommunikatiivsete aspektide uurimine. Termini võttis kasutusele ameerika antropoloog Edward T. Hall 1963. aastal. Ta pööras tähelepanu sellele, et suhtlemisel hoiavad erinevad inimesed distantsi kaasvestlejast erinevalt, ning see on seotud rahvuse, soo ja inimese pikkusega. Winfried Nöth peab prokseemikat semiootika osaks, seotult mitteverbaalse kommunikatsiooni uurimisega. Heini Hediger kehakeel ruumisemiootika
Arbitraarsus

Arbitraarsus on märgisuhete fundamentaalne omadus, suhte meelevaldsus, sõltuvus üksnes toimija poolt tehtud valikust. Erinevalt juhuslikkusest on arbitraarsuse aluseks organismi poolt tehtav valik. Ferdinand de Saussure'i järgi märk on arbitraarne, s.t suhe tähistaja ja tähistatava vahel on arbitraarne. Arbitraarsus seisneb (tähistaja ja tähistatava) suhtessekuulumise määratuses organismi või ühiskonna poolt. Jacques Monod ja François Jacob, uurides operoni ehitust, kirjeldasid geneetilise koodi arbitraarsust, väites, et arbitraarsus lahutab organismi suhted keemilisest põhjuslikkusest. Samuti näitasid nad signaali transduktsiooni suhte puhul esinevat arbitraarsust. konventsionaalsus motiveeritus Saussure, Ferdinand de 2017. Üldkeeleteaduse kursus. (Kuuskmäe, Tiit, tõlk.) Tallinn: Varrak, lk. 122. Stotz, Karola; Griffiths, Paul E. 2017. Biological information, causality, and specificity: An intimate relationship. In: Walker, Sara Imari; Davies, Paul C. W.; Ellis, George F. R. (eds.), From Matter to Life: Information and Causality. Cambridge: Cambridge University Press, 366–390.
Hayley Jean Blackburn

Hayley Jean Blackburn (sündinud 5. aprillil 1986 Inglismaal) on Vanemuise balletiartist alates 2005. aastast. 2005. aastal lõpetas ta Briti Kuningliku Balletikooli, tema õpetajateks on olnud Age Oks, Darcy Bussell ja Antoinette Sibley. Vanemuise esibaleriinina on ta jätnud kahtlemata jälje nii Tartu kui ka Eesti teatri- ja eriti tantsulukku. 2005. aasta veebruaris ja märtsis osales Hayley koos teiste Briti Kuningliku Balletikooli lõpetajatega ringreisil Jaapanis ja Ameerika Ühendriikides. Elades neli aastat Saksamaal, osales Saksa televisiooni saates “Kinderquatsch” ja seriaalis “Aus Heiteren Himmel”. Oma suurimateks kordaminekuteks peab ta Vanemuise teatri esitantsijaks olemist. Ta hindab väga just talle loodud rolle, näiteks Pär Isbergi Aurorat "Uinuvas kaunitaris" ja Silas Stubbsi Belle'i "Kaunitaris ja koletises". “E-duur” (lavastaja Toomas Edur) “Sõduri lugu” (lavastaja Rachid Tika) 2006 Solveig – “Peer Gynt” (lavastaja Mare Tommingas) 2008 Wendy – „Peeter Paan” (lavastaja Oksana Titova) 2007 Giselle – “Giselle” (lavastaja Stanislav Fečo) 2007 Tatjana – “Onegin” (lavastaja Vassili Medvedjev) 2008 Aurora – „Uinuv kaunitar” (lavastaja Pär Isberg) 2009 Teele – „Kevade” (lavastaja Ruslan Stepanov) 2010 Solist, Fantaasiaolend – "Petruška pärastlõuna" (koreograaf-lavastaja Pontus Lidberg) 2010 Bajadeer, Tüdruk külas, Valge Kobra – "Mowgli" (koreograaf-lavastaja Mare Tommingas) osalemine lavastustes "Abba", "Queen", "Moonlight Express", "Carrrmen!" 2011 Henriette, Manon – "Casanova" (lavastaja-koreograaf David Sonnenbluck) 2004/2011 Majateenija/Lumekuninganna – “Pähklipureja” (lavastaja Pär Isberg) 2012 Henriette – "Õhtu Straussiga" (lavastaja-koreograaf Fabrice Gibert) 2013 Belle – "Kaunitar ja koletis" (lavastaja-koreograaf Silas Stubbs) 2014 “Go – mäng kahele” (lavastaja Kask) 2015 lühiballetid “Gatsby/La Dolce Vita” (Stubbs/Madia) 2015 Tüdruk Rose – “Kesköö Pariisis” (Shannon) 2016 Gerda – “Lumekuninganna” (lavastaja Silas Stubbs) 2018 Julia – “Romeo ja Julia” (Prokofjev/Zuska) 2018 Tüdruk – “Kinolina kangelane” (lavastaja Silas Stubbs) 2019 “Lageda laulud” (Wang Yuanyuan) 2019 Fermina – “Armastuse tango” (lavastaja Mai Murdmaa) 2001, 2002 jõudis konkursil “The Young British Dancer of the Year” finalistide hulka 2009 Ida Urbeli nimeline preemia 2014 Eesti Teatriliidu balletiauhind Hayley Jean Blackburn on huvitava etnilise taustaga: tema ema on hiina-šoti päritolu ja isa iiri-türgi taustaga inglane. Tema tantsuanne avastati juba varakult: ema pani ta 3-aastaselt kohalikku tantsuringi, sest tüdruk tantsis kodus kogu aeg. Pärast seda õppis ta stepp-, modern- ja džässtantsu. 11-aastaselt käis ta Briti Kuningliku Balletikooli sisseastumiskatsetel ja 12-aastaselt siirduski sinna õppima. Klassikalist balletti õppis Hayley kuni 19. eluaastani selles esinduslikus balletikoolis. Otsides veebis balletiteatreid, sattus ta Vanemuise teatri peale, saatis CV ja video ning peagi tehtigi temaga tööleping. Tartut külastas ta esimest korda koos isaga ja oli kohe linnast võlutud. Praegu elab Hayley Tartus abikaasa, Vanemuise tantsija ja koerograafi Silas Stubbsiga. Hayley Jean Blackburn. Vanemuise teatri veebisait.
Sillapää lossi park

Sillapää lossi park (tuntud ka kui Räpina mõisapark, Räpina park, Aianduskooli park, rahvasuus ka kui tehnikumi park) on 8 ha suurune park Räpinas. Parki hakati rajama 1850. aastatel, kui omanik Peter Anton von Sivers tõi Saksamaalt sinna okaspuuliike. 1880. aastatel kujundas pargi ümber arhitekt Walter Moritz Aleksander von Engelhardt. Lossi ümbrus on kujundatud Prantsuse stiilis, kaugemad osad aga Inglise stiilis. Iluaiast saab maastikupark ja seejärel parkmets. Park asub Võhandu jõe ja Räpina paisjärve vahelisel looduslikul poolsaarel Sillapää lossi ümbruses. Pargis kasvab üle 400 taimeliigi, millega see on üks Eesti liigirikkamaid parke. Liigirikkus võimaldab pargis üle 60 linnuliigi pesitsemist. Pargis elavad oravad ja siilid, on nähtud tuhkruid, nirke, öökulle, nahkhiiri (kaheksa liiki Eesti kaheteistkümnest nahkhiireliigist), saarmaid, kopraid jt. Sillapää lossi park on üks väheseid hästi korras hoitud täisealiste puude ja põõsastega mõisaparke. Selle eest on hoolt kandnud Räpina Aianduskool. Sillapää lossi park kultuurimälestiste riiklikus registris