laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Ivan Iljitšov

Ivan Iljitšov (vene keeles Иван Иванович Ильичёв; 14. august 1905 – 2. september 1983) oli Nõukogude sõjaväelane (kindralleitnant 1943), NSV Liidu Relvajõudude Kindralstaabi Luure Peavalitsuse ülem ning NSV Liidu Välisministeeriumi riigiametnik. Ivan Iljitšov oli 1938. aastast NSV Liidu Tööliste ja Talupoegade Punaarmee Luurevalitsuse Poliitosakonna ülem, 1941. aasta juunist TTPA Kindralstaabi Luurevalitsuse ülema asetäitja poliitalal, 1942. aasta augustist TTPA Kindralstaabi Luurevalitsuse (lahinguluure ning luuretegevus sõjategevuspiirkonnas Teise maailmasõja ajal) ülemaa kohusetäitja, aastatel 1944–1945 TTPA Kindralstaabi Luurevalitsuse ülem. Aastatel 1949–1975 töötas Ivan Iljitšov NSV Liidu Välisministeeriumis diplomaatilisel tööl.
Erich Lõhmus

Erich Lõhmus (20. juuli 1928 Narva – 7. aprill 1995 Tartu) oli eesti metsateadlane. Ta oli ametniku poeg. Lõhmus lõpetas 1953. aastal Eesti Põllumajanduse Akadeemia ja töötas pärast seda kuni 1958. aastani Eesti Aerofoto-Metsakorralduse Kontori ja Eesti metsamelioratsiooni ekspeditsiooni taksaatori ja insenerina, 1962–1963 ENSV Teaduste Akadeemia zooloogia ja botaanika instituudi metsasektori vaneminsenerina, 1963–1969 Metsanduse Teadusliku Uurimise Laboratooriumi vaneminseneri ja nooremteadurina, 1969–1975 Eesti Metsamajanduse ja Looduskaitse Teadusliku Uurimise Instituudis nooremteadurina, 1975–1988 vanemteadurina ja 1988–1995 juhtteadurina. 1973. aastal sai ta Tartu Riiklikus Ülikoolis põllumajanduskandidaadi kraadi. Ta on uurinud metsaökoloogiat, -tüpoloogiat ja metsaökosüsteemide modelleerimist. Tema väljatöötatud metsakasvukohatüüpide klassifikatsioon on olnud Eesti metsanduses ja ökoloogias väga populaarne. Lõhmus on olnud teadusajakirja Metsanduslikud Uurimused koostajaid ja toimetajaid. Lõhmus, E. 2004. Eesti metsakasvukohatüübid. Teine, täiendatud trükk.
Mihhail Svinelupov

Mihhail Svinelupov (vene keeles Михаил Георгиевич Свинелупов) (1903 Zlatoust – 13. august 1979) oli Nõukogude sõjaväelane (kindralmajor 1945) NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Rahvakomissariaadi ja Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi juhtivtöötaja. Mihhail Svinelupov asus Nõukogude julgeolekuorganistesse teenistusse 1925. aastal, 1928. aastal astus VK(b)P liikmeks, aastatel 1928–1936 oli NSV Liidu OGPU-SARKi keskalluvusega kooli õppegrupi ülem, 1. oktoobrist 1937 viidi üle teenistust jätkama NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Rahvakomissariaadi Kaadrite osakonda. 1941. aasta veebruarist oli ta NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Rahvakomissariaadi kaadrite osakonna ülema asetäitja ja seejärel kaadriosakonna ülem, 1943. aasta maikuust oli Svinelupov NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Rahvakomissariaadi rahvakomissari asetäitja kaadrite alal ja kaadriosakonna ülem, 1946. aasta 11. maist oli ta NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi julgeolekuministri asetäitja ja Kaadritevalitsuse ülem ning Nõukogude julgeolekuorganite Proletaarse Spordiühingu Dünamo Kesknõukogu esimees (1946–1948). 1950. aasta 31. detsembril vabastati ta Kaadrite valitsuse ülema kohustest; 1951. aasta 1. aprillist kuni 16. märtsini 1953. aastal oli Svinelupov Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi ministri asetäitja operatiivtöö alal; 1953. aasta juulist oli ta NSV Liidu Siseministeeriumi 3. Erilaagri (Dubravlag) ülema asetäitja ja hiljem ka laagriülema kohusetäitja, 1954. aastal ta vallandati, seoses isikkoosseisude koondamisega NSV Liidu Siseministeeriumis. 1955–1957 pensionär Minskis, alates 1957 Moskvas. "ПРЕДСЕДАТЕЛИ ЦЕНТРАЛЬНОГО СОВЕТА "ДИНАМО"". Originaali arhiivikoopia seisuga 21. juuli 2017. Vaadatud 23. augustil 2010. Академия Федеральной службы бесопасности Россиской Федераций, Органы государственной бесопасности в великой отечественной войне. Сборник документов. Том пятый, книга 2, lk 48, , А.И.Кокурин, Н.В.Петров, Лубянка. Органы ВЧК-ОГПУ-НКВД-НКГБ-МГБ-МВД-КГБ.[alaline kõdulink], ISBN 5-85646-109-6, lk 228
Tuulas

Tuulas (Artamus) on linnuperekond värvuliste seltsist. Nad arvatakse tuulaslaste sugukonda. Tuulased on levinud Indias, Sri Lankal, Lõuna-Hiinas, Kagu-Aasias, Filipiinidel, Palaul, Indoneesias, Uus-Guineas, Melaneesias, Austraalias ja Fidži saartel. Tuulaseid on umbes kümme liiki. Tuulastel on jässakas kehaehitus, lühikesed jalad ja lühike sirglõikeline saba, pikad ja teravad kolmnurkjad tiivad, mille tõttu nad sarnanevad lennul kuldnokaga. Neil on tugev keskmise pikkusega ja kergelt kõverdunud lai nokk. Tuulased on värvuliste seas parimad lendajad, nad on väheseid värvulisi, kes teevad purilendu. Samuti on tuulased ainsad värvulised, kellel on puuderudusuled. Tuulaste toiduks on putukad, mida püüdes võivad õhus püsida tunde. Maas hüplevad tuulased kohmakalt. Neid võib tihti näha telefonitraatidel istumas. Tuulased on väga seltsivad linnud, nad võivad pesitseda hajusate kolooniatena ja mõned liigid kogunevad ööseks tihedasse kobarasse ning magavadki üksteise otsas. Jaheda ilmaga võivad tuulased kobarasse koguneda ka päeval. Mõned liigid on inimkaaslejad. Tuulased elavad lagedamatel aladel, nad väldivad tihedaid metsi. Põhjapoolsematel aladel pesitsevad kevadel, troopikas märjal aastaajal. Pesa teevad nad oksaharude, lahtimurdunud puukoore vahele või vana tüvetüüka õõnsusse. Okstest tehtud kausjas pesa paikneb kõrgel puu otsas või madalal maapinna kohal. Kurnas on 2–4 kreemikasvalge tausta ja tumeda mustriga muna. Pesa ehitavad, mune hauvad ja poegi toidavad mõlemad vanalinnud. Perekonnad püsivad koos veel kaua pärast pesitsemist ning kohendavad tihti üksteise sulgi. Perekonda kuulub 11 liiki: aasia tuulas, Artamus fuscus fidži tuulas, Artamus mentalis, sünonüüm Artamus leucorhynchus mentalis halltuulas, Artamus cinereus masktuulas, Artamus personatus melaneesia tuulas, Artamus insignis metstuulas, Artamus monachus paapua tuulas, Artamus maximus ruskekõht-tuulas, Artamus superciliosus valgekõht-tuulas, Artamus leucorynchus, sünonüüm Artamus leucorhynchus valgetiib-tuulas, Artamus cyanopterus väiketuulas, Artamus minor Loomade elu 6. kd, lk 426 Perrins, C. The Princeton Encyclopedia of Birds
Tartu maavolikogu (1938)

Tartu maavolikogu valiti 11. juunil 1938 Tartumaa valla- ja linnavanemate täiskogu poolt ja kinnitati 16. juunil samal aastal. Johannes Amor (Laiuse vallavanem) Leopold Antik (Ulila vallavanem) Jüri Ansip (Avinurme vallavanem) Ferdinand Ilves (Puurmani vallavanem) Juhan Ivane (Haaslava vallavanem) Johannes Juksaar (Rasina vallavanem) Villem Kasemets (Pühajärve vallavanem) Aleksander Kulasalu (Krüüdneri vallavanem) Fedor Kisljakov (Peipsiääre vallavanem) Eduard Laanemäe (Jõgeva vallavanem) Peeter Lamp (Konguta vallavanem) Karl Lass (Saare vallavanem) Olev Luht (Kavastu vallavanem) Paul Luiga (Ropka vallavanem) Mart Lõoke (Kuremaa vallavanem) Julius Niklus (Otepää linnavanem) Herbert Pallon (Rannu vallavanem) Johannes Ratnik (Vorbuse vallavanem) Henrik Saluste (Torma vallavanem) Mihkel Selgis (Kudina vallavanem) Voldemar Sugasep (Kastre-Võnnu vallavanem) August Tammiste (Aakre vallavanem) Karl Tobro (Kaarepere vallavanem) August Tõruvere (Alatskivi vallavanem) 1. aprillil 1939 jõustunud valdade reformi tõttu langesid maavolikogust välja Johannes Ratnik, Johannes Juksaar ja Johannes Ivask. Nende asemele valiti 24. aprillil 1939 Tähtvere vallavanem Pütsep, Kambja vallavanem Unt ja Meeksi vallavanem Ojaveri. Tartu maavolikogu, Päewaleht, nr. 157, 12 juuni 1938 Tartumaa valla- ja linnavanemad olid koos. Rahvaleht, 25. aprill 1939, nr. 96, lk. 5.
Kaarel Parisalu

Kaarel Parisalu (kuni 1935. aastani Karl Parson; 9. jaanuar 1891 – 4. veebruar 1966 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (major, 1939). 1939 – Kotkaristi V klassi teenetemärk
Johann Friedrich Heller

Johann Friedrich Heller (8. jaanuar 1786 Stolpe – 26. märts 1849 Räpina) oli Eesti vaimulik. Heller sündis Stolpes, Taga-Pommerimaal. Lõpetas Stolpe vanalinna kooli ja immatrikuleerus 1. oktoobril 1802 Königsbergi Ülikooli, 27. septembril 1803 immatrikuleerus ta Halle Ülikooli. Aastast 1807 töötas ta koduõpetajana Liivimaal. Õppis aastatel 1811–1812 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Ordineeriti 14. jaanuaril 1812 õpetajaks. Oli aastatel 1812–1814 (introdutseeriti 6. märtsil 1812) Vastseliina Katariina koguduse õpetaja, aastatel 1814–1849 (introdutseeriti 1. mail 1814) Räpina Miikaeli koguduse õpetaja. Aastast 1834 oli ta Võru praostkonna praost, aastast 1843 oli ta konsistooriumi assessor. Helleri tähtsaim kirjutis on "Versuch über das Wesen und den Gebrauch der ehstnischen Casen, besonders des sogenannten Nominativs, Genitivs und Accensativs" (Johann Heinrich Rosenplänter "Beiträge..." XV; ja lisandeid samas XVI), mida Ferdinand Johann Wiedemann nimetas kõige tähtsamaks keeleteaduslikuks teoseks peale Johann Hornungit, mis 130 aasta jooksul eesti keele käänete kohta ilmunud. Heller tundis ka uuemat tolleaegset kirjandust soome keelegi grammatika kohta. Lisaks avaldas ta kaks kirikulaulude kogumikku. Ühes Carl Gottfried Gustav Masingiga toimetas ta trükki tartukeelse kirikuagenda tõlke pealkirjaga: "Jummala-Orjuse Ramat Evangeliumi päle pohjandetu..." (Riias, 1835). Wastse kirriko-laulo. Eesmänne nink tõine leht. Wastse kirriko-laulo. Kolmas nink neljas leht./ Nr. 1-12. Räppinalt. 1831.; Nr. 13-25. Räppinalt. 1831./ [Koost. Johann Friedrich Heller ja Carl Gottfried Gustav Masing]. Tartu, tsens. 1831 Wastse nink parrandetu wanna Waimolikko Laulo, mes Räppina kirko-oppetaja ja Tarto-kele-rahwa prausk, J. F. Heller nink Wastselina kirko-oppetaja, C. G. G. Masing omma wälja-andnu. Tartu, 1842 Die evangelischen Prediger Livlands bis 1918. Böhlau Verlag Köln, Wien 1977 Eesti Biograafiline Leksikon K./Ü. Loodus, Tartus, 1926-1929 Johann Friedrich Heller Eesti biograafilises andmebaasis ISIK Johann Friedrich Heller Eesti vanema kirjanduse digitaalses tekstikogus EEVA
Vaatlusõhupall

Vaatlusõhupall (vpl) on luure ja suurtükitule juhtimise eesmärgil kasutatav õhupall (enamasti kinnisõhupall). Õhupalle on kasutatud sõjalisel otstarbel alates Prantsuse revolutsioonisõdadest. Kasutamise kõrgpunkt oli Esimeses maailmasõjas, kuid vähemal määral kasutatakse neid ka tänapäeval. Arnu Nõmm. Vaatluspallid, nende lahinguväärtus ja kasutamine. Sõdur, 7. märts 1936, nr. 9–10, lk. 203–210.
Aa (täpsustus)

Aa on mitme koha, asja ja isiku nimi. Aa on küla Eestis. Aa külas asub Aa mõis. Aa külas asub Aa rand. Mitu jõge kannavad nime "Aa jõgi". Saksa keeles on Aa nime kandnud Lielupe (Kurländische Aa) ja Koiva (Livländische Aa) jõgi Lätis. Aa ehk aa-laava on teatud laavavool. Aa on käpaliste perekond. Aa (perekonnanimi) on olnud mitme tuntud isiku nimi: Aa, Vana-Egiptuse arhitekt Täheühendit aa kasutati rootsi, norra (1917. aastani) ja taani keeles (1947. aastani) praeguse å-tähe asemel. aa on afari keele kood. AA on akronüümne lühend, mis võib tähendada: Anonüümsed Alkohoolikud American Airlines (USA lennufirma) Automobile Association (The AA; Briti autoühing) anti-aircraft (inglise keeles 'õhutõrje') ASCII art (inglise keeles 'ASCII-kunst') Anadolu Ajansı (Türgi teadeteagentuur) AA on ettevõtte Alcoa börsisümbol AA on galvaanielemendi või aku korpuse tüüp
Carl Gottfried Gustav Masing

Carl Gottfried Gustav Masing (22. jaanuar 1789 Sangaste – 17. detsember 1859 Vastseliina) oli baltisaksa päritolu Eesti vaimulik. Õppis Valga kreiskoolis ja aastatel 1805–1808 Tartus gümnaasiumis. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1808–1812. Oli koduõpetajaks August Gottlieb Majori juures. Ordineeriti 26. oktoobril 1813 õpetajaks. Oli 1813–1814 vikaariks Räpina Miikaeli koguduses. Aastatel 1814–1859 (introdutseeriti 14. juunil 1814) oli ta Vastseliina Katariina koguduse õpetaja. Oli esimene järjepidevalt Õ-tähte kasutanud kirjamees. Andis koos Räpina Miikaeli koguduse õpetaja Johann Friedrich Helleriga aastal 1835 välja tartukeelse kirikuagenda tõlke pealkirjaga: "Jummala-Orjuse Ramat Evangeliumi päle pohjandetu...". Samuti andis ta õpetaja Johann Friedrich Helleriga koos välja lauluraamatuid. Võttis osa ka Õpetatud Eesti Seltsi tegevusest. Wastse kirriko-laulo. Eesmänne nink tõine leht. Wastse kirriko-laulo. Kolmas nink neljas leht./ Nr. 1-12. Räppinalt. 1831.; Nr. 13-25. Räppinalt. 1831./ [Koost. Johann Friedrich Heller ja Carl Gottfried Gustav Masing]. Tartu, tsens. 1831 Wastse nink parrandetu wanna Waimolikko Laulo, mes Räppina kirko-oppetaja ja Tarto-kele-rahwa prausk, J. F. Heller nink Wastselina kirko-oppetaja, C. G. G. Masing omma wälja-andnu. Tartu, 1842 Tema poeg Friedrich Gustav Heinrich Wilhelm Masing oli Räpina ja Mehikoorma koguduse õpetaja, poeg Gustav Alexander Hermann Masing oli Vastseliina Katariina koguduse õpetaja. Tema abikaasa Sophie isa oli Kanepi Jaani koguduse õpetaja Johann Philipp von Roth. Die evangelischen Prediger Livlands bis 1918. Böhlau Verlag Köln, Wien 1977 Eesti biograafiline leksikon K./Ü. Loodus, Tartus, 1926-1929 Carl Gottfried Gustav Masing Eesti biograafilises andmebaasis ISIK
Njuja

Njuja (vene Нюя, jakuudi Ньүүйэ (Njüüje)) on jõgi Aasias Venemaa Sahha Vabariigis (Jakuutias). Algab Kesk-Siberi kiltmaalt. Voolab valdavalt itta, suubub vasakult Leenasse.
Jakob Munner

Jakob Munner VR II/3 (26. jaanuar 1895 Kuigatsi vald, Valgamaa – 7. märts 1936) oli Eesti sõjaväelane (kapten). Munner sündis Kuigatsi vallas Valgamaal, õppis Puka õigeusu algkoolis ja Vaimulikus koolis Riia vaimuliku seminari juures. 1. juunil 1915 astus Vilno sõjakooli. Sama aasta 1. oktoobril lõpetas ta sõjakooli lühendatud kursuse ning määrati noore lipnikuna Kaasani sõjaväe ringkonda 248. jalaväe tagavarapataljoni. Sealt saadeti ta omal soovil juba 8. novembril Dünaburgi kindluse komandandi käsutusse, teenistusse määramiseks Läti kütipataljoni. 16. novembril jõudis kohale ja määrati 6. Tukumsi kütipataljoni. 1916. aasta 24. juulil viidi Munner üle äsja formeeritud 9. Volmari kütipataljoni, kus teenis nooremohvitserina ja roodu ülema kohusetäitjana kuni 4. juunini 1917, saades Püha Stanislavi III järgu, Püha Anna III järgu, Püha Stanislavi II järgu ja Püha Vladimiri IV järgu aumärkide osaliseks. Ühtlasi ülendati ta samas pataljonis 25. juulil 1916 nooremleitnandiks ja 15. oktoobril 1916 leitnandiks. 4. juunil 1917, osa võtnud paljudest lahingutest, lahkus Munner 8. Volmari Läti kütipolgust ning ilmus 19. juunil 1. Eesti jalaväepolku, kus määrati 8. roodu ülemaks. 6. augustil samal aastal ülendati alamkapteniks (staabikapteniks). Saaremaa operatsiooni ajal 1917. aasta sügisel sattus ta 4. oktoobril koos 1. Eesti jalaväepolgu osadega Muhumaal sakslaste kätte vangi. Munner viibis Saksamaal vangis kuni kevadeni 1918, mil tuli tagasi Eestisse. 25. novembril 1918 astus ta teenistusse 1. jalaväepolku ja määrati seal 2. roodu ülemaks. 13. detsembril sõitis rindele 5. Rakvere jalaväepolku ning astus kohe sõjategevusse. 25. detsembril määrati Munner 5. Rakvere jalaväepolgu 8. roodu ülemaks. Sellele kohale jäi ta kuni 1. jaanuarini 1919, mil nimetati polgu erigrupi (kapten Kivilo grupi) juhiks ja tegi selle grupiga läbi üldise pealetungi Anija juurest Narva. 22. jaanuaril 1919 määrati Munner Narvas 5. Jalaväepolgu 3. roodu ülemaks ja 28. jaanuaril 1. roodu ülemaks. 18. veebruaril määrati ta 5. Jalaväepolgu II pataljoni ülemaks, 18. juulil 1919 aga 5. alaväepolgu ülema abiks. Olles 7. novembril 1919 ülendatud kapteniks, teenis sellel ametikohal kuni Vabadussõja lõpuni, täites vahepeal polgu ülema kohuseid. 1. jaanuaril 1921 viidi Munner üle ümberformeeritud 5. jalaväepolku, kus ta teenis kuni sõjaväeteenistusest vabanemiseni 20. märtsil 1921. Vabanemise järel oli lühikest aega Tartus politsei teenistuses ning siis 10. jaanuarist 1923 kuni 1. juunini 1924 Eesti Piirivalve teenistuses, Peipsi jaoskonna ülemana. Piirivalvest lahkudes töötas mitmesugustel aladel, kuni siirdus lõpuks Viru maavalitsuse teenistusse, kus teenis teemeistri ametikohal lõpuks juba raske kopsuhaigusega võideldes. Isikliku vahvuse eest on kapten Munnerile antud II liigi 3. järgu Vabadusrist, tasuta maa normaaltalu suuruses ja rahaline autasu 750 krooni. Jakob Munner on maetud Rakvere sõjaväe kalmistule. 1920 – Vabadusristi II liigi 3. järk
Elektriraudtee

Elektriraudtee on elektrifitseeritud raudtee, millel liiguvad peamiselt sellised liiklusvahendid nagu trammid, elektrirongid, metroorongid. Kasutatakse peamiselt inimeste veoks suuremates asulates ja nende lähiümbruses. Vanim tegutsev elektriraudtee on Volki elektriraudtee Inglismaal, mille esimene lõik valmis 1883. aasta augustis. 2006. aastal oli 240 000 km maailma raudteevõrgust ehk veerand selle kogupikkusest elektrifitseeritud ning pool kõigist raudteevedudest tehti elektriveojõul. Tallinna–Pääsküla 11 km pikkune elektriraudtee avati 1924. aastal. Kontaktvõrku toitis alalisvoolu pinge 1200 V. Reisijaid hakati vedama kolme mootorvaguni abil, mis ehitati ümber vanadest reisivagunitest Raudtee Peatehastes. Esialgu oli Tallinna–Pääsküla lõigul kaks vahepeatust: Järvel ja Nõmmel. Elektrirong võis koosneda ainult mootorvagunist või sellele järele haagitud kuni neljast reisijate vagunist. Mootorvagunis oli 70 iste- ja 30 seisukohta ning reisijatevagunis 68 iste- ja 20 seisukohta. 1941–1946 oli elektriraudtee suletud. Raudteel kasutatav veerem viidi Permi (tollal Molotov). 1946. aastal taasavatud elektriraudteel kasutati Berliini raudtee (S-Bahn) veeremit, võrgu alalisvoolu pinge oli 1100 V. Raudteepeatustesse rajati kõrged ooteplatvormid. 1958. aastal elektrifitseeriti Pääsküla–Keila 16 km pikkune ja Keila–Klooga 9 km pikkune raudteelõik. Toitepingeks sai 3300 V, veerem toodeti Riia Vagunitehases. Järgnevatel aastatel elektrifitseeriti järgmised raudteelõigud: Klooga–Kloogaranna (1958), Klooga–Paldiski (1962), Keila–Vasalemma (1965), Tallinn–Kehra (1973), Kehra–Aegviidu (1978) ja Vasalemma–Riisipere (1981). Elektriraudteede kogupikkuseks sai 132 km. Aastatel 2013–2014 võeti Eesti elektriraudteedel kasutusele uued Stadler FLIRTi elektrirongid. Vana veerem müüdi Läti ettevõttele Holdinga Kompānija FELIX Ltd. Elektrirong Metroo Stadler Flirt Keila jaamas 1901. aastal konstrueeritud raudteevagun, mis saavutas 28. oktoobril 1903 kiiruse 210,2 km/h Elektriraudtee kontaktvõrgu rekonstrueerimisel kasutatav veok Elron Jüri Loog. "125 aastat raudteid Eestis". Tallinn, 1997. Tõnu Tammearu. "Elektriraudtee Eestimaal". Tänapäev, 2009. Elroni rongipark. Elektriraudtee vanad rongid müüakse Lätti (25. juuni 2013)
Andres Taul

Andres Taul (11. augustil 1936 Tartu – 24. aprill 2018 Kanada) oli eesti vaimulik, Eesti Evangeeliumi Luteriusu Kiriku peapiiskop ja hiljem EELK Välis-Eesti piiskopkonna piiskop. Tema perekond põgenes 1944. aastal Saksamaale. Õppis Göttingeni Eesti Algkoolis. Kuna isa kutsuti Inglismaale Londoni koguduse õpetajaks, siis koliti 1947. aastal Saksamaalt Inglismaale. Aastatel 1948–1954 õppis ta Portora Royal Schoolis (poiste erakool Enniskillenis Põhja-Iirimaal). 1954. aastal alustas ta õpinguid Augustana-Hochschule's Neuendettelsaus Baierimaal, rõhuga vanade keelte ja saksa keele õppimisel. Aastatel 1956–1957 õppis ta Erlangeni Ülikooli usuteaduskonnas; 1957–1960 Oxfordi Ülikooli Honours School of Theologys, mille lõpetas bakalaureusekraadiga, magistrikraadi sai aastal 1964 Oxfordi Ülikoolist. Doktoritöö teemal "The impact of fifty years of atheistic indoctrination of the Estonian Evangelical Lutheran Church" kaitses ta 1996. aastal Concordia Lutheran High Schoolis (Fort Wayne'is, Indiana osariigis). Oli prooviaastal Londoni koguduses. Ordineeriti õpetajaks 30. juulil 1961 peapiiskop Johan Kõpu poolt. Ta oli aastatel 1961–1969 Põhja-Inglismaa koguduse õpetaja. 1969. aastast elas Ameerika Ühendriikides, kus oli 1969–1971 New Yorgi Eesti Evangeeliumi Luteri Usu koguduse abiõpetaja. Edasine elu möödus Kanadas: aastatel 1971–1982 oli ta Toronto Vana-Andrese koguduse õpetaja, 1982–2007 Toronto Peetri koguduse õpetaja, ühtlasi hooldas ta 1996–2007 St. Catharines'i Pauluse kogudust. Valiti 26. veebruaril 2007 E.E.L.K. peapiiskopiks. 10. juunil 2007 pühitses Andres Põder Toronto Vana-Andrese kirikus ta peapiiskopiks. Pärast E.E.L.K. ja EELK ühinemist oli ta Välis-Eesti piiskopkonna piiskop. Andres Taul suri 23. aprillil 2018 Kanadas. 6. augustil 2018 oli Tallinna toomkirikus õhtupalvus tema mälestuseks. Ta maeti 7. augustil 2018 Metsakalmistule. 2002 Eesti Punase Risti IV klassi teenetemärk 2009 Tartu Ülikooli audoktor Tema isa Jaak Taul oli Eestis Petseri Peetri koguduse, Ülikooli koguduse ja Tartu Peetri koguduse õpetaja ning Tartu ülikooli süstemaatilise usuteaduse eradotsent (kaitses 21. mail 1935 usuteaduse doktori väitekirja). Inglismaal oli tema isa E.E.L.K. Londoni koguduse õpetaja ja hiljem ka Inglismaa praostkonna praost. Eesti Kirik nr. 4. 2006 Eesti Kirik 2007 https://www.kalmistud.ee/haudi?action=hauaplats&filter_hauaplats_hauaplats=85413 "Tartu Ülikooli audoktorid". Tartu Ülikool. Vaadatud 13. detsembril 2022. Sissekanne Väliseesti isikuloolises andmebaasis (VEPER) Kanadas suri EELK peapiiskop emeriitus Andres Taul Toomkirikus oli õhtupalvus peapiiskop emeeritus Andres Tauli mälestuseks
Andi ahelik

Andi ahelik (vene Анди, Андийский хребет, avaari ГІанди, tšetšeeni Іаьнди) on mäeahelik Euraasias, osa Suur-Kaukasusest. Kulgeb edela-kirde sihis, risti Peaahelikuga. Eraldab Tereki (loodes) ja Sulaki (kagus) valgalasid, ühtlasi ka Tšetšeeniat (loodes) ja Dagestani (kagus). Kõrgus kuni 2736 m, pikkus umbes 60 kilomeetrit.
Ain Nurmela

Ain Nurmela (sündinud 22. augustil 1962 Pärnus) on eesti kujunduskunstnik. Aastatel 1980–1986 õppis Eesti Kunstiakadeemias. Ain Nurmela on teinud kujunduse sellistele telesaatesarjadele nagu "Tähelaev", "Kaks takti ette" ja "Ohtlik lend" ning filmile "Sügisball". Koostöös Iir Hermeliini ja Ülar Markiga valmis tal 2002. aasta Eurovisiooni lauluvõistluse lava ja saalikujundus. 2010. aasta augustis jäi ta kadunuks. "Politsei otsib viiendat päeva kadunud Ain Nurmelat" Postimees, 23. august 2010 Ain Nurmela andmekogus IMDb (inglise) Nelli Pello. Nurmelavisioon, postimees.ee, 9. veebruar 2008 Politsei otsib viiendat päeva kadunud Ain Nurmelat, ERR, 23. august 2010 Politsei: käesolevaks ei ole Ain Nurmela asukoht meile teada, Delfi, 13. august 2011
Wudalianchi Shi

Wudalianchi Shi (五大连池市, Wǔdàliánchí Shì) on maakonna õigustega linn Hiinas Heilongjiangi provintsis Heihe Shi's. Haldusüksuse pindala on 9874 km². Elanike arv on umbes 360 000 (2002), 1999. aasta andmetel 355 597[viide?]. Wudalianchi Shi keskus on Wudalianchi. Wudalianchi paikneb Songneni tasandiku ja Väike-Hingani üleminekualal. "Koduleht, Introduction". Originaali arhiivikoopia seisuga 1. veebruar 2014. Vaadatud 23. augustil 2010. Viitamistõrge: Vigane <ref>-silt; nime "Introduction" on määratud mitu korda erineva sisuga. "Sissekanne Heihe Shi saidil". Originaali arhiivikoopia seisuga 19. jaanuar 2014. Vaadatud 28. jaanuaril 2014. Heihe Shi saidil on elanike arvuks märgitud 340 000. Ametlik koduleht hiina keeles, inglise keeles ja vene keeles
Raigo Toompuu

Raigo Toompuu (sündinud 17. juulil 1981) on Eesti kergejõustiklane (kuulitõukaja). Tema isiklik rekord kuulitõukes on 12. augustil 2010 Tallinnas tõugatud 20.20. Kettaheites on tema isiklik rekord 58.77 ja vasaraheites 53.40. Ta esindas Eestit 2012. aasta suveolümpiamängudel. 2007 – 19.66 2008 – 20.12 2009 – 19.79 2010 – 20.20 2011 – 18.47 2012 – 20.04 Eesti Päevaleht, 19. juuni 2012 Raigo Toompuu Rahvusvahelise Kergejõustikuliidu kodulehel (inglise) http://www.vesteinn.com/2506
Priidu Niit

Priidu Niit (sündinud 27. jaanuaril 1990) on Eesti kettaheitja. Tema isiklik rekord on 5. juunil 2011 Rakveres heidetud 60.69. Priidu Niit Rahvusvahelise Kergejõustikuliidu kodulehel (inglise) http://www.vesteinn.com/2507
Sífnos

Sífnos (Σίφνος; Vana-Kreeka kontekstis Siphnos) on saar Küklaadide saarestikus. Pindala 73 ruutkilomeetrit. Saar on mägine, kõrgus kuni 694 meetrit. Kuulub Kreekale.
Meigo Tammsaar

Meigo Tammsaar (sündinud 20. augustil 1990) on Eesti kettaheitja. Tema isiklik rekord on 58.43 (heidetud 1,75 kg heitevahendiga). 2009. aastal tegi ta tiitlivõistluste debüüdi Euroopa juunioride meistrivõistlustel Novi Sadis, kus kvalifitseerus lõppvõistlusele isikliku rekordiga 58.43 (1,75 kg). Seal heitis ta 58.18, mis andis lõppkokkuvõttes 8. koha. Sama aasta oktoobris alustas ta koostööd olümpiavõitja Gerd Kanteri maailma tippu viinud islandlase Vésteinn Hafsteinssoni ja Uno Ojandiga.[viide?] Eesti kettaheitjad pääsesid juunioride EM-il finaali. Postimees, 23. juuli 2009. Vaadatud 9. detsembril 2014. Meigo Tammsaar Rahvusvahelise Kergejõustikuliidu kodulehel (inglise) Kettaheitja Al-Dózary ihkab Eesti olümpiakoondisse Õhtuleht, 23. september 2011