laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
2013. aasta Austria ajateenistusreferendum

Austrias toimus 20. jaanuaril 2013 mittesiduv rahvahääletus ajateenistuse lõpetamise üle. Ettepanekut toetasid Sotsiaaldemokraatlik Partei ja Roheliste Partei ning vastu olid Austria Rahvapartei ja FPÖ. Kuigi põhiseadusest tulenevalt ei ole neil kohustust vastavalt tegutseda, teatasid mõlemad valitsuse osapooled, et austavad tulemusi. Ajateenistuse lõpetamise ja elukutselise armee kehtestamise ettepanek lükati tagasi. Austria on üks väheseid Euroopa Liidu liikmesriike, kus on endiselt säilinud kohustuslik ajateenistus, 2013. aastal on teiste hulgas Küpros, Eesti, Soome ja Kreeka. Teenindus Austria relvajõududes on kohustuslik kõikidele Austria meestele, kes on vanemad kui 18 aastat, 2012. aastal võetakse igal aastal kuueks kuuks teenistusse umbes 22 000 meest Ajateenijatel on võimalik ajateenistuse asemel valida alternatiivina kodaniku- ja ühiskondliku töö. Toonane kaitseministeerium Norbert Darabos toetas ettepanekut, öeldes, et ajateenistus on kaasaegses terrorismi- ja küberkuritegevusega võitlemise maailmas aegunud, kuna ohtude muutumise tõttu on vaja muuta relvajõud professionaalseks armeeks. Siseminister Johanna Mikl-Leitner kritiseeris ettepanekut, nimetades seda "2 miljardi euro suuruseks taevalossiks" professionaalse armee loomise eeldatava hinna tõttu. ÖVP pidas ajateenistust oluliseks Austria suveräänsuse kaitsmisel ning looduskatastroofide puhul abistamisel ja sotsiaalkindlustuse toetamisel. Samuti ennustati, et professionaalne armee vähendab relvajõudude kvaliteeti ja suurendab selle maksumust. Katholische Jungschar: organisatsiooni esimees Noemi Müller väljendas rahvahääletuse suhtes vastakaid tundeid, väljendades oma vastuseisu ajateenistusele, kuid vastumeelsust ajateenistusega kaasneva kohustusliku kodanikuteenistuse lõpetamise suhtes. Austrians vote to keep compulsory military service BBC News, 20 January 2013 Austrians Appear to Reject Changes to Conscript Army New York Times, 20 January 2013 "Austrians keep conscription – DW – 01/20/2013". dw.com (inglise). Vaadatud 3. jaanuaril 2024. "Battle begins – DW – 09/07/2012". dw.com (inglise). Vaadatud 3. jaanuaril 2024. "Kostenlos, anonym - bald Geschichte? Rat auf Draht muss bleiben! - Katholische Jungschar ED Wien". wien.jungschar.at. Vaadatud 3. jaanuaril 2024.
Johannes Undusk

Johannes Undusk (10. september 1918 Pihkva kubermang (tänapäeval Pihkva oblast), Vene NFSV – 28. märts 1979 Tallinn) oli Eesti NSV poliitik, kes oli 27. märtsist 1961 kuni juunini 1971 Tallinna Linna TSN Täitevkomitee esimees. Undusk lõpetas 1940. aastal Leningradi oblasti kultuuriteaduste kooli ja asus tööle klubijuhina. Teise maailmasõja ajal astus ta 8. Eesti Laskurkorpusesse, teenis 249. eesti laskurdiviisis ja 8. Eesti Laskurkorpuse poliitosakonna sekretärina, rindelehe "Tasuja" toimetaja asetäitjana. Kommunistliku partei liige jaanuarist 1943. Sõjajärgsetel aastatel valiti ta ELKNÜ Keskkomitee II sekretäriks. Ta töötas ka Eesti NSV Ministrite Nõukogus juures asuva Eesti NSV Kultuurhariduslike Asutuste Komitee esimehena ja Tartu linnakomisjoni[viide?] esimene sekretär. 1955. aastal edutati ta Eestimaa Kommunistliku Partei Keskkomitee propaganda- ja agitatsiooniosakonna juhatajaks, EKP Keskkomitee Sekretariaadis. Ta valiti ka NSV Liidu ja 1955–1963 Eesti NSV Ülemnõukogu IV, V koosseisu saadikuks, Eestimaa Kommunistlik Partei Keskkomitee liikmeks 1952–1976 ja Tallinna Linna TSN Täitevkomitee esimeheks. Aastatel 1961–1971 oli ta Tallinna Linna TSN Täitevkomitee esimees, arendades linna. Ta juhtis reisiparvlaevaliikumise avamist Tallinna ja Helsingi vahel 1965. aastal Soome.. Aastast 1971 kuni surmani 1979. aastal oli ta Välismaaga Sõpruse ja Kultuurisidemete Arendamise Eesti Ühingu esimees. Organisatsioon oli välispoliitika edendaja ja Eesti nõukogudeaegsete saavutuste propageerija. Undusk suri 28. märtsil 1979 ja on maetud Metsakalmistule. Tema poeg on teleajakirjanik ja poliitik Feliks Undusk. Tema vend oli pedagoogikateadlane ja õpetaja August Undusk. Tallinna linnapeade nimekiri Vanemleitnant Johannes Undusk (Aleksandri poeg). Kommunistliku partei liige jaanuarist 1943. Suure Isamaasõja ajal teenis 8. Eesti Lakurkorpuse poliitosakonna sekretärina, rindelehe "Tasuja" toimetaja asetäitjana., www.meediateek.ee EESTI NSV ÜLEMNÕUKOGU OTSUS Eesti NSV valitsuse – Eesti NSV Ministrite Nõukogu moodustamise kohta, Uus Tee: EKP Elva Rajoonikomitee ja Elva Rajooni TSN häälekandja, nr. 24, 3 aprill 1951 Olev Liivik, Eesti NSV Ministrite Nõukogu institutsionaalne areng ja kaadrid 1940-1953, Kirjastus: Tartu Ülikooli Kirjastus, Tartu, 2014, lk 320-321 "Haudi Kalmistute Register". kalmistud.ee. Vaadatud 29. märtsil 2024. "Päivä Tallinnassa" (soome). yle.fi. 8. september 2006. Vaadatud 15. juunil 2018.
Harald Heinsaar

Harald Heinsaar (ka Harald-Heinrich; perenimi kuni 1935 Heimera; 4. september 1912 Tallinn – 2. aprill 1960 Tallinn) oli eesti maastikuarhitekt. Ta õppis 1921–1927 Tallinna 8. algkoolis ja 1927–1930 kaubanduskoolis. Kunstiharidust sai ta aastatel 1935–1940 Riigi Kõrgema Kunstikooli õhtukursustel ja 1940–1941 J. Koorti nimelise Riigi Rakenduskunsti Koolis, 1948. aastal lõpetas Tallinna Riikliku Tarbekunsti Instituudi aia- ja pargikujunduse erialal. Aastatel 1937–1940 töötas ta Loodushoiu ja Turismi Instituudis, algul aiatöölisena, seejärel iluaiandusbüroos joonestajana. Aastatel 1941–1945 võttis Punaarmeesse mobiliseerituna osa Teisest maailmasõjast. Aastatel 1945–1946 töötas Tallinna Riikliku Tarbekunsti Instituudi assistendina. Aastatel 1946–1948 oli ta Puhkekodude, Kuurortide ja Sanatooriumide Valitsuse ning 1948–1951 Tallinna Linna TSN TK arhitektuuriosakonna projekteerimisbüroo arhitekt, 1951–1960 Eesti Põllumajandusprojekti projektipeainsener. Koostas eraaedade ja puhkealade haljastusprojekte. Kujundas Eesti Aianduse ja Mesinduse Seltsi näitusi. Vana loomaaed (Väike-Zoo) Tallinnas Mäekalda tänav 45 (avati 1939) 1948–1949 Pärnu, Pühajärve, Võru-Kubija ja Haapsalu puhkekodu maa-ala planeerimine 1950 Estonia teatri- ja kontserdihoone ümbruse haljastamine 1958–1959 Eesti Vabaõhumuuseumi planeerimine Rocca al Mares 1959 Tallinna Muuga linnaosa haljastus "Kolhoosi keskuse kaunistamine". Tallinn: Poliitiline Kirjandus, 1949. 16 lk "Põllumajanduslike tootmishoonete ümbruse haljastamine". Tallinn: Eesti Riiklik Kirjastus, 1959. 32 lk "Озеленение производственных центров колхозов и совхозов". Таллин: Эстгосиздат, 1959. 35 lk 1959 Eesti Arhitektide Liit Eesti Aianduse ja Mesinduse Selts 1950 Nõukogude Eesti preemia ("Estonia" teatri- ja kontserdihoone ümbruse haljastamisprojekti eest) Nora Tammoja. "Heinsaar, Harald, aia-pargikujundaja". // Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 1996. Lk 104 "Heinsaar, Harald, aia- ja pargiarhitekt". // Eesti aianduse biograafiline leksikon. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 1998. Lk 35 Haud Tallinna Rahumäe kalmistul
Mamatlakala bussiõnnetus

Mamatlakala bussiõnnetus oli 2024. aasta 28. märtsil Lõuna-Aafrika Vabariigi kirdeosas asuvas Limpopo provintsis Mamatlakala läheduses toimunud bussiõnnetus, kui Botswana pealinnast Gaboronest Morias toimuvale lihavõttepühade jumalateenistusele palverändureid vedanud buss sõitis Johannesburgist ligikaudu 300 km kaugusel põhjas asuvalt ligikaudu 50 meetri kõrguselt teelt kuristikku. Hukkus 45 inimest. Ainus ellujäänu, 8-aastane tütarlaps, viidi haiglasse, kust ta 3. aprillil ema saatel lennukiga Botswanasse toimetati. Phelan Chatterjee (29. märts 2024). "South Africa: Girl, 8, only survivor as 45 killed in bus crash". bbc.com (inglise). BBC News. Vaadatud 29. märtsil 2024. Siyabonga Sishi (29. märts 2024). "Siyabonga Sishi". reuters.com (inglise). Reuters. Vaadatud 29. märtsil 2024. "Survivor of Limpopo bus crash on her way home". SABC. 3. aprill 2024. Vaadatud 8. aprillil 2024.[alaline kõdulink]
2026. aasta meeste Euroopa meistrivõistlused võrkpallis

2026. aasta Euroopa meistrivõistlused võrkpallis on 34. meeste Euroopa meistrivõistlused võrkpallis, mida korraldab Euroopa Võrkpalliliit CEV. Finaalturniir toimub neljandat korda neljas riigis: Bulgaarias, Soomes, Itaalias, ja Rumeenias. Kokku kvalifitseerub võistlustele 24 Euroopa võrkpallikoondist. 2023. aastal vaatas FIVB suurvõistluste korraldamise korra üle ning otsustas kontinentaalseid meistrivõistlusi hakata korraldama paarisarv aastatel, mille tõttu lükkus võistlus planeeritust aasta edasi.  Bulgaaria  Soome  Itaalia  Rumeenia 5. detsembril 2022 kuulutati esimeseks korraldajaks Rumeenia. Teise korraldajana tehti 26. veebruaril 2024 teatavaks Bulgaaria, kellest sai sellega esimene riik, kes on järjestikustel turniiridel korraldaja olnud. Soome linn Tampere kuulutati 14. märtsil 2024 üheks alagrupi korraldajaks. Viimase korraldajana tehti teatavaks 25. märtsil 2024 Itaalia, kes samuti oli üks korraldajatest ka eelmistel võistlustel. Bulgaaria, Soome, Itaalia ja Rumeenia kvalifitseerusid finaalturniirile korraldajatena. 2023. aasta EM-i kaheksa parimat pääsesid otse finaalturniirile (va korraldajatena juba koha saanud). Läbi valiksarja kvalifitseerub lisaks 12 Euroopa võrkpallikoondist. 2026. aasta naiste Euroopa meistrivõistlused võrkpallis Volleyball calendar 2025-2028 approved by the FIVB Board of Administration FIVB, 22.06.2023. Romania to host CEV EuroVolley 2025 Men pool phase! CEV, 05.12.2022. Bulgaria joins pool of CEV EuroVolley 2026 Men co-organisers CEV, 26.02.2024. Tampere, Finland to welcome back CEV EuroVolley Men in 2026! CEV, 14.03.2024. Italy completes pool of CEV EuroVolley 2026 Men co-organisers CEV, 25.03.2024. CEV koduleht
Pia Skrzyszowska

Pia Skrzyszowska (sündinud 20. aprillil 2001 Varssavis) on poola jooksja, kes võsitleb peamiselt tõkkejooksu lühidistantsidel. 2022. aasta Euroopa meistrivõistlustel Münchenis võitis ta 100 meetri tõkkejooksus kuldmedali ja 4×100 meetri teatejooksus hõbemedali. 2024. aasta sisemaailmameistrivõistlustel Glasgow's võitis ta 60 meetri tõkkejooksus isiklikku rekordit kordava tulemusega 7,78 pronksmedali. Sama aasta Euroopa meistrivõistlustel Roomas võitis ta 100 meetri tõkkejooksus isikliku rekordiga 12,42 pronksmedali. Tema ema Jolanta Bartczak on endine kaugushüppaja. Allikas: IAAF Seisuga 9. juuni 2024  Pia Skrzyszowska – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Pia Skrzyszowska Rahvusvahelise Kergejõustikuliidu kodulehel (inglise) Pia Skrzyszowska veebisaidil Olympedia (inglise)
Naira Zograbjan

Naira Zograbjan (armeenia Նաիրա Զոհրաբյան; sündinud 8. mail 1965 Jerevanis) on Armeenia poliitik. Zograbjan sündis 8. mail 1965 Jerevanis. Ta lõpetas kiitusega Jerevani 21. Keskkooli ja 1987. aastal Jerevani kunsti- ja teatriinstituudi teatriteaduse teaduskonna. Täiendavalt läbis kaheaastase rahvusvahelise ajakirjanduse koolituse ning spetsialiseerumiskursused Moskva Riiklikus Teatrikunsti Instituudis, Üleliidulises Riiklikus Kinematograafia Instituudis ja Moskva Satiiriteatris. 1992. aastast töötas ta ajakirjanikuna mitmes ajalehes (Aravot, Hajots Aškharh, Hayk). Samaaegselt avaldas ta mitmeid teatriteoseid kohalikes ja välismaistes kultuuriajakirjades. Aastatel 1999–2006 oli Zograbjan päevalehe Hajkakan Žamanak poliitikakommentaator. 2007. aastal oli ta poliitilise telesaate "Verelk" saatejuht Kentron TV-s. 2007. aastal valimistel valiti Zograbjan Õitsva Armeenia valimisnimekirjast Armeenia parlamenti. 19. juunist 2007 8. juunini 2009 oli ta Rahvuskogu teadus-, haridus-, kultuuri-, noorte- ja spordikomisjoni aseesimees, 16. juunist 2008 ka märtsis toimunud meeleavalduste uurimise ajutise komisjoni liige. 8. juunist 2009 kuni 31. maini 2012 oli ta Euroopa integratsiooni alalise komisjoni esimees. 2009. aastast alates oli ta samuti Euroopa Nõukogu Parlamentaarse Assamblee liige ja Armeenia esindaja assambleel. 2012. aastal valimistel mais valiti ta uuesti Rahvuskogu liikmeks ja ta jätkas Euroopa integratsiooni alalise komisjoni esimehena. Aastatel 2012–2015 oli ta Õitsva Armeenia fraktsiooni sekretär, 2015–2017 fraktsiooni juht. Aprillis 2017 valimistel osutus Zograbjan uuesti Rahvuskokku valituks valimisliidu Tsarukjan koosseisus ja ta jätkas Euroopa integratsiooni alalise komisjoni esimehena. Pärast sametrevolutsiooni valiti ta taas 2018. aasta valimistel Õitsva Armeenia liikmena parlamenti. 18. jaanuaril 2019 valiti Zograbjan inimõiguste ja avalike suhete alalise komitee esimeheks. 2020. aastal kirjutas Zograbjan postituse, kus nimetas Armeenia peaministrit Nikol Pašinjani rämpsuks, mille järel ta eemaldati aasta lõpus inimõiguste komitee esimehe kohalt. 2021. aasta erakorralistel valimistel ei ületanud Õitsev Armeenia valimiskünnist ja Zograbjan jäi ilma oma kohast Rahvuskogus ja ENPA-s. Pärast valimistel lüüasaamist lahkus ta erakonnast. 2024. aastal teatas ta plaanist luua uus erakond. "Зограбян Наира Вагановна". Kaukaasia Sõlm. 28. märts 2013. "Naira Zohrabyan". Armeenia parlament. Vaadatud 29. märtsil 2024. "Ms Naira ZOHRABYAN (Armenia, EC/DA)". Euroopa Nõukogu Parlamentaarne Assamblee. Vaadatud 29. märtsil 2024. "Armenian opposition MP demoted for 'offensive' post about PM, calling public 'trash'". JAMnews. 30. detsember 2020. "Gagik Tsarukyan was served false information: Naira Zohrabyan gives details on leaving Prosperous Armenia". Aravot. 30. juuni 2021. "Наира Зограбян заявила о планах создать новую партию". Aysor. 24. jaanuar 2024.
Tiszakécske

Tiszakécske on linn Ungaris Bács-Kiskuni komitaadis, Tiszakécskei kreisi halduskeskus. Linnas asuvad mitmed spaad. Linn asub Tisza paremal kaldal, komitaadikeskusest Kecskemétist ligikaudu 31 km idas. Linna läbib Szolnok-Kecskeméti raudteeliin. Asulat on esmamainitud 1332. aastal (Cechke). Türgi ikka ajal hävis küla peaaegu täielikult. 18. sajandil asustati külla katoliiklikke perekondi Nógrádi komitaadist ja Honti komitaadist. Uusasukate elukohaks sai Kécske suurem mahajäetud osa, mille nimeks sai Újkécske (Uus-Kécske). Vanad Kécske elanikud hakkasid oma asulat kutsuma Ókécske (Vana-Kécske). 1867. aastal jagati senine Kécske ka halduslikult kaheks asulaks. Raudteeühenduse sai Újkécske 1887. aastal. 1950. aastal ühendati kaks asulat Tiszakécske nime all. Linnaõigused sai Tiszakécske 1986. aastal. Lübbecke, Saksamaa Lunca de Sus, Rumeenia Detailed Gazetteer of Hungary, vaadatud 23.09.2024. Városunk története Tiszakécske. Vaadatud 29. märtsil 2024
Scheibbs

Scheibbs on linn (Stadtgemeinde) Austrias Alam-Austria liidumaal, Scheibbsi ringkonna keskus. 1886. aastal sai sellest esimene elektrilise tänavavalgustusega linn Austrias. Rutesheim, Baden-Württemberg, Saksamaa (1972) Johann Heinrich Schmelzer (umbes 1620-1680), õukonnahelilooja ja esimene mitteitaallasest õukonnadirigent Leopold I Viini õukonnas Franz Schuh (1804-1865), arst ja kirurg, esimene eeteranesteesiaga kirurgiline protseduur Hermann Senkowsky (1897-1965), finantsekspert, NSDAP ametnik Andreas Buder (* 1979), suusataja Paul Scharner (* 1980), jalgpallur Marion Gröbner (* 1985), jalgpallur Kathrin Zettel (* 1986), suusataja Jonathan Schmid (* 1990), jalgpallur Klaudia Tanner (* 1970), poliitik ja kaitseminister Johann Heinrich Schmelzer Franz Schuh 1843. aastal Dauersiedlungsraum der Gemeinden Politischen Bezirke und Bundesländer - Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 10.03.2019. Einwohnerzahl 1.1.2018 nach Gemeinden mit Status, Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 9.03.2019.
Lengyeltóti

Lengyeltóti on linn Ungaris Somogyi komitaadis Fonyódi kreisis. Lengyeltóti kuulub Balatonboglári veiniregiooni. Lengyeltóti asub Balatoni järvest ligi 11 km lõunas, komitaadikeskusest Kaposvárist umbes 36 km põhjas. Asulat on ürikutes esmamainitud 1116. aastal. Kirik ehitati külla 12. sajandi teisel poolel. Aastatel 1871–1950 oli Lengyeltóti kreisikeskus. Raudteeühenduse sai asula 1896. aastal. 1977. aastal sai Lengyeltóti suurkülaks. Linnaõigused anti Lengyeltótile 1992. aastal. Lupeni, Rumeenia Dielheim, Saksamaa Węgierska Górka, Poola Lechnica, Slovakkia Đurđevac, Horvaatia http://www.ksh.hu/apps/hntr.telepules?p_lang=HU&p_id=26675 Detailed Gazetteer of Hungary, vaadatud 23.09.2024. Lengyeltóti története Lengyeltóti Információs Portál. Vaadatud 29. märtsil 2024
Kaloža kirik

Kałoža Pühade Barõssi ja Hlebi kirik (valgevene keeles Каложская царква, Царква Св. Барыса і Глеба) on Valgevene linna Grodna vanim säilinud ehitis ja ainus säilinud mälestis keskaegsest Must-Vene ehituskunstist, mida iseloomustavad värvilistest keraamilistest kividest ristid jm ornamendid tellisseintel. Kirik on pühitsetud märtritest pühakutele Borissile ja Glebile. Ehkki kiriku lõunasein ja lõunaapsiid on varisenud, on ehitis taastatud puidust juurdeehitisega ja seal tegutseb kirik ka praegusel ajal. Ehitis oli põhiplaanilt kuue ümarpiilariga ristkuppelkirik. Välisseina liigendavad ümardatud nurkadega eenduvad pilastrid või liseenid, ka hoone nurgad on ümardatud. Kirikust on säilinud põhjasein ja osa lääneseinast, kaks apsiidi ja kaks läänepoolset piilarit neljast, mis toetasid keskkuplit. Ehitusmaterjalideks on lame rooma tellis, kivi, glasuurkivi ja lubimört. Hoone mõõdud on 13,5 korda 21,5 meetrit, seina paksus umbes 2,1 meetrit, idaseinast eendub kolm poolringikujulise põhiplaaniga apsiidi. Mõnedel tellistel näeb slaavi tähti ja reljeefkujutisi. Fassaadiseinte tellislaos on suuremaid värvilisi poleeritud pinnaga graniit- ja gneisskive ning eri suuruse ja kujuga keraamilisi glasuurkive, millest on laotud geomeetrilisi kujundeid ja riste. Siseruumi põrandat katavad mustritena erikujulised kollased, rohelised ja pruunid keraamilised plaadid, mis moodustavad ruumi peamise dekoori. Siseruumi seintes näeb hulgaliselt sisse müüritud savikruuse, mille ümmargused avad on ruumi suunas; need võisid olla resonaatorid. Nende elementide pärast puuduvad siseruumis maalingud. 1,2 meetri jämedused kuus ümarpiilarit jagasid ruumi kolmeks lööviks. Lääneseinas oli koorirõdu, millesse pääses lääneseinas olevat kitsast trepikäiku mööda, säilinud on rõdu kandnud eend. Kaks teist teadmata otstarbega treppi leiti külgapsiidide seintes, millest üks on täielikult säilinud Vaade idast, 1852 Vaade läänest I. Gornostajevi joonised varisenud kirikust 1864. aastal tehtud rekonstruktsioon Kirik ehitati enne 1183. aastat ja säilis puutumatuna 1853. aastani. Hoone on kujutatud Michał Kulesza 1840. aastatel tehtud akvarellil, kus kirikul on kõrge viilkatus ja väike haritorn. 1853. aastal varises maalihke tõttu hoone lõunasein, mis jäi Nemunase kõrge kalda poole. Taastamistööde käigus avastati apsiidides mõned 12. sajandi maalingute fragmendid. Michał Kulesza akvarell, 1840. aastad 1852. aastal tehtud joonis Vaade interjööri pärast varingut (1866) Grodnas ja Vaŭkavyskis on avastatud nelja samas stiilis kiriku jäänuseid, kaunistatud freskode asemel õõnsustega ja värviliste kividega tellisseinas, mis kõik on dateeritud 12.–13. sajandi vahetusse nagu ka vana Grodna linnus. 2004. aastal kanti kirik UNESCO maailmapärandi esialgsesse nimistusse. SS. Boris and Gleb (Kalozha) Church in the city of Hrodna. - Tentative list. - unesco.org
1986. aasta NSV Liidu meistrivõistlused rahvusvahelises kabes

XXXII NSV Liidu meistrivõistlused rahvusvahelises kabes peeti Minskis 15. veebruarist 7. märtsini 1986. Oma kolmanda NSV Liidu meistritiitli võitis Aleksandr Dõbman.
Pjatnitskoje kalmistu

Pjatnitskoje kalmistu (vene keeles Пятницкое кладбище) on kalmistu Moskvas Kirderingkonnas Aleksejevski munitsipaalringkonnas (linnarajoonis) aadressil Droboliteinõi pereulok 5. Pjatnitskoje kalmistu pindala on 14,3 ha. Kalmistul on ka kolumbaarium. Kalmistu on rajatud 1771. aastal Moskvat laastanud katkuepideemia ajal. 1830–1835 ehitati kalmistule Kolmainu kirik. 1916–1917 ehitati kalmistule veel ka Siimon Pärslase kirik. Esialgu maeti kalmistule valdavalt kaupmeheseisusest inimesi. Hiljem maeti kalmistule ka teadlasi, dekabriste ja kirjanikke. Aleksandr Afanasjev, folklorist Vladimir Arnoldi, botaanik, morfoloog ja algoloog Boriss Bunejev, filmilavastaja ja stsenarist Vjatšeslav Deinega, zooloog-morfoloog Pjotr Fedotov, julgeolekutöötaja ja luuraja Ruvim Frajerman, kirjanik Ivan Gorožankin, botaanik Timofei Granovski, ajaloolane Vladimir Guerrier, ajaloolane ja ühiskonnategelane Gleb Jakunin, õigeusu vaimulik ja ühiskonnategelane Aleksandr Nekrassov, mehhaanikateadlane ja matemaatik Sergei Ognjov, bioloog ja zooloog Valentin Pavlov, riigitegelane Semjon Raitš, luuletaja, pedagoog ja tõlkija Fjodor Rostoptšin, riigitegelane, sõjaväelane ja publitsist Boriss Slutski, luuletaja ja tõlkija Ivan Surikov, luuletaja Dmitri Sõreištšikov, botaanik Mihhail Štšepkin, näitleja Vladimir Toporov, filoloog ja keeleteadlane Foma Toropov, maalikunstnik Aleksandr Tšiževski, biofüüsik Aleksandr Urussov, jurist ja advokaat Пятницкое кладбище в Москве Городская ритуальная служба Ritual.ru в Москве и области. Vaadatud 29. märtsil 2024 Пятницкое кладбище ГБУ "Ритуал" города Москвы, 2. oktoober 2020. Vaadatud 29. märtsil 2024 Мемориал - Пятницкое кладбище Международный реестр мемориалов, кладбищ, воинских захоронений, братских могил. Vaadfatud 29. märtsil 2024 Пятницкое кладбище ГУП РИТУАЛ. Vaadatud 29. märtsil 2024
Jolanta Bartczak

Jolanta Bartczak (abielus Jolanta Skrzyszowska ja Jolanta Małolepszy; sündinud 20. märtsil 1964 Ozorkówis) on Poola endine kergejõustiklane, kaugushüppaja. Jolanta Bartczaki isiklik rekord kaugushüppes on 6.90, mille ta hüppas 1988. aasta juunikuus Bratislavas. 1988. aasta Euroopa sisemeistrivõistlustel võitis ta tulemusega 6.62 pronksmedali. Kuldmedali võitis tulemusega 7.30 Heike Drechsler ja hõbemedali Galina Tšistjakova tulemusega 7.24. Samuti osales ta 1988. aasta suveolümpiamängudel, kus ta hüppas kvalifikatsioonis 6,30 meetrit ja lõppvõistlusele ei pääsenud. Kokkuvõttes sai ta 20. koha. Jolanta Bartczaki tütar Pia Skrzyszowska on tõkkejooksja. Jolanta Bartczak Rahvusvahelise Kergejõustikuliidu kodulehel (inglise) Jolanta Bartczak veebisaidil Olympedia (inglise)
Irena Bačiulytė

Irena Sonia Bačiulytė (abielus Irena Vaitkevičienė; 8. jaanuar 1939 Kybartai – 28. märts 2024 Vilnius) oli leedu sõudja ja sõudmistreener. Aastatel 1963–1966 kuulus Nõukogude Liidu koondisse. Ta lõpetas 1962. aastal Vilniuse Pedagoogikaülikooli. Sõudmise Euroopa meistrivõistlustelt võitis ta kaheksapaadil kolm kuldmedalit (1963, 1965, 1967) ja kaks hõbemedalit (1964, 1966). Pärast sportlaskarjääri lõppu töötas Vilniuses sõudmistreenerina. Tema abikaasa Ričardas Vaitkevičius oli samuti sõudja.
Jeffrey Donaldson

Sir Jeffrey Mark Donaldson (sündinud 7. detsembril 1962 Kilkeelis Põhja-Iirimaal) on Põhja-Iirimaa poliitik. Ta oli aastatel 2021–2024 Demokraatliku Unionistliku partei juht. Ta on aastast 1987 abielus Eleanor Cousinsiga, neil on kaks tütart.
Tököl

Tököl (horvaadi keeles Tukulja, saksa keeles Teckel) on linn Ungaris Pesti komitaadis Szigetszentmiklósi kreisis. Tököl asub Csepeli saarel, Budapesti kesklinnast ligikaudu 21 km lõunaedelas. Arheoloogilised leiud tõestavad, et piirkond on olnud asustatud juba tuhandeid aastaid. Ürikutes on asulat esmamainitud 1270. aastal. 16. sajandi algul oli Tököl juba turulinn. Türgi ikke ajal jäi asula tühjaks. 18. sajandil toodi Tökölisse saksa ja horvaadi asunikke. Budapesti linnalähiraudteega ühendati asula 1892. aastal. Teise maailmasõja ajal rajati Tököli lennujaam. 1950. aastal erladati Tökölist Szigethalom ja Halásztelek, millest said iseseisvad asulad. Linnaõigused sai Tököl 2001. aastal. Lisaks ungarlastele elab Tökölis 1200 horvaadi ja 300 saksa perekonda. Klein Rönnau, Saksamaa Detailed Gazetteer of Hungary, vaadatud 23.09.2024. Történeti áttekintés Tököl. Vaadatud 30. märtsil 2024 Településtörténet Tököl Város. Vaadatud 30. märtsil 2024 Tököl Város Önkormányzata Network Marketing Media. Vaadatud 30. märtsil 2024
Grappa

Grappa on itaalia viinamarjabrändi – alkohoolne jook, mida valmistatakse viinamarjadest mahla pressimisel tekkiva jäägi kääritamisel ja kääritise destilleerimisel.
Kata (täpsustus)

Kata on küla Harju maakonna Kose vallas. Kata (jaapani 型 'mudel', 'muster') on rändmõiste Jaapani kultuuriruumis. Mis on kasutusel kunstides: nō kabuki nihon buyō teetseremoonia ikebana ning võitluskunstides (näiteks iaido, judo, karate, kendō jne). karate
Laanekorgik

Laanekorgik (Resinoporia piceata) on Fomitopsidaceae sugukonda kuuluv seeneliik. Seen kasvab kuuskede vanadel lamatüvedel. Laanekorgik andmebaasis eElurikkus.