laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Narusk

Narusk on eesti perekonnanimi. Venemaa Föderatsioonis oli perekonnanime Narusk kandjaid 2014. aastal 10 isikut, Soomes 5. 2024. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Narusk 147 inimesel: 77 mehel ja 70 naisel. Perekonnanimede levikult oli Narusk meeste puhul 1181. kohal ja naiste puhul 1509. kohal. Kõige levinum oli perekonnanimi Narusk üle 85-aastaste vanuserühmas, kus neid on 10 000 elaniku kohta 1,99. Nimi oli kõige sagedasem Põlva maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta 14,91 inimest. 19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus talupoegadele Võrumaal Põlva kihelkonna Peri mõisavallas ja Räpina kihelkonna Räpina mõisavallas nimeks Narrusk ja Narusk. Nimede eestistamisel loobus perekonnanimest Narusk 1938. aastal üks isik, kes soovis uueks nimeks võtta Jõemaa. Anu Narusk, eesti majandusteadlane ja sotsioloog (1948-1999) Mati Narusk, eesti ajakirjanik (1940–) Priit Narusk, eesti murdmaasuusataja (1977–) Narusk Surnames. Vaadatud 21. veebruar 2024. Statistikaamet: Nimede statistika. Narusk. Vaadatud 21. veebruar 2024. Onomastika andmebaas. Nimede panemine: Narusk. Onomastika andmebaas. Nimede eestistamine: (vana nimekuju): Narusk. Narusk statistikaameti andmebaasis
Kosmosevägi

Kosmosevägi on riigi relvajõudude haru, mis teostab sõjalisi operatsioone avakosmoses ja kosmosesõda. Maailma esimene kosmosevägi oli Venemaa kosmosevägi, mis asutati 1992. aastal iseseisva väeliigina, kuid see kaotas oma iseseisvuse kaks korda, esmalt liideti aastatel 1997–2001 ja 2001–2011 strateegiliste raketivägede koosseisu, seejärel ühines see Vene õhujõududega, moodustades 2015. aastal Venemaa aerokosmoseväe, kus see praegu eksisteerib allüksusena. 2024. aasta seisuga on maailma ainus sõltumatu kosmosevägi Ameerika Ühendriikide kosmosevägi. Väiksemate või arenevate kosmosejõududega riigid võivad ühendada oma õhu- ja kosmosejõud ühe sõjalise haru alla, näiteks Hispaania õhu- ja kosmosevägi, Prantsusmaa õhu- ja kosmosevägi. Kosmosevägi võib olla ka mitmeotstarbelise väe koosseisus või tegutseda sõltumatu kaitseagentuurina nagu India kaitsekosmoseagentuur. "The US May Soon Have The World's First Space Force". Futurism. Vaadatud 21. veebruaril 2024.
Nahkjas oksavammik

Nahkjas oksavammik (Byssomerulius corium) on klassi Agaricomycetes kuuluv kandseente liik. Liik sai eestikeelse nime aprillis 2024 komisjoni kaudu, kuhu kuulusid Eesti juhtivad mükoloogid, sh Irja Saar. Nahkjas oksavammik andmebaasis eElurikkus.
Porotheleaceae

Porotheleaceae on šampinjonilaadsete seltsi kuuluv sugukond seeni. Porotheleum – poroteel Porotheleum andmebaasis eElurikkus.
Poroteel

Poroteel (Porotheleum) on šampinjonilaadsete seltsi kuuluv perekond seeni. Porotheleum fimbriatum – kiudservaline poroteel Poroteel andmebaasis eElurikkus.
Andrus Remmelgas

Andrus Remmelgas (sündinud 1960) on eesti arst, kes oli aastatel 2013–2018 Põhja-Eesti Regionaalhaigla ülemarst. Ta on spetsialiseerunud anestesioloogiale ja katastroofimeditsiinile ning on Eesti Päästemeeskonna liige. Ta lõpetas 1988. aastal Tartu Ülikooli arstiteaduskonna ravi erialal ning suundus seejärel Tallinna Kiirabihaigla internatuuri. 2006–2013 töötas ta PERH-i anestesioloogiakliiniku juhatajana. Ta on olnud Läänemaa ja Raplamaa haiglate nõukogu liige. Ta oli Eesti kaitseväe peaarst aastatel 2000–2005, mille käigus veetis ta 2004. aastal kuus kuud Afganistanis. 2005 – Kotkaristi V klassi teenetemärk Kaitseväe ja Politseiameti teenetemärgid "Andrus Remmelgas". Eesti Vabariigi president. Vaadatud 21. veebruaril 2024. "PERHi ülemarst Andrus Remmelgas: Pean oluliseks koostööd". Meditsiiniuudised. 8. november 2013. Vaadatud 1. jaanuaril 2024. "Andrus Remmelgas CV". Regionaalhaigla. 12. detsember 2013. Vaadatud 21. veebruaril 2024. Nahkor, Jonas (12. november 2018). "Andrus Remmelgas – meditsiin on erialana paksult valikuvõimalusi täis". Miks.ee. Vaadatud 21. veebruaril 2024. "Regionaalhaigla juhatuse liikmeks saab dr Andrus Remmelgas". Regionaalhaigla. 19. juuli 2013. Vaadatud 21. veebruaril 2024.
Vesa-Matti Loiri

Vesa-Matti "Vesku" Loiri (4. jaanuar 1945 Helsingi – 10. august 2022 Helsingi) oli soome näitleja, laulja ja humorist. Ta esines 61 filmis ning hulgas telesarjades ja -saadetes. Tema tuntuim filmiroll on Uuno Turhapuro, keda ta on kehastanud 20 filmis. Enamikus oma filmidest töötas ta koos Spede Pasasega, kes oli Turhapuro-filmide stsenarist ja režissöör. Pasasega koos tegi ta aastaid ka "Spede Show'd", kus tuntumad rollid olid Nasse-setä, Jean-Pierre Kusela ja Tyyne. Muusikuna on Loiri välja andnud hulgaliselt plaate. Ta oskas hästi flööti mängida ja esindas Soomet 1980. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel. Tema laul "Huilumies" rääkis mehest, kes ei oska oma tundeid sõnadesse panna, küll aga mõistab neid flöödil väljendada. Ta sai 6 punktiga viimase, 19. koha. 1988–1991 oli tal televisioonis autorisaade "Vesku show". 1992. aasta filmi "Aladdin" dubleerimisel mängis Loiri lambis elavat vaimu, esitades ka selle muusikalised numbrid. Jalgpalliväravavahina mängis ta Helsingi JK meeskonnas 1968 Euroopa karikavõistlustel. HJK kaotas Krakówi Wisłale 1:4 ja 0:4. Loiri oli 1994–1999 Soome Piljardiliidu esimees. Loiri suri vähki 10. augustil 2022. 1963 pälvis ta Jussi auhinna rolli eest filmis "Pojat". 1976 pälvis ta parima meesnäitleja Jussi filmi "Rakastunut rampa" eest. 1982 pälvis ta parima meeskõrvalosatäitja Jussi filmi "Pedon merkki" eest. 1983 pälvis ta Jussi mitmes filmis näitlemise eest aasta jooksul. 1998 pälvis ta Betoon-Jussi. 1984, 1986 ja 1987 pälvis ta parima soome meestelenäitleja auhinna Telvis. 1999 pälvis ta eri-Telvise ja 1989 analoogilise auhinna eri-Venla. Aastal 1996 pälvis ta Pro Finlandia teenetemärgi. 2003 pälvis ta autasu Brüsselis toimunud rahvusvahelisel sõltumatu filmi festivalil rolli eest filmis "Pahat pojat". Muusikuna pälvis ta 1986 eri-Emma. 2003, 2006 ja 2007 valiti ta aasta meessolistiks ja 2003 võitis lisaks aasta albumi auhinna. 2003 pälvis ta veel koomiku elutööauhinna ja 2009 Jyrki Hämäläise auhinna. 2010. aastal sai Loiri ka PÖFFi elutööpreemia. Vesku Helismaasta (1977) Täällä Pohjantähden alla (1983) Eino Leino (1978) Eino Leino 2 (1980) Vesa-Matti Loiri tulkitsee Oskar Merikannon lauluja (1981) Eino Leino 3 (1985) Sydämeeni joulun teen (1988) Unelmia (1989) 20 Suosikkia - Lapin kesä (1996) 20 Suosikkia - Saiskos pluvan (1996) Rurja (1997) Kirkkokonsertti (2000) Päivän laskiessa (2001) Kaikki parhaat (2001) Vesku Suomesta - Parhaat (2001) Ystävän laulut (2003) Ystävän laulut II (2004) Ivalo (2006) Inari (2007) Kasari (2008) "Tänavuse PÖFFi elutööpreemia laureaat on soome elukunstnik Vesa-Matti Loiri". finlandabroad.fi. 26. november 2010. Vaadatud 28. veebruaril 2024.
Gustav Carl von Schreiterfelt (surnud 1711)

Gustav Carl von Schreiterfelt (ka Carl Gustav; surnud 1711) oli Schreiterfeltide aadlisuguvõsast pärit Rootsi sõjaväelane (ooberst), kes osales Põhjasõjas. Gustav Carl von Schreiterfelt sündis Johann Christoph ja Hedwig von Schreiterfelti (sünninimega Gamper) perekonda. 1679. aastal õppis Schreiterfelt Riia lütseumis, kuid liitus järgmisel aastal Campenhauseni rügemendiga. 1687. aastal oli ta kornet von der Pahleni ratsarügemendis. Järgmine aasta ülendati ta leitnandiks. 1697. aastal liitus ta Liivimaa aadlilipkonnaga. 1700. aastal sai ta Gustav Ernst von Albedyhli Liivimaa tragunirügemendis majoriks ning järgmisel aastal ülendati ta seal ooberstleitnandiks. 1703. aastal osales ta sõjaretkes Petserimaale. 1704. aastal ülendati Schreiterfelt ooberstiks ning seega sai ta tragunirügemendi järgmiseks ülemaks. 1710. aastal osales ta Riia ning Pärnu kaitsmisel. Gustav Carl von Schreiterfelt suri 1711. aastal. Gustav Carl von Schreiterfelt abiellus Barbara Sofie von Ceumerniga. Abielust sündis kaheksa last. "Gustav Carl von Schreiterfeld". Vaadatud 21.02.2024. Jahrbuch für Genealogie, Heraldik und Sphragistik. Jelgava. 1901. Lk 166. Kelch, Christian (2009). Liivimaa kroonika järg. Lk 243–244. "Karl XII:s officerare. Biografiska anteckningar". Von Schreiterfelt, Gustaf Carl. Vaadatud 21.02.2024.
Kiulisservaline nääts

Kiulisservaline nääts (Junghuhnia fimbriatella) on kandseente hulka kuuluv seeneliik. Seen kasvab tavaliselt lehtpuu lamatüvel. Kiulisservaline nääts andmebaasis eElurikkus.
Kaltenleutgeben

Kaltenleutgeben on vald (Marktgemeinde) Austrias Alam-Austria liidumaal Mödlingi ringkonnas. Kaltenleutgeben asub Wienerwaldi lõunaosas. Enam kui 73 % piirkonnast on kaetud metsaga. Vald külgneb Viini linnaga ja on populaarne puhkeala viinlastele. Püha Jaakobuse kihelkonnakirik Kaltenleutgebenis ehitati aastatel 1728-1729 ja on barokk-arhitekti Jakob Oeckhli suurtöö. Ta ehitas ja rahastas hoonet pärast oma teise naise surma tõotuse tõttu, mille ta andis poja sünniga. 1800. aastatel, populaarse veeravi või hüdropaatia (nüüd nimetatakse hüdroteraapiaks) liikumise kõrgajal asus Kaltenleutgebenis tuntud hüdropaatiline asutus, mida juhtis Wilhelm Winternitz. Mark Twain elas Kaltenleutgebenis poole 1898. aastast. Ta peatus Villa Sonnhofis. Einwohnerzahl 1.1.2018 nach Gemeinden mit Status, Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 9.03.2019.
Laab im Walde

Laab im Walde on vald (Gemeinde) Austrias Alam-Austria liidumaal Mödlingi ringkonnas. Dauersiedlungsraum der Gemeinden Politischen Bezirke und Bundesländer - Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 10.03.2019. Einwohnerzahl 1.1.2018 nach Gemeinden mit Status, Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 9.03.2019.
Münchendorf

Münchendorf on vald (Gemeinde) Austrias Alam-Austria liidumaal Mödlingi ringkonnas. Einwohnerzahl 1.1.2018 nach Gemeinden mit Status, Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 9.03.2019.
Solovetsi kivi

Solovetsi kivi (vene keeles Соловецкий камень) on mälestusmärk Nõukogude Liidu poliitiliste repressioonide ohvritele Moskvas Lubjanka väljakul. Monument avati 30. oktoobril 1990. Monumendiks on Solovetsi vangilaagri alalt toodud graniitkivi.
Virgiinia korgitsuss

Virgiinia korgitsuss ehk virgiinia keeritsuss (Marenzelleria neglecta) on niitlõpuslaste (Spionidae) sugukonda kuuluv hulkharjasuss, pärit Põhja-Ameerika Atlandi ookeani rannikumerest. Liik elab ka Läänemeres, siia on ta arvatavasti sattunud laevade ballastveega. Ussi keha on rohekat või musta värvi, kuni 16 cm pikkune ja 3 mm laiune ning ilma seljasoomuseta. Võrreldes Läänemere kohalike hulkharjasussidega on virgiinia keeritsuss elavam: kätte võetuna hakkab ta vonklema ning võib kergesti jaguneda mitmeks elujõuliseks tükiks. Peas on silmad ning paar väga pikki ja liikuvaid tundlaid, millega uss kombib ruumi ning püüab toiduks kõlbavaid osakesi. Keha eesotsal puuduvad lõpused, need algavad esimeselt harjastega lülilt. Konksharjased on kehal kaugel tagapool. Keeritsuss elab enamasti mere põhjasetetes ja eelistab elupaigana ühtlaste setetega alasid. Ta võib elada ka tugevalt reostunud merealadel ning talub suuri temperatuuri, soolsuse ja hapnikusisalduse kõikumisi. Väinameres asustab keeritsuss kinnitumata agarikukooslust: agarik pakub talle kaitset kiskjate eest ning samas puuduvad seal ka otsesed toidu- ning ruumikonkurendid. Keeritsuss on Läänemere kohalikele liikidele tugev konkurent, ta suudab kooslusest välja tõrjuda tavalise harjaslabalase ja harjasliimuka ning sellega vähendada kalade toidubaasi. Kalad ei saa sügavale setetesse kaevuvat keeritsussi kätte. Teisalt töötleb keeritsuss palju rohkem setteid kui kohalikud hulkharjasussid ning suurendab sellega meiofauna mitmekesisust. Liik jääb konkurentsis alla Läänemere ühele juhtliigile balti lamekarbile. Virgiinia keeritsussi algne elupaik on Põhja-Ameerika rannikumeres Chesapeake'i lahe ja Georgia vahel. Liik avastati Läänemerest esmakordselt 1985. aastal. Eesti merevetes oli esmaleid Liivi lahe kirdeosas 1991. aastal. Mõned aasta hiljem oli teda juba arvukalt Liivi lahes, Väinameres ja Soome lahes. Liik püsib vähesel arvul, kuid stabiilselt kõikjal Eesti rannikumeres. Läänemere avaosas on teda leitud enam kui 90 meetri sügavuselt. Arvukamalt elab keeritsuss Pärnu ja Narva jõe suudmega külgneval merealal, kus ühelt ruutmeetrilt võib leida tuhandeid isendeid. Marenzelleria neglecta. - Non-indigenous species. Vlaams Instituut voor de Zee H. Ojaveer, L. Eek, J. Kotta. Vee võõrliikide käsiraamat. Tallinn, 2011 Marenzelleria neglecta. - Non-indigenous species. Vlaams Instituut voor de Zee
Kosmoseoperatsioonide ülem

Kosmoseoperatsioonide ülem (inglise keeles Chief of Space Operations; CSO) on Ameerika Ühendriikide kosmoseväe kõrgeim ohvitser. Ülem on õhuväeministri peamine sõjaline nõunik kosmosejõudude operatsioonide alal ning staabiülemate ühendkomitee liikmena riikliku julgeolekunõukogu sõjaline nõunik kaitseministrile ja presidendile. CSO on alaline ametikoht, mida täidab kosmosejõudude kindral, kes on tavaliselt kosmoseväe kõrgeima auastmega ohvitser. CSO on Pentagonis asuv administratiivne ametikoht ja kuigi tal ei ole kosmoseväe üle operatiivjuhtimise volitusi, teostab kosmoseoperatsioonide juht kosmosejõudude üksuste ja organisatsioonide üle järelevalvet õhuväeministri määratud isikuna. Esimene kosmoseoperatsioonide ülem oli kindral John W. Raymond, kes oli ametis kosmose väe loomisest 20. detsembril 2019 kuni 2. novembrini 2022. Seejärel sai ülemaks kindral B. Chance Saltzman, kes oli varem ülema asetäitja kosmose-, küber-, ja tuumaoperatsioonide alal. Ülema nimetab ametisse Ameerika Ühendriikide president Senati nõusolekul neljaastase ametiajaga, mida võidakse sõja või riikliku eriolukorra ajal pikendada täiendava nelja aasta võrra. "Saltzman formally elevated to Space Force's highest position – Chief of Space Operations". USSF. Vaadatud 22. veebruaril 2024. Charles Pope (2. november 2022). "Saltzman formally elevated to Space Force's highest position – Chief of Space Operations" (inglise). Ameerika Ühendriikide õhuvägi. Vaadatud 22. veebruar 2024. "10 U.S. Code § 9082 - Chief of Space Operations" (inglise). Cornelli Law School Legal Information Institute. Vaadatud 22. veebruar 2024.
Pegmatiit

Pegmatiidid on väga jämedateralised tardkivimid. Pegmatiidid on pegmatoidse struktuuriga tardkivimid, mis tähendab seda, et kivimi koostisse kuuluvate mineraalide läbimõõt ületab vähemalt 20 mm (alternatiivse käsitluse järgi isegi 50 mm). Enamasti on pegmatiidid granitoidse koostisega. Pegmatiite leidub peamiselt suurte batoliitide servaalal, kuhu migreerus veest ning teistest lenduvatest ühenditest rikastunud magma. Pegmatiitide puhul on tegemist magmakambri kõige hilisema kristallisatsiooniproduktiga, mistõttu on nad rikastunud elementidest, mis tavaliste kivimit moodustavate mineraalide kristallstruktuuri hästi ei sobi. Sellised elemendid on liitium, boor, berüllium, fluor, nioobium, tantaal, uraan, lantanoidid jne. Seetõttu sisaldavad pegmatiidid tihti haruldasi mineraale, näiteks spodumeen, berüll, turmaliin jne. Pegmatiidid on mitmete vääriskivide ning haruldaste metallide peamine allikas, mistõttu leiavad pegmatiidid sageli kasutust maavarana. Terminit "pegmatiit" kasutas kirigraniidi sünonüümina esimesena René Just Haüy aastal 1822. Tänapäevase tähenduse andis talle Wilhelm Haidinger aastal 1845. Jackson, J. A. (1997). Glossary of Geology (4. trükk). Alexandria, Virginia: American Geological Institute. Lk 472. ISBN 0922152349
Micheline Presle

Micheline Presle (sünninimi Micheline Nicole Julia Émilienne Chassagne; 22. august 1922 Pariis – 21. veebruar 2024 Nogent-sur-Marne) oli prantsuse filminäitleja ja laulja. Oma filmidebüüdi tegi 15-aastaselt 1937. aastal. Prantsusmaa filmiakadeemia Académie des arts et techniques du cinéma autasustas teda 2004. aastal au-Césariga.  Micheline Presle – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Micheline Presle andmekogus IMDb (inglise)
Melanommataceae

Melanommataceae on kottseente sugukond. Camposporium Herpotrichia – nõgisasi Pleotrichocladium
Nõgisasi

Nõgisasi (Herpotrichia) on kottseente perekond. Herpotrichia juniperi – harilik nõgisasi
2024. aasta iluuisutamise maailmameistrivõistlused

2024. aasta iluuisutamise maailmameistrivõistlused (inglise keeles World Figure Skating Championships 2024, prantsuse keeles Championnats du monde de patinage artistique 2024) toimusid 18.–24. märtsini 2024 Kanadas Montréalis Bell Centre areenil. Võisteldi neljal alal: jäätants, paarissõit, naiste üksiksõit ja meeste üksiksõit. Tiitlikaitsjad olid meeste üksiksõidus jaapanlane Shoma Uno, naiste üksiksõidus jaapanlanna Kaori Sakamoto, paarissõidus Jaapanit esindav paar Riku Miura ja Ryuichi Kihara ning jäätantsus Ameerika Ühendriike esindav paar Madison Chock ja Evan Bates. Eestit esindasid üksiksõidus Niina Petrõkina, Nataly Langerbaur, Aleksandr Selevko ja jäätantsus Solène Mazingue ja Marko Jevgeni Gaidajenko. "Provisional allotments of ISU Championships 2023 and 2024". Press Release ISU.org. 3. juuni 2021. Vaadatud 22. veebruaril 2024. "ISU iluuisutamise maailmameistrivõistlused 2024 Montrealis". Uisuliidu koduleht. Vaadatud 19. märtsil 2024.
Sophia (gnostiline kontseptsioon)

Sophia (kreeka kirjapildis Σοφíα) ehk Tarkus on paljudes gnostilistes süsteemides esinev figuur, jumaliku tarkuse personifikatsioon. Ta esineb Siimon Nõia, Basilidese, Valentinose ja teiste gnostikute süsteemides. Sophia on aioon. Siimona süsteemis on ta Jumala naispartner, “Jumala esimene idee”, kes sünnitas inglid ja väed, milledest loodi maailm, Valentinosel üks kõrgematest aioonidest, ent mõlemal juhul jutustatakse tema langusest vaimumaailmast. Siimona süsteemis langeb Tarkus seetõttu, et tal tekib tahtmine luua. Aioon Sophia paneb gnostilistes kosmogooniates aluse materiaalse maailma tekkimisele. Materiaalne maailm on gnostikute käsitluses läbinisti halb, sest on tekkinud Sophia languse tagajärjel. Johannese apokrüüfis langeb Sophia oma ohjeldamatuse tõttu kosmosesse, kus ta hakkab võitlema demiurgi vastu, püüdes inimkonda vaimses mõttes teadvusele tuua. Sama teema on kristianiseerinud tähelepanuväärne gnostik Valentinos, kelle järgi Sophia ihaldab tungida Ülima Olevuse müsteeriumi saladusse, langeb hübrise läbi, aga Kristus päästab ta. “Eugnostose kirjas” on Sophia “Taevane Ema”, Isa paariline, kes lunastab inimkonna. Mõnede gnostikute, eriti hilisemate valentiaanide kujutluses on Sophia Kristuse püha abikaasa. Saksa pietistide maailmapildis eristatakse Kristust ja naissoost Sophiat, kes on jumalanna (võib olla samastatav Püha Vaimuga) ning aruka mehe mõrsja. Et saada selliseks, nagu oli Aadam enne Eeva loomist tema küljeluust, peab mees ühinema oma sisemise Sophiaga ja saama androgüünseks. Lahe 2004, lk 43. Lahe 2004, lk 79. Lahe 2004, lk 214. Eliade 1987, lk 417. Lahe 2004, lk 58. Lahe 2004, lk 165. Lahe, Jaan (2004). Gnoosis ja algkristlus (teine, parandatud ja täiendatud trükk). Tallinn: Kodutrükk. ISBN 9985-805-43-7. Eliade, Mircea, toim (1987). The Encyclopedia of Religion (inglise). Kd 13. Macmillan Publishing Company. Lk 417. ISBN 0-02-909840-8.
Kassikuiv

Kassikuiv on Saare maakonda kuuluv laid Vilsandi Rahvuspargis Abaja lahes. Kassikuiv Eesti looduse infosüsteemis, vaadatud 22. veebruaril 2024.
Ogajas tolmuhari

Ogajas tolmuhari (Laonome xeprovala) on sugukonda Sabellidae kuuluv hulkharjasuss, kes kirjeldati uue liigina 2018. aastal. Ogajas tolmuhari on Euroopas võõrliik, kes esmakordselt avastati mõnedes Hollandi kanalites 2009. aastal; seejärel Pärnu lahes ja Doni estuaaris Aasovi meres mõned aastad hiljem. Kiire levimise tõttu nimetatakse ogajat tolmuharja invasiivseks võõrliigiks. Esialgne määrang oli Austraalia päritolu hulkharjasuss Laonome calida, kuid leitud isendite võrdlemisel Austraaliast saadetud materjalidega näitas, et Euroopas leitud uss – kõik leitud isendid olid sarnaste tunnustega – oli kirjeldatav uue liigina. Teine määrang, mida algselt pakuti, oli Laonome armata, eestikeelses kirjanduses on liik esinud nii selle kui ka lihtsalt Laonome sp. nime all. Liiginimetus xeprovala tähendab kreeka keeles ootamatut väljailmumist, vihjamisi viitena looma erakordsusele uue, teadusele täiesti tundmatu liigi esindajana. Ogajas tolmuhari on bentilise eluviisiga liik, kelle isendeid on kogutud nii mageveest kui ka madala soolsusega (0,5 – 7 psu) riimveest ja nii kõvalt veekogupõhjalt, segatud setetest, liivaselt ja detriidirohkelt mudapõhjalt kui ka rohke orgaanilise materjali ja pehme savipõhjaga veekogudest. Liik on vastupidav temperatuurile ja Soome lahe külmadele talvedele, mil jääkate kestab neli kuud ja merevee temperatuur on alla 2 °C. Loom elab limaga kokkukleebitud setetest torukeses. Arvatakse, et Laonome xeprovala suurendab oma elupaigas meresetete stabiilsust. Liik kuulub nii kalade kui ka selgrootute toiduobjektide hulka. Võimalik on toidukonkurents kohalike hulkharjasussiliikidega, mis võib põhjustada mõnede kohalike liikide kadumise. Läänemeres on ogajat tolmuharja leitud alates 2012. aastast, esmakordselt Pärnu lahes; 2019. aastal leiti neid usse massiliselt Pärnu rannast. Populatsiooni püsimisest ja laienemisest annab tunnistust asjaolu, et hiljem on liiki leitud lisaks Pärnu lahele Muuga sadamast, Väinamerest ja Käsmu lahest, alates 2021. aastal on isendeid sattunud ka Haapsalu ja Matsalu lahtedest kogutud põhjakoosluste proovidesse. Ogajat tolmuharja on täheldatud arvukate üksikleidudena ka Soome edelarannikul. A. Bick, R. Bastrop, J. Kotta, K. Meissner, M. Meyer, V. Syomin. Description of a new species of Sabellidae (Polychaeta, Annelida) from fresh and brackish waters in Europe, with some remarks on the branchial crown of Laonome. – Zootaxa. 4483(2): 349–364 Laonome xeprovala. – LAJI.FI B. Jullinen. Pärnu lahe põhjaloomastik ja selle muutused viimasel poolsajandil. Bakalaureusetöö. Tartu, 2017 H. Ojaveer, L. Eek, J. Kotta. Vee võõrliikide käsiraamat. Tallinn, 2011 T. Minnik. "Leidsime karvase ussikese ja selgus, et maailmas ei tundnud seda liiki keegi" – üllatused Eesti rannavetes. – DELFI Forte, 23.10.2021 Soome lahte jõudnud võõrliikidest. – Looduskalender. 27.01.2020 Pärnu lahte on ilmunud ussilaadsed tulnukad. – Pärnu Postimees, 22. juuni 2019 TTÜ Meresüsteemide instituut ja TÜ Eesti mereinstituut. Eesti merestrateegia meetmekava ajakohastamine. Uute meetmete kirjeldused, nende teostatavuse ja piisavuse analüüs. Võõrliigid (D2). Tallinn, 2022 Laonome xeprovala Bick & Bastrop, 2018. – eElurikkus
Lorentz Löschern von Hertzfelt

Lorentz Löschern von Hertzfelt (1661–1729) oli Löschern von Hertzfeltide aadlisuguvõsast pärit Rootsi sõjaväelane (kindralmajor, 1721), kes osales Põhjasõjas. Tema vappepitaaf asub Tallinna toomkirikus. Lorentz Löschern von Hertzfelt sündis 1661. aastal Anders ja Margaretha Löscherni (sünninimega von Numers) perekonda. 1676. aastal astus Hertzfelt Viiburi ratsarügementi ning ülendati samal aastal seersandiks. 1679. aastal ülendati ta leitnandiks. 1684. aastal oli ta kaptenleitnant Karjala ratsarügemendis, 1694. aastal sai ta seal rittmeistri ning 1701. aastal majori auastme. 1702. aastal ülendati ta ooberstleitnandiks ning kuus aastat hiljem ooberstiks. Samal aastal osales ta Hummuli lahingus. 1709. aastal langes ta Perevolotšna all vangi ning naasis vangistusest 1722. Aasta varem oli talle antud kindralmajori auaste. 1724. aastal läks ta sõjaväest erru. 1725. aastast oli ta Virumaa Rägavere mõisa omanik, kui Agneta Dorothea von Knorringi pojad, esimesest abielust, Otto Georg von Stackelberg ja tema vennad loovutasid mõisa oma ema teisele abikaasale kindralmajor Lorentz Löschern von Hertzfeldile. Lorentz Löschern von Hertzfelt suri 1729. aastal. Lorentz Löschern von Hertzfelt abiellus oma elu jooksul kolm korda: Anna Magdalena von Stackelbergi, Ursula Knorringi ja Agneta Dorothea von Knorringiga, kes oli esimeses abielus Eestimaa rüütelkonna peamehe (1687–1690) Nils von Stackelbergiga. Abielust sündis kaks last. "Tallinn. Toomkirik. Lorentz Löscher von Hertzfeld'i (1661-1729) vappepitaaf". Vaadatud 22.02.2024. "Löscher von Hertzfelt No. 802". TAB 2. Vaadatud 22.02.2024. "Karl XII:s officerare. Biografiska anteckningar". Löschern von Hertzfelt, Lorentz. Vaadatud 22.02.2024. Rägavere mõis (Viru-Jaagupi khk), Eesti Ajalooarhiivi Kinnistute register