laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Arnstadt

Arnstadt on linn Saksamaal Tüüringi liidumaal Ilmi maakonnas Gera jõe ääres. See on üks Tüüringi vanemaid linnu ja kannab hüüdnime "Das Tor zum Thüringer Wald" ('Tüüringi metsa värav'). Tänapäeval on Arnstadtis umbkaudu 25 000 elanikku (31. detsember 2010). See on tööstuskeskus, kus tegutsevad klaasitehased ja sulatusahjud, päikesepaneelitehas, kindavabrik ja puidutöötluskäitised. Linna läheduses kaevandatakse mangaanimaaki. Linn asub keskmiselt 288 m kõrgusel merepinnast, selle pindala on 55,29 km² ja see jaguneb kuueks linnaosaks. Praegune linnapea on Hans-Christian Köllmer. Igal aastal toimub Arnstadtis kõrgushüppeüritus Hochsprung mit Musik, mis toob kohale maailma parimad kõrgushüppajad. 2006. aastal püstitas Kajsa Bergqvist Arnstadti spordisaalis Jahn-sportparkis võistluste rekordi 2.08. 14. sajandil valitsesid Arnstadti Schwarzburgi krahvid, hiljem sai sellest Schwarzburg-Sondershauseni pealinn. Linnas alustas oma muusikakarjääri helilooja Johann Sebastian Bach, kelle suguvõsa oli ümbruskonnas elanud mitu põlvkonda. Enamik Bachi-uurijaid usub, et Bach kirjutas oma tuntud "Tokaata ja fuuga d-molli" aastatel 1703–1709 just Arnstadtis. Arnstadti vanalinn on säilinud heas korras ning avatud vaid jalakäijatele. Silmapaistvamate hoonete seas on 13. sajandist pärinev Neitsi Maarja kirik ja 18. sajandil ehitatud loss. Johann Sebastian Bach Willibald Alexis Ludwig Bechstein Dubí, Tšehhi Vabariik Gurk, Austria Kassel, Saksamaa Le Bouscat, Prantsusmaa Register of German municipalities (2022), vaadatud 7.10.2023. Bergqvist joy at breaking record. BBC Sport (2006-02-05). Retrieved on 2010-02-09. Arnstadti koduleht
Edgar Vaalgamaa

Edgar Vaalgamaa (läti keeles Edgars Vālgamā; 14. september 1912 Kūoštrõg – 20. detsember 2003 Soome) oli liivi päritolu Soome vaimulik ja tõlkija. Ta sündis Liivi rannas Kūoštrõgi külas kaluri peres. Ta lõpetas Ventspilsis gümnaasiumi. Hõimuliikumise mõjul asus ta aastal 1934 Helsingi Ülikooli usuteadust õppima. Kuid pärast ülikooli lõpetamist 1939. aastal ei saanud ta alanud Teise maailmasõja tõttu pöörduda tagasi kodukohta. Jätkusõja ajal teenis ta Soome sõjaväevaimulikuna. Pärast sõja lõppu teenis ta Iittis (Kymenlaakso maakonnas) luterliku vaimulikuna. Ta tõlkis soome keelde Andrejs Pumpursi eepose "Lāčplēsis" ("Karutapja"). Samuti kirjutas ta liivlaste ajaloost raamatu "Valge liiva rahvas" (Edgar Vaalgamaa. Valkoisen hiekan kansa: Liiviläisten historiaa ja kulttuuria. Jälkisanat Valda Šuvcāne. Jyväskylä: Atena, 2001). Ta oli seotud Uue Testamendi liivi keelde tõlkimisega. Tema poeg Lauri Vaalgamaa on luteri vaimulik Lemis (Lõuna-Karjala maakonnas).
Hüdronüüm

Hüdronüüm on veeobjektide (jõgede, järvede, merede, lahtede, väinade jt) nimed. Mõni allikas loeb ka soonimed hüdronüümide hulka. Õpetust hüdronüümidest nimetatakse hüdronüümiaks. Võõrsõnade leksikon. Valgus, 2006.
Košrags

Košrags (ka Košragciems, liivi Kūoštrõg) on küla (mazciems) Kuramaal Lätis. Küla asub Talsi piirkonnas ja Kolka vallas. Pitragsi ja Košragsi vahel asub Pitragsi-Košragsi kalmistu. Aastal 1680 koostatud Piltene piiskopilinnuse vakuraamatus Košragsi ei mainita, küll on seal mainitud aga üksikut talu nimega Kūkiņi. Aastal 1745 moodustas see koos Žoki taluga Košragsi küla. Aastaks 1754 oli lisandunud veel kolmaski majapidamine – Dīķi. Aastaks 1870 oli majapidamisi viis. Aastal 1826 oli külas 78 elanikku. Aastal 1832 asutati sinna kool, mis oli esimene liivlaste külakool. Küla oli ka laevaehituskeskus; suviti käisid paljud saarlased seal tööl. Kuni Läti iseseisvumiseni kuulus küla Dundaga mõisale. Sealsed liivlased olid aastaks 1923 asutanud oma laulukoori. Küla vanem osa on riikliku kaitse all olev ehitismälestis. Külas asuv Košragsi keskaegne kalmistu ehk Katkuhauad on kohaliku mälestisena muinsuskaitse all.Kaitsealusesse kompleksi kuuluvad aastal 1931 ehitatud Valdamo elumaja ja majapidamishooned. Virgo talul on omapäraned nikerdatud puidust ümara põhiplaaniga elumaja. Filmaņist on kaitse all kaks elumaja, mis rajati aastal 1906. Anduļi on küla vanim talukoht, mis kandis aastani 1896 nime Kūkiņi. Seal on kaitse all aastal 1830 valminud ait (kuulus varem teisele talule, ent läks aastal 1930 rannavööndi jagamisel Anduļi valdusse), elumaja aastast 1909, rehi aastast 1905 ja laevavrakkide tükkidest meisterdatud suitsutuskoda. Tilmačis on kaitse all majapidamissektsiooniga 19. sajandil valminud elumaja, ait ja aastal 1902 valminud neljaosaline üürnike maja. Norpiedagis on kaitse all aastal 1906 valminud aidahoone. Silkalnis aga samal aastal valminud elumaja. Tilmačist läbi küla keskuse randa viiva tänava ääres kasvavad aastal 1912 istutatud puud. Rannas asub aastal 1938 valminud muul, mille rajas külla sadama ehitamist juhtinud Didriķis Volganskis. 1935. aasta rahvaloenduse põhjal elas külas 115 elanikku. Aastal 2010 oli elanikke 13. Aastail 2009–2021 kuulus küla Dundaga piirkonda. Vietvārdu datubāze, vaadatud 19.02 2019 "IS Mantojums". Originaali arhiivikoopia seisuga 5. august 2021. Vaadatud 17. mail 2020. Kolkas pagasta teritorijas plānojums ar grozījumiem 2010. a lk. 27-28 Renāte Blumberga, Liivlaste muusikaelu, Liivlased. Ajalugu, keel ja kultuur, 2011, lk 350. "Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija". Originaali arhiivikoopia seisuga 23. juuni 2019. Vaadatud 23. juunil 2019. Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija[alaline kõdulink] Kolkas pagasta teritorijas plānojums ar grozījumiem 2010. a lk. 28 Kolkas pagasta teritorijas plānojums ar grozījumiem 2010. a lk. 49 Küla kaart
Christoph Bach

Christoph Bach (19. aprill 1613 Wechmar – 12. september 1661 Arnstadt) oli Saksa barokkmuusik, Johann Sebastian Bachi vanaisa. Johann Sebastian Bachi 1735. aastal koostatud suguvõsauurimuse "Bachi muusikalise perekonna päritolu" andmeil oli Christoph Bach Johannes Hans Bachi teine poeg. Tema vennad Johann Bach ja Heinrich Bach olid samuti heliloojad. Christoph Bach sündis Saksamaal Wechmaris, kus temast sai õukonnamuusik. Ta töötas ka linnamuusikuna Erfurdis ja Arnstadtis. Christoph Bach abiellus Maria Magdalena Grableriga. Neil oli kolm poega, kes kõik olid ka muusikud: Georg Christoph Bach (1642–1697) ning kaksikud Johann Ambrosius Bach (1645–1695), kes oli Johann Sebastian Bachi isa, ja Johann Christoph Bach (1645–1693). Christoph Bach suri Arnstadtis. HOASM
Gottfried Heinrich Bach

Gottfried Heinrich Bach (26. veebruar 1724, Leipzig – 12. veebruar 1763, Naumburg) oli Johann Sebastian Bachi ja tema teise naise Anna Magdalena Wilcke vanim poeg. Leipzigis sündinud Gottfried Heinrich jäi varases nooruses "nõrgamõistuslikuks" (mingil viisil kergelt pidurdunud vaimse arenguga), kuid ta mängis hästi klavessiini ning Carl Philipp Emmanuel Bachi sõnul näitas üles "suurt geeniust, mis jäi siiski välja arenemata". Temalt võivad pärineda väike klavessiinipala ja aaria "So oft ich meine Tobackspfeife" meloodia kogumikus "Klavierbüchlein für Anna Magdalena Bach". Pärast isa surma 1750. aastal oli ta ema eestkoste all. Pärast Gottfried Heinrichi õe Elisabeth Juliana Friederica Bachi (1726–1781) abiellumist elas ta koos õe ja õemehe, Johann Sebastian Bachi õpilase Johann Christoph Altnikoliga. Gottfried Heinrich Bach suri Naumburgis. The New Grove Bach Family MacMillan 1983, p 3
Veit Bach

Veit Bach (ka Vitus Bach; umbes 1550, Wechmar või Bratislava – enne 1578 või 8. märts 1619, Ungari) oli Ungari pagar või veskimees, kes Johann Sebastian Bachi kinnitust mööda rajas Bachide suguvõsa, millest kujunes Lääne muusikaajaloo tähtsaim suguvõsa. Veiti poeg Johannes Bach (u 1580–1626) oli Johann Sebastiani vanaisa Christoph Bachi isa, niisiis oli Veit ise Johann Sebastian Bachi vanavanavanaisa. Kuna Veit Bach oli luterlane, sattus ta roomakatoliiklastest Habsburgide valitsuse aegses Ungaris usulise tagakiusamise ohvriks. Seepärast põgenes ta Saksamaale, kus asus elama Wechmari külla Tüüringis. Tema järeltulijad elasid samas kuni Johann Sebastiani vanaisa Christoph Bachini, kes kolis Erfurt, kus võttis vastu töökoha linnamuusiku ehk Stadtpfeifer'ina ("linna torupillimängija"). Veit Bachi poeg Johannes õppis muusikat linna torupillimängija käe all. Bachide ajalugu "V is for Veit Bach"
Pseudotsüfellid

Pseudotsüfellid on poorid, mis võimaldavad talluse gaasivahetust samblikel. Pseudotsüfellid on nähtavad valgete kriipsukeste või punktikestena talluse üla- ja alaküljel. Tiina Randlane, Andres Saag, Ljudmilla Martin, Einar Timdal & Luigi Nimis 2011. Eesti puudel kasvavad suursamblikud. Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus.
Oksa-tuustsamblik

Oksa-tuustsamblik ehk harilik tuustsamblik (Alectoria sarmentosa (Ach.) Ach.) on tuustsambliku perekonda kuuluv samblik. Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (2012). Tallus on rippuv, habejas, lõtv, kuni 20 cm pikk. Värvuselt kollakasaroheline. Koosneb peenikestest ümmargustest harudest. Harude tipud on niitjad. Harudel on kriipsukujulised pseudotsüfellid (kuni 1 mm). Võivad esineda ka soraalid (Eesti eksemplaridel pole seni leitud). Kasvab peamiselt okaspuudel, harva lehtpuude okstel põlistes metsades. Õhu saastumise ja kasvutingimuste muutuste suhtes väga tundlik. Eestis üsna haruldane[viide?]. Eestis on leitud näiteks Tallinnast Rahumäelt. Oksa-tuustsamblik sarnaneb väga niitja rihmsamblikuga. Koost. Trass, H. & T. Randlane, 1994. Eesti suursamblikud. Tartu. Lk 70 Martin L., Martin J. 1998. Epiphytic macrolichens in Estonian forests. Folia Cryptogamica Estonica, 32. Lk 48 Randlane T. 1998. Red list of Estonian macrolichens. Folia Cryptogamica Estonica, 32. Lk 76 Randlane T., Jüriado I., Suija A., Lõhmus P., Leppik E. 2008. Lichens in the new Red List of Estonia. Folia Cryptogamica Estonica, 44. Lk 116 Trass H., Randlane T. 1994. Eesti suursamblikud. Lk 70 Tiina Randlane, Andres Saag, Ljudmilla Martin, Einar Timdal & Luigi Nimis. Eesti puudel kasvavad suursamblikud, Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus, 2011. Oksa-tuustsamblik andmebaasis eElurikkus
Kuusekorgik

Kuusekorgik (Neoantrodia serialis) on Neoantrodia perekonda kuuluv seen. Seen kuulus varem korgiku perekonda. Seen on üheaastane või elab paari aasta vanuseks, liibuv, poolliibuv või harva väikeste kübaratena. Sitke, kuivalt kõva. Ülapind algul valge, hiljem keskkohas ookerkollane, veidi ebatasane. Liibuva osa serv lainjas. Eestis esineb kõigis metsatüüpides kuuse, harvem männi lamatüvedel ja kändudel. On leitud ka puitrajatistelt ja harva ka majaseenena. Viljakehad tekivad alates juulist. Tuomo Niemelä, Torikseened Soomes ja Eestis, Tartu: Eesti Loodusfoto, 2008. Kuusekorgik andmebaasis eElurikkus
Granadill

Granadill (ka marakuja) on kannatuslille (Passiflora) perekonda kuuluva purpur-kannatuslille (P. edulis) söödavate marjade nimetus. Mõnes paigas kasvatatakse neid taimi eelkõige söödavate viljade pärast. Kannatuslille vili on mahlaka viljalihaga paljuseemneline mari. Söödavad marjad on 50–60 liigil (perekonnas ligi 500 liiki). Osade liikide marjad on vägagi maitsvad. Kannatuslillede vilju naudivad nii inimesed, loomad kui ka linnud. Küpsenud vilju süüakse töötlemata värskelt või valmistatakse neist jooke, jäätist, maiustusi, moose jne. Granadill on kanamunasuurune ja -kujuline[viide?]. Mitte kõikide kannatuslille perekonna liikide söödavaid marju ei nimetata granadillideks, nii on Passiflora edulis – purpur-kannatuslille vili purpurgranadill (marakuja); Passiflora edulis Sims f. flavicarpa O.Deg. – kollase kannatuslille vili kollane granadill; Passiflora ligularis Juss. – keelja kannatuslille vili magusgranadill; Passiflora mollissima (Kunth) L.H.Bailey – banaan-kannatuslille vili kuruuba (banadill) Passiflora quadrangularis L. – suureviljalise kannatuslille vili on kuni 25 cm läbimõõduga ja seda nimetatakse melongranadilliks. Eestikeelsete taimenimede andmebaas, Kannatuslillede viljad, [2017, märts 8] Diana Pärn, Kummaliste õite ja maitsvate viljadega kannatuslill, 2. aprill 2010
Julius Niklus

Julius Niklus (11. november 1885 Otepää – surmaaeg ja -koht teadmata) oli Otepää alevivanem ja linnavanem. Tema isa oli ehitusmeister-ettevõtja. Niklus lõpetas Otepääl kihelkonnakooli ja õppis ka Õpetajate Seminaris. 1907. aastal astus ta Vene sõjaväkke, kus oli tööl majandusametnikuna. Vabadussõja alates astus ta Eesti kaitseväkke ja ta määrati 3. rügemendi laekahoidjaks ja hiljem majandusülemaks. Alates 1924. aasta algusest oli ta 7. Jalaväerügemendi majandusülem (sõjaväeametnik). Tema teeneid hinnati Kotkaristi ja Valgeristi teenetemärkidega. Ta valiti detsembris 1935 ja kinnitati jaanuaris 1936 Otepää alevivanemaks. Ta oli ka Kaitseliidu Otepää malevkonna pealik ja Isamaaliidu Otepää osakonna juhatuse liige. Kaitseliidu Valgeristi III klassi teenetemärk Kotkaristi IV klassi teenetemärk, 1935 Sõdur, 45-46, 1935 Otepää sai uue alevivanema. Postimees, 21.12.1935, nr. 348, lk. 4 Kinnitati Otepää alevivanem. Postimees, 24.01.1936, nr. 22, lk. 5 Populaarteaduslikud loengud Otepääl. Postimees, 29.01.1936, nr. 27, lk. 6 Teenetemärkide kavalerid Julius Niklus 50-ne aastane. Postimees, 10.11.1935, nr. 307, lk. 6 Ohvitseride andmekogu Valgamaa kodulooline andmebaas ISIK
Peeter (Pähkel)

Peeter (kodanikunimega Peeter Pähkel; 31. detsember 1875 Käina vald – 20. august 1948 Arljuki vangilaager, Jurga rajoon, Kemerovo oblast) oli eesti õigeusu vaimulik (Tartu ja Petseri piiskop), märterpiiskop. Piiskop Peeter on piiskop Platoni järel teine pühakuks kuulutatud eesti rahvusest õigeusu piiskop. Peeter Pähkel lõpetas 1897. aastal Riia Vaimuliku Seminari, pärast õppis Doni-äärsesse Rostovisse evakueeritud Varssavi ülikoolis. 4. märtsil/17. märtsil 1901 pühitses Riia ja Miitavi piiskop Agafangel ta diakoniks ja seejärel preestriks. Aastatel 1897–1901 oli ta tütarlastekooli vene keele ja matemaatika õpetaja Kuramaal, aastatel 1901–1903 oli ta Karula Jumalaema Kaitsmise koguduse preester, aastatel 1903–1908 Nõo Püha Kolmainu koguduse preester, aastatel 1908–1909 Reomäe Apostel Andrease koguduse preester, aastatel 1909–1911 Mustjala Prohvet Eelia koguduse preester; kõrvuti preestriametiga pidas ta algkooli juhataja ametit. Aastatel 1914–1916 oli ta lauaülem Riia konsistooriumis ja usuõpetaja Lerchi eragümnaasiumis, 1916–1923 usuõpetaja Taganrogis, hiljem ülempreester ja praost Azovis. Aastatel 1924–1933 ladina keele ja usuõpetaja Valga gümnaasiumides; samuti oli ta aastatel 1924–1927 Helme-Tõrva koguduse preester ja Suislepa koguduse asetäitja preester. Alates 1. augustist 1933 oli ta Petseri vaimuliku seminari ja Petseri 1. algkooli õpetaja. Aastatel 1941–1943 oli ta Petseri Varvara koguduse preester. 25. juulil 1943 pühitses metropoliit Aleksander ta Tartu ja Petseri piiskopiks. Moskva patriarhaat ei tunnistanud seda pühitsust ja piiskop Peeter teenis aastatel 1944–1945 Petseri Varvara koguduse preestrina. Arreteeriti 26. juunil 1945 ja mõisteti Pihkva oblasti Siseasjade rahvakomissariaadi (NKVD) vägede sõjatribunali otsusega 14. septembril 1945 §58 alusel 10 aastaks vangi. Suri 20. augustil 1948 Arljuki vangilaagris Kemerovo oblastis Jurga rajoonis. 1943 Püha Piiskop Platoni II järgu orden 9. jaanuaril 2019 tunnistas Konstantinoopoli Õigeusu Kiriku Püha Sinod oma otsusega nr 21 pühakuks kaheksa Eesti inimest, kes surmati või hukkusid Nõukogude Liidu vangilaagrites aastatel 1944–1955, teiste seas piiskop Peetri. Märtrite ühiseks mälestuspäevaks seati 20. august, piiskopmärter Peetri taevane sünnipäev, mis on samas ka Eesti taasiseseisvumispäev. Православный словник Эстонии. Таллин 2011 Uusmärtrid kanoniseeritud Eesti Apostlik-Õigeusu Kirik Vaimulike andmebaas
Varssavi ülikool

Varssavi Ülikool (poola keeles Uniwersytet Warszawski) on ülikool Varssavis, Poola suurim ülikool. Ülikool on asutatud aastal 1816. Alates 2007. aastast saab Varssavi ülikooli hungaroloogia osakonnas õppida ka eesti keelt. Varssavi ülikool oli järjekorras kuues kõrgkool, kuhu Eesti riik on lähetanud eesti keele ja kultuuri akadeemilise välisõppe programmi (EKKAV) raames eesti keele ja kultuuri lektori. Enne Varssavi ülikooli olid lähetatud eesti keele ja kultuuri lektorid Vilniuse ülikooli, Peterburi ülikooli, Glasgow’ ülikooli, Göttingeni ülikooli ning Pariisi riiklikku ida keelte ja kultuuride instituuti. Tänapäeval õpetatakse eesti keelt kokku umbes 30 kõrgkoolis üle maailma, neist kümnes töötab Eesti riigi lähetatud eesti keele ja kultuuri lektor. Programmi koordineeris Eesti Instituut, alates 2021. aastast haldab programmi Haridus- ja Noorteamet. Varssavi ülikoolis asus esimese eesti keele lektorina 2007. aastal tööle Leila Kubinyi. Peale Varssavi ülikooli on võimalik Poolas eesti keelt õppida Krakówis Jagiełło ülikoolis. Varem on eesti keelt õpetatud õpetatud ka Poznańis Adam Mickiewiczi ülikoolis. 2007–2010 Leila Kubinyi 2011–2017 Svetlana Kass 2017–... René Virks Välisülikoolid, kus saab õppida eesti keelt. Eesti keele ja kultuuri akadeemiline välisõpe (EKKAV). Haridus- ja Noorteameti veebisait. Valiti eesti keele ja kultuuri lektor Varssavi Ülikooli. Haridus- ja Teadusministeeriumi veebisait, 27. august 2007. Eesti. Hungaroloogia osakond. Varssavi ülikooli veebisait. Koduleht
Nikolai Rakov

Nikolai Rakov (vene Николай Петрович Раков; 14. märts (1. märts vkj) 1908 Kaluga – 3. november 1990 Moskva) oli vene helilooja ja pianist. Nikolai Rakov õppis aastatel 1926–1931 Moskva konservatooriumis kompositsiooni Reinhold Glière'i ja Sergei Vasilenko käe all. Aastast 1932 töötas samas õppejõuna ning 1943. aastast oli ta Moskva konservatooriumi professor. Suved veetis Rakov Eestis Käsmus. Stalini preemia (1946) Vene NFSV rahvakunstnik (1975) NSV Liidu rahvakunstnik (1989) "Käsmu". Käsmu koduleht. Vaadatud 17.03.2012.
Eesti punane raamat

Eesti punane raamat ehk punane nimestik on Eesti riigi territooriumil leitud looduslike liikide andmestik, mis annab hinnangu liikide ohustatusele ehk nende väljasuremise tõenäosusele. Eesti punase raamatu eesmärgiks on Eesti ala asustavate elustikuliikide ja madalamate taksonite ning koos sellega kogu looduse seisundi hindamine, tähelepanu pööramine liigilise mitmekesisuse vähenemise ohule, üleskutse esitamine selle ohu ärahoidmiseks ning alusteadmiste andmine looduskaitselise tegevuse suunamiseks ja korraldamiseks.[viide?] Punaste nimestike pidamise algatus on pärit Rahvusvahelisest Looduskaitseliidust, mis peab ohustatud liikide andmestikku ülemaailmselt ohustatud liikide kohta.[viide?] Esimese Eesti punase raamatu koostamist alustati 1975. aastal Eerik Kumari eestvedamisel Eesti Teaduste Akadeemia looduskaitse komisjonis. Raamatu teaduslik käsikirjaline variant (neljas eksemplaris) valmis 1979. aastal, autoriteks olid peamiselt Zooloogia ja Botaanika Instituudi (ZBI) teadlased ja raamat sisaldas andmeid 259 liigi kohta. 1982. aastal ilmus laiale lugejaskonnale mõeldud Eerik Kumari koostatud kõvaköiteline raamat . Teise Eesti punase raamatu koostamist juhtis Arvi Järvekülg, 1988. aastaks sai valmis 315 liiki käsitlev andmestik, kuid need jäid raamatuna ilmumata Eesti ühiskonnas toimunud suurte muutuste tõttu. Nimestikud avaldati 1993. aastal.[viide?] Kolmanda Eesti punase raamatu koostaja ja toimetaja oli Vilju Lilleleht. Andmeid koondasid 25 Eesti loodusteadlast, kokku käsitleti 1312 liigi andmeid ning trükis ilmus TA looduskaitse komisjoni väljaandena 1998. aastal Keskkonnaministeeriumi ja Keskkonnafondi toetusel. 2002. aastal valmis esimest korda Eesti punase raamatu veebiväljaanne, mis kajastas 1998. aastal ilmunud trükitud raamatu andmeid . 2006. aastal hakkas TA looduskaitse komisjon uut punast raamatut koostama. 2008. aasta lõpus valmis uus Eesti punane (raamat) nimestik, mille koostamise aluseks võeti uued IUCN-i nõuded. See kajastas parimal moel ajakohaseid teadmisi liikide seisundist Eesti looduses ja moodustab liikide õigusliku kaitse korralduseks, kaitsemeetmete kavandamiseks ja rakendamiseks teadusliku aluse. Uus punase nimestiku andmebaas asub eElurikkuse kodulehel. Piirkonnas välja surnud (Regionally extinct, RE) Kriitilises seisundis (Critically endangered, CR) Väljasuremisohus (Endangered, EN) Ohualtid (Vulnerable, VU) Ohulähedased (Near threatened, NT) Soodsas seisundis (Least concern, LC) Puuduliku andmestikuga (Data deficient, DD) Mittehinnatavad (Not applicable, NA) Hindamata (Not evaluated, NE) Eesti imetajate punane nimestik Eesti kahepaiksete punane nimestik Eesti kalade punane nimestik Eesti lindude punane nimestik Eesti limuste punane nimestik Eesti putukate punane nimestik Eesti roomajate punane nimestik Eesti sammaltaimede punane nimestik Eesti seente punane nimestik Eesti soontaimede punane nimestik EESTI TA LKK PUNANE RAAMAT Punane raamat: saateks "eElurikkus". Originaali arhiivikoopia seisuga 15. märts 2012. Vaadatud 17. märtsil 2012.
Sotsiaaldemokraat (ESDTP ajaleht)

Sotsiaaldemokraat oli 1917. aasta augustist 1921. aasta novembrini Eestis Eesti Sotsiaaldemokraatliku Tööliste Partei poolt välja antud ajaleht. Siseministerium teatab, et järgmised ajalehed ja ajakirjad on registreeritud , Riigi Teataja, nr. 2, 13 jaanuar 1919
Innervatsioon

Innervatsioon ehk närvistus (ladina innervatio) on elundite või kudede varustatus närvidega. Innervatsioon on neuroregulatsiooni alus, kindlustades kogu organismi ühenduse kesknärvisüsteemiga. Elundi puhul tähendab innerveeritud olemine närviharude või neuroimpulsside (närvist) saamist. "Meditsiinisõnastik" 301:2004.
Polüdipsia

Polüdipsia (kr poly 'palju' + dipsa 'janu') ehk liigjanusus on haiguslikult suur janu. See esineb näiteks diabeedi või mõne vaimuhaiguse korral. Hüperhüdratatsioon ("veemürgitus") EE 7. köide, 1994.
Kessoontõbi

Kessoontõbi ehk dekompressioontõbi on haiguslik seisund, mis tekib kiirel siirdumisel kõrgema õhurõhuga keskkonnast madalama õhurõhuga keskkonda. Selle tagajärjel võivad veres ja kudedes moodustuda gaasi- (peamiselt lämmastiku-) mullikesed, mis rõhu äkilisel langemisel hakkavad kiiresti vabanema. Kessoontõbi võib tekkida tuukritel või kessoonitöölistel. Hapnikumürgitus Lämmastikunarkoos Eesti kirjakeele seletussõnaraamat, 2009. [1] EE 4. köide, 1989.
Vee ioonkorrutis

Vee ioonkorrutis on vee elektrolüütilist dissotsiatsiooni iseloomustav konstant (tähis sageli Kw). Kw väärtus on leitav valemiga K w = C H + × C O H − {\displaystyle K_{w}=C_{H^{+}}\times C_{OH^{-}}} , kus C H + {\displaystyle C_{H^{+}}} ja C O H − {\displaystyle C_{OH^{-}}} tähistavad vesinik- ja hüdroksiidioonide molaarset kontsentratsiooni. Vee ioonkorrutis on vee ja kõikide vesilahuste puhul ühesugune. EE 10. köide, 1998.
Vesilahus

Vesilahus on lahus, kus lahustiks on vesi. Nt lahust, kus kaltsiumhüdroksiidi on lahustatud vees (s.t lahustiks on vesi), nimetatakse lubjaveeks. Eesti kirjakeele seletussõnaraamat, 2009. [1]
Georg Bogatkin

Georg Bogatkin (sündinud 22. aprillil 1954 Tallinnas) on eesti keraamik. Ta lõpetas aastal 1972 Tallinna 46. Keskkooli ja aastal 1978 Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi keraamikuna. Tema ema oli kunstnik Valli Lember-Bogatkina, isa oli kunstnik Vladimir Bogatkin. Tema abikaasa on skulptor ja keraamik Airike Taniloo-Bogatkin. Tema tütar on keeleteadlane Mari Uusküla.[viide?] Eesti Kunstiakadeemia keraamika vilistlased Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon. Tallinn 1996 Raadiosaade "Käbi ei kuku... Georg Bogatkin ja Mari Uusküla", Vikerraadio, 12.04.2020
Keraamik

Keraamik on keraamika valmistamisega tegelev kunstnik. Keraamikute loend Eesti keraamikute loend
Voolavus

Voolavus ehk voole on tahke keha, vedeliku ja gaasi omadus pingete mõjul plastselt või viskoosselt deformeeruda. Voolavuse vastandomadus on viskoossus. Kui metalli, polümeeri vm tahke keha voolavus toimub kõrgel temperatuuril, nimetatakse seda ka roomavuseks. Vedeliku ja gaasi voolavus tähendab, et mis tahes pinge mõjul nende osakesed liiguvad. Kui gaas või vedelik voolab kinnises anumas (nt torus), siis omandab nende vool ümbritseva anuma kuju. Roomavus Voolepiir EE 8. köide, 1995.
Cirebon

Cirebon on sadamalinn Indoneesias Jaava saare põhjarannikul Lääne-Jaava provintsis. See asub 297 km Jakartast läänes.