laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Pelguranna tänav

Pelguranna tänav on tänav Tallinnas Põhja-Tallinna linnaosas Pelguranna asumis. Tänav algab Kopli tänava ja Sõle tänava ristmikult Pelguranna ja Kopli asumi piiril, möödub Kopli kalmistupargist, Kopli välisjaotlast, kulgeb piki Stroomi randa (paremal) ja Merimetsa parkmetsa (vasakul) ja lõppeb Stroomi rannapargi lõpus Kopli lahe alumise tulepaagi lähedal. Edasi Paldiski maanteele suunduv tänavaosa eraldati 25. juunil 2014 Pelguranna tänavast ja nimetati Lahepea tänavaks. Pelguranna tänav sai nime 31. juulil 1959. Tänapäevani säilinud Pelguranna asumi hoonestust hakati rajama alles 1950. aastate algul. Tänapäeva hoonestus koosneb enamjaolt Nõukogude ajal ehitatud elamutest, mis vanemas osas on neljakorruselised, uuemas osas suuremalt jaolt viiekorruselised ning on ka üks 14-korruseline elumaja. Pelguranna tänav 5, 7, 9, 11, 13, 15, 37, tüüpprojekti 1-317-9 järgi ehitatud viiekorruselised korterelamud (nn hruštšovkad) Pelguranna tänav 19, 21, 23, 25, 27, tüüpprojekti 1-317-10 järgi ehitatud viiekorruselised korterelamud Pelguranna tänav 39, tüüpprojekti 1-317 järgi ehitatud viiekorruselised korterelamu Pelguranna tänav 41, 45, 47, 51, 53 tüüpprojekti 1-317-14 järgi ehitatud viiekorruselised korterelamu Pelguranna tänav 49 asub Pelguranna Lasteaed. Pelguranna tänav 58 asub Stroomi rannahoone Pelguranna tänav Pelguranna tänava ja Kopli tänava ristmik Pelguranna 33 Pelguranna 57 Kopli kalmistupark on paremal pool Kopli kalmistupark Hruštšovka http://www.eki.ee/knab/tallinn1.htm Muudatused Tallinna tänavanimistus 1987-2016 (vaadatud 11.06.2016) Aleksander Kivi. Tallinna tänavad. Tallinn, 1972, lk. 91 Eesti kohanimeraamat, lk. 474 Ester Vaitmaa, Stalinistlik maja, forte.ee, 18. november 2016 Nelja aasta pärast kerkib Stroomi randa uus rannahoone, www.postimees.ee, 2. detsember 2020
Taddeo II da Montefeltro

Taddeo II da Montefeltro (suri 1. mail 1282) oli Itaalia kondotjeer da Montefeltro suguvõsast. Taddeo oli Bonconte I da Montefeltro poeg (ühtlasi Taddeo I da Montefeltro vennapoeg) ning aastatel 1242–1255 (kuni surmani) Urbino hertsogiks olnud gibelliinide kondotjeeri Montefeltrano II da Montefeltro vend. Taddeo nõbu oli Romagna gibelliinide juht Guido da Montefeltro. Taddeo langes Forlì lahingus 1282. aasta 1. mail. Taddeol oli üheksa last: Corrado, Malatesta, Taddeo Novello, Roberto, Ubertino, Speranza, Giovanna, Filippuccio ja Rinaldo. F. Ugolini. Vita dei conti e duchi di Urbino. 1959, Firenze. "Conti di Urbino, Conti di Montefeltro (Montefeltro)". Vaadatud 12. detsembril 2013. Stefano Lancioni; Maria-Chiara Marcucci. "Storia della Provincia di Pesaro e Urbino. Gli avvenimenti: "Capitolo IX. Guelfi e Ghibellini"". Vaadatud 12. detsembril 2013.
Romagna

Romagna (hääldus: [roˈmaɲɲa]; romanja keeles Rumâgna) on ajaloolis-geograafiline piirkond Põhja- ja Kesk-Itaalias, Aadria mere ja Apenniinide vahel. Romagna piiridesse jääb ka San Marino vabariik. Enamik piirkonnast on nüüdse Emilia-Romagna maakonna kaguosas (Ravenna, Forlì-Cesena ja Rimini provints ning città metropolitana di Bolognast Imola, Casalfiumanese, Borgo Tossignano, Fontanelice, Castel del Rio, Dozza ja Mordano). Väiksem osa piirkonnast jääb Itaalias ka nüüdsesse Marche (osa Pesaro ja Urbino provintsist) ja Toscana maakonda (osa città metropolitana di Firenzest ja Arezzo provintsist). Piirkond jääb Itaalias kokku 96 valla alale. Romagna pindala on 6380,6 km² ja elanike arv 1 107 057 (2010). "Teine Romagna", kohalik institutsioon (itaalia keeles) RomagnaOggi.it, veebiajaleht (itaalia keeles)
Gorki

Gorki on sõna, mille venekeelnene tähendus võib olla Горький ('kibe') või Горки ('mäekesed'). Maksim Gorki (Максим Горький) oli vene kirjanik. Gorki (Горький; kirjanik Maksim Gorki järgi) oli Nižni Novgorodi nimi aastatel 1932–1990. Gorki (Valgevene) on linn Valgevenes Magiljovi oblastis Gorki on Gorki Leninskije varasem nimi. Gorki (Горки) on paljude asulate nimi või nime osa Venemaal. Gorki on asula Jamali Neenetsi autonoomses ringkonnas. Bolšije Gorki Dirinõ Gorki
Karl Einer

Karl Sulev Einer (17. august (vkj)/ 30. august 1907 Mäksa vald, Võnnu kihelkond, Tartumaa – 4. november 1968 London) oli eesti proosakirjanik ja tõlkija. Ta õppis Hugo Treffneri Gümnaasiumis ja lõpetas Paide Ühisgümnaasiumi, seejärel õppis Tartu Ülikooli filosoofia- ja õigusteaduskonnas. Ta oli 1928. aastal Tartus ajakirja Aeg kaasasutaja. Aastatel 1927–1931 töötas ta Tartu–Petseri raudtee ehitusel raamatupidajana. Aastal 1937 organiseeris ta Tartus väikekirjastuse Kuldkiri, mis andis välja lasteajakirja Päike ja mõned raamatud. Aastal 1944 põgenes ta Saksamaale. 1947. aastal siirdus ta edasi Inglismaale, kus töötas algul vabrikutöölisena, hiljem raamatupidajana. Ka oli ta Londonis BBC kaastööline ja raamatukaupluse välismaise raamatumüügi korraldaja. Väljavõte (Barbi Pilvre. "Einer, Karl". // Eesti kirjarahva leksikon. Tallinn 1995. Lk 76–77): "Eesti kirjandusse tuli ta tõlkijana, kuid asus ka ise proosat kirjutama. Ta kujutab elegantselt, kuigi pealiskaudselt pagulaselu Inglismaal. Läbivaks teemaks on meeste ja naiste vahelised suhted. Romaanis "Ainult üks valge liblikas" (Toronto Orto 1953) lisanduvad pagulaselu argipäevale poliitilised motiivid, irooniliselt suhtub ta kodumaal toimuvasse. Romaan "Suletud sadam" (Toronto Orto 1955) käsitleb taas inimsuhteid ja kohanemisraskusi pagulasühiskonnas, sealhulgas puudutatakse narkomaaniaprobleemi. Romaan "Raudne vilepuhuja" (Toronto Orto 1957) jutustab meremehe elust ja tema suhetest eri naistega. Romaan "Kui aeg saab täis" I–II (Toronto Orto 1960) jälgib elu vanadekodus, käsitledes ühiskonna hoiakut vanadusse ja haigustesse". "Ta on eesti keelde tõlkinud Marguerite Steeni "Päike on mu saatus" I–II (Toronto Orto 1957); Margaret Mitchelli "Tuulest viidud II" (koos H. Rone'ga, Toronto Orto 1958); John P. Marquandi "Südamlikult, Willis Wayde" (Toronto Orto 1959); Françoise Sagani romaanid "Tervitan sind, kurbus. Eriline naeratus." (Toronto Orto 1960); Edna Ferberi "Hiiglane" (koos Valve Ristkokiga, Toronto Orto 1961); Pearl S. Bucki "Suur armastus" (Toronto Orto 1962) ja Hugh MacLennani "Öö möödunud on" (Toronto Orto 1961)". Tema vend oli keemik ja esperantist Max Arvisto ning õde oli advokaat Josephine-Helene Einer. Võnnu kihelkonna sündinute ja ristitute nimekiri 1899-1907. Eesti Rahvusrahiiv, RA EAA.3172.1.117 "Uusi ajalehti ja ajakirju". Kaja nr 54, 4. märts 1928. Lk 4 Barbi Pilvre. "Einer, Karl". // Eesti kirjarahva leksikon. Tallinn 1995. Lk 76 Leinateated. Eesti Hääl nr 1107, 8. november 1968. Lk 4 Eesti Hääl nr 1108, 15. november 1968. Lk 4 "Kirjanik Kari Einer surnud". Vaba Eestlane nr 82, 16. november 1968. Lk 3 "Karl Einer". Kodumaa nr 49, 20. november 1968. Lk 7 Barbi Pilvre. "Einer, Karl". // Eesti kirjarahva leksikon. Tallinn 1995. Lk 76–77 Eesti kirjanike leksikon. Eesti Raamat. Tallinn 2000 Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944 TLÜAR väliseesti isikud
Seinapink

Seinapink on rehetoas seina ääres paiknev 40–50 cm laiune ja suhteliselt pikk pink. Seinapinki kasutati peale istumise ka uinaku- ja magamiskohana. Rehetoas võis olla üks või kaks seinapinki. rennitagune pink pink Eesti etnograafia sõnaraamat. 1996. Koostanud Arvi Ränk. Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus. Lk 191 Seinapink Eesti Muuseumide Infosüsteemis
Henrik Lax

Rolf Henrik Richard Lax (sündinud 6. mail 1946 Helsingis) on Soome poliitik. Ta kuulub Rootsi Rahvaparteisse. Ta oli Eduskunna liige aastatel 1987–2004 ja Euroopa Parlamendi liige aastatel 2004–2009. Juunis 2005 valiti ta Rootsi Rahvapartei kandidaadiks 2006. aasta presidendivalimistel. Esimeses voorus kogus ta 1,6% häältest (7. tulemus) ega pääsenud teise vooru. Henrik Lax on hariduselt jurist ja ökonomist. Elulugu Eduskunna lehel
Selenotsentriline orbiit

Selenotsentriline orbiit on ümber Kuu tiirleva keha orbiit. Kuu-lähedased orbiibid, mis on vähem kui 100 kilomeetri kõrgusel, on kõige huvipakkuvamad Kuu pinnase uurimisel. Selenotsentrilistel orbiitidel on probleeme orbiidi stabiilsusega ning ainult vähesed "jäätunud" orbiidid võimaldavad pikaajalist tiirlemist ümber Kuu. Nõukogude liit saatis esimesena kosmoseaparaadi Kuu lähedale. See oli Luna 1, 4. jaanuaril 1959, mis jõudis 6000 kilomeetri kaugusele Kuu pinnast, kuid ei jõudnud selenotsentrilisele orbiidile. Luna 3 oli esimene kosmoselaev, mis läbis Kuu "tasuta" tagasituleku trajektoori ehk siis kosmoselaev jõudis Maale tagasi kasutades Kuu gravitatsiooni ja mitte lisakütust tarvitades. See kosmoselaev tegi ka esimese pildi Kuu tagaküljest. Luna 10 oli esimene kosmoselaev, mis saavutas 1966. aasta aprillis Kuu orbiidi. Sellega uuriti mikrometeoroidide hulka vastaval orbiidil ning Kuu keskkonda. Kosmoselaev oli sellel orbiidil kuni 1966. aasta 30. maini. Esimene Ameerika Ühendriikide kosmoselaev, mis saavutas Kuu orbiidi oli Lunar Orbiter 1, mille apogee oli 1867 km ning perigee 189 km. Seejärel saavutati ringorbiit 310 km kõrgusel, mida kasutati piltide tegemiseks. Viis sarnast kosmoselaeva lasti USA poolt üles, et oleks võimalik leida sobiv maandumiskoht Apollo programmi maandumiskohtadeks. Apollo programmi käigus suudeti esimesena USA poolt viia Kuu pinnale astronaudid Apollo 11 meeskonnaga. Selle käigus paigutati kosmoselaev 110 km kõrgusele ringorbiidile, mille periood oli umbes 2 tundi ning saadeti alla maandumismoodul. Maandumismoodul muutis esimese sammuna orbiidi elliptiliseks, mille perigee oli 15 km, et mitte kokku põrgata Kuu mägedega, ning seejärel hakati moodulit aeglustama. Gravitatsiooni anomaaliad, mis mõjutasid objekte Kuu orbiitidel, viisid suurema massiga piirkondade avastamisele Kuu pinnases. Need on tingitud kokkupõrgetest teiste kosmiliste objektidega kauges minevikus ning nimetatakse ka Masconi efektiks. Need anomaaliad on küllalt suured, et juba mõne päevaga orbiiti märgatavalt muuta. Apollo 11 arvestas selle efektiga, kui see taaskohtus enda kosmoselaeva põhiosaga (sel ajal ei olnud jäätunud orbiidid teada ning seetõttu orbiit muutus pidevalt). Küll ülehinnati seda efekti kahekordselt ning seetõttu oli vaja teha korrektsioonie Apollo 11 kokkusaamisel põhimooduliga. Masconi efekti mõju uurimise kaudu avastati 2001. aastal neli jäätunud orbiiti neljal orbiidi inklinatsioonil 27°,50°,76°,86°. Nendel orbiitidel on kosmoselaevadel võimalik orbiidil püsida nii kaua kui vaja. "Bizarre Lunar Orbits". NASA Science: Science News. NASA. 6. november 2006. Originaali arhiivikoopia seisuga 2.05.2017. Vaadatud 9.12.2012. Wade, Mark. "Luna". Encyclopedia Astronautica. Vaadatud 17.02.2007. Byers, Bruce K. (14. detsember 1976). "APPENDIX C [367-373] RECORD OF UNMANNED LUNAR PROBES, 1958-1968: Soviet Union". DESTINATION MOON: A History of the Lunar Orbiter Program. National Aeronautics and Space Administration. Originaali arhiivikoopia seisuga 26.01.2021. Vaadatud 17.02.2007. Wade, Mark. "Lunar Orbiter". Encyclopedia Astronautica. Vaadatud 17.02.2007. "Apollo 11 Mission Report" (PDF). NASA. Lk 4-3 to 4-4.
Armeenia kliima

Kuna Armeenia maastik on üsna suurte kõrguseerinevustega (kõrguse amplituud <2800 m), on ka kliima Armeenia piires väga varieeruv. Hoolimata Armeenia asumisest subtroopilises kliimavöötmes võib subtroopilist kliimat kohata riiki läbiva Väike-Kaukasuse mäestiku tõttu ainult Armeenia lõunaosas (Metgri regioonis), mis on piirkond, kus kasvavad ka selliseid vilju nagu apelsinid, sidrunid, oliivid andvad subtroopilised taimed. Teistes Armeenia regioonides on kliima märkimisväärselt kontinentaalsem. Suved on kuivad ja päikselised ning kestavad juunist septembri keskpaigani. Talved on lühikesed ja suhteliselt külmad ning lumerohked. Mägedes jääb keskmine suvine temperatuur +10 ja +22 °C vahele ning talviti on see +2 kuni −14 °C. Tasandikel on jaanuari keskmine temperatuur −5 °C ja juulis +25 °C. Sügiseti ja kevaditi võib esineda üsna madalaid temperatuure ning pinnase temperatuur võib langeda kohati kuni −28 °C. Õhutemperatuur Armeenias sõltub otseselt asukoha kõrgusest merepinnast. Isegi näiteks linna piires võib temperatuur kahe naaberlinnaosa vahel erineda 2–3 °C võrra. Keskmine temperatuur Armeenias, nagu ka teistes mägistes riikides, langeb 1 °C iga 200-meetrise tõusu kohta. Aastane sademete hulk sõltub samuti piirkonna kõrgusest merepinnast, olles keskmiselt 200–800 mm aastas. Üks vihmasem periood Armeenias kestab kevadest varasuveni ning oktoober ja november on samuti vihmased. Talvel esineb mägipiirkondades rohket lumesadu (kuni 100–150 mm), mis kestab kuni märtsi-aprillini mäe nõlvadele, lumesadu on aastaringne mäetippudel. Ajalooliste andmete kohaselt on Armeenias talv varem olnud samasugune nagu on praegu, küllaltki külm nii mägedes kui ka madalamatel aladel. Xenophon kirjeldab oma memuaarteoses "Anabasis" ("Sõjaretk") 10 000 Kreeka palgasõduri naasmist sügisel läbi Armeenia mägede ning märgib, et öösel, kui sõdurid magasid, sadas mägedes maha nii paks lumi, mis kattis mehed ja nende relvad meetripaksuse kihiga. Samas teoses kirjeldab Xenophon, et armeenlased määrisid oma keha rasva või mandliõliga, et kaitsta ennast külma eest. Armeenia ajaloolane Movses Khorenatsi (5. sajand A.D.) kirjeldab suvist Ararati tasandikku kliimat kuuma ja kuivana. "Climate diversity in Armenia". Xenophon the Greek historian (4th century B.C.), "Arhiivikoopia" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 25. juuli 2004. Vaadatud 12. detsembril 2013.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
Sauli Niinistö

Sauli Väinämö Niinistö (sündinud 24. augustil 1948 Salos) on Soome poliitik, 1. märtsist 2012 1. märtsini 2024 Soome president. Niinistö on õppinud õigusteadust. Enne poliitikasse minekut töötas ta kohtuniku ja advokaadina. Sauli Niinistö on olnud Koonderakonna poliitikuna parlamendiliige, justiitsminister ja rahandusminister. Ta oli Koonderakonna kandidaat 2006. aasta Soome presidendivalimistel. Esimeses voorus 15. jaanuaril kogus ta 24,1% häältest ja pääses edasi teise vooru, kuid kaotas seal sotsiaaldemokraat Tarja Halonenile. 2007. aasta Soome parlamendivalimistel pääses ta parlamenti Soome kõigi aegade rekordhäältega, kui sai 60 563 häält. Ta valiti Eduskunna esimeheks. Kevadel 2010 teatas ta, et ei kavatse 2011. aasta parlamendivalimistel osaleda. 28. juunil 2011 teatas ta, et kavatseb esitada ennast Koonderakonna kandidaadiks 2012. aasta presidendivalimistel. Augustis 2011 avaldatud arvamusküsitlus näitas, et teda toetaks valimistel 60% soomlastest. Niinistö võitis presidendivalimiste 1. vooru, kogudes 37,0% häältest ning pääses teise vooru koos teisele kohale tulnud Pekka Haavistoga. Teises voorus valiti ta 62,6% häältest Soome presidendiks. Ta astus ametisse 1. märtsil. 2018. aasta presidendivalimistel osutus ta valituks kohe esimeses voorus, kui kogus 62,7% häältest. Aastatel 2009–2012 oli Niinistö Soome Jalgpalliliidu esimees. 2014 – Maarjamaa Risti ketiklassi teenetemärk 1974. aastal abiellus ta Marja-Leena Alankoga. Sellest abielust sündisid lapsed Nuutti (1975) ja Matias (1980). 1995. aastal hukkus Marja-Leena Niinistö liiklusõnnetuses. Sauli Niinistö oli kihlatud parlamendiliikme Tanja Karpelaga, kes on olnud ka kultuuriminister, kuid suvel 2004 kihlus katkestati. 2004. aastal elas Niinistö Tais lambiposti külge klammerdudes üle India ookeani maavärina järgse tsunami. 3. jaanuaril 2009 abiellus ta Koonderakonna 31-aastase pressijuhi Jenni Haukioga. Veebruaris 2018 sündis neil poeg Aaro. Rohelise Liidu endine esimees Ville Niinistö on Sauli Niinistö vennapoeg. Kadri Veermäe "Sauli Niinistö: Väikerahval tuleb kokku hoida" Postimees, 19. jaanuar 2012, lk 10 Niinistö ylivoimainen presidenttikyselyssä, YLE uutiset, 3. august 2011 Koduleht
48 (Tallinna bussiliin)

Tallinna bussiliin 48 oli Tallinna bussiliin, mida teenindas Tallinna Linnatranspordi AS. Alates 1. augustist 2023 ühendati bussiliiniga 35, uus marsruut Seli - Pelguranna. Bussiliin ühendas Südalinna asumit Kesklinnas Pelguranna asumiga Põhja-Tallinnas, läbides Lilleküla ja Pelgulinna. Liin sai alguse Viru Keskuse bussiterminalist. Enne 1. novembrit 2016 oli 48 ekspressliin, mis ei peatunud Vabaduse väljaku ja Sõle peatusete vahel. Viru Keskus – Pelguranna Viru Keskus 3 - Viru - Vabaduse väljak - Tõnismägi - Koidu - Taksopark - Ülase - Sõle - Ädala - Kolde puiestee - Nisu - Ehte - Kari - Randla Pelguranna – Viru Keskus Randla - Pelguranna - Vihuri - Puhangu - Ehte - Nisu - Kolde puiestee - Ädala - Ülase - Taksopark - Koidu - Vabaduse väljak - Estonia - A. Laikmaa Tallinnas muutuvad mitmed bussi- ja trammiliinide sõiduplaanid Delfi, 25.10.2016 Tallinna 48. liini sõiduplaan
Āqchah

Āqchah (varasem eestikeelne nimekuju Aktša) on linn Afganistanis Jowzjāni provintsi idaosas, Andkhvoysse viiva tee ääres. Elanike arv on 13 000 (2002). Seisuga 23. juuni 1976 oli elanikke 8876. Asulat kaitsesid mudamüür ja tsitadell. Majad on seal mudast. Elanikud olid peamiselt usbekid. Linna ümber oli väike, kuid hästi niisutatud ja arvukalt asustatud Āqchah' khaaniriik. Lõuna pool asuvatest mägedest alguse saavad jõed, mis ei jõua enam Amudarjasse, lõpevad suurtes lodudes Āqchah' lähedal. Mäenõlvade kidur taimkate uhutakse suurvee ajal nendesse lodudesse.
Hakk (viljakoristus)

Hakk on püsti asetatud viljavihkude kuhilas põllul. Põhjaeesti murdes nimetati hakki hakkjalg, kirderanniku murdes viisik. Enamasti pandi hakkidesse rukist, harvem ka suvivilja. Kuni 25 rukkivihust laoti koonuskujuline kuhil, mille keskmes oli kolm üksteisele toetuvat vihku (jalavihku). Vihud pandi hakki ladvaga ülespoole. Vihma eest kaitsmiseks pandi kuhja tippu suurem peavihk, tüveosaga ülespoole. Mõnikord jäeti rukkihakk ka katteta. Eestis pandi rukist hakkidesse 20. sajandi keskpaigani, mil kasutusele tulid kombainid. Naber Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 28 Eesti etnograafia sõnaraamat. Koostanud Arvi Ränk, toimetanud Õie Ränk. Tallinn 1995. lk 17 Rukkihakid ja -naber foto EPM-is
Kaelalülid

Kaelalülid (ladina vertebrae cervicales, ainsuses vertebra cevricalis) on paljude selgroogsete loomade selgroo ülemised lülid, mis järgnevad ajukoljule ja moodustavad kaela luulise aluse – kaelaskeleti, ka skeleti luu. Kaelalülide areng, anatoomia, kuju, sooned, lihased ning morfoloogia ja patoloogia võivad erineda nii liigiti kui ka indiviiditi. Kaladel kaelalülide piirkonda ei eristata. Madudel on 7 kaelalüli. Enamikul imetajatel on 7 kaelalüli. Inimesel on selgroo kaelaosa kaelalülideks lülisamba seitse ülemist lüli, neid tähistatakse lühendatult tähega C (CI kuni CVII). Kaelalülidel on väike ja madal keha kuid suur lülimulk. Ristijätkel on mulgud, mida läbivad lüliarterid. Kaelalülil eristatakse: ristijätket, ülemist liigesejätket, alumist liigesejätket, ogajätket, ristijätkemulku ja lülikeha. Esimesel kaelalülil ehk kandelülil (CI) ehk atlasel (atlas) lülikeha puudub, teisel kaelalülil ehk telglülil (CII) ehk aksisel (axis) on hammasmine lohk, mis liigestub kandelüli kaare sisepinnaga. Nende kahe kaelalüli abiga liigutatakse pead: jaatamisliigutus toimub tavaliselt kuklaluu ja kandelüli vahel; eitamisliigitus toimub kandelüli ja telglüli vahel. 1% inimestel võib alumise kaelalüliga olla ühendatud ka ülemäärane roie – kaelaroie. lüli selgroog FRIETSON GALIS,Why Do Almost All Mammals Have Seven Cervical Vertebrae? Developmental Constraints, Hox Genes, and Cancer, JOURNAL OF EXPERIMENTAL ZOOLOGY (MOL DEV EVOL) 285:1926 (1999), Veebiversioon (vaadatud 13.12.2013) Meeli Roosalu. Inimese anatoomia, Kirjastus Koolibri, lk 31-32 2010, ISBN 978-9985-0-2606-9. Walter Nienstedt, Osmo Hänninen, Antti Arstila, Stig-Eyrik Björkqvist. "Inimese füsioloogia ja anatoomia", Werner Söderström Osakeyhtiö, Kirjastus Medicina, 6 trükk, lk 109, 2011, toimetaja Georg Loogna, tõlkija Heli Kõiv, keeletoimetaja Tiiu Sulsenberg, ISBN 9985-829-36-0. Terminologia Anatomica - A02.2.02: Vertebrae cervicales [C I - C VII]Kaelalülid
Haspel

Haspel on riist näiteks lõnga, traadi, nööri või kaabli rulli või vihti kerimiseks ja pasmaste lugemiseks. Haspli abil kerimismaterjali lõnga vm. käsitsemist nimetatakse haspeldamiseks. viipsik räsa Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 32 Eesti etnograafia sõnaraamat. 1996. Koostanud Arvi Ränk. Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus. Lk 19 Haspel Eesti Muuseumide Infosüsteemis
Heinakäru

Heinakäru (ka: sookäru) on kahest laiast vitsrattast ja neljakandilisest varbkorvist koosnev kerge käru, mille kõrgus oli kuni 1,5 meetrit. Heinakäru kasutati enamasti sooheinamaalt heinte väljaviimiseks. Sookäru ratas oli valmistatud kahest rööbiti painutatud vastupidavast tammepuu vitsast, mis moodustasid ratta pöia. Pöidade kinnitamiseks löödi kodarate otsa risti sobiva pikkusega ristpuud (lombid, ka lapid), mile peale vitsad kinni naelutati. Sookäru veeti tavaliselt kahe inimese poolt, kolmas lükkas tagant. Eestis kasutati heinakäru 19. sajandi lõpul ja 20. sajandi algul Lääne- ja Kesk-Eestis. Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 33 Eesti etnograafia sõnaraamat. Koostanud Arvi Ränk, toimetanud Õie Ränk. Tallinn 1995. lk 197
Govinda Chandra Dev

Govinda Chandra Dev (ka G.C. Dev; bengali keeles গোবিন্দ চন্দ্র দেব}}; 1. veebruar 1907 – 26. märts 1971) oli Bangladeshi filosoof, filosoofiaprofessor Dhaka Ülikoolis. Ta tapeti Bangladeshi iseseisvussõja alguses, kui Pakistani armee hukkas süstemaatiliselt Bangladeshi intelligente. G. C. Dev sündis Govinda Chandra Dev Purakayastha nime all Lauta külas Ida-Bengalis toonases Briti Indias. Tema esivanemad olid Gujaratist pärit brahmiinid. Pärast Devi isa surma kasvatasid teda kohalikud kristlikud misjonärid. Dev õppis Kolkata Ülikoolis, kus kaitses 1944. aastal doktorikraadi filosoofias väitekirjaga "Reason, intuition and reality". Väitekiri ilmus hiljem raamatuna "Idealism and Progress". G. C. Dev alustas karjääri lektorina Riponi kolledžis Kolkatas. Kui Teise maailmasõja ajal viidi kolledž Kolkatast Dinajpuri nüüdses Bangladeshis, kolis ka Dev Dinajpuri. 1945. aastal kolis kolledž tagasi Kolkatasse, ent Dev jäi Dinajpuri juhtima vastasutatud Surendranathi kolledžit. Juulis 1953 asus ta tööle Dhaka ülikooli filosoofiateaduskonnas. 1963 määrati Dev filosoofiateaduskonna dekaaniks, 1. juulil 1967 sai temast professor. 1960. aastate lõpul õpetas ta külalisprofessorina Wilkes-Barre'i kolledžis USA Pennsylvania osariigis, saades ka seal kiiresti populaarseks. Tema austajad kolledžis asutasid Devi humanistliku filosoofia levitamiseks fondi "The Govinda Dev Foundation for World Brotherhood". 1960. aastatel valiti Dev Pakistani filosoofiakongressi peasekretäriks, selles ametis oli ta surmani 1971. aastal. Dhaka Ülikoolis asutas ta oma humanistliku filosoofia propageerimiseks Filosoofiamaja (Philosophy House), millest sai üks ülikooli kultuurikeskusi. Eluaegse poissmehena annetas G. C. Dev suure osa oma varast juba eluajal ülikoolile. Annetuste varal rajati 1980. aastal Dhaka Ülikooli filosoofiauuringute keskus (Center for Philosophical Studies). Devil oli adopteeritud tütar. Tema väimees tapeti koos Deviga. Govinda Chandra Dev kirjutas sadu artikleid inglise ja bengali keeles nii Bangladeshi kui ka rahvusvahelistes teadusajakirjades. Eluajal ilmus tema sulest seitse raamatut: Idealism and Progress (1952) Idealism: A New Defence and A New Application (1958) Amar Jibandarshan (The Philosophy of My Life) (1960) Aspiration of the Common Man (1963) The Philosophy of Vivekananda and the Future of Man (1963) Tattvavidya-sara (1966) Buddha: the Humanist (1969). Veel kaks raamatut ilmusid postuumselt: Parables of the East (1984) ja My American Experience. "Dev, Govinda Chandra – Banglapedia". Originaali arhiivikoopia seisuga 13. detsember 2013. Vaadatud 13. detsember 2013. Jahed Ahmed. "On Martyred Intellectual Prof. G.C. Dev: A Philosopher of, by and for the Commoners!". Originaali arhiivikoopia seisuga 4.02.2012. Vaadatud 6.02.2013. Bangalir Dorshan: Prachinkal Theke Somokal by Prof. Dr. Aminul Islam, Dept. of Philosophy, DU, (Maola Brothers, Dhaka, 2002), pp. 247–258 A tribute to Prof. G.C. Dev