laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Jānis Goldmanis

Jānis Goldmanis (29. august/11. september 1875 Bauska kreis – 18. november 1955 South Bend) oli Läti poliitik. Aastal 1912 valiti ta Vene keisririigi IV Riigiduuma liikmeks (Kuramaa kubermangust). Ta oli aastal 1915 Läti rahvusväeosade korralduskomitee esimees. Aastatel 1918–1920 oli ta Läti Rahvanõukogu liige, aastatel 1920–1922 oli ta Asutava Kogu liige. Ta oli aastatel 1918–1919 Läti põllumajandusminister ning aastatel 1920–1921 ja 1925–1926 Läti kaitseminister. Ta sündis aastal 1875 Baldone kihelkonnas Bauska kreisis. Peale linnakoolis õppimist töötas ta Baldone vallakohtus ning asutas 1896. aastal Baldone Põllumajanduse Seltsi ja oli selle esimees. Aastal 1912 valiti ta Vene keisririigi IV Riigiduuma liikmeks (Kuramaa kubermangust). 17. märtsil 1944 oli ta üks 189-st Läti kodanikust, kes kirjutasid alla Läti Kesknõukogu memorandumile, nõudes Läti Vabariigi suveräänsuse taastamist. Aastal 1944 põgenes ta Saksamaale ja kolis aastal 1950 Ameerika Ühendriikidesse, kus ta 18. novembril 1955 South Bendis Indianas suri.
Urmas Oru

Urmas Oru (sündinud 2. märtsil 1971) on Eesti ajakirjanik. Ta on töötanud Kanal 2 juhatuse esimehena ja olnud Eesti Rahvusringhäälingu juhatuse liige. 25. juulist 2022 on ta ETV ja ETV2 peatoimetaja. 22. detsembril 2023 keelas ainuisikuliselt satiirilise sketšisaate "Kinoteatri õhtune vöönd" viimase saate eetrisseandmise, leides, et saade kahjustab liialt ERR-i imagoloogilist pilti. Antud käik kutsus esile teiste meediaväljaannete üksmeelse kriitika liigse tsensuuri rakendamisest avalik-õiguslikus ringhäälingus. "Peep Kala ja Urmas Oru lahkuvad Eesti Meediast, töö saab Hanno Tomberg" ERR, 08.02.2017. ETV ja ETV2 uueks peatoimetajaks saab Urmas Oru ERR Menu, 15.07.2022. "Kinoteatri õhtuse vööndi" viimane saade jääb äraERR Menu, 22.12.2023.
Pärmkottseened

Pärmkottseened (Saccharomycetes) on kottseente klass. Saccharomycetales – pärmkottseenelaadsed
Pärmkottseenelaadsed

Pärmkottseenelaadsed (Saccharomycetales) on kottseente selts. Dipodascaceae – hiidkotilised Metschnikowiaceae – pärmikulised Saccharomycetaceae – pärmkottseenelised Candida
Pisarseened

Pisarseened (Dacrymycetes) on kandseente klass. Dacrymycetales – pisarseenelaadsed
Pisarseenelaadsed

Pisarseenelaadsed (Dacrymycetales) on kandseente selts. Dacrymycetaceae – pisarseenelised
Pisarseenelised

Pisarseenelised (Dacrymycetaceae) on kandseente sugukond. Calocera – sarvik Dacrymyces – pisarseen Guepiniopsis
Sarvik (perekond)

Sarvik (Calocera) on kandseente perekond. Calocera cornea – väike sarvik Calocera furcata – harkjas sarvik Calocera viscosa – suur sarvik, sarvharik
Pisarseen

Pisarseen (Dacrymyces) on kandseente perekond. Dacrymyces chrysocomus – ketas-pisarseen Dacrymyces minor – väike pisarseen Dacrymyces ovisporus – ümaraeoseline pisarseen Dacrymyces stillatus – tava-pisarseen Dacrymyces tortus – nööp-pisarseen
Kõhrikseened

Kõhrikseened (Tremellomycetes) on kandseente klass. Tremellales – kõhrikulaadsed
Kõhrikulaadsed

Kõhrikulaadsed (Tremellales) on kandseente selts. Tremellaceae
Tremellaceae

Tremellaceae on kandseente sugukond. Tremella – kõhrik
Kõhrik

Kõhrik (Tremella) on kandseente perekond. Tremella encephala – ajukõhrik Tremella fuciformis – valge kõhrik Tremella mesenterica – kollane kõhrik Kõhrik andmebaasis eElurikkus.
Kolga oja (täpsustus)

Kolga oja on mitme vooluveekogu nimi. Kolga oja, oja Võrumaal Ojapera oja, oja Viljandimaal Kolga jõgi (Pärnumaa) Kolga jõgi (Harjumaa)
Kolga-Aabla

Kolga-Aabla on küla Harju maakonnas Kuusalu vallas. Asub Juminda poolsaare läänekaldal Kolga lahe ääres. Aabla Kiiu-Aabla Pikanõmme luide Küla piir Pedaspea poolt Vana sadam Endine vabrik Rahnud küla tee ääres Mereranna bussipeatus Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaameti statistika andmebaas, vaadatud 19.09.2023. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
1+1 (telekanal)

1+1 on telekanal Ukrainas. TSN Ruslan Senitškin Ljudmõla Barbir Solomija Vitvitska Natalija Moseitšuk Juri Gorbunov Irõna Vannõkova
Pedaspea

Pedaspea on küla Harju maakonnas Kuusalu vallas. Asub Kolga lahe ääres. Vaade maanteelt külale Rand Bussipeatus Vaade Pedaspeale üle Kolga lahe Tsitre poolt Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaameti statistika andmebaas, vaadatud 26.09.2023. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
Ezekiel Gurevitš

Ezekiel Gurevitš (läti keeles Ezekiels Gurevičs, vene keeles Эзекиель Бенционович Гуревич; 13. juuli 1861 Daugavpils – ?) oli juudi rahvusest Läti arst ja poliitik. Aastal 1912 valiti ta Vene keisririigi IV Riigiduuma liikmeks (Kuramaa kubermangust). Ta õppis Pihkva klassikalises gümnaasiumis ja lõpetas aastal 1887 Tartu Ülikooli arstiteaduskonna, praktiseeris arstina Jēkabpilsis. Aastal 1912 valiti ta Vene keisririigi IV Riigiduuma liikmeks (Kuramaa kubermangust). Duumas olles kuulus ta kadettide fraktsiooni ja Progressiivsesse blokki; valiti raamatukogu (sekretär), rahvahariduse (komisjoni ettekandja), rahva tervise (sekretäri asetäitja), usutunnistuse, riigi tulude ja tulude loendi täitmise komisjoni. Kirjutas alla 27-le seadusprojektile ja 44-le arupärimise avaldusele, astus välja Venemaa juutide õiguste laiendamise eest, protestis juutide ümberasustamise vastu läänekubermangudes. Aastal 1913 võttis sõna antisemiitliku haridusministri Lev Kasso vastu. Oli Esimese maailmasõja ajal Punase Risti haigla peaarst Jēkabpilsis. Tema edasine saatus ei ole teada. Ta oli abielus ja tal on kolm last. Usutunnistuse poolest oli ta judaist.
Edvards Treimanis

Edvards Treimanis (pseudonüüm Edvards Zvārgulis; 2. oktoober 1866 Priekuļi vald, Võnnu kihelkond, Võnnu kreis – 8. aprill 1950 Priekuļi) oli Läti poliitik, näitleja ja luuletaja. Ta valiti aastal 1907 Vene keisririigi II Riigiduuma liikmeks (Liivimaa kubermangust). Ta õppis Cēsise kreiskoolis koos läti luulele alusepanija Eduards Veidenbaumsiga. Aastast 1890 töötas ta Riia ringkonnakohtus arhivaari abilisena, teenistusastmete tabeli järgi oli kolleegiumi registraator, omas 18 tiinu maad. Avaldas luuletuste, näitemängude ja proosateoste kogumikke, esines ajakirjanikuna. Aastatel 1910–1913 andis välja "Zvārguļa Zobgala kalendāru", oli Riia läti teatri näitleja. Aastal 1907 valiti ta Vene keisririigi II Riigiduuma liikmeks (Liivimaa kubermangust). Duumas olles astus ta kadettide fraktsiooni, valiti isikupuutumatuse komisjoni, võttis sõna arupärimiste avalduste, sõjakohtute kaotamise ja töötute abistamise seaduseelnõude kohta, kirjutas alla Tõnis Jürise algatatud Eestimaa kubermangu maareformi projektile, mis esitati 13. aprillil 1907, kadettide projektile avaldusele usutunnistusest ja rahvusest tulenevate kitsenduste kaotamise kohta. Aastal 1909 avas Cēsises raamatupoe, oli aastatel 1910–1911 vangis Veidenbaumsi essee "Gabals iz tautsaimniecības" avaldamise eest.
Pudisoo

Pudisoo on küla Harju maakonnas Kuusalu vallas. Asub Pudisoo jõe ääres, suudme lähedal. Pudisoo küla Pudisoo küla keskus Pudisoo bussipeatus Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaameti statistika andmebaas, vaadatud 27.09.2023. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014. Pudisoo küla veebileht
Põhja

Põhja on küla Harju maakonnas Kuusalu vallas. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaameti statistika andmebaas, vaadatud 26.09.2023. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
Jungle Carbine

Jungle Carbine (inglise keelest džunglikarabiin; ametliku nimega Rifle No. 5 Mk I) on Suurbritannia vintpüss, relva Lee-Enfield No. 4 Mk I edasiarendus. Teise maailmasõja Vaikse ookeani lahingute kogemuse põhjal jõudsid britid järeldusele, et vaja on konstrueerida tavalisest vintpüssist lühem ja kergem relv. Uus vintpüss No. 5 Mk I jõudis lahinguväljadele peamiselt pärast teist maailmasõda toimunud Briti koloniaalkonfliktides, nagu Malaya kriis. Seal teenis No. 5 Mk I ka hüüdnime Džunglikarabiin (Jungle Carbine). Relv oli tootmises 1944. aasta märtsist 1947. aasta detsembrini.  Indoneesia Briti Rahvaste Ühendus  Suurbritannia "Dairi Chief of Police Inspecting Warehouse, Ammunition, and Firearm. 8. mai 2015 (indoneesia keeles)". Originaali arhiivikoopia seisuga 30. mai 2023. Vaadatud 26. veebruaril 2022. Skennerton, Ian (2007). The Lee-Enfield. Gold Coast QLD (Australia): Arms & Militaria Press. ISBN 978-0-949749-82-6. Skennerton, Ian (1994). Small Arms Identification Series No. 4: .303 Rifle, No. 5 Mk I. Gold Coast QLD (Australia): Arms & Militaria Press. ISBN 978-0-949749-21-5. Skennerton, Ian (2001). Small Arms Identification Series No. 12: 7.62mm L1 & C1 F.A.L. Rifles. Gold Coast QLD (Australia): Arms & Militaria Press. ISBN 978-0-949749-21-5. Wilson, Royce (mai 2006). Jungle Fever – The Lee-Enfield .303 Rifle. Australian Shooter Magazine. National Rifle Association of America; "Lee-Enfield No. 5 'Jungle Carbine': An exploded view". American Rifleman August 12, 2020 Reynolds, Major E. G. B. (1960). The Lee-Enfield (PDF). London: Herbert Jenkins. The No 5, Mk I Lee Enfield: A Comparison with the No 4 YouTube'is
Ukraina barokk

Ukraina barokk on paikkondlik arhitektuuristiil, mis kujunes ja valitses Ukraina aladel 17. ja 18. sajandil ja milles kohalik ehitustraditsioon sulandus Lääne-Euroopa barokkarhitektuuri joontega. Ukraina barokkstiilis ehitisi iseloomustab võrreldes lopsakalt dekoratiivse ja ornamenteeritud Lääne-Euroopa barokiga ehitiste suurem konstruktiivsus, lihtsam vorm ja tagasihoidlikum arhitektuuriline dekoor. Väga iseloomulik Ukraina barokk-kirikutele on kirikukuplite pirnjas või pungjas kuju, mis laenati ka Moskva barokki. Ukraina 17.–18. sajandi maalikunsti parimad näited leiab Kiievi koobaskloostri Püha Kolmainu kiriku ja Ristiülendamise kiriku seinamaalidelt, samuti ikonostaaside maalid ja portreed. Sel perioodil läbisid Ukrainas tormilise arengu ka graafikatehnikad nagu vasegravüür, mida kasutati allegoorilistest ja heraldilistest sümbolitest ja ornamentikast keerukate kompositsioonide edasiandmiseks graafikas. Ikonostaasidelt ja pühakodade sisustusest leiab väljapaistvaid puunikerduskunsti näiteid, näiteks Manjava skiita ikonostaas ja Kiievi koobaskloostri ja Püha Miikaeli Kuldsete kuplitega kloostri peakirikute ikonostaasid. Ornamentikas ja tarbekunstis kasutati palju rahvakunstist pärit motiive, mis annab ukraina barokile silmapaistvalt originaalse vormi- ja pildikeele. Kiievi koobaskloostri kompleksi ehitised, Kiievi koobaskloostri Jumalaema Uinumise kiriku kipsdekoor Võdubõtši kloostri Püha Georgi katedraal, Issandamuutmise kirik ja refektoorium Zaborovski värav ja Püha Sofia peakirik Kiievis Kirik Subotivis Kiievi vojevoodi Adam Kysili kirik Volõõnias Lossid Zbaražis, Berežanõs ja Baris Tšernihivi Ivan Mazepa aegne rügemendikantselei Danilo Apostoli residents ja Issandamuutmise kirik Velõki Sorotšõntšis Venemaal tegutsenud itaalia arhitekt Bartolomeo Rastrelli töötas Kiievis, kus ta projekteeris ukraina barokkstiilis Kiievi Püha Andrease kiriku ja Marija palee, mis nüüd on kasutusel Ukraina presidendi residentsina. Galiitsia-Itaalia arhitekt Bernhard Merettini projekteeris Lvivi Püha Georgi katedraali, Ukraina Kreekakatoliku Kiriku emakiriku. Ukraina skulptor Johann Georg Pinsel, kes tegutses 18. sajandi keskpaiku Galiitsias, arendas välja oma stiili, mida iseloomustas meisterlik ekspressiivne vorm ja isikupärane draperiikäsitlus. Ivan Hrõhorovitš-Barski projekteeris enamasti sakraalhooneid (kuid ka muid), tuntumad on Kiievi Jumalaema Kaitsmise kirik Podilis, Püha Kirilli kirik, Hostõnõi Dviri kaubahoone ja nn Simsoni kaev Kiievis. Kiievi Püha Sofia peakirik. 11. sajandi ehitis kujundati 17. sajandil barokseks Tšernihivi Jeletski Jumalaema Uinumise kloostri kirik Kolmainu kirik Kiievi koobaskloostris Tšernihivi Püha Kolmainu klooster Kiievi koobaskloostri Jumalaema Uinumise kirik Novomoskovski Püha Kolmainu peakirik Tšernihivi Püha Katariina kirik Velikõ Sorotšõntši Issandamuutmise kirik 17. sajandi lõpust pärinev rügemendikantselei Tšernihivis Zbaraži lossi hoov ja väravaehitis 1714. aastal ehitatud sõjaväekabel Prõlukõs (foto on tehtud enne 1941. aastat) Poola barokk Baroque. - Internet Encyclopedia of Ukraine Ukrainian Baroque. - HiSoUR Baroque. - Internet Encyclopedia of Ukraine Ukrainian Baroque Churches. - Religiana
Poola–Türgi sõda (1620–1621)

Poola–Türgi sõda (1620–1621) oli Rzeczpospolita ja Osmanite riigi vaheline konflikt Moldova kontrolli üle. See lõppes sellega, et Rzeczpospolita võttis tagasi nõuded Moldovale, ja lõpuks sultan Osman II surmaga. Traditsiooniliselt oli Moldova olnud Poola kuningriigi ja hiljem Rzeczpospolita alam. Kui Osmanite mõju 16. sajandil kasvas, hakkasid nad selle piirkonna vastu üha enam huvi tundma. 16. sajandi lõpust ja 17. sajandi algusest sekkusid Rzeczpospolita magnaadid Moldova asjadesse, mida Osmanite riik pidas oma mõjusfääriks. Lisaks ärritasid Osmaneid kasakate, tollal nimeliselt Rzeczpospolita alamate pidevad rüüsteretked üle piiri Osmanite aladele. Teine sõja põhjustanud põhjus oli hiljutine Kolmekümneaastase sõja puhkemine ja Böömimaa protestantlike mässuliste juhtide abipalve. Sel ajal möllas üle Euroopa Kolmekümneaastane sõda. Transilvaania vürst Gábor Bethlen nägi võimalust ühendada kaks Ungari vürstiriiki, Transilvaania ja Kuningliku Ungari, ning rüüstas 1619. aasta novembris Viini. Ta palus abi ka sultan Osman II-lt, kuid see ei õnnestunud. Rzeczpospolita ei olnud selles sõjas suhteliselt seotud, kuid Poola kuningas Zygmunt III Waza saatis oma Habsburgidest liitlastele appi halastamatu palgasõdurite eliitüksuse Lisowczykid. Nad võitsid 1619. aastal Humenné lahingus Ungari isandat György Rákóczit ja lõikasid sellega läbi Transilvaania vägede varustusliinid. Siis vahetas Moldova valitseja Gaspar Graziani poolt ja ühines Poolaga. Seega nõustus sultan Bethlenit aitama, kogudes suure Osmanite armee kavatsusega Rzeczpospolitad karistada. 1620. aastal purustasid Osmanite väed Rzeczpospolita armee Ţuţora lahingus. Sõjakäik peatati talveks, kuid 1621. aastal jätkasid mõlemad pooled vaenutegevust. Pärast võitu Ţuţora lahingus olid türklastel suured lootused vallutada Ukraina (siis Poola osa) ning võib-olla isegi Rzeczpospolita täielikult kukutada ja Läänemereni jõuda. Seekord aga peatas nad Hotõni lahingus Rzeczpospolita armee, keda aitas suur kasakate üksus. 65 000 poolakat ja kasakat suutsid kogu septembrikuu jooksul Osmanite armeele vastu seista. Kui Poola ratsavägi oktoobris kogunes, murdsid nad piirajate tahte ja sultan otsis rahu. Sellele järgnenud rahulepingu tulemusel piiri ei muudetud, kuid Rzeczpospolita nõustus lõpetama oma sekkumise Moldovas. Mõlemad pooled väitsid võitu, kuna Rzeczpospolita nägi Hotõni lahingus Osmanite sissetungi edukat peatamist oma maadele ja Osmanite riik saavutas oma eesmärgi kõrvaldada eelseisev oht Moldova maadele. Poola–Osmanite piir jäi suhteliselt rahulikuks kuni Poola-Türgi sõjani (1633–1634) ja Poola–Türgi sõjani (1672–76). Moldova magnaadisõjad
Rehatse

Rehatse on küla Harju maakonnas Kuusalu vallas. Veebruaris 2020 ei olnud Rehatse külas elanikke registreeritud. Rehatse külas asub Eesti Maavarade Grupile kuuluv Kuusalu III liivakarjäär. Kiiu–Soodla tee Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Eesti 2011. aasta rahvaloendus, vaadatud 14.07.2014. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014. "Rahvaarv Kuusalu valla külades". Valla koduleht. "EMG Karjäärid ja nende asukohad". EMG Karjäärid.
Zaborovski värav

Zaborovski värav (ukraina keeles Брама Заборовського) on läänepoolne (Kuldvärava poolne) paraadsissepääs Kiievi ja kogu Vene metropoliidi residentsi Kiievi Püha Sofia peakiriku territooriumil. Väravaehitis on koos ülejäänud Kiievi Püha Sofia katedraali hoonestuga kantud UNESCO maailmapärandi nimistusse. Värav ehitati 1746. aastal Kiievi Püha Sofia peakiriku ulatuslike paranduste ja juurdeehituste käigus arhitekt Gottfried Schädeli juhtimisel. Ehitustööde tellijaks oli Kiievi metropoliit Vene Õigeusu kiriku piiskop, õpetlane ja kunstide soosija Rafail, ilmaliku nimega Mihhail Zaborovski, kelle järgi on värav nimetatud. Väravate esialgsest välimusest on puutumatult säilinud vaid läänefassaad. Ülejäänu lammutati 19. sajandil. 2011. aastal ehitati lammutatud hooneosa koopiana uuesti. 1957. aastal toimunud arheoloogiliste kaevamiste tulemusel tehti kindlaks hoone algne põhiplaan. Väravaehitis oli ühekorruseline ristkülikukujuline tellishoone põhja-lõunasuunalise laiusega 16,67 m ja ida-lääne suunas 13,46 m. Keskel oli ida-läänesuunaline võlvkäik läbi hoone, kõrgusega 3,87 m, käigu mõlemal küljel vahimajad (corps de garde). Ruumid olid võlvlagedega, ehitist kattis viilkatus, mille mõlemat viilu kaunistasid baroksed frontoonid. Säilinud fassaad on kaunistatud kahe paari korintose orderis sammastega ja ümarate vormidega frontooni katab stukist reljeefne taimornament akantus- ja viinapuulehtedega, mis väravakaare kohal raamivad metropoliit Rafaili vappi. 20. sajandi alguse foto väravast Läänefassaad Metropoliit Rafaeli vapp Kaarkäik restaureerimise ajal Sambad Väravaehitis pärast restaureerimist
Kiievi koobaskloostri Jumalaema Uinumise kirik

Kiievi koobaskloostri Jumalaema Uinumise kirik, ka Kiievi koobaskloostri Uspenski kirik, on Kiievi koobaskloostri peakirik, silmapaistev barokse dekoori ja siluetiga kirik Kiievis. Kirikut hakati ehitama 1073. aastal Theodosiuse eestvõttel ning see valmis 1078. aastal peamiselt vürst Svjatoslav II Jaroslavitši rahastamisel ja toetusel. Kirik ehitati Kiievi-Venemaal valitsenud Bütsantsi ehituspõhimõtete järgi ja see oli pikka aega Kiievi-Vene tähtsaim sakraalhoone. Kirik oli ühekorruseline kuppelehitis, mille keskkuplit toetas kuus ristpiilarit. Ruum oli kolmelööviline, siseruumi poolümarad apsiidid olid välisküljel bütsantsipäraselt polügonaalsed. Hoone proportsioon 3:2 sai eeskujuks paljudele järgnevatele vanavene ehitistele. Hoone fassaadid olid liigendatud lamedate pilastritega, välisseinu kaunistasid tellistest meanderfriisid. Siseruumi keskosa oli kaunistatud mosaiikidega, nende hulgas palvetava jumalaema (Oranta) kujutis, ülejäänud ruumi seinad olid kaetud freskodega. Kiriku maalingute autoriks arvatakse olevat munk Alimpi. Algsed maalingud ja mosaiigid on hilisemate ümberehituste käigus hävinud. 11. sajandi lõpul ehitati kirikut suuremaks ja lisati põhjaküljele väike Püha Ristija Johannese ristimiskirik. 17.-18. sajandil ehitati kirik ümber ukraina barokkstiilis: katusele lisati kupleid, kusjuures ümarate kuplite asemele püstitati stiilile iseloomulikud pirnjad kuppelkatused, dekooris lisati karniise, ornamentaalset stukkdekoori ja muid kaunistusi. Nõukogude ajal suleti kirik 1920. aastate lõpul ja enamlased müüsid ikoone ja kiriku sisustust raha hankimiseks. Teise maailmasõja ajal, 3. novembril 1941. aastal lasti kirik õhku. Ehitisest säilis vaid seitsmendik ja paljud ajaloolised esemed hävisid või kadusid igaveseks. Kiriku õhkijateks on peetud nii Kolmanda riigi sõjaväge kui ka Nõukogude armee sõdureid, kes mineerisid taganemisel suure osa Kiievi ajaloolistest hoonetest. Aastail 1998–2000 ehitati kirik varemetest võimalikult 18. sajandi välimust järgides uuesti üles. See pühitseti Ukraina iseseisvuspäeval 2000. aasta augustis. Kiriku idakülg Suurkloostri kellatorn kiriku kõrval Kiriku ehitusetappide põhiplaanid Kiriku kujutis Püha Johannes Kuldsuu jutluste kogus 1623. aastast Vassili Vereštšagin. "Kiievi koobaskloostri suurkirik". 1905 Kirik fotopostkaardil, 1911 Õhitud Jumalaema Uinumise kirik fotol 1941. aastal Dormition Cathedral of the Kyivan Cave Monastery. - Internet Encyclopedia of Ukraine Investigators set out to find out who blew up the Dormition Cathedral of the Kyiv-Pechersk Lavra 80 years ago. - Religious information Service in Ukraine
Jäähoki 1988. aasta taliolümpiamängudel

Meeste jäähokiturniir 1988. aasta taliolümpiamängudel Kanadas Alberta provints Calgarys toimus 13. kuni 28. veebruarini, mis oli 16. olümpiaturniir jäähokis. Nõukogude Liit võitis seitsmenda kuldmedali. Hõbemedali võitis Soome, märkides sellega oma ajaloo esimest jäähoki olümpiamedalit. Pronksmedali võitis Rootsi. Mängud peeti Olympic Saddledome'is, Stampede Corralis ja isa David Baueri olümpiaareenil. See on seni ainuke Põhja-Ameerika pinnal peetud olümpiaturniir, mida ei võitnud ei Kanada ega USA. Sellel turniiril osales 12 meeskonda. Lisaks võõrustajale Kanadale ja veel seitsmele 1987. aasta MM-i meeskonnale said osaleda ka B-grupi kolm paremat meeskonda. Viimane stardikoht mängiti välja kvalifikatsioonis B-grupi neljanda ja C-grupi võitja vahel. Võrreldes eelmise olümpiaturniiriga laienes finaalring neljalt võistkonnalt kuuele, nii et medalitele mängisid ka kahe eelringi grupi kaks kolmandat kohta. Neljas, viies ja kuues koht mängisid seejärel otseses võrdluses välja ülejäänud kohad. IIHF olümpiaaastatel sel ajal meistritiitlit ei korraldanud. Riigid, kes ei osalenud Calgary olümpiamängudel, kutsuti võistlema Thayer Tutt Trophy finaali. Turniiri varjutas dopingujuhtum, kui Poola mängija Jarosław Morawiecki proov oli pärast mängu Prantsusmaaga positiivne. Moraviecki sai mängukeelu ning mäng loeti Poola jaoks 0:2 punktide ja 0:2 väravatega kaotatuks. Seevastu Prantsusmaa jaoks jäi kehtima tegelik tulemus 2:6. Tavapäraselt võitis NSV Liidu meeskond sellel turniiril oma seitsmenda kuldmedali, millega saavutasid ainsa rekordilise olümpiavõitja. Toonilt kukutatud kanadalased aga ei suutnud oma kodueelist ära kasutada ja jäid medalita. Hõbemedali võitmine oli üllatus soomlastele, kes saavutasid seega oma ajaloo esimese medali suurturniiril (olümpiaturniir või maailmameistrivõistlused), kuid kasuks tuli ka finaalmatši võit juba väljakujunenud olümpiavõitja vastu. Võõrustaja Kanada kõrval valmistas Tšehhoslovakkia turniiril järjekordse pettumuse, kui saavutas kuuenda koha, mis on nende halvim olümpiatulemus pärast 1928. aastat. 1987. aasta maailmameistrivõistluste üksteist paremat riiki (kaheksa A-st, kolm paremat B-st) pääsesid otse, samas kui kaheteistkümnendal kohal asunud riik pidi mängima välja selle aasta turniiri C-grupi võitja vastu. Prantsusmaa võitis Jaapanit 8 väravaga kuuele. Mõlema alagrupi kolm paremat võistkonda mängisid teise grupi kolme parema meeskonnaga korra. Punktid eelmistest mängudest enda alagrupiga läksid arvesse, välja arvatud meeskonnad, kes medaliringi ei pääsenud. Esimese koha meeskond võitis kulla, teine hõbeda ja kolmas pronksi. Saksamaa meeskond oli turniiri vanim võistkond, keskmiselt 28 aastat ja 1 kuud. USA oli turniiri noorim meeskond, kes oli keskmiselt 22 aastat ja 4 kuud. NSV Liidu kuldmedalistid oli keskmiselt 26 aasta vanused. Turniiri keskmine vanus oli 26 aastat ja 1 kuu. NSVL Soome Rootsi{ Kanada Saksa FV Tšehhoslovakkia USA Šveits Austria Poola Prantsusmaa Norra Calgary olümpiamängud 1988
Tarrytown

Tarrytown on küla USA-s New Yorgi osariigis Westchesteri maakonnas Greenburgh' vallas. See asub Hudsoni jõe vasakkaldal umbes 40 km kaugusel New Yorgi kesklinnast Midtown Manhattanist. Sellest põhjas asub küla Sleepy Hollow, mida varem teati kui North Tarrytown, ja lõunas küla Irvington. Elanike arv on 2020. aasta rahvaloenduse kohaselt 11 860. 2010. aastal oli elanikke 11 277. Külast lähtub Tappan Zee sild, mis ühendab seda teisel pool jõge Rocklandi maakonnas asuva külaga South Nyack. Tarrytownis asuvas Sunnyside'i häärberis elas alates 1830. aastastest kuni oma surmani kirjanik Washington Irving. Tänapäeval asub seal Irvingi majamuuseum. Tarrytowni tuletorn  Tarrytown – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis https://www.tarrytownny.gov/