laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
8,8 cm Flak 18/36/37

8,8 cm Flak 18, 36 ja 37 on õhutõrje- ja tankitõrjekahurid, mis olid kasutusel rasketes õhutõrjedivisjonide raskepatareides (Flak-Abteilung) ja hiljem ka tankitõrjedivisjonides (Pak-Abteilung). Kahur töötati välja 1928. aastal firma Krupp inseneride poolt, kes samal ajal töötasid Bofors´i relvatehases Rootsis, mis suurelt osalt kuulusid Saksa kapitalile. Kahuri eelkäijateks olid I maailmasõjas kasutatud 77 mm ja 88 mm õhutõrjekahurid Ballonenabwehrkanone. Õhutõrjekahurina olid relva taktikalis-tehnilised näitajad täiesti keskpärased. Kahur oli monteeritud neljahaarsele tornlafetile, mis tõsteti transpordiks kinnitatavaile esi- ja taga-veoteljele. Kahur võis tulistada ka otse ratastelt. Laadimine oli lihtsustatud tänu tankitõrjekahuritelgi kasutatavale isesulguvale-avanevale automaatlukule. Kui hülsi põhjarant puudutas urviku välisserval paiknevaid hoobasid, lõi pinges vedru luku kinni. Pärast lasku avanes lukk ise ja tühi hülss heideti välja. Kahuri veoks kasutati tavaliselt raskeid poollintvedukeid. Seeriatootmine algas alles pärast Adolf Hitleri võimuletulekut. Esimesed tuleristsed tegi Flak 18 läbi Hispaania kodusõjas. Oma tõelist talenti tõestas relv võitluses maismaasihtmärkidega. Kahur osutus eriti õnnestunuks võitluses vaenlase tankidega ja tulepunktidega. Sestap hakati Flak 18´id juba varakult varustama ka panoraamsihikutega. Vajadusel sai relvast täita muuhulgas kaudtuleülesandeid. Sõja ajal omandas relv legendaarse universaalkahuri maine. Kahurit kutsuti isegi "imerelvaks" (Wunderwaffe). Flak 18 baasil töötati sõja jooksul välja erinevaid edasiarendusi, kuid põhilised ballistilised omadused jäid praktiliselt samaks. 8,8 cm Flak 36 omas töökojas vahetatavate sektsioon-osadega rauda ja uut kaherehviliste ratastega esi-veosilda. Õhutõrjekahurile 8,8 cm Flak 37 oli lisaks paigaldatud uus moodsam sihtimismehhanism ja sihik. Rasketele õhutõrjepatareidele edastati laskeandmed patarei juhtimispunkti arvestist (Kommandogerät) sidekaabli kaudu automaatselt. Kahur modifitseeriti kasutamiseks ka rasketankil PzKpfw VI Tiger (8,8 cm KwK 36 L/56). 88 mm kahurist valmistati veel pikendatud rauaga (71 kaliibrit) versioone, mis erinesid Flak 18 "perekonnast" juba märgatavalt oma välimuse ja omaduste poolest. Kokku toodeti Saksamaal 88 mm kaliibriga Flak - kahureid sõja lõpuks umbes 14000 tk. Pärast sõda jäi kahur mõneks ajaks veel üksikute riikide nagu Jugoslaavia, Taani ja Soome relvastusse. Soomes oli sama kahuri modifitseeritud versioon veetava rannakaitsesuurtükina kasutusel 2002. aastani. The "88": Flugabwehr-Kanone 8,8 cm Flak 18, 36 and 37 Analüüs 88 mm õhutõrjekahuri tule mõjust pommitajatele B-17 ja B-24 USA sõjaväe luuredokument 88 mm suurtüki kohta
2 cm Flakvierling 38

2 cm Flakvierling 38 ehk Flak 38 oli õhutõrjekahur, mida Natsi-Saksamaa kasutas Teises maailmasõjas õhutõrjedivisjonides (Flak-Abteilung), kus nendega olid relvastatud 1 või 2 patareid. Esimesed seda tüüpi õhutõrjesuurtükid valmisid Saksamaal vahetult pärast Esimest maailmasõda, aga Versailles' rahuga ei tohtinud Saksamaa neid kasutada ja sellepärast müüdi need Šveitsile. Saksamaa töötas välja viimase täiustatud variandi Flak 30 ja võttis selle kasutusele 1934. Seda kasutati Hispaania kodusõjas. Kuid juba vahetult pärast selle kasutussevõtmist hakkasid Luftwaffe ja Wehrmacht selle tõhususe üle nurisema, põhjuseks pommitajate ja teiste lennukite järjest suuremad kiirused. Eriti Wehrmacht pidas vajalikuks töötada välja uus õhutõrjesuurtükk, mis kasutaks 20 mm laskemoona asemel 37 mm moona. Nende laskekiirus oli samasugune, aga mürsk kaalus 6–7 korda rohkem. Seetõttu oli lendava objekti kokkupõrge sellega palju ohtlikum. Ühtlasi võimaldas selle suurem energia lennata pikema vahemaa taha, mis võimaldas sellisel suurtükil lennuvahendit kauem tule all hoida ja seetõttu suurema tõenäosusega tabada. Kahuri täiustamisega tegeles ettevõte Mauser. Kuid Mauser ei soovinud laskemoona muuta, vaid selle asemel suurendada laskekiirust. Tal õnnestuski seda suurendada 280-lt 420 lasuni minutis. Seejärel otsustati ühe raua asemele paigaldada kaks (see mudel sai nime Flakzwilling ehk 'kahekordne'), mis tõstis samas ajavahemikus välja lastava laskemoona hulga kahekordseks. Lõplikuks variandiks sai neljaraudne õhutõrjekahur Flakvierling ('neljakordne'), mille laskude arv minutis küündis juba 680-ni. Praktikas pani laskekiirusele piiri asjaolu, et Flak 38 tulistas salvedest, milles oli ainult 20 laengut. Kui kahurit teenindav meeskond oleks suutnud igas minutis iga toru salve 10 korda vahetada, oleks see tähendanud 800 lasku minutis. Kui laskemoona oleks olnud võimalik pidevalt ette anda, oleks Flak 38 suutnud saavutada laskekiiruse 1400–1800 lasku minutis. Suurtükk oli 4,08 m pikk, 1,81 m lai ja 1,6 m kõrge ja kaalus 1509 kg. Toru pikkus oli 1,3 m. Meeskonda kuulus 8 sõdurit, mis ei olnudki oluliselt rohkem kui Flak 30-l, mida teenindas 7 sõdurit. Kahuri veoks kasutati spetsiaalset kaherattalist lafetihaagist. Erijuhtudel sai avada tule otse haagiselt. Tõhusamaks tulistamiseks tuli lafett siiski lasta maapinnale. Relva raudu sai pöörata horisontaalsuunas 360° ulatuses ja vertikaalsuunas vahemikus −10° ... +100°. Mürsud väljusid rauast kiirusega 900 m/s. Rauad olid rihitud nii, et kõik 4 trajektoori ristusid u 800 m kaugusel. Relva laskekõrgus oli 2200 m maapinnast. Tasakaalu hoidmiseks tulistasid korraga diagonaalis asetsevad rauad. Tulistada sai nii pool- kui täisautomaatses režiimis. Sageli kasutati kergeid õhutõrjekahureid vaenlase jalaväega võitlemiseks. Kahuri puudus oli, et sihtur pidi istuma üsna kõrgel ega olnud piisavalt vaenlase tule eest (kuulid, killud) kaitstud. Flak 38 läks tootmisse 1940. Kokku toodeti neid 1940 eksemplari. Seda oli palju vähem kui Flak 30, mida toodeti üle 144 000. Mõlemad võeti 1945 relvastusest maha ja hiljem neid sõjas ei kasutatud.
SdKfz 10/4

SdKfz 10/4 oli Saksa veok-õhutõrjekahur. See oli kasutusel põhiliselt õhutõrjedivisjonides (Flak-Abteilung). Masin töötati välja 1938. a.-l. 2 cm Flak 30 monteeriti a. varem seeriatootmisse jõudnud 1-tonnisest vedukist SdKfz 10, DEMAG D7 kerge õhutõrjekahuri kinnitamiseks välja töötatud versioonile DEMAG II 3. Veok-kahur sai endale ka uue, võimsama mootori. Uue masina lühendnimeks sai SdKfz 10/4. Kokku toodeti SdKfz 10/4-sid erinevates tehastes kuni sõja lõpuni 610 eksemplari. Lahingasendis tuli kahuriplatvormi ported alla lasta. Veok-õhutõrjekahureid kasutati edukalt võitluseks vaenlase jalaväe ja teiste maismaasihtmärkidega. Lahinguväljale, võitlema maismaasihtmärkidega, liikus masin sageli tagurdades. Puudusteks olid soomuskaitse puudumine ja kõrgel platvormil asuva meeskonna vähene kaitstus vaenlase tule eest.
Arado Ar 66

Ar 66 on õppelennuk, mis konstrueeriti 1932. aastal lennukiehitusettevõttes Arado Handelsgesellschaft ja jõudis teenistusse järgmisel aastal. Lennukit kasutati algul õppelendudeks, kuid teise maailmasõja ajal hakati seda kasutama ka öise pommituslennukina. Arado peakonstruktor Walter Rethel alustas uue kahekohalise õppelennuki väljatöötamist 1931. aastal ning järgmisel aastal sooritas selle esimene prototüüp Ar 66A esmalennu. Teine prototüüp Ar 66B oli varustatud ujukitega ning ette nähtud merelendurite väljaõppeks. Kokku valmis 10 sellest versioonist lennukit. 1933. aastal algas õppelennuki sariversiooni Ar 66C tootmine. Sel oli muudetud veidi tüürisid ning telik oli saanud väiksema läbimõõduga kõrgsurverehvidega rattad. Kuna lennukist sai Luftwaffe standardõppelennuk, siis ei saanud Arado üksi tellimuste täitmisega hakkama. Lennukit valmistati lisaks Arado Brandenburgi ja Warnemünde tehaste ka Bayerischen Flugzeugwerke (BFW), Focke-Wulf, MIAG ja AGO tehastes. Koos prototüüpidega kokku valmis 1456 Ar 66 lennukit. Kuus lennukit müüdi 1937. aastal Hispaaniale. See jäi aga ainukeseks välistellimuseks. Arado Ar 66C oli Luftwaffe üks peamiseid õppelennukeid. Kui 1943. aastal hakati idarindel looma öiste pommituslennukite gruppe (Nachtschlachtgruppe), siis leidsid Arado lennukid kasutust ka seal. Paljude Ar 66C telikud olid talvel varustatud suuskadega. Liibavi lennukoolis aastatel 1943–44 õppinud eestlaste grupile toimus samuti väljaõpe Arado Ar 66C lennukeil. Kooli lõpetanud lenduritest moodustati 1944. aasta suvel 11. öölahingulennugrupi (Nachtschlachtgruppe 11) juurde 3. salk, mis kasutas samu kooli lennukeid öisteks pommituslendudeks Narva ja Tartu rindel. Arado Ar 66-d olid ka lätlastega mehitatud Nachtschlachtgruppe 12 kasutuses. Veel pärast teist maailmasõda leidis Arado Ar 66 õppelennukina kasutust Tšehhoslovakkia lennuväes. Arado Ar 66c
Heinkel He 60

Heinkel He 60 oli Saksa kahepinnaline pontoonidega varustatud mereluurelennuk, mis konstrueeriti 1931. aastal ettevõttes Ernst Heinkel AG sõjalaeva parda-luurelennukiks, kuid neid kasutati teise maailmasõja ajal peamiselt rannikuluureüksustes. He 60 loodi salajase Saksa sõjamerelaevastiku (saksa keeles Reichsmarine) laiendusprogrammi raames. 1930. aastal sai Ernst Heinkel tellimuse konstrueerida katapuldistardiks sobiv ühemootoriline biplaan-luurelennuk. 1931. aasta augustis valmis esimene prototüüp HD 60 (tehase nr 380, tsiviilregistri tähis D-2157), kolm kuud hiljem valmis teine prototüüp HD 60a (tehase nr 381, D-2176). Pärast esimesi lennukatsetusi Heinkeli tehases anti mõlemad lennukid üle riiklikeks katseteks merelennukite katsekeskusesse Travemündes. Teine prototüüp purunes 16. detsembril 1931 lennuõnnetuses, esimene sai samuti katsetuste käigus vigastusi ning katselennud sellel lõpetati. Kolmas prototüüp He 60B (tehase nr 418, D-2325, hiljem D-IKAV) sooritas esmalennu 1932. aasta augustis ning jõudis juba järgmisel kuul Travemündesse katsetustele. Peale selle katsetusi otsustas mereväe juhtkond tellida esimese sarja kümnest He 60 lennukist. Lennukid said tähistuse He 60C ning Heinkeli tehasenumbrid 431–440. Neist esimene lennuk – tehase nr 431, D-2486 – oli samal ajal kogu seeria prototüübiks, milles tehti mereväe nõutud muudatused. Ka see lennuk saadeti Warnemündesse katsetamiseks. Seekordsetele katsetustele järgnes uus tellimus 17 He 60D nimeks saanud lennuki ehitamiseks (tehase numbrid 485-501), mille prototüübiks oli sarja esimene lennuk – tehase nr 485, D-3214, hiljem D-IGOQ – ning mis saadeti jälle Warnemündesse. Alanud Saksamaa taasrelvastumise käigus tellis lennundusministeerium mitmel korral uuesti He 60 lennukeid ning kuna Heinkeli tehas ei suutnud nõutud tähtajaks tellimust täita, kaasati tellimuste kiiremaks täitmiseks ka Arado tehas (alates 1935. aasta veebruarist, ehitati kokku 238 lennukit) ja Weser Flugzeugbau GmbH Einswardenis (alates 1936. aasta maist, kokku 76 lennukit). Koos Heinkeli 47 lennukiga sai Saksamaa lennuvägi kuni 1938. aasta märtsini kätte 361 sarilennukit. Merelennukeist ehitati Saksamaal rohkem vaid Arado Ar 196 luurelennukeid. Kuigi Heinkel He 60 telliti eelkõige katapultiga varustatud sõjalaevadele luurelennukeiks, ei leidnud need lennukid selles rollis kasutust. BMW VI mootori võimsusest ei piisanud 3400 kg stardimassiga lennukile vajaliku võimekuse tagamiseks. Siiski oli sel lennukil oluline osa Saksa merelendurite väljaõppel, mis leidis kasutust ka rannikuluure üksustes. Järk-järgult vahetasid Arado Ar 196 luurelennukid nad ka selles rollis välja. 1944. aasta suvel loobuti viimaste Heinkel He 60 kasutamisest ka merelennukoolis. 1942. aasta suvel sai kümme Heinkel He 60 lennukit ka Tallinnas Ülemiste lennuväljal baseerunud ja eestlastega mehitatud Sonderstaffel Buschmann. Lennukeid kasutati peamiselt allveelaevade avastamiseks Soome lahel ja sidelendudeks Soome lahe saartele. Juba järgmisel aastal vahetati lennukid võimsamate Arado Ar 95 vastu välja.
Opel Blitz

Opel Blitz oli keskklassi kuuluv veok, mida aastail 1930–1975 tootis Saksa autotootja Opel. Algselt tsiviilveokina välja töötatud veok võeti sõja eel ka armee kasutusse ning sellest sai Wehrmachti üldkasutatav veok. Veokit kasutati armees enamasti inimeste ja varustuse transpordiks, mõnikord ka kergete suurtükkide vedamiseks. Opel Blitzist valmistati mitu eriversiooni: Kfz. 31 – meditsiiniauto; Kfz. 68 – liikuv sidesõlm; Kfz. 385 – lennuvälja kütusetsisternauto; Kesselkraftwagen 2100 L – maaväe kütusetsisternauto. Aastail 1937–1944 valmistati kokku 82 356 Opel Blitzi. Veokit nimetati sõjaväes tema laialdase kasutuse tõttu "tööhobuseks". Eestlastest sõdurid kutsusid Opel Blitzi vahel Vingu-Viiuks. [1]
Kübelwagen

Volkswagen 82 Kübelwagen oli teise maailmasõja perioodil Volkswageni toodetud militaarsõiduk. 1934. aastal loodi Adolf Hitleri algatusel rahvaauto Volkswagen (nn põrnikas), mis oli mõeldud väiksema ja keskmise sissetulekuga peredele. 1939. aastal töötas insener Ferdinand Porsche välja Volkswageni militaarversiooni Volkswagen 82 Kübelwagen, mis sai Wehrmachti standardsõiduautoks. Kübelwagenit kasutati peamiselt juhtkonna transpordiks, sidepidamiseks ja luureks. Algperioodil arvustati masina õhkjahutusega mootori tagapaigutust ja neljarattaveo puudumist, kuid Poola sõjakäigu ajal ilmnes, et Kübelwageni sõiduomadused ei jäänud maha nelikveoliste sõiduautode omadest. Kübelwagenit valmistati Wolfsburgi tehases kokku umbes 52 000 autot.
L1500A

Mercedes-Benz L1500A ka Kfz 70[küsitav] oli raske maastikusõiduauto (maastur), mis oli Wehrmacht´is kasutusel peamiselt jalaväe transpordivahendina ja kergete kahurite vedukina. Masin oli projekteeritud 1,5 t veoauto kere baasil. Mercedese rasked maasturid kuulusid samasse klassi põhiliselt Austrias toodetud Steyr L 1500 A masinatega, mis erinesid välimuselt näiteks ümarama esiotsa poolest. Sõja algul toodeti raskeid maastureid külgedel asetsevate varuratastega, hiljem neist loobuti. Autos oli koos juhiga 8 istekohta. L 1500 tüübi masinaid tootsid Saksamaal veel firmad "Wanderer" (Auto-Union) ja "Audi". Masinat valmistati kolme põhivariandina - kerge veoauto (4 x 2), jalaväesõiduk ja mugavama sisustusega 6-kohaline komandörimasin. Veokeid ehitati ka meditsiiniautodeks ja mõningateks eriotstarbelisteks veomasinateks. Mercedese jalaväesõidukeid valmistati ajavahemikus 06.1941 - 07.1944.a u 4900 tk. Kokku valmistati L 1500 A tüübilisi autosid erinevates tehastes sõja jooksul üle 18000 eksemplari.
Volkswagen Schwimmwagen

Schwimmwagen on VW Tüüp 128 ja 166 amfiibsõiduauto, mida kasutati põhiliselt sidepidamiseks, luureks ja juhtkonna transpordiks. Volkswagen Tüüp 128 Schwimmwagen Volkswagen Tüüp 166 Schwimmwagen Kui VW 82 Kübelwagen pärast edukaid katsetusi Poola sõjakäigul seeriatootmisse lasti, töötas Ferdinand Porsche välja ka masina amfiibversiooni Schwimmwagen. Masina kere oli muudetud voolujoonelisemaks ja veepidavuse saavutamiseks tugevalt tihendatud. Vees liikus auto edasi tagant allalastava sõukruvi abil. Summuti oli toodud üles tagaosa peale. Masinal oli ka nelikvedu. Kuigi auto oli juba 1940. aastal tootmisvalmis, algas tootmine Volkswageni tehase ülekoormuse tõttu alles 1942. aastal. Scwimmwageni võimsam 1131 cm3 mootor võeti hiljem lasutusele ka põhiversioonil – Kübelwagenil. Kokku toodeti Swimmwageneid ligikaudu 14 000 tükki. Sageli kinnitati auto allalastava esiklaasi kõrval paremal asuvale statiivile ka kuulipilduja MG 34. Oma kerge kaalu ja nelikveoga oli autoga võimalik ületada ka veekogusid, mille kaldad olid pehmed. Iseäraliku välimuse ja olemuse tõttu kutsuti Schwimmwagenit üksustes ka vanniks (die Wanne). Ford GPA Seep, Seagoing Jeep DUKW, General Motors Corporation
Ülenurme valla vapp

Ülenurme valla vapp on Tartu maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Ülenurme valla vapp. Vapp kinnitati 20. juunil 2000. Vapikilp on lainelõikega kaldjaotatud kuldseks ja roheliseks väljaks. Kilbi alumisel, rohelisel väljal on kuldne vannasadra kujutis. Lainelõige tähistab Emajõe lähedust vallale. Kuldne vannasader rohelisel taustal sümboliseerib paikkonna ajaloolist seotust põllumajandusega ja ühtlasi osutab, et valla territooriumil asub Eesti Põllumajandusmuuseum, mille logoks on samuti vannasader. Kuldne värv sümboliseerib küpsust ja viljakust. Roheline värv sümboliseerib loodust, põllundust, noorust ja elu. Valla vappi kasutatakse: Vallavolikogu ja vallavalitsuse plankidel ja pitseritel. Valla meenetel ja ametlikel trükistel. Muudel juhtudel toimub vapi kasutamine vallavalitsuse loa alusel. Loa väljastamise korra kehtestab volikogu. Ülenurme valla lipp Ülenurme valla ametlik lehekülg – tutvustus ja asukoht Omavalitsuste sümbolid Riigikantselei lehel – Ülenurme vald
Alus (keemia)

Alus on keemiline aine, mis vesilahustes dissotsieerudes (lagunedes) annab lahusesse hüdroksiidioone. Protolüütilise teooria ehk Brønsted-Lowry teooria kohaselt on alus keemiline aine, mis keemilise reaktsiooni käigus seob prootoni, ehk alus on prootoni aktseptor. Lewis'i teooria ehk elektronteooria kohaselt on alus osake, mis käitub elektronpaari doonorina. Seega alusel peab olema vähemalt üks vaba elektronpaar. Esimesena mainitud teooria on loonud Rootsi keemik Svante Arrhenius ja kannab nime elektrolüütilise dissotsiatsiooni teooria. Omad raskused on kõigil kolmel teoorial. Neist kõige laiemalt kasutatakse protolüütilist teooriat. Arrheniuse teooria kõlbab ainult vesilahuste uurimiseks. Kui alus on konkreetne keemiline aine, siis aluselisus ehk leeliselisus märgib selle keemilise ühendi võimet moodustada teatavas keskkonnas (tavaliselt vees) hüdroksiidioone, mis neutraliseerivad happeid. Aluselisus pH
Kommutaator

Kommutaator (ladina keeles commutare, ’vahetama’) on seade, mida kasutatakse elektriahelate ümberlülitamiseks. Eristatakse mehaanilisi, elektromehaanilisi (releed, sammvalijaid) ja elektronkommutaatoreid. Telefoni algusajal nimetati kommutaatoriks ka käsitsilülitamisega telefonikeskjaama (seadet telefonikõnede ühendamiseks).
WiMAX

WiMAX (akronüüm inglise keele fraasist World Interoperability for Microwave Access) on telekommunikatsioonitehnoloogia, mille eesmärk on traadita andmeside tagamine üle pikkade vahemaade (kuni mõnikümmend kilomeetrit). WiMAX põhineb standardil IEEE 802.16, mida kutsutakse ka Wireless MAN (traadita kaugvõrk). 2001. aastal loodi organisatsioon WiMAX Forum, mis tegeleb standardi IEEE 802.16 arendamisega ja sertifitseerib sellele standardile vastavaid seadmeid. Sertifitseeritud seadmed on tähistatud WiMAXi märgiga ning neil on kiri WiMAX certified. Sertifitseerimata tootjad kasutavad näiteks kirju WiMAX-ready, WiMAX-compliantvõi pre-WiMAX. WiMAXi esimene variant (IEEE 802.16) nägi ette sagedusala 10–66 GHz, IEEE 802.16a lisas sagedusala 2–11 GHz. Viimased standardid on IEEE 802.16-2004 ja IEEE 802.16e-2005. WiMAXi abil on võimalik luua nii ühendusi kahe punkti vahel kui ka kärgstruktuuriga andmesidevõrkusid. Kasutatakse litsentsitud sagedusi, Eestis 3,4–3,5 GHz saateks ja 3,5–3,6 GHz vastuvõtuks. Seda nimetatakse ka 3,5 GHz tehnoloogiaks. Igale operaatorile on määratud vahemik, kus nende saatja töötab. Iga saatemast töötab üldjuhul erineval sagedusel, ühes mastis võib olla ka mitu saatjat erinevatel sagedustel. Signaali sagedusriba laius on 1,75 MHz või 3,5 MHz. WiMAX töötab kohati ka ilma otsenähtavuseta, näiteks manipuleerides majade seinadelt peegeldunud signaalidega. Eriti kasutab seda niinimetatud mobiilne WiMAX, mida tänapäeval arendatakse. WiMAX on kiire (kuni 70 Mbit/s) ja suurema tegevusulatusega (kuni 50 km) võrreldes traadita kohtvõrgu Wi-Figa, kuid ei ole viimasega konfliktis ning nad pigem täiendavad teineteist. Näiteks sobib WiMAX Wi-Fi tulipunktide ühendamiseks Internetiga. WiMAXil on Wi-Fist tugevam krüpteerimine.[küsitav][viide?] WiMAX konkureerib 3G tehnoloogiatega (UMTS, CDMA2000). Eestis pakuvad statsionaarsel WiMAX-tehnoloogial põhinevat internetiteenust Elion ja Levira (edasimüüjate kaudu) ning mobiilsel WiMAX-il põhinevat Baltmax (esialgu ainult Tallinnas).
Bodeni järv

"Bodensee" suunab siia. Göttingeni kreisi valla kohta vaata artiklit Bodensee (Alam-Saksi). Bodeni järv ehk Boden (saksa keeles Bodensee, mitteametlikult ka Schwäbisches Meer) on järv Saksamaa, Šveitsi ja Austria piiril. Prantsuse ja inglise keeles kasutatakse nime (Lac de/Lake) Constance. Läbi järve voolab Reini jõgi. Järvel on neli osa: Obersee, Überlinger See, Zeller See ja Untersee. Järve pindala on 538 ruutkilomeetrit, millega ta on Kesk-Euroopas kolmas Balatoni ja Genfi järve järel. Järve kaheks osaks jagava väina ääres asub Konstanzi linn. Järve pind on 395 m merepinnast kõrgemal. Suurim sügavus on 252 m idaosa (Obersee) keskel. Ta maht on umbes 55 km³. Rein voolab läbi Obersee, Konstanzi linna ja Obersee ning väljub järvest linna juures, mille nimi on Stein am Rhein. Bodeni järve tekitas jääaegadel Reini liustik. Rein, Bregenzer Ach ja Dornbirner Ach toovad Alpidest järve palju setteid, nii et järve põhi kagus tõuseb. Bodeni järve mainis esimesena Vana-Rooma geograaf Pomponius Mela umbes 43 eKr. Ta kirjutas, et Rein voolab läbi kahe järve – Lacus Venetus'e (Obersee) ja Lacus Acronius'e (Untersee). Plinius Vanem kasutas Brigantiumi linna (praegu Bregenz) järgi nime Lacus Brigantinus. Romanshorni ja Friedrichshafeni ning Konstanzi ja Meersburgi vahet käivad parvlaevad. Mainau saar Reichenau saar Lindau saar Hard Bregenz Lochau Alates Reini suudmest põhjakaldal (paremal kaldal): Obersee ja Überlinger See ääres Lindau (Baieri) Wasserburg (Baieri) Kressbronn, (Baden-Württemberg) Langenargen Eriskirch Friedrichshafen Immenstaad Hagnau Meersburg Daisendorf (Überlinger See ääres) Unteruhldingen Überlingen Sipplingen Bodman-Ludwigshafen Wallhausen Dingelsdorf Litzelstetten Konstanz Untersee ääres Allensbach (Gnadensee ääres) Radolfzell (Zellersee ääres) Gaienhofen Alates Reini suudmest lõunakaldal ehk vasakul kaldal: Obersee ääres Altenrhein (Sankt Galleni kanton) Rorschach (Sankt Galleni kanton) Horn (Thurgau kanton) Steinach (Sankt Galleni kanton) Arbon (Thurgau, ka kõik järgmised asuvad Thurgau kantonis) Frasnacht Egnach Romanshorn Uttwil Kesswil Güttingen Altnau Landschlacht Münsterlingen Bottighofen Kreuzlingen (ja Konstanz (Saksamaa)) Reini jõe ääres Gottlieben Untersee ääres Ermatingen Mannenbach Berlingen Steckborn Mammern Eschenz
Pertinax

Avidius Cassius (Imperator Caesar Successi Publius Helvius Pertinax Augustus; sünninimi Publius Helvius Pertinax; 1. august 126 – 28. märts 193 oli Vana-Rooma keiser 1. jaanuarist 193 kuni surmani. Mõrvati sõdurite poolt.
Nacka vald

Nacka vald on vald Rootsis Södermanlandi ja Upplandi maakonnas Stockholmi läänis Läänemere ääres. Ta asub Stockholmi vallast idas. Nacka vald on Keila sõprusvald. Q129406980 Valla koduleht
Finlandia

"Finlandia" on Jean Sibeliuse sümfooniline poeem, mis on tema tuntumaid teoseid. Selle esimene versioon valmis 1899. aastal ja ümbertöötatud versioon 1900. aastal. Algne pealkiri oli "Suomi Herää" ('Soome ärkab'). "Finlandiale" kirjutas sõnad Eino Leino ning hiljem Veikko Antero Koskenniemi ja Wäinö Sola. 1967 valiti Finlandia Biafra riigihümniks.
Dvina

Dvina ehk Põhja-Dvina (varem eesti keeles Põhja-Dvinaa; vene Северная Двина) on jõgi Euroopa-Venemaa põhjaosas. Dvina algab Suhhona ja Jugi jõe ühinemisel Veliki Ustjugi linnas. Kuni Kotlase linnani, kus Dvinasse voolab paremalt veerohke Võtšegda jõgi, kannab ta nime Väike Põhja-Dvina. Edasi voolab jõgi loodesse. Viimane suurem lisajõgi on Pinega jõgi. Dvina suubub Valge mere Dvina lahte. Suudme lähedal on ta loodete mõju all ja hargneb (delta umbes 900 km²). Keskmine vooluhulk suudmes on 3490 m³/s. Coriolisi efekti tõttu on jõe paremkallas, eriti alamjooksul, kõrge, vasak aga lauge. Jõge kasutatakse nii laevaliikluseks kui ka palgiparvetuseks. Jõe suudme peaharude suur sügavus võimaldab ookeanilaevade sisenemist nendesse. Jõe alamjooksul, suudmealal asub kaks olulist sadamalinna – Arhangelsk ja Severodvinsk. Enne Arhangelski-Moskva raudtee valmimist 19. sajandi lõpuaastatel oli jõgi ainus ja olulisim ühendustee Arhangelskiga ning teiste selle piirkonna asulatega. Jõe pikkus on 744 km. Daugava (ehk Lääne-Dvina, Väina)