laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Juozas Paškevičius

Juozas Paškevičius (24. juuli 1924 Anykščiai rajoon – 26. märts 2023 Vilnius) oli leedu geoloog. Juozas Paškevičius lõpetas aastal 1943 Vepriais põllumajanduskooli. Edasi suundus ta Vilniusse õppima sealses aiandusliku kallakuga keskkoolis, kuid rinde lähenemine katkestas ta edasised õpingud. Aastal 1945 suundus ta Musninkaisse, kus asus tööle agronoomina. Aastail 1947–1948 töötas ta Vilniuse aiandustrustis aednikuna. Juozas Paškevičius lõpetas 1952. aastal Vilniuse Riikliku Ülikooli geoloogia erialal. Õpingute kõrvalt töötas ta ülikooli juures vanemlaborandina ja abiellus, aastal 1951 sündis poeg Algimantas, aastal 1956 tütar Jūratė. Aastal 1958 sai temast geoloogia ja mineraloogia kandidaat. Aastal 1973 sai ta doktorikraadi. Aastast 1969 juhatas ta Leedu alade stratigraafia komisjoni. Aastal 1972 oli ta Vilniuse Riikliku Ülikooli geoloogiamuuseumi kuraator. Aastail 1973–1990 oli ta Vilniuse Ülikooli geoloogia ja mineraloogia kateedri professor. Aastail 1980–2002 tegeles ta ajakirja Geologija väljaandmisega. Juozas Paškevičiuse põhiline panus oli Ordoviitsiumi ja Siluri brahhiopoodide ja graptoliitide uurimine. Ta avastas uusi liike ja perekondi. Uuringutulemusi kasutas ta brahhiopoodide ja graptoliitide tsoonide skaala loomiseks, mis omakorda mõjutas vastavate ajastute stratigraafia loomist. Ordoviitsiumi ja Siluri stratigraafiate korreleerimisega tegeles ta Euroopa tasandil. Ta võttis esimest korda kasutusele Leedu alade paleostruktuursed üksused. Lietuvos silūro biostratigrafija ir graptolita,1979 Baltijos respublikų geologija, 1994 Lietuvos geologija, 1994 Enciklopedinis geologijos terminų žodynas, 2004 Gyvenimo ir mokslo vingiuose, 2010 Lietuvos ordovikas ir graptolitai, 2011 Etnografinis kaimas: istorija ir dabartis, 2013 Vilniaus sodų pavėsyje, 2014 Dabužiai ir svajonių tikrovė, 2015 1976 – Austuse märk 1996 – Leedu teaduspreemia Anykštėnų biografijų žinynas Lietuvos mokslo premijos
Käsipall olümpiamängudel

Käsipall kuulus esimest korda 1936. aasta suveolümpiamängude programmi Berliinis, kus võistkond koosnes üheteistkümnest mängijast ja mängiti välisväljakul. 1930. aasta mais Berliinis toimunud ROK-i olümpiakongressil kiideti käsipall esimest korda heaks 1936. aasta olümpiamängude jaoks, tingimusel et turniir saab toimuda mängudele määratud aja jooksul. Turniiril osales kuus riiki, Saksamaa võitis kulla Austria ja Šveitsi ees. Algselt kavatses kümme riiki saata meeskonnad Berliini, kuid Taani, Holland, Poola ja Rootsi loobusid võistlustest. Eriti pettumust valmistas Skandinaavia riikide puudumine, kus siseruumides kasutatav käsipall oli populaarsem. See jättis tiitli põhimõtteliselt spordiala teisele kodumaale Saksamaale. Berliinis võistlesid ka neli Kesk-Euroopa riiki – Austria, Ungari, Šveits ja Rumeenia – ning ainus mitte-Euroopa võistkond oli Ameerika Ühendriigid ja Rumeenia meeskond koosnes Transilvaania etnilistest sakslastest. Pärast Ungari (22:0) ja USA (29:1) võitmist tekkis Saksamaale lõppfaasis mõnevõrra suurem vastupanu. Viimane mäng olümpiastaadionil mängitud Austria vastu oli suhteliselt tasavägine, kuid sakslased kerkisid siiski võidukalt olümpiavõitjateks: 10:6. Katse käsipall püsivalt olümpiaprogrammi lülitada ebaõnnestus aprillis 1949. aastal Roomas toimunud ROKi 44. istungil. Sellele oli kindlasti kaasa aidanud asjaolule, et neli riiki loobusid 1936. aastal (Taani, Hollandi, Poola ja Rootsi) ning sisekäsipall sai järjest populaarsemaks. Helsingis 1952. aasta suveolümpiamängude raames toimus 30. juulil Rootsi ja Taani vahel näidismäng, mille Rootsi võitis 19:11. Sellega lõppes väljakute käsipallile olümpiamängudel. Kakskümmend aastat hiljem oli käsipall taas olümpiaala, seekord sisekäsipall. Oktoobris 1965. aastal oma 64. istungjärgul Madridis muutis ROK käsipalli taas olümpiaalaks. Lääne-Saksamaa riikliku olümpiakomitee president Willi Daume oli ROK-i jaoks korraldanud Hispaania ja Lääne-Saksamaa vahel demonstratsioonmängu. 1972. aastal Münchenis ROK-i 73. istungjärgul lülitati naiste turniir järgmiste 1976. aasta mängude kavasse Montréalis. Pärast seda on mõlemad turniirid olnud suveolümpiamängude lahutamatu osa. 1936. aastal ühtegi finaali ei mängitud, toimus nelja meeskonnaga finaalgrupp, kus kõik meeskonnad mängisid üksteise vastu korra. Selle põhjal selgusid medalivõitjad. Aastatel 1976, 1980 ja 1984 mängisid kõik võistkonnad ühes alagrupis ja medalivõitjad selgusid peale alagrupi mänge. 1988. aastal mängiti kahes alagrupis, millest kaks paremat pääsesid finaalgruppi. Seal mängisid kõik omavahel läbi ja selgusid medalivõitjad.
Muretainas

Muretainas ehk liivatainas on suure rasvaine- ja jahusisaldusega ning vähese vedelikuga tainas. Muretainast ei kergitata eelnevalt ja sellest valmistatavad küpsetised ei kerki ka küpsetamise ajal (juhul, kui ei ole lisatud spetsiaalselt kergitusainet). Vähese vedelikusisalduse tõttu on see tainas mureda struktuuriga. Valmistatud tooted on seega samuti muredad ja kergelt rabedad. "Kuidas valmistada muretainast?". koogimaailm.eu. Originaali arhiivikoopia seisuga 12. august 2020.
Regina Meri

Regina Meri (sünninimi Regina Ojavere; 17. veebruar 1932 Tartu – 20. detsember 2020) oli Eesti ja Kanada psühhoterapeut ja nahaarst. Ta lõpetas aastal 1950 Tartu 2. Keskkooli. Ta oli aastatel 1953–1982 abielus Lennart Meriga, abielust sündis kaks poega – Mart Meri (1959) ja Kristjan Meri (1966–2022). Aastatel 1987–2002 elas ta Kanadas Torontos. Ta on maetud Tallinna Metsakalmistule. https://miinaharma.ee/vilistlased/
Tolmnakkus

Tolmnakkus ehk tolminfektsioon on haigusetekitajate nagu viirused, bakterid, seened jt edasikandumise viis, kus nakkuse kandjaks on dehüdratiseerunud piisad ehk aerosoolid. Tolmnakkuseks peetakse edasikandumist piisktuumadena (inglise keeles droplet nuclei) ehk osakestega, mille diameeter on alla 5‒10 μm ning nakatumine toimub peamiselt alumistes hingamisteedes. Tolmnakkuse puhul nagu piisknakkusegi puhul on leviku põhimeedium õhk, kuid erinevalt piiskadest diameetriga üle 5‒10 μm jäävad tolmnakkust kandvad osakesed pärast nakkust kandva isendi köhimist, aevastamist jmt õhku "tolmuna" hõljuma ning võivad kanduda edasi kaugemale, pikema aja jooksul ning edasi kanduda ka pindadelt, ventilatsiooni kaudu jmt viisidel. Tüüpiline näide tolmnakkusena levivast haigusest on tuberkuloos. Tolmnakkuse ja piisknakkuse vaheline piir on teadusliku arutelu objekt, sest köhimise, aevastemise jmt käigus õhku väljuvate piiskade ja piisktuumade proportsioon, koostoime ja roll nakkuse edasikandumisel pole ühemõtteliselt selge. Piisknakkus Bioaerosool Edward A Nardell (1. märts 2004). "Catching Droplet Nuclei: Toward a Better Understanding of Tuberculosis Transmission". American Journal of Respiratory and Critical Care Medicine. Vaadatud 25. aprill 2020.
Andrei Jegorov

Andrei Jegorov (2. juuli 1878 Aruküla – 30. jaanuar 1954 Tallinn) oli eesti maalikunstnik. 1887. aastast elas ta Peterburis. Eestisse naasis alles 1921. aastal, mil kunstnik oli juba üle 40-aastane. Jegorov kaotas lapseeas kuulmise. Õppis 1887–1896 Peterburi kurttummade koolis. Olles paistnud silma andeka joonistajana, suunati ta 1898 . aastal Peterburi Kunstide Edendamise Seltsi joonistamiskooli, mille lõpetas 1901. aastal. 1901–1909 õppis vabakuulajana Peterburi Kunstide Akadeemia kõrgemas kunstikoolis vene kunsti suurmeistrite Ilja Repini ja Dmitri Kardovski ateljeedes. Seejärel asus tööle vabakunstnikuna. Oli 1919–1920 Semjon Budjonnõi 1. ratsaarmee kunstnik. 1921. aastal asus elama Tallinna. Teise maailmasõja ajal evakueerus NSV Liidu tagalasse. Lähtus loomingus vene realistlikust kunstist, olles tuntud peamiselt linnavaadete ja päikeseliste talvemaastike maalijana. 1948 Eesti NSV teeneline kunstitegelane 2018. aastal valiti Andrei Jegorov rahvahääletusega aktsioonil "Sajandi 100 arukülalast" saja meeldejäävama arukülalase hulka. Andrei Jegorovi poeg oli õigusteadlane Jüri Jegorov. "Eesti kurtide ajalugu. Andrei Jegorov". Eesti Kurtide Liit. 22. september 2010. Vaadatud 25.04.2020. Eesti entsüklopeedia. Kd 14 Eesti elulood. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus. 2000. Lk 110. "Enn Kunila kunstikogu". Vaadatud 25.04.2020. "A. Jegorov (nekroloog)". Sirp ja Vasar. 5. veebruar 1954. Reeder, Henri; Toomingas, Garina; Erbe, Mai (2018). Sajandi 100 arukülalast. Aruküla: MTÜ Aruküla Kultuuriselts. Lk 8.{{raamatuviide}}: CS1 hooldus: mitu nime: autorite loend (link)
Aleksander Jegorov

Aleksander Jegorov (1. november 1881 – 8. jaanuar 1963 Aruküla) tuntud ka kui "Nassi Sass" oli aktiivne külaelanik Harjumaal Arukülas. Tema vend oli tuntud eesti maalikunstnik Andrei Jegorov 2018. aastal valiti Aleksander Jegorov aktsiooni "Sajandi 100 arukülalast" raames toimunud rahvaküsitluse tulemusel saja meeldejäävama arukülalase hulka. Reeder, Henri; Toomingas, Garina; Erbe, Mai (2018). Sajandi 100 arukülalast. Aruküla: MTÜ Aruküla Kultuuriselts. Lk 9.{{raamatuviide}}: CS1 hooldus: mitu nime: autorite loend (link) Koppelmaa, Külli (5. september 2018). "Aruküla Kultuuriseltsi EV100 kingitus – kogumik „Sajandi 100 arukülalast"". Sõnumitooja. Vaadatud 25.04.2020.
Dionissi Orgusaar

Tõnis/Dionissi Orgusaar (27. oktoober 1889 Võisiku vald – 30. mai 1965 Aruküla) oli eesti õigeusu vaimulik ning köster-kooliõpetaja. Ta sündis 27. oktoobril 1889 Võisiku vallas Kolga-Jaani kihelkonnas Viljandimaal Tõnis Orgusaare peres, õppis Riia Vaimulikus Koolis ja Seminaris 1901–1909, lõpetas 4 klassi ja omandas köster-kooliõpetaja kutse. Tõnis Orgusaar  jätkas õpinguid  Varssavi ja Tartu Ülikoolides 1914–1917, töötas Aruküla koolis õpetajana ja koolijuhatajana,  oli tegev köster-kooliõpetajana Aruküla Püha Kolmainu koguduses 1909–03.1913 ja Tallinna Kopli Nikolai koguduses 03.1913–1914 – töötas kooliõpetajana Tallinnas. 2018. aastal valiti Tõnis Orgussaar aktsiooni "Sajandi 100 arukülalast" raames toimunud rahvaküsitluse tulemusel saja meeldejäävama arukülalase hulka. Eesti Apostlik-Õigeusu Kirik. "Köstrite ja koorijuhtide andmebaas". Vaadatud 35.04.2020. {{netiviide}}: kontrolli kuupäeva väärtust: |vaadatud= (juhend) Koppelmaa, Külli (5. september 2018). "Aruküla Kultuuriseltsi EV100 kingitus – kogumik „Sajandi 100 arukülalast"". Sõnumitooja. Vaadatud 25.04.2020.
Johannes Trump

Johannes Trump (30. juuni 1893 Aruküla – 13. juuni 1943 Tallinn) oli eesti ehitusettevõtja. Johannes Trump sündis rätsepa peres, õppis Aruküla kihelkonnakoolis ja pärast tehnilistel õhtukursustel ja Tallinna Tehnikumis. Samal ajal õppis ta firma A. Morelli juures, kus töötas 1908–1913 ja aprillist 1913–1916 iseseisva ärimehena. Märtsist 1916 kuni oktoobrini 1917 töötas Bekkeri laevatehases ja 1920 Veeteede Ametis joonistajana, märtsist 1920–1924 Sõjaväe ehitus- ja korteriosakonnas tehnikuna. 1924. aastast töötas iseseisva ehitusettevõtjana riiklikel ja eraehitustel. 1932. aastal osales ta Aruküla Aedlinna Heakorra Seltsi asutamisel. Tema pojapoeg on eesti hobihelilooja ja muusikapedagoog Juhan Trump. 2018. aastal valiti Johannes Trump aktsiooni "Sajandi 100 arukülalast" raames toimunud rahvaküsitluse tulemusel saja meeldejäävama arukülalase hulka. Päewaleht (13. juuli 1933). "Johannes Trump 40-aastane". Päewaleht. Vaadatud 25.04.2020. Reeder, Henri; Toomingas Garina; Erbe, Mai (2018). Sajandi 100 arukülalast 1918-2018. Aruküla: MTÜ Aruküla Kultuuriselts. Lk 14.{{raamatuviide}}: CS1 hooldus: mitu nime: autorite loend (link) Koppelmaa, Külli (5. september 2018). "Aruküla Kultuuriseltsi EV100 kingitus – kogumik „Sajandi 100 arukülalast"". Sõnumitooja. Vaadatud 25.04.2020.
Ellerino

Ellerino oli Tartus 1999.–2011. aastatel tegutsenud vanamuusikaansambel, mis koosnes Heino Elleri Muusikakooli plokkflöödiõpilastest. Heino Elleri nimelise Muusikakooli plokkflöödiõpetaja Anneli Kuusk pani ansambli kokku 1999. aastal oma õpilastest. Muusikat tehti peaasjalikult plokkflöötidel, repertuaaris oli erinevatest ajastutest pärit vanamuusika, aga ka eesti rahvamuusika - Utrechti festivalil saavutati esikoht kavaga eesti rahvaviiside seadetest. Ansambel osales festivalidel, konkurssidel ja erinevatel pidustustel, nagu Kuressaare laste ja noorte vanamuusikafestival, Tartu ja Pärnu hansapäevad, Rakvere vanamuusikafestival "Fiori musicali". Viljandi vanamuusika festivali noorteprojektides kanti aastate jooksul ette "Lillede mask" (2004), "Taanieli mäng" (2005), "Orpheus" (2006), "Bastien ja Bastienne" (2007), "Peregrinus" (2008) ja "Parnass" (2009). Ellerino võttis osa ka suurematest rahvusvahelistest festivalidest, nagu Nižni-Novgorodi rahvusvaheline vanamuusika festival Venemaal 2002. aastal, Engelskircheni linnas Saksamaal saavutati 2003. aastal 3. rahvusvahelistel plokkflöödi päevadel II koht ja 2004 aastal Utrechtis Hollandis SONBU (Stichting Open Nederlandse Blokfluitdagen Utrecht) festivalil saavutati I koht. Ellerinos on oma õpingute jooksul mänginud helilooja Liina Sumera ja dirigent Sander Tamm. https://www.sirp.ee/s1-artiklid/c5-muusika/festival-fiori-musicali-rakveres/ https://www.postimees.ee/1418257/ellerino-floodilapsed-toid-hollandist-esikoha "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 29. september 2019. Vaadatud 25. aprillil 2020.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) https://www.sirp.ee/s1-artiklid/c5-muusika/liina-sumera-vanamuusika-ja-elektroonikalemb/ V. Nuust. Ellerino flöödilapsed tõid Hollandist esikoha. Postimees, 10. juuni 2004 Video: Ellerino 2010. aastal veebruaris prof Arbo Valdma klaveri TALVEUNIversiteedil Pärnu raekojas
Anneli Kuusk

Anneli Kuusk (sündinud Anneli Linno, sündinud 20. jaanuaril 1958 Türil) on eesti flötist ja muusikapedagoog. Anneli Kuusk on lõpetanud 1975. aastal Georg Otsa nimelise Tallinna Muusikakooli flöödi erialal (õpetaja Erika Tompson), 1986. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi Elmar Peäske klassis ja on end hiljem täiendanud ka plokkföödi erialal. Aastail 1980–2004 töötas Anneli Kuusk Vanemuise teatri orkestris, alates 1981. aastast on ta Heino Elleri nimelise Tartu Muusikakooli flöödiõpetaja, hiljem on õpetanud ka Tartu I Muusikakoolis, Tartu II Muusikakoolis ja Ardente muusikastuudios. Peale Vanemuise orkestri on ta mänginud flöödiansamblites ja projektiorkestrites, Eller Sümfonietis, Eesti Muusikaõpetajate sümfooniaorkestris. Ta on plokkflöödiansambli Ellerino asutaja ja juht. Anneli Kuuse õpilased on olnud Oksana Iljašenko, Kaur Kohv, Karina Vološina, Sander Tamm, Kersti Perandi ja Merilin Teppo. 2019. aastal pälvis Anneli Kuusk ühe tunnustuspreemiatest Eesti parimatele muusikaõpetajatele. http://entsyklopeedia.ee/artikkel/kuusk_anneli3 https://tartu.postimees.ee/6784031/uleriigilise-tunnustuse-said-ka-tartlastest-muusikaopetajad
Serge Telle

Serge Telle (sündinud 5. mail 1955 Nantesis) on Prantsusmaa diplomaat, kes oli 1. veebruarist 2016 kuni 1. septembrini 2020 Monaco riigiminister. Tema isa oli insener. Serge Telle on lõpetanud Pariisi Poliitikauuringute Instituudi. Lisaks on ta õppinud riiklikus ida keelte ja kultuuride instituudis suahiili keelt. Tal on ka kraad õigusteaduses. Serge Telle asus Prantsusmaa välisministeeriumisse tööle 1982. aastal ja oli algul sekretär Prantsusmaa saatkonnas Tansaania pealinnas Dar es Salaamis. Seejärel töötas ta aastatel 1984–1988 New Yorgis Prantsusmaa esinduses ÜRO juures. Aastatel 1988–1992 oli ta humanitaarmeetmete riigisekretäri Bernard Kouchneri nõunik. Aastatel 1992–1993 töötas ta Ühendkuningriigi välisministeeriumis ning seejärel kuni 1997. aastani ÜRO Genfi büroos. Aastatel 1997–2002 oli ta peaminister Lionel Jospini nõunik Lähis-Ida ja Aafrika asjades. Aastatel 2002–2007 oli ta Prantsusmaa peakonsul (hiljem suursaadik) Monacos ja 2007–2008 välisminister Bernard Kouchneri nõunik. Aastatel 2008–2012 oli ta Prantsusmaa saadik Vahemere Liidu juures ning 2013–2015 ministeeriumideülene delegaat. Ühtlasi oli ta aastatel 2011–2016 Vahemere linnade ja territooriumite agentuuri president. 1. veebruaril 2016 nimetati Serge Telle Monaco riigiministriks. Auleegioni orden (rüütel) Ordre national du Mérite (rüütel) Püha Karli orden (komandör) Telle tegeleb pikamaajooksuga, tema abikaasa Guilaine Chenu on telesaatejuht. Neil on poeg Alexis. Ta andis 16. märtsil 2020 positiivse COVID-19 proovi. "The Minister of State". Gouvernement Princier. Principauté de Monaco. Vaadatud 4. mai 2017. Navas, Christiane (26. veebruar 2016). "Serge Telle, Nantais et chef du gouvernement monégasque". Les Echos. Vaadatud 4. mai 2017. "New Minister of State selected". The Monaco Times. 5. jaanuar 2016. Originaali arhiivikoopia seisuga 12. jaanuar 2016. Vaadatud 4. mai 2017 – cit. via Wayback Machine. "Serge Telle nommé ministre d'Etat à Monaco". Nice Matin. 4. jaanuar 2016. Vaadatud 4. mai 2017. "Guilaine Chenu, son mari envoyé spécial à Monaco". Gala. 5. veebruar 2016. Vaadatud 4. mai 2017. "Serge Telle: Immense fierté à Monaco devant sa femme Guilaine Chenu et leur fils". Pure People. 7. veebruar 2016. Vaadatud 4. mai 2017. Horsman, Stephanie; Horsman, Stephanie (16. märts 2020). "Serge Telle tests positive for Covid-19". Monaco Life (inglise). Vaadatud 16. märts 2020.
Soesti kreis

Soesti kreis [ˈzoːst] on haldusüksus Saksamaa Nordrhein-Westfaleni liidumaa keskosas. Keskajal oli Soest suurim linn Vestfaalis; kuid pärast enda vabastamist Kölni piiskoppide alt 1449. aastal (Soester Fehde) kaotas see aeglaselt tähtsust, kuid saavutas seda taas, kui 1816. aastal asutas uus Preisimaa valitsus kreisi. 1975. aastal liideti kreisiga naaberkreis Lippstadt ning osi endisest Arnsbergi kreisist. Geograafiliselt katab see Sauerlandi kõrgustiku põhjaosa ja Hellwegi madaliku sellest põhja pool. Üsna tasane maa ja väga viljakas lössipinnas on teinud sellest põllumajandusliku piirkonna iidsetest aegadest saati. Peamised kreisi läbivad jõed on Ruhr, Lippe ja Möhne, mis on tõkestatud Möhne veehoidla moodustamiseks. Kõrgeim punkt on Warsteini alal (580 m), madalaim Lippe orus (65 m). Linnad Erwitte Geseke Lippstadt Rüthen Soest Warstein Werl Vallad Anröchte Bad Sassendorf Ense Lippetal Möhnesee Welver Wickede https://www.landesdatenbank.nrw.de/ldbnrw/online;jsessionid=FBC481AAC50656B8CA9E933111BC242A.ldb2?sequenz=tabelleErgebnis&selectionname=12411-31iz
Patsas

Patsas oli mullast või liivast tulease, mida varem kasutati paadis või lootsikus öise kalapüügi aegu. Paadi ninas või keskosas paigaldati kolmest või neljast lauast lava, mis kaeti tulekindla materjaliga nagu märg sammal, muld või liiv. Selle peal süüdati kasetohust ja tõrvatud paadilaudadest tuli. Patsaks nimetati ka pooleldi liivaga täidetud potti või pada, milles süüdati kalapüügi ajal tuli. Patsas oli tuleasemeks ka Peipsi kalastajate kalurionnis, mida nimetati kere, kus see oli liiva või mullaga täidetud laudkast. Lisaks on patsas murdekeeles ahjuga või truubiga külgnev madalam kivimüür. Eesti etnograafia sõnaraamat. Koostanud Arvi Ränk, toimetanud Õie Ränk. Tallinn 1995. lk 138 Eesti keele seletav sõnaraamat [1] vaadatud 25.04.2020
Haltmaagijn Battulga

Haltmaagijn Battulga (mongoli keeles Халтмаагийн Баттулга; sündinud 3. märtsil 1963) on Mongoolia sambomaadleja ja poliitik, alates 10. juulist 2017 kuni 25. juunini 2021 Mongoolia president. Ta kuulus aastatel 2004–2016 Mongoolia parlamenti, aastatel 2008–2012 oli ta teede-, transpordi-, ehitus- ja linnaarenguminister. Enne poliitikasse minemist oli Battulga sambomeister. Ta oli 2017. aasta valimistel Demokraatliku Partei kandidaat ning kogus teises voorus 50,6% häältest; see oli esimene kord riigi ajaloos, kui presidendivalimised otsustati teises voorus. Ta mängis 2019. aasta Mongoolia põhiseaduskriisis vastuolulist rolli. 2021 – valiti Venemaa Kunstide Akadeemia välisliikmeks "Archived copy". Originaali arhiivikoopia seisuga 10. juuli 2017. Vaadatud 11. juuli 2017.{{cite web}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
Siegen-Wittgensteini kreis

Siegen-Wittgensteini kreis on haldusüksus Saksamaa Nordrhein-Westfaleni liidumaa kaguosas. Aastatel 1816–1817 asutati Preisimaa Vestfaali provintsis Siegeni ja Wittgensteini kreisid. 1974. aastal kaks kreisi ühendati ja 1984. aastal võeti kasutusele Siegen-Wittgensteini nimi. Geograafiliselt katab see Siegerlandi kõrgustiku Sauerlandi kõrgustikust kagus ja Wittgensteiner Landi. [[Image:|130px|left|Coat of arms of Siegen-Wittgenstein]] Linnad Bad Berleburg Bad Laasphe Freudenberg Hilchenbach Kreuztal Netphen Siegen Vallad Burbach Erndtebrück Neunkirchen Wilnsdorf
Meeme Loik

Meeme Loik (11. detsember 1935 Aruküla) on eesti tee-ehitusinsener. 1950. aastal lõpetas ta Aruküla Mittetäieliku Keskkooli ja 1954. aastal Tallinna 2. Keskkooli. Aastatel 1954–1956 oli Kaliningradis sõjaväeteenistuses. Pärast Tallinna Polütehnilise Instituudi lõpetamist osales ta Viiburis Saimaa kanali ehitusel ja Leningradi–Murmanski maantee ehitusel Valge mere lähedal 1965–1970. 1960. aastatel osales Meeme Loik Aruküla Spordiklubi moodustamisel ja oli lühikest aega klubi esimees. 1988. aastast on ta osalenud Aruküla Muinsuskaitse Seltsi tegevuses, sealhulgas ka 1991. aastal Aruküla 700. aastapäeva tähistamise korraldamises. 1999. aastal oli ta Raasiku valla volikogus asendusliige ning osales keskkonna- ja majanduskomisjoni töös. Aastatel 1994–2000 oli Aruküla veehaarde rajamise projektijuht ja järelevalve korraldaja. 2012. aasta suvel koostas ta Raasiku vallavalitsuse tellimusel Kangla, Rätla ja Sõerde tee teehoiutööde kirjeldused ning tegi remonditööde järelevalvet. 2018. aastal valiti Meeme Loik rahvahääletusega aktsiooni "Sajandi 100 arukülalast" raames saja meeldejäävama arukülalase hulka. Niitra, Nils (18. veebruar 2014). "Kogenud teeinsenerid näevad laristamist". Postimees. Vaadatud 25.04.2020. Reeder, Henri; Toomingas, Garina; Erbe, Mai (2018). Sajandi 100 arukülalast. Aruküla: MTÜ Aruküla Kultuuriselts. Lk 15.{{raamatuviide}}: CS1 hooldus: mitu nime: autorite loend (link)
Helena Valpeteris

Helena Valpéteris (aastani 1979 Helena Vassiljeva; sündinud 31. oktoobril 1955 Tartus) on eesti viiuldaja ja muusikapedagoog. Helena Valpeteris lõpetas 1975. aastal Heino Elleri nimelise Tartu Muusikakooli (õpetaja Tatjana Zaozjornaja), 1981. aastal lõpetas ta Tallinna Riikliku Konservatooriumi Endel Lippuse klassi ja 1987. aastal Tartu Riikliku Ülikooli psühholoogia erialal. Alates 1978. aastast on Helena Valpeteris mänginud Vanemuise orkestris, on 1981. aastast Eesti Teatriliidu liige. Alates aastast 1992 töötab ta lisaks viiuliõpetajana Tartu I Muusikakoolis. Kuulub Eesti Keelpilliõpetajate Ühingusse. 1996. aastast alates on ta tegelnud varajase muusikaga ning mänginud barokkviiulit ja fiidlit. Ta on täiendanud end John Holloway barokkviiulikursustel. 1998.–1999. aastatel mängis ta vanamuusikaansambli Via Sonora 16. ja 17. sajandi kavades, veel on ta mänginud Viljandi Linnakapellis, vanamuusikaansamblis Cantiga, Fa Schola projektides ja ajaloolise tantsu ansambli Saltatriculi saateansamblis. Helena Valpeterise isa on geodeet-kartograaf Lev Vassiljev ja vend arst ja poliitik Viktor Vassiljev. http://etbl.teatriliit.ee/artikkel/valp%C3%A9teris_helena2 http://www.esta.ee/liikmed.html http://www.kaardilood.ee/lev-vassiljev.html
Fiori (ansambel)

Fiori oli eesti vanamuusikaansambel, mis tegutses aastatel 2010–2015 Rakveres. Ansambel esines ka koos Muusika- ja Kunstikooli KAUR muusikaõpilastega. Ansambli asutas Kauri kooli klavessiiniõpetaja ja Viljandi Linnakapelli liige Piret Villem. Fiori nime all hakati esinema alates 2011. aastast. Veel mängivad ansamblis Herle Pius flöödil, Eva Siil viiulil ja laulusolistina Keio Soomelt. Enne teda oli solist Kelly Pärnaste, ansamblis on kaasa teinud ka Viljandi muusikud Kai-Riin Kont ja Piret Kreek. Esineb vanamuusikaansambel Fiori – kontsert "Linnamuusika". - kultuurikava.ee A. Trallmann. Vanamuusika festival tuleb juuli teisel nädalal. - Sakala, 16. juuni 2014 M. Vou. Piret Villem: “Peamised jõuallikad on minu jaoks muusika, meri ja mets”. - Virumaa Teataja, 2. veebruar 2012 E. Samolberg. Vanamuusikaansambel Fiori toob muistset hõngu. - Virumaa Teataja, 13. detsember 2011 T. Sikk. Sajanditetagune muusika ja tants Rakveres. - Virumaa Teataja, 23. august 2013 Video: Fiori ja vanatantsuansambli Fioretto kava "Renessansist barokini" 2014
Alliku (Alutaguse)

Alliku on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Iisaku valda. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaamet, vaadatud 10.11.2020. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 22.02.2018.