Poola ajalugu Jagelloonide dünastia ajal

Jagelloonide valitsemine Poolas aastatel 1386–1572 ulatus hilisest keskajast varajase uusajani Euroopa ajaloos. Dünastia rajas Leedu suurvürst Jogaila (Władysław II Jagiełło), kelle abielu Poola kuninganna Jadwigaga moodustas Poola–Leedu uniooni. Partnerlus tõi tohutud Leedu suurvürstiriigi kontrollitud territooriumid Poola mõjusfääri ja osutus kasulikuks nii poolakatele kui ka leedulastele, kes koos eksisteerisid ja koos tegutsesid ühes suurimas poliitilises üksuses Euroopas järgmised 4 sajandit. Läänemere piirkonnas oli Poolal käimas konflikt Saksa orduga. Heitlused viisid suure lahinguni, Grünwaldi lahinguni 1410. aastal, kuid verstapostiks oli ka Thorni rahu 1466. aastast kuningas Kazimierz IV-ga; leping pani aluse tulevasele Preisimaa hertsogiriigile. Lõunas seisis Poola vastamisi Osmanite riigi ja krimmitatarlastega ning idas aitas Leedul võidelda Moskva suurvürstiriigiga. Poola ja Leedu territoriaalne ekspansioon hõlmas kaugemal põhjas Liivimaa piirkonda. Jagelloonide perioodil arenes Poola feodaalriigina, millel valdavalt põllumajanduslik majandus ja üha domineerivam maa-aadel. Poola seimi poolt 1505. aastal vastu võetud seadus "Nihil novi" siirdas enamuse seadusandlikust võimust riigis monarhilt seimile. See sündmus tähistas "Kuldse vabaduse" perioodi algust, kui riiki valitsesid "vaba ja võrdse" Poola aadli liikmed. Reformatsiooniliikumine tungis sügavale Poola kristlusse, millest tekkis unikaalne usulise sallivuse poliitika selle aja Euroopas. Euroopa renessanss, mida edendasid hilised Jagelloonide kuningad Zygmunt I ja Zygmunt II August, tõi kaasa tohutu kultuurilise õitsengu (vaata Renessanss Poolas).  Pikemalt artiklis Leedu ajalugu  Pikemalt artiklis Jagelloonid Aastal 1385 sõlmiti Poola kuninganna Jadwiga ja viimase Euroopa paganliku riigi valitseja, Leedu suurvürsti Jogaila vahel Krevo unioon. Aktiga korraldati Jogaila ristimine ja paari abielu, mis pani aluse Poola-Leedu unioonile. Pärast Jogaila ristimist sai ta Poolas tuntuks oma ristinimega Władysław ja poola versiooniga Leedu nimest, Jagiełło. Unioon tugevdas mõlemat rahvust nende ühises vastasseisus Saksa orduga ja kasvavas Moskva suurvürstiriigi ohus. Tohutud Vene avarused, sealhulgas Dnepri bassein ja territooriumid, mis ulatusid lõunas Musta mereni, olid sel ajal Leedu kontrolli all. Et saavutada kontroll nende tohutute valduste üle, võitles Leedu 1362. või 1363. aastal Siniste Vete lahingus pealetungivate mongolite vastu ning kasutas ära võimuvaakumit lõunas ja idas, mille oli põhjustanud Kiievi-Vene hävitamine mongolite poolt. Suurvürstiriigi laienenud territooriumi rahvastik oli vastavalt suures osas venekeelne ja õigeusku. Territoriaalne ekspansioon viis vastasseisuni Leedu ja Moskva suurvürstiriigi vahel, viimane oli väljumas Tatari võimu alt ja ise ekspansiooniprotsessis. Unikaalselt Euroopas ühendas unioon kaks riiki, mis paiknesid geograafiliselt suure tsivilisatsioonilõhe vastaspooltel, ühel pool läänekristlus või Ladina maailm ja teisel pool idakristlus või Bütsantsi maailm. Uniooni eesmärk oli luua ühine riik Władysław Jagiełło alluvuses, kuid Poola valitsev oligarhia sai aru, et nende eesmärk liidendada Leedu Poolasse oli ebareaalne. Territoriaalsed vaidlused viisid sõjani Poola ja Leedu või Leedu fraktsioonide vahel; leedulased pidasid ajuti isegi otstarbekaks salaliitu Saksa orduga poolakate vastu. Dünastilise uniooni geograafilised tagajärjed ja Jagelloonide kuningate eelistused lõid selle asemele protsessi Poola territoriaalsete prioriteetide orienteerimisest itta. Aastatel 1386–1572 valitsesid Poola-Leedu uniooni järjestikku Jagelloonide põhiseaduslikud monarhid. Jagelloonide kuningate poliitiline mõju kahanes sel perioodil järk-järgult, samas maa-aadel võttis üle üha kasvava rolli keskvalitsuses ja riigiasjades. Kuid kuninglik dünastia omas Poola poliitikale tasakaalustavat mõju. Jagelloonide ajastut on sageli peetud maksimaalse poliitilise võimu, suure õitsengu ja hiljem Poola kultuuri kuldajastu perioodiks. 13. ja 14. sajandil valdav olnud feodaalrendi süsteem, mille kohaselt oli igal kinnisvaral täpselt määratletud õigused ja kohustused, mandus umbes 15. sajandil, kui aadel karmistas kontrolli tootmise, kaubanduse ja muu majandustegevuse üle. See tekitas palju otseselt omandis olevaid põllumajanduslikke ettevõtteid, talusid, milles feodaalrendi maksed asendati sundtööga isanda maal. See piiras linnade õigusi ja sundis enamuse talupoegi pärisorjusesse. Selliseid tavasid sanktsioneeriti üha enam seadusega. Näiteks 1496. aasta Piotrkówi privileeg, mille andis välja kuningas Jan I Olbracht, keelas põllumajandusmaa müügi linnakodanikele ja piiras oluliselt talupoegade võimalusi küladest lahkuda. Poola linnad, ilma jäetud esindatusest riigis, mis kaitseks nende klassihuve, säilitasid mõningal määral omavalitsust (linnanõukogud ja vandekohtud) ning kaupmehed suutsid korraldada ja vormida tsunfte. Aadel vabastas end kiiresti oma põhiülesandest: kohustuslikust sõjaväeteenistusest sõja puhkedes (pospolite ruszenie). Aadli jagunemine kaheks peamiseks kihiks oli institutsionaliseeritud, kuid mitte kunagi õiguslikult vormistatud "Nihil novi" "põhiseaduses" aastast 1505, mis nõudis kuningalt enne muudatuste jõustamist konsulteerimist seimiga, see on senatiga, samuti (piirkondlike) saadikute alamkoja, tõelise seimiga. Tavaliste aadlike šlahta massid võistlesid või püüdsid võistelda oma klassi kõrgema astme, magnaatidega läbi kogu Poola iseolemise aja. Esimene uue dünastia kuningas oli Jogaila, Leedu suurvürst, kes oli Poolas tuntud Władysław II Jagiełłona. Ta valiti Poola kuningaks aastal 1386 pärast abiellumist Poola kuninganna Jadwigaga ja katoliiklusse pöördumist. Järgnes Leedu ristimine ladina riitusega. Jogaila konkurent Leedus, tema nõbu Vytautas Suur, kes oli vastu Poola domineerimisele Leedus, sõlmis aastal 1392 Ostrówi kokkuleppe ja aastal 1401 Vilniuse ja Radomi uniooni: Vytautasest sai eluajaks Leedu suurvürst Jogaila nimelise ülemvõimu all. Kokkulepe tegi võimalikuks tiheda koostöö kahe rahva vahel, mis oli vajalik edukaks võitluseks Saksa orduga. Horodło unioon aastast 1413 defineeris suhteid edasi ja andis privileege Leedu aadli katoliku (õigeusuvastasele) segmendile. Poola–Leedu–Saksa ordu sõda aastatel 1409–1411, mille kutsusid esile Žemaitija ülestõusud Leedu territooriumil, mida kontrollis Saksa ordu riik, kulmineerus Grünwaldi (Tannenbergi) lahinguga, milles Poola ja Leedu-Vene armeede ühendatud vägi võitis täielikult Saksa ordut. Järgnenud pealetung kaotas oma mõju Malborki (Marienburgi) ebatõhusa piiramisega. Kindluse võtmatajätmisel ja Saksa ordu (hiljem Preisi) riigi mittekõrvaldamisel olid Poolale 18., 19. ja 20. sajandil kohutavad ajaloolised tagajärjed. 1411. aasta Thorni rahu andis Poolale ja Leedule üsna tagasihoidlikke territoriaalseid korrektuure, sealhulgas Žemaitija. Hiljem oli rohkem sõjakäike ja rahulepinguid, millest kinni ei peetud. Üks lahendamata vahekohus leidis aset Konstanzi kirikukogul. 1415. aastal esitles Krakówi akadeemia rektor Paweł Włodkowic kirikukogul oma "Traktaati paavsti ja keisri võimust uskmatute suhtes", milles ta propageeris sallivust, kritiseeris Saksa ordu vägivaldseid pööramismeetodeid ja postuleeris, et paganatel on õigus rahumeelsele koosolemisele kristlastega ja poliitilisele sõltumatusele. See etapp Poola-Leedu konfliktist Saksa orduga lõppes aastal 1422 Melno rahuga. Poola-Saksa ordu sõda aastatel 1431-1435 (vaata Pabaiskase lahing) lõpetati aastal 1435 Brześć Kujawski rahuga. Hussiitide sõdade ajal aastatel 1420–1434 olid Jagiełło, Vytautas ja Zygmunt Korybutowicz kaasatud poliitilistesse ja sõjalistesse intriigidesse seoses Tšehhi krooniga, mida hussiidid pakkusid aastal 1420 Jagiełłole. Piiskop Zbigniew Oleśnicki sai tuntuks kui juhtiv vastane unioonile hussiitide Tšehhi riigiga. Jagelloonidel ei olnud automaatset pärimisjärglust, selle asemel pidi iga uus kuningas saama heakskiidu aadli konsensuselt. Władysław Jagiełłol oli elu lõpus kaks poega tema viimaselt naiselt Sofja Halšanskajalt. Aastal 1430 nõustus aadel tulevase Władysław III järglusega alles pärast seda, kui kuningas oli nõustunud rea järeleandmistega. Aastal 1434 vana monarh suri ja tema alaealine poeg Władysław krooniti; piiskop Oleśnicki juhitud kuninglik nõukogu võttis enda peale regentluse ülesanded. 1438. aastal pakkus Tšehhi Habsburgide-vastane opositsioon, peamiselt hussiitide fraktsioonid, Tšehhi krooni Jagiełło nooremale pojale Kazimierzile. Idee, millega Poola üle Oleśnicki vastuseisu nõustus, tulemuseks oli kaks nurjunud Poola sõjakäiku Tšehhiasse. Pärast Vytautase surma aastal 1430 sattus Leedu sisesõdadesse ja konfliktidesse Poolaga. Kazimierz, saadetud aastal 1440 kuningas Władysławi poolt sinna poisina missioonile, kuulutati üllatuslikult leedulaste poolt nende suurvürstiks ja ta jäi Leetu. Oleśnicki asus taas rünnakule ja taotles oma pikaajalist eesmärki Poola unioonist Ungariga. Sel ajal alustas Osmanite riik värsket Euroopa vallutamise vooru ja ähvardas Ungarit, mis vajas võimsa Poola-Leedu liitlase abi. Aastal 1440 võttis Władysław III Ungari trooni. Mõjutatuna Giuliano Cesarinist, viis noor kuningas Ungari armee aastal 1443 ja taas aastal 1444 Osmanite vastu. Sarnaselt Cesariniga tapeti Władysław III Varna lahingus. Alates Jagiełło elu lõpust valitses Poolat tegelikult magnaatide oligarhia, mida juhtis piiskop Oleśnicki. Aukandjate valitsemisele olid aktiivselt vastu mitmed šlahta grupid. Nende juht Spycimir tapeti aastal 1439 Grotniki lahingus, mis võimaldas Oleśnickil puhastada Poola ülejäänud hussiitide mõttekaaslastest ja jätkata oma teiste eesmärkidega ilma märkimisväärse vastuseisuta. Aastal 1445 paluti Leedu suurvürstil Kazimierzil asuda Poola troonile, mis oli vabanenud pärast tema venna Władysławi surma. Kazimierz oli raske läbirääkija ja ei nõustunud Poola aadli tingimustega tema valimisest. Lõpuks saabus ta Poolasse ja krooniti aastal 1447 tema enda tingimustel. Poola krooni võtmine vabastas Kazimierzi kontrollist, mida Leedu oligarhia talle määranud oli; Vilniuse privileegiga aastast 1447 kuulutas ta Leedu aadlile poola šlahtaga võrdsed õigused. Mõne aja jooksul suutis Kazimierz kardinal Oleśnicki ja tema rühma võimult kõrvaldada. Ta asendas nende mõju nooremale keskaadlile rajatud võimubaasiga. Kazimierz suutis lahendada konflikti paavsti ja kohaliku kirikuhierarhiaga õiguse üle täita vabad piiskopikohad oma kasuks. Aastal 1454 oli Preisi Liit (Preisi linnade ja aadli liit Saksa ordu üha rusuvama valitsemise vastu) palunud kuningas Kazimierzilt Preisimaa üle võtta ja algatas relvastatud ülestõusu ordurüütlite vastu. Kazimierz kuulutas ordule sõja ja Preisimaa formaalse liidendamise Poola krooniga; need sündmused viisid Kolmeteistkümneaastase sõjani aastatel 1454-66. Poola vägede mobiliseerimine (pospolite ruszenie) oli alguses nõrk, kuna šlahta ei teinud koostööd ilma järeleandmisteta Kazimierzilt, mis formuleeriti aastal 1454 väljakuulutatud Nieszawa statuutidega. See hoidis ära kogu Preisimaa ülevõtmise, kuid Teise Thorni rahuga aastal 1466 loovutasid ordurüütlid oma territooriumi lääneosa Poola kroonile (neid alasid tunti hiljem kui Kuninglik Preisimaa, poolautonoomne üksus) ja nõustusid Poola-Leedu süseräänsusega ülejäänu üle (hilisem Hertsoglik Preisimaa). Poola sai Pomereelia koos ligipääsuga Läänemerele, samuti Warmia. Lisaks maasõjale leidsid aset merelahingud, milles Danzigi (Gdański) pakutud laevad võitlesid edukalt Taani ja Saksa ordu laevastikega. Teised territooriumid, mille Poola kroon 15. sajandil hõivas, olid Oświęcimi hertsogkond ja Zatori hertsogkond Sileesia piiril Väike-Poolaga ning oli märkimisväärne edu seoses Piastide Masoovia hertsogkondade krooniga liidendamisel. Jagelloonide mõju Kesk-Euroopas kasvas 15. sajandil. 1471. aastal sai Kazimierzi poeg Władysław Tšehhi ja 1490. aastal ka Ungari kuningaks. Poola ja Leedu lõuna- ja idaäärealasid hakkasid ohustama Türgi sissetungid algusega 15. sajandi lõpul. Moldova osalemine koos Poolaga läheb tagasi aastasse 1387, kui Moldova hospodar Petru I otsis kaitset ungarlaste vastu, avaldades kuningas Władysław II Jagiełłole Lvivis oma vasallitruudust. See käik andis Poolale ligipääsu Musta mere sadamatele. Aastal 1485 korraldas kuningas Kazimierz sõjakäigu Moldovasse, kui selle meresadamad olid langenud osmanitürklaste kätte. Türgi poolt kontrollitud krimmitatarlased rüüstasid idaterritooriume aastatel 1482 ja 1487, kuni neile astus vastu Kazimierzi poeg ja järglane, kuningas Jan I Olbracht. Poolat ründasid aastatel 1487–1491 Kuldhordi riismed, kes tungisid Poolas kuni Lublinini, enne kui Zasłaŭje all lüüa said. Aastal 1497 tegi kuningas Jan I Olbracht katse lahendada Türgi probleem sõjaliselt, kuid tema jõupingutused olid edutud; ta ei suutnud tagada oma vendade, Tšehhi ja Ungari kuninga Vladislav (Władysław) II ning Leedu suurvürsti Aleksandrase tõhusat osalemist sõjas, ja ta seisis silmitsi ka vastupanuga Moldova valitseja Ștefan cel Mare poolt. Kõige hävitavamad Osmanite riigi poolt õhutatud tatarlaste rüüsteretked leidsid aset aastatel 1498, 1499 ja 1500. Jan I Olbrachti poolt algatatud diplomaatilised rahupüüdlused viidi lõpule pärast kuninga surma aastal 1503. Nende tulemuseks oli territoriaalne kompromiss ja ebastabiilne vaherahu. Sissetungid Poolasse ja Leedusse Krimmi khaaniriigist leidsid aset aastatel 1502 ja 1506 kuningas Aleksanderi valitsemisajal. Aastal 1506 võitis tatarlasi Klecki lahingus Michał Gliński. Leedut ohustas 15. ja 16. sajandil üha rohkem kasvav Moskva suurvürstiriigi võim. Moskva tõepoolest võttis 1471., 1492. ja 1500. aasta sõjakäikudega üle palju Leedu idavalduseid. Leedu suurvürst Aleksandras valiti aastal 1501, pärast Jan I Olbrachti surma Poola kuningaks. Aastal 1506 järgnes talle nii Poolas kui ka Leedus Zygmunt I (Zygmunt I Stary), kui poliitiline olukord ajas kaks riiki teineteisele lähemale. Enne enda Poola troonile asumist oli Zygmunt olnud tema venna, Tšehhia Vladislav II armust Sileesia hertsog, kuid nagu muud Jagelloonide valitsejad enne teda, ei taotlenud ta Poola krooni nõuet Sileesiale. 15. sajandi Poola kultuuri saab kirjeldada kui tüüpiliste keskaegsete iseloomujoonte säilitamist. Sellest hoolimata muutusid juba eelmistel sajanditel olemas olnud käsitöökojad ja tööstused soodsatel sotsiaalsetel ja majanduslikel tingimustel üha enam arenenuks ja nende tooted levisid üha laiemalt. Paberitööstus oli üks uutest tekkinud tööstustest ja trükikunst arenes sajandi viimasel veerandil. 1473. aastal tootis Kasper Straube esimese ladinakeelse trükise Krakówis, aga Kasper Elyan trükkis poolakeelseid tekste esimest korda 1475. aastal Wrocławis (Breslaus). Maailma vanimad trükised kirillitsas, nimelt usulised tekstid vanakirikuslaavi keeles, ilmusid pärast 1490. aastat Schweipolt Fioli trükikojast Krakowis. Luksusesemed oli üha jõukama aadli hulgas väga nõutavad, ja vähemal määral rikaste linnakaupmeeste seas. Tellistest ja kividest eluhooned muutusid tavaliseks, kuid vaid linnades. Küps gooti stiil ei olnud esindatud ainult arhitektuuris, vaid ka sakraalses puuskulptuuris. Veit Stoßi altar Krakówi Maria kirikus on üks suurepäraseimaid omataolisi kunstiteoseid Euroopas. Krakówi ülikool, mis lakkas pärast Kazimierz Suure surma tegutsemast, uuenes ja noorenes 1400. aasta paiku. Teoloogia osakonna lisandumisel toetasid ja kaitsesid "akadeemiat" kuninganna Jadwiga ja Jagelloonid, mis peegeldub Jagiełło ülikooli praeguses nimes. Euroopa vanim matemaatika ja astronoomia osakond rajati aastal 1405. Ülikooli tuntud teadlaste hulgas olid Stanisław Skalbmierzist, Paweł Włodkowic ja Wojciech Brudzewski, Koperniku õpetaja. Jan Ludziskost ja peapiiskop Grzegorz Sanokist, Poola humanismi eelkäijad, olid ülikooli professorid. Grzegorzi õukond oli varajase kirjandusühingu asukoht Lwówis (Lvivis) pärast tema seal peapiiskopiks saamist. Teaduslikku mõtet mujal esindasid poliitiline publitsist ja reformist Jan Ostroróg ning ajaloolane Jan Długosz, kelle "Annaalid" on selle aja suurim ajalootöö Euroopas ja fundamentaalne keskaegse Poola ajalooallikas. Väljapaistvad ja mõjukad välismaised humanistid olid ka Poolas aktiivsed. Itaaliast tulnud poeet ja diplomaat Filippo Buonaccorsi jõudis Poolasse 1468. aastal ja jäi sinna kuni surmani aastal 1496. Tuntud kui Kallimach, kirjutas ta Grzegorzi Sanokist, Zbigniew Oleśnicki ja väga tõenäoliselt Jan Długoszi elulood, luues peale selle teise kirjandusühingu Krakówis. Ta õpetas ja juhendas Kazimierz IV poegi ning postuleeris piiramatu kuningavõimu. Krakówis organiseeris saksa humanist Conrad Celtis humanistliku kirjandus- ja teadusühingu Sodalitas Litterarum Vistulana, esimese selles Euroopa osas. Talu, pärisorjusel põhinev ulatuslik põllumajandusliku tootmise süsteem oli domineeriv element Poola majandusmaastikul alates 15. sajandi lõpust ja järgmiseks 300 aastaks. See aadli poolt kontrollitva põllumajanduse sõltuvus Kesk-Ida-Euroopas erines kontinendi lääneosast, kus kapitalismi ja industrialiseerimise elemendid arenesid palju suuremal määral koos kodanluse klassi ja selle poliitilise mõju kaasneva kasvuga. 16. sajandi põllumajandusliku kaubanduse buum koos tasuta või väga odava talupoegade tööga tegi talumajandusest väga kasumliku. Kaevandamine ja metallurgia arenesid 16. sajandil edasi ja erinevates ärivaldkondades leidis aset tehniline progress. Suurtes kogustes eksporditavaid põllumajandus- ja metsandussaaduseid ujusid piki jõge allapoole, et vedada neid sadamate kaudu ja maanteid pidi. See andis Poolale 16. sajandil positiivse kaubandusbilansi. Import läänest sisaldas tööstustooteid, luksuskaupu ja kangaid. Enamus eksporditud teraviljast lahkus Poolast läbi Danzigi (Gdański), millest sai rikkaim, arenenuim ja autonoomseim Poola linnadest tänu oma asukohale Wisła jõesuus ja juurdepääsule Läänemerele. See oli ka ülekaalukalt suurim tootmiskeskus. Teisi linnu mõjutas negatiivselt Danzigi peaaegu-monopol väliskaubanduses, kuid need osalesid kasumlikult transiit- ja eksporttegevuses. Suurimad neist olid Kraków (Krakau), Poznań, Lwów (Lviv) ja Warszawa (Warsaw) ning väljaspool krooni Breslau (Wrocław). Thorn (Toruń) ja Elbing (Elbląg) olid peale Danzigit peamised Kuningliku Preisimaa linnad. 16. sajandil viisid jõukad kaupmeeste, pankurite või tööstusinvestorite patriitsiperekonnad, paljud Saksa päritolu, läbi ulatuslikke ärioperatsioone Euroopas või laenasid raha Poola aadlile, sealhulgas kuningakojale. Mõned piirkonnad olid võrreldes muu Euroopaga kõrgelt linnastunud. Näiteks Suur-Poolas ja Väike-Poolas elas 16. sajandi lõpus 30% rahvastikust linnades. Asutati 256 linna, enamus Puna-Venes. Linnarahva ülemkiht oli etniliselt paljurahvuseline ja tundus olevat hästi haritud. Arvukalt bürgerite poegi õppis Krakówi akadeemias ja välisülikoolides; selle rühma liikmed olid ühed parimad Poola renessansskultuuri toetajad. Suutmata moodustada oma üleriigilist poliitilist klassi, sulandusid paljud vaatamata õiguslikele takistustele aadli hulka. Aadel Poolas (šlahta) kujutas endast rahvastikust suuremat osa, kui teistes riikides, kuni 10%. Põhimõtteliselt olid nad kõik võrdsed ja poliitiliselt volitatud, kuid mõned olid varatud ja ei võinud pidada bürood või osaleda seadusandlikes kogudes – seimides või seimikestes. "Maa"-aadlist omasid mõned väikest maalapikest, mida nad ise hooldasid ja elasid nagu talupojaperekonnad, samas omasid magnaadid hertsogkonnasarnast mõisate võrgustikku koos mitmesaja linna ja külaga ning mitme tuhande alamaga. Segaabielud andsid mõnele talupojale ühe vähestest võimalikest teedest aadli hulka saada. 16. sajandi Poola oli ametlikult "aadlike vabariik" ja aadli "keskklass" ("magnaatidest" madalamal sotsiaalsel tasemel isikud) moodustas hiliste Jagelloonide ajal ja pärast juhtiva komponendi. Sellest hoolimata kandsid magnaadiperekondade liikmed kõrgeimaid riigi- ja kirikuameteid. Sel ajal oli šlahta Poolas ja Leedus etniliselt mitmekesine ja esindas mitmeid usundeid. Sallivuse perioodil oli sellistel teguritel nende majanduslikule seisundile või karjääri potentsiaalile vähe tähtsust. Hoolitsedes oma klassiprivileegi ("vabaduste") eest, arendas renessansišlahta avaliku teenistuse kohustusi, haris oma noorsugu, tundis suurt huvi kehtivate trendide ja küsimuste vastu ning reisis palju. Kuigi Poola kultuuri kuldajastu võttis omaks Lääne humanismi ja renessanssmustrid, omandas Poola aadlike elustiil alates 16. sajandi teisest poolest selgelt idamaise maitse. Väliskülalised tõstsid sageli esile rikaste Poola aadlike elukohtade hiilgust ja silmatorkavat kulutamist. Teiste Euroopa riikidega sarnases olukorras lõi Poola kiriku progresseeruv sisemine lagunemine soodsad tingimused reformatsiooni ideede ja voolude levimisele. Näiteks oli kuristik alamvaimulike ja aadlipõhise kirikuhierarhia vahel, kes oli üsna ilmalikustunud ja hõivatud maiste asjadega, nagu võim ja rikkus, ning sageli korrumpeerunud. Keskmine aadel, kes oli juba kokku puutunud hussiitide reformistlike veendumustega, vaatas üha enam kiriku paljudele privileegidele kadeduse ja vaenulikkusega. Martin Lutheri õpetus võeti kõige kergemini vastu tugevate Saksa sidemetega piirkondades: Sileesias, Suur-Poolas, Pommeris ja Preisimaal. Danzigis (Gdańskis) toimus aastal 1525 luterlik alamklassi sotsiaalne ülestõus ja suruti Zygmunt I poolt veriselt maha; pärast seda lõi ta linnavalitsuse segmendina plebeide huvide esinduse. Königsberg ja Preisimaa hertsogiriik Albrecht von Hohenzollerni alluvuses said tugevaks protestantliku propaganda levitamise keskuseks, mõjutades kogu Põhja-Poolat ja Leedut. Zygmunt reageeris "usuliste uuenduste" vastu kiiresti, andes aastal 1520 välja oma esimese vastavasisulise edikti, keelates mistahes luterliku ideoloogia edendamise, või isegi välisreisid luterlikesse keskustesse. Sellised püüeldud (halvasti rakendatud) keelud jätkusid aastani 1543. Zygmunti poeg Zygmunt II August, palju sallivama suhtumisega monarh, andis aastal 1559 luterliku religiooni harrastamise vabaduse kogu Kuninglikule Preisimaale. Peale luterluse, mis Poola krooni maadel leidis lõpuks märkimisväärset järgimist peamiselt Kuningliku Preisimaa ja Suur-Poola lääneosa linnades, võis juhuslikumalt kohata tagakiusatud anabaptistide ja unitaaride ning Suur-Poolas böömi vendade õpetusi, vähemalt šlahta seas. Kuninglikul Preisimaal oli 16. sajandi teisel poolel 41% kihelkondadest luterlikud, kuid see protsent üha kasvas. Kasper Cichocki järgi, kes kirjutas 17. sajandi algul, oli tema ajal sinna jäänud vaid katoliikluse riismed. Luterlus oli tugevalt domineeriv Kuninglikul Preisimaal läbi kogu 17. sajandi, välja arvatud Warmias (Ermlandis). 1570. aasta paiku oli vähemalt 700 protestantlikust kogudusest Poola-Leedus üle 420 kalvinistlikud ja üle 140 luterlikud, viimastest 30-40 etniliselt poola. Protestandid hõlmasid ligikaudu poole magnaatide klassist, neljandiku muust aadlist ja linnarahvast ning kahekümnendiku mitteõigeusklikust talurahvast. Lõviosa poolakeelsest rahvastikust jäi katoliiklikuks, kuid katoliiklaste osakaal kahanes märgatavalt kõrgemates sotsiaalsetes kihtides. Kalvinism sai 16. sajandi keskpaigas palju järgijaid nii šlahta kui ka magnaatide seas, eriti Väike-Poolas ja Leedus. Kalvinistid, keda juhtis Jan Łaski, töötasid protestantlike kirikute ühendamise kallal, pannes ette luua Poola riigikirik, mille alla tulnuks ühendada kõik kristlikud usutunnistused, sealhulgas õigeusu (väga arvukalt Leedu suurvürstiriigis ja Ukrainas). Pärast 1555. aastat saatis Zygmunt II, kes nende ideedega nõustus, saadiku paavsti juurde, kuid paavst lükkas erinevad kalvinistlikud postulaadid tagasi. Łaski ja mitu muud kalvinistlikku õpetlast avaldasid aastal 1563 Bresti piibli, täieliku poolakeelse piiblitõlke algkeeltest, ettevõtmist rahastas Mikołaj Radziwiłł Must. Pärast aastaid 1563–1565 (kiriku jurisdiktsiooni riikliku sunni kaotamine) muutus täielik usuline sallivus normiks. Poola katoliku kirik kerkis sellest kriitilisest perioodist nõrgenenult, kuid mitte tugevalt kahjustatult (lõviosa kiriku omandist säilis), mis hõlbustas hilisemat vastureformatsiooni edu. Kalvinistide seas, kuhu kuulusid ka alamklassid ja nende juhid, ühise taustaga ministrid, tekkisid varsti erimeelsused, mis põhinesid erinevatel vaadetel usuliste ja sotsiaalsete doktriinide valdkonnas. Ametlik eraldumine leidis aset aastal 1562, kui rajati ametlikult kaks eraldi kirikut: peavoolu kalvinistid ja väiksem, reformistlikum poola vennad või ariaanid. Poola vendade radikaalse tiiva pooldajad edendasid, sageli isikliku näite varal, sotsiaalse õigluse ideid. Paljud ariaanid (nagu Piotr Goniądzist ja Jan Niemojewski) olid patsifistid, kes vastustasid eraomandit, pärisorjust, riigivõimu ja sõjaväeteenistust; kogukondliku elu kaudu rakendasid mõned maa ja muu vara jagatud kasutamise ideid. Suur poola vendade kogudus ja tegevuskeskus rajati aastal 1569 Rakówis Kielce lähedal ja see kestis aastani 1638, kui vastureformatsioon selle sulges. Märkimisväärne Sandomierzi kokkulepe aastast 1570, kompromissi ja koostööakt mitme Poola protestantliku usutunnistuse vahel välistas ariaanid, kelle mõõdukam, suurem fraktsioon sajandi lõpu poole liikumises võimust võttis. Varssavi konföderatsiooni akt, mis leidis aset 1573. aasta seimi ajal, pakkus usulise vabaduse ja rahu tagatisi, vähemalt aadlile. See andis protestantlikele usutunnistustele, sealhulgas poola vendadele, ametlikud õigused mitmeks aastakümneks. Ainulaadselt 16. sajandi Euroopale muutis see liitriigi katoliikliku reformija, kardinal Stanislaus Hosiuse sõnul "ketserite pelgupaigaks". Poola "kuldajastut", kahe viimase Jagelloonide kuninga Zygmunt I ja Zygmunt II valitsemisaega, või üldisemalt 16. sajandit on kõige sagedamini tuvastatud Poola renessansskultuuri tõusuga. Kultuurilise õitsengu materiaalne baas oli eliidi jõukuses, nii maa-aadli kui ka linnapatriitside sellistes keskuste nagu Kraków ja Danzig. Nagu teistegi Euroopa riikide puhul, tuli renessanssinspiratsioon esiteks Itaaliast, seda protsessi kiirendas mõnevõrra Zygmunt I abielu Bona Sforzaga. Paljud poolakad reisisid Itaaliasse õppima ja selle kultuuri uurima. Kui itaalia viiside jäljendamine väga trendikaks muutus (kahe kuninga õukonnad pakkusid kõigile teistele juhtrolli ja eeskuju), läksid paljud itaalia kunstnikud ja mõtlejad Poolasse, mõned elasid ja töötasid seal palju aastaid. Kuigi teedrajavad Poola humanistid, mõjutatud tugevalt Erasmusest Rotterdamist, saavutasid esialgse antiikkultuuri omandamise, suutis järgmine põlvkond panna suuremat rõhku kodumaiste elementide arengule ja tänu oma sotsiaalsele mitmekesisusele arendada rahvusliku integratsiooni protsessi. Alates 1473. aastast hakkas Krakówis kasvama trükikojaäri. 16./17. sajandi vahetusel oli liitriigis umbes 20 trükikoda, 8 Krakówis, ülejäänud peamiselt Danzigis (Gdańskis), Thornis (Toruńis) ja Zamośćis. Krakówi akadeemia ja Zygmunt II omasid hästivarustatud raamatukogusid; väiksemad kogud olid üha tavalisemad aadlike õukondades, koolides ja linnakodanike kodudes. Kirjaoskamatuse tase langes, kui 16. sajandi lõpuks oli peaaegu igas kihelkonnas kool. Lubrański akadeemia, kõrghariduse institutsioon, rajati Poznańis aastal 1519. Reformatsiooni tulemusel rajati arvukalt gümnaasiume, akadeemiliselt orienteeritud keskkoole, mõni rahvusvaheliselt tunnustatud, kuna protestantlikud usutunnistused tahtsid kõrgetasemelise hariduse pakkumisega toetajaid meelitada. Katoliiklik reaktsioon oli võrreldava tasemega Jesuiitide kolledžite loomine. Krakówi ülikool omakorda vastas oma humanistliku programmi gümnaasiumitega. Ülikool ise koges silmapaistvuse perioodi 15./16. sajandi vahetusel, kui eriti matemaatika, astronoomia ja geograafia teaduskonnad meelitasid arvukalt üliõpilasi välismaalt. Ladina, kreeka, heebrea keel ja kirjandus olid samamoodi populaarsed. 16. sajandi keskpaigas jõudis institutsioon kriisini ja 17. sajandi alguses taandus vastureformatsiooni konformismi. Jesuiidid kasutasid sisevõitlusi ära ja rajasid aastal 1579 ülikooli kolledži Vilniuses, kuid nende jõupingutused Krakówi akadeemia üle võtta olid edutud. Sellistel asjaoludel valisid paljud õpingute jätkamise välismaal. Zygmunt I, kes ehitas praegugi olemas oleva Waweli renessansslossi, ja tema poeg Zygmunt II August toetasid intellektuaalset ja kunstilist tegevust ning ümbritsesid end loomingulise eliidiga. Nende patronaaži eeskuju järgisid vaimulikud ja ilmalikud feodaalisandad ning patriitsid suurtes linnades. Poola teadus jõudis tippu 16. sajandi esimesel poolel. Keskaegset vaatepunkti kritiseeriti, katsetati ratsionaalsemaid selgitusi. Koperniku aastal 1543 Nürnbergis avaldatuud "De revolutionibus orbium coelestium" raputas füüsilisest universumist arusaamisele laiendatud traditsioonilist väärtussüsteemi, kaotades kristluse poolt vastu võetud Ptolemaiose antropotsentrilise mudeli ja vabastades teadusliku uurimise plahvatuse. Üldiselt elasid selle aja tuntud teadlased paljudes erinevates riigi piirkondades ja kasvavalt oli enamus linna-, mitte aadlipäritolu. Mikołaj Kopernik, Toruńi kaupmehe poeg Krakówist toetas palju teadust ja kunste. Tema teaduslik loovus sai inspiratsiooni Krakówi ülikoolist, institutsiooni kõrgusest; hiljem õppis ta ka Itaalia ülikoolides. Kopernik kirjutas ladinakeelset poeesiat, arendas majandusteooriat, tegutses kui vaimulik-administraator, poliitaktivist Preisi seimikestes ja juhtis Olsztyni kaitset Albrecht von Hohenzollerni vägede vastu. Astronoomina töötas ta oma teadusliku teooria kallal palju aastaid Frombork, kus ta suri. Józef Struś sai kuulsaks kui arst ja meditsiiniuurija. Bernard Wapowski oli Poola kartograafia pioneer. Maciej Miechowita, Krakówi akadeemia rektor, avaldas aastal 1517 "Tractatus de duabus Sarmatiis", traktaadi Ida geograafiast, valdkond, kus poola uurijad esitlesid esmaallika teadmisi ülejäänud Euroopale. Andrzej Frycz Modrzewski oli üks suurtest poliitilise mõtlemise teoreetikutest renessansiaja Euroopas. Tema kõige kuulsam töö, "Liitriigi parandamisest", avaldati Krakówis aastal 1551. Modrzewski kritiseeris feodaalühiskonna suhteid ja tegi ettepaneku laiadeks realistlikeks reformideks. Ta postuleeris, et kõik sotsiaalsed klassid tuleb võrdsel määral seadusele allutada, ja tahtis taldutada olemasolevat ebavõrdsust. Modrzewski, mõjukas ja paljutõlgitud autor, oli rahvusvaheliste konfliktide rahumeelsete lahenduste kirglik pooldaja. Piiskop Wawrzyniec Grzymała Goślicki, kes kirjutas ja avaldas aastal 1568 uuringu "De optimo senatore" ("Nõuandja"), oli veel üks populaarne ja mõjukas Lääne poliitiline mõtleja. Ajaloolane Marcin Kromer kirjutas aastal 1555 teose "De origine et rebus gestis Polonorum" (Poolakate päritolust ja tegudest) ning aastal 1577 "Polonia", Euroopas kõrgelt hinnatud traktaadi. Marcin Bielski "Kogu maailma kroonika", universaalne ajalugu, kirjutati u 1550. aastal. Maciej Stryjkowski (1582) kroonika kattis Ida-Euroopa ajaloo. Moodne poola kirjandus algas 16. sajandil. Sel ajal poola keel, ühine kõigile haritud rühmadele, küpses ja tungis kogu avalikku ellu, sealhulgas munitsipaalasutustesse, õigusse, kirikusse ja mujale ametlikku kasutusse, eksisteerides mõnda aega koos ladina keelega. Klemens Janicki, üks renessansiaja ladinakeelseid poeete, paavsti poolt esile tõstetud laureaat, oli talupoja juurtega. Veel üks plebeilik autor, Biernat Lublinist, kirjutas oma versiooni Aisopose valmidest poola keeles, tulvil tema sotsiaalselt radikaalseid vaateid. Poola kirjakeele läbimurre saabus reformatsiooni mõjul Mikołaj Rej kirjutistega. Oma teoses "Lühike arutlus" 1543. aastal avaldatud satiiris kaitses ta pärisorja preestri ja aadliku eest, kuid oma hilisemates töödes tähistas ta sageli riigi härrasmeeste rahumeelse kuid privilegeeritud elu rõõme. Rej, kelle pärandiks on poola keele edendamine, jättis maha väga erinevaid kirjandusteoseid. Łukasz Górnicki, autor ja tõlkija, viis täiuslikkuseni perioodi poola proosa. Tema kaasaegne ja sõber Jan Kochanowski sai üheks kõigi aegade suurimaks poola poeediks. Kochanowski sündis aastal 1530 jõukasse aadliperesse. Oma nooruses õppis ta Krakówi, Königsbergi ja Padua ülikoolides ning reisis palju Euroopas. Ta töötas mõnda aega kuninga sekretärina ja asus siis elama Czarnolasi külla, mis oli osa tema perekonna pärandist. Kochanowski mitmekülgne loominguline väljund on märkimisväärne nii mõtte- ja tundesügavuse poolest, mida ta lugejaga jagab, kui ka vormi ilu ja klassikalise täiuslikkuse poolest. Kochanowski hästituntud tööde hulgas on bukooliline "Frascas" (pisiasjad), eepos, usuline lüürika, draama-tragöödia "Kreeka saadikute vallandamine" ja kõige mainekam "Kaebelaulud" või itkud, kirjutatud pärast tema noore tütre surma. Poeet Mikołaj Sęp Szarzyński, intellektuaalselt peen väikevormide meister, sildas hilise renessansi ja varajase baroki perioodid. Järgides Euroopas ja Itaalias eriti muusikasuundumusi, arenes Poolas renessanssmuusika, keskendudes õukonna patronaažile ja hargnedes sealt. Zygmunt I pidas aastast 1543 püsivat koori Waweli lossis, samas tõi reformatsioon ulatusliku rühma poolakeelseid kirikulaule teenistuste ajal. Jan Lublinist kirjutas ulatusliku tabulatuuri orelile ja teistele klahvpillidele. Heliloojate seas, kes sageli põimisid oma muusikasse rahvuslikke ja rahvalikke elemente, olid Wacław Szamotułyst, Mikołaj Gomółka, kes kirjutas muusika Kochanowski tõlgitud psalmidele, ja Mikołaj Zieleński, kes rikastas poola muusikat Venezia koolkonna polüfoonilise stiili kasutuselevõtuga. Ka arhitektuur, skulptuur ja maal arenesid Itaalia mõjutustes 16. sajandi algusest alates. Mitu elukutselist Toscanast saabus ja töötas Krakówis kuninglike kunstnikena. Francesco Fiorentino töötas Jan Olbrachti hauaga juba alates 1502. aastast ja ehitas siis koos Bartolomeo Berecci ja Benedyktiga Sandomierzist kuningalossi, mis valmis aastatel 1507–1536. Berrecci ehitas ka Waweli toomkiriku Zygmundi kabeli. Poola magnaadid, Sileesia Piastidest vürstid Brzegis ja isegi Krakówi kaupmehed (16. sajandi keskpaigas kogus nende klass majanduslikult jõudu üleriigiliselt) ehitasid oma elamuid ümber, et muuta need Waweli lossi sarnaseks. Krakówi Sukiennice ja Poznańi raekoda on arvukate renessanss-stiilis ümberehitatud ehitiste hulgas, kuid Gooti stiilis ehitamine jätkus paralleelselt mitme kümnendi jooksul. Aastatel 1580–1600 tellis Jan Zamoyski Venezia arhitektilt Bernardo Morandolt Zamośći linna ehitamise. Linn ja selle kindlustused loodi, rakendades järjekindlalt renessansi ja manerismi esteetilisi paradigmasid. Hauakivide skulptuur, sageli kirikutes, on rikkalikult esindatud vaimulike ja ilmalike aukandjate ja muidu rikaste inimeste haudadel. Jan Maria Padovano ja Jan Michałowicz Urzędówist kuuluvad tuntud kunstnike hulka. Värvitud illuminatsioonid Baltazar Behemi koodeksis on erakordse kvaliteediga, kuid tehtud oma inspiratsioonilt suuresti gooti stiilis. Stanisław Samostrzelnik, munk tsistertslaste kloostris Mogiłas Krakówi lähedal, maalis miniatuure ja polükroomitud seinafreskosid. Poola poliitiline süsteem 16. sajandil oli vaidluste maa, kui keskmine aadel (šlahta) võimule püüdles. Kuningad Zygmunt I ja Zygmunt II August manipuleerisid poliitilisi institutsioone aadli blokeerimiseks. Kuningad kasutasid oma ametissenimetamise võimu ja mõju seimi valimistele. Nad andsid välja propagandat, toetades kuninglikke seisukohti ja rahastades soositud aadlijuhte. Harva kasutasid kuningad repressioone või vägivalda. Jõuti kompromissideni, nii et 16. sajandi teisel poolel – ainsal korral Poola ajaloos – rakendati "aadlidemokraatiat". Zygmunt I valitsemise ajal taotles šlahta Rzeczpospolita seimi alamkojas (aastast 1493 kahekojaline seadusandlik kogu), esialgu otsustavalt vähemuses võrreldes rohkem privilegeeritud kolleegidega senatist (sedasi kutsuti nüüd eluks ajaks nimetatud vaimulike ja parunite kuninganõukogu), arvukamat ja täielikult valitud esindatust. Kuid Zygmunt eelistas valitseda magnaatide abil, surudes šlahta "opositsiooni". Pärast "Nihil novi" akti aastast 1505 avaldati aastal 1506 seadustekogu, tuntud kui Łaski statuut, ja jagati Poola kohtutele. Õiguslikke juhendmaterjale, mille eesmärk oli hõlbustada ühtse ja tsentraliseeritud riigi toimimist, koos tugevalt kaitstud tavalise šlahta eesõigustega, eirati sageli kuningate poolt, alates Zygmunt I, ja ülemaadli või kiriku huvides. See olukord sai 1520. aasta paiku šlahta täideviimisliikumise kujunemise aluseks seaduste täielikuks kodifitseerimiseks ja teostamiseks, või jõustamiseks. Aastal 1518 abiellus Zygmunt I Bona Sforzaga, noore, tahtejõulise Itaalia printsessiga. Bona valitsemine kuninga ja magnaatide üle, tema jõupingutused tugevdada monarhi poliitilist positsiooni, rahalist olukorda, ja eriti meetmed, mis ta võttis oma isiklike ja dünastiliste huvide edendamiseks, sealhulgas alaealise Zygmunt II Augusti sunnitud kuningaksvalimine aastal 1529 ja tema enneaegne kroonimine aastal 1530, suurendasid šlahta aktivistide rahulolematust. Opositsioonilise keskmise šlahta liikumine tuli koos konstruktiivse reformikavaga Krakówi seimi ajal aastal 1538/1539. Liikumise nõudmiste seas oli kuningate valduste võõrandamispraktika, maavalduste suurisandatele andmise või müümise monarhi tahte kohaselt peatamine, ja paljude riigiametite samaaegselt sama isiku poolt pidamise keelustamine, mõlemad seadustati algselt aastal 1504. Zygmunt I soovimatus tulla vastu reformijate eesmärkide rakendamisele mõjutas negatiivselt riigi rahalist ja kaitsevõimekust. Suhted šlahtaga Zygmunt II Augusti valitsemise algusaastatel ainult halvenesid ja jäid halvaks aastani 1562. Zygmunt Augusti salaabielule Barbara Radziwiłłównaga aastal 1547, enne tema troonileasumist, olid tugevalt vastu tema ema Bona ja krooni magnaadid. Zygmunt, kes asus valitsema pärast oma isa surma aastal 1548, võitis vastupanu ja Barbara krooniti aastal 1550; mõni kuu hiljem uus kuninganna suri. Bona läks oma pojast võõrutatuna aastal 1556 Itaaliasse tagasi, kus ta varsti pärast seda suri. Seim, mida aastani 1573 kutsuti kokku kuninga äranägemisel (näiteks, kui ta vajas raha sõjapidamiseks), mis koosnes kahest kojast, mille eesistujaks monarh, sai 16. sajandi jooksul peamiseks riigivõimu organiks. Reformimeelsel täideviimisliikumisel oli võimalus ette vütta magnaadid ja kiriku hierarhia (ja astuda samme nende võimu ja rikkuse kuritarvitamise piiramiseks), kui Zygmunt August vahetas pooli ja laenas neile oma toetust 1562. aasta seimil. Selle ja veel mitme parlamendi istungjärgu jooksul järgmisel kümnendil või umbes nii suutis reformatsioonist innustatud šlahta suruda läbi erinevaid reforme, mis andis eelarveliselt kindlama, paremini valitsetud, rohkem tsentraliseeritud ja territoriaalselt ühtsema Poola riigi. Mõned muudatused olid liiga tagasihoidlikud, teisi ei rakendatud kunagi täielikult (näiteks usurpeeritud kroonimaa tagasisaamine), kuid siiski oli keskmise šlahta liikumine esialgu võidukas. Mikołaj Sienicki, protestantlik aktivist, oli täideviimisliikumise parlamendijuht ja üks Varssavi konföderatsiooni organiseerijaid. Vaatamata soodsale majanduslikule arengule oli 16. sajandi Poola sõjaline potentsiaal tagasihoidlik, võrreldes mitmest suunast tulevate väljakutsete ja ohtudega, sealhulgas Osmanite riik, Saksa ordu riik, Habsburgid ja Moskoovia. Arvestades pospolite ruszenie sõjalise väärtuse ja valmisoleku kahanemisega koosnes lõviosa vägedest elukutselistest ja palgasõduritest. Nende arv ja varustus sõltus šlahta poolt heaks kiidetud rahastamisest (kehtestatud maksud ja muud allikad) ja kaldus olema ebapiisav mistahes vastaste kombinatsioonile. Vägede ja nende juhtimise kvaliteet oli hea, nagu näitasid võidud näiliselt ülekaaluka vaenlase vastu. Strateegiliste eesmärkide saavutamist toetas teadlike diplomaatide ja saadikute hästiarenenud teenistus. Piiratud ressursside tõttu riigi käsutuses pidi Jagelloonide Poola keskenduma alale, mis oli kõige olulisem selle turvalisusele ja majandushuvidele, mis oli Poola seisundi tugevdamine piki Läänemere rannikut.  Pikemalt artiklis Poola–Saksa ordu sõda (1519–21) 1466.aasta Thorni rahu kahandas Saksa ordut, kuid ei toonud püsivat lahendust probleemile, mida see Poolale oli, ja nende riik pääses etteantud andami maksmisest. Krooniliselt rasked suhted halvenesid pärast Albrechti ordu kõrgmeistriks valimist 1511. aastal. Seistes silmitsi Albrechti taasrelvastumise ja vaenulike liitudega, alustas Poola aastal 1519 sõda; sõda lõppes aastal 1521, kui Karl V vahendusel kehtestati vaherahu. Kompromissina algatas Albrecht Martin Lutheri keelitamisel ordu sekulariseerimise ja ilmaliku Preisimaa hertsogiriigi loomise protsessi Poola sõltlasena, mida valitses Albrecht ja pärastpoole tema järglased. Kavandatava leppe tingimused parandasid kohe Poola Läänemere piirkonna olukorda ja sel ajal paistsid ka kaitsvat riigi pikaajalisi huvisid. Leping sõlmiti aastal 1525 Krakówis; ülejäänud Saksa ordu riik (Ida-Preisimaa keskusega Königsbergis) muudeti protestantlikuks (luterlikuks) Preisimaa hertsogiriigiks, Poola kuninga vasalliks ja järgnes uue Preisi hertsogi ustavusvanne Krakówis. Tegelikkuses olid Hohenzollernid, Brandenburgi margi valitsev perekond, kelle hulka Albrecht kuulus, aktiivselt oma territoriaalset mõju laiendanud; näiteks juba 16. sajandil Taga-Pommeris ja Sileesias. Ajendatuna kehtivast poliitilisest otstarbekusest lubas Zygmunt August 1563. aastal 1525. aasta kokkuleppest väljajäetud Hohenzollernite Brandenburgi kuurvürsti harul pärida Preisi lääni valitsemine. Otsus, mille kinnitas 1569. aasta seim, tegi võimalikuks tulevase Preisimaa uniooni Brandenburgiga. Zygmunt II, erinevalt oma järglastest, oli oma ülemvõimu kaitsmisel siiski ettevaatlik. Rzeczpospolita, mida pärast 1572. aastat valitsesid valitud kuningad, oli isegi vähem võimeline tasakaalustama dünastiliselt aktiivsete Hohenzollernite kasvavat tähtsust. Aastal 1568 rajas Zygmunt August, kes oli juba alustanud sõjalaevastiku suurendamise programmi, Merenduskomisjoni. Järgnes konflikt Gdański (Danzigi) linnaga, kes tundis, et ähvardatakse tema monopoolset kaubanduspositsiooni. Aastal 1569 oli Kuningliku Preisimaa õiguslik autonoomia suuresti ära võetud ning aastal 1570 oli Poola ülemvõim Danzigi üle ja Poola kuninga võim Läänemere merekaubanduse üle reguleeritud ja saanud kohustusliku tunnustuse (Karnkowski statuudid).  Pikemalt artiklis Moskva-Leedu sõda 16. sajandil jätkas Moskva suurvürstiriik tegevust, mille eesmärk oli veel Leedu võimu all olevate vanade Vene maade ühendamine. Leedu suurvürstiriigil ei olnud piisavalt ressursse Moskva edenemisega võitlemiseks, kes juba kontrollis Vene rahvastikku tema piirides, ja ei saanud arvestada Vene feodaalisandate ustavusega. Pikaleveninud sõja tulemusena 15. ja 16. sajandi vahetusel omandas Moskva suuri territooriume Dneprist idas. Poola abi ja kaasamine oli üha enam vajalik komponent jõudude tasakaaluks Leedu idapoolsetes valdustes. Vassili III ajal võitles Moskva aastatel 1512–1522 sõjas Leedu ja Poolaga, mille jooksul võtsid venelased aastal 1514 Smolenski. Sel samal aastal võitles Poola-Leedu päästeekspeditsioon võidukas Orša lahingus hetman Konstanty Iwanowicz Ostrogski juhtimisel ja peatas Moskva suurvürstiriigi edasise edenemise. Aastal 1522 kehtestatud vaherahu jättis Smolenskimaa ja Severia venelaste kätte. Järgmine võitluse voor toimus aastatel 1534–1537, kui Poola abi hetman Jan Amor Tarnowski juhtimisel tegi võimalikuks Homieli võtmise ja lõi raevukalt Starodubi. Järgnesid uus vaherahu (Leedu säilitas vaid Homieli), piiri stabiliseerimine ja üle kahe kümnendi rahu. Aastal 1515 lepiti Viini kongressil Saksa-Rooma keisri Maximilian I ning Jagelloonidest vendade Ungari ja Böömi Ulászló II ning Poola ja Leedu Zygmunt I vahel kokku dünastilise järgluse korraldamine. See pidi lõpetama keisri toetuse Poola vaenlastele, Saksa ordule ja Vene riikidele, kuid pärast Karl V valimist (Maximiliani järglane aastal 1519) halvenesid suhted Zygmuntiga. Jagelloonide rivaliteet Habsburgidega Kesk-Euroopas lahenes lõpuks Habsburgide kasuks. Otsustav tegur, mis kahjustas või nõrgestas viimaste Jagelloonide monarhiaid, oli Osmanite riigi ekspansioon. Ungari haavatavus kasvas suuresti pärast seda, kui Suleiman I võttis aastal 1521 Belgradi kindluse. Et vältida Poola sõjalise abi laiendamist Ungarile, korraldas Suleiman aastal 1524 Tatari-Türgi väe rüüsteretke Poola–Leedu kaguossa. Ungari armee sai lüüa 1526. aastal Mohácsi lahingus, kus noor Lajos II, Vladislav II poeg, tapeti. Seejärel, pärast sisevõitluste ja välissekkumise perioodi jaotati Ungari Habsburgide ja Osmanite vahel. Viimase Piastist Masoovia hertsogi (jäänuk killustatuse perioodi jagunemistest) Janusz III surm aastal 1526 võimaldas Zygmunt I-l lõpetada aastal 1529 Masoovia Poola krooniga liidendamise. 16. sajandi algusest vaidlesid Pokuttja piiripiirkonna üle Poola ja Moldova (vaata Obertyni lahing). Rahu Moldovaga jõustus aastal 1538 ja Pokuttja jäi Poolale. Aastal 1533 rääkis Poola Osmanite riigiga "igavesest rahust" piirialade turvamiseks. Moldova langes Türgist sõltuvusse, kuid Poola-Leedu magnaadid jäid seal aktiivselt osalema. Zygmunt II August isegi väitis "alluvust" ja nõustus aastal 1569 ametliku, lühajalise süseräänsusega Moldova üle.  Pikemalt artiklis Liivi sõda 16. sajandil hakkas Leedu suurvürstiriik üha rohkem huvituma oma territoriaalse võimu laiendamisest Liivimaale, eriti kontrolli saavutamisest Läänemere sadamates, nagu Riia, ja muust majanduslikust kasust. Liivimaa oli 1550. aastatel suuresti luterlik, mida traditsiooniliselt valitses Mõõgavendade ordu. See pani Poola ja Leedu kokkupõrkekursile Moskva ja teiste piirkondlike võimudega, kes taotlesid samuti ekspansiooni sellele alale. Varsti pärast 1525. aasta Krakówi lepingut kavandas Albrecht von Hohenzollern Liivimaast Poola-Leedu lääni, otsides juhtivat positsiooni oma vennale Wilhelmile, Riia peapiiskopile. Kuid selle asemel loodi Liivimaal Poola-Leedu-meelne partei või fraktsioon. Liivimaal toimusid sisevõitlused, kui mõõgavendade kõrgmeister sõlmis aastal 1554 Moskvaga lepingu, kuulutades oma riigi Vene-Leedu konfliktis neutraalseks. Albrechti ja magnaatide toel kuulutas Zygmunt II ordule sõja. Kõrgmeister Wilhelm von Fürstenberg nõustus Poola-Leedu tingimustega ilma võitluseta ja 1557. aasta Posvoli lepinguga kohustas sõjaline liit Liivimaad toetama Leedut Moskva vastu. Teised riigid, soovides Liivimaa Läänemere ligipääse, vastasid Liivimaa jaotamisega, mis vallandas pika Liivi sõja, kus võideldi aastatel 1558–1583. Ivan IV võttis aastal 1558 Dorpati (Tartu) ja Narva ning varsti okupeerisid taanlased ja rootslased teisi riigi osi. Oma riigi terviklikkuse kaitseks otsisid liivimaalased nüüd liitu Poola-Leedu riigiga. Uus kõrgmeister Gotthard Kettler kohtus aastal 1561 Vilniuses (Vilna, Wilno) Zygmunt Augustiga ja kuulutas Liivimaa Poola kuninga vasallriigiks. Vilniuse unioon kutsus Mõõgavendade ordut sekulariseerima ja äsjaloodud Liivimaa hertsogkonda autonoomse üksusena Rzeczpospolitaga ('vabariik') liidendama. Ka Kuramaa ja Zemgale Hertsogiriik loodi eraldi läänina, mida valitses Kettler. Zygmunt II kohustus tagasi võtma Moskvale ja Lääne mereriikidele kaotatud Liivimaa osad, mis viis kurnavate sõdadeni Venemaaga (1558–1570 ja 1577–1582) ja raskete võitlusteni, mis puudutas ka põhiküsimusi kontrollist Läänemere kaubanduse üle ja meresõiduvabadusest. Viimase Jagelloonist kuninga ja tema nõuandjate Läänemere piirkonna poliitika oli kõige küpsem 16. sajandi Poola strateegilistest programmidest. Jõupingutuste tulemus selles piirkonnas oli märkimisväärne edu liitriigile. Sõjad lõppesid kuningas Stefan Batory valitsemise ajal.  Pikemalt artiklis Leedu ajalugu Zygmunt II lastetus lisas pakilisust ideele muuta personaalunioon Poola ja Leedu vahel palju jäävamaks ja tihedamaks suhteks; see oli ka esmatähtis täideviimisliikumisele. Leedu õigus kodifitseeriti ja reformid viidi ellu aastatel 1529, 1557, 1565–1566 ja 1588, tehes selle sotsiaalse, õigusliku ja majandussüsteemi Poola omaga järk-järgult sarnaseks, keskmise ja alamaadli laieneva rolliga. Sõjad Ivan IV Moskooviaga ja sellest suunast tajutav oht esitasid nii Poolale kui ka Leedule täiendava motivatsiooni reaaluniooniks. Läbirääkimiste protsess tegelikust korraldusest osutus raskeks ja kestis aastatel 1563–1569, kus Leedu magnaadid, mures oma valitseva seisundi kaotamise pärast, olid kohati koostöövalmiduseta. Zygmunt II tegi ühepoolse deklaratsiooni oluliste vaidlusaluste piirialade, sealhulgas enamuse Leedu Ukrainast, Poola krooniga liidendamisest, et Leedu magnaadid ühineks protsessiga ja osaleks vande andmisel Lublini uniooni aktile 1. juulil 1569. Leedu muutus lähitulevikus idarindel palju turvalisemaks. Selle üha poloniseeritum aadel andis järgnevatel sajanditel suure panuse liitriigi kultuuri, kuid Leedu rahvusliku arengu arvelt. Leedu keel püsis kui talupoeglik rahvakeel ja ka kui kirjakeel usulises kasutuses, alates leedu katekismuse avaldamisest Martynas Mažvydase poolt 1547. aastal. Vanavalgevene keel oli ja jäi suurvürstiriigis ametlikku kasutusse isegi pärast uniooni, kuni poola keel selle üle võttis. Lublini uniooniga loodi ühendatud Rzeczpospolita, mis ulatus Läänemerest ja Karpaadi mägedest tänapäeva Valgevene ning Lääne- ja Kesk-Ukrainani (mis olid varem olnud Kiievi-Vene vürstiriigid). Uues föderatsioonis säilis mõningal määral Poola ja Leedu ametlikku eraldiolemist (eraldi riigiasutused, armeed, varakambrid ja õigussüsteemid), kuid unioonist sai paljurahvuseline üksus ühise monarhi, parlamendi, rahasüsteemi ja välis/kaitsepoliitikaga, kus vaid aadel nautis täielikke kodanikuõiguseid. Veelgi enam, oletatavasti oli kõrgaadel Rzeczpospolitas domineeriv, kui magnaatide fraktsioonid omandasid võime manipuleerida ja kontrollida ülejäänud šlahtat oma kliki isiklikuks eduks. See suundumus, mida lihtsustasid veelgi uniooni liberaalse lahenduse ja maaomastamise tagajärjed, muutus ilmsemaks sel ajal või varsti pärast viimase Jagelloonide monarhi Zygmunt Augusti surma 1572. aastal. Üks kõige olulisemaid äsjaloodud Rzeczpospolita omadusi oli selle paljurahvuselisus ning vastavalt religiooni ja usutunnistuste mitmekesisus. Esindatud rahvaste hulgas olid poolakad (umbes 50% või vähem kogurahvastikust), leedulased, lätlased, Vene rahvad (mis vastab tänapäeva valgevenelastele, ukrainlastele, venelastele või nende idaslaavi eellastele), sakslased, eestlased, juudid, armeenlased, tatarlased ja tšehhid, näiteks ka Lääne-Euroopa rühmad. Peamistest sotsiaalsetest rühmadest 17. sajandi alguses ligikaudu 70% Rzeczpospolita rahvastikust olid talupojad, üle 20% linnakodanikud ning vähem kui 10% aadlikud ja kleerus. Rahva koguarv, eeldatavasti 8–10 miljonit, kasvas dünaamiliselt kuni sajandi keskpaigani. Slaavi rahvastik idapool Venes oli kindlalt, peale Poola koloniaalaadli (ja kohaliku poloniseeritud aadli), õigeusklikud, mis ennustas tulevasi Rzeczpospolita hädasid. Poola sai Euroopa suurimale juudi kogukonnale koduks, kui 13. sajandil välja antud juutide ohutust ja usuvabadust tagavad kuninglikud ediktid (Bolesław Pobożny, Kaliszi statuut aastast 1264) vastandusid tagakiusamislainetele Lääne-Euroopas. See tagakiusamine intensiivistus pärast 1348.–1349. aasta musta surma, kui paljud Läänes süüdistasid katku puhkemises juute. Kui patuoinaid otsiti, viis kasvav juutide tagakiusamine pogrommide ja massitapmisteni arvukates Saksa linnades, mis põhjustas ellujäänute väljarände itta. Suur osa Poolast pääses mustast surmast ja juutide sisseränne andis oma väärtusliku panuse ja võimed kasvavale riigile. Juutide arv Poolas kasvas läbi kogu keskaja; rahvastik jõudis 15. sajandi lõpuks umbes 30 000-ni ja 16. sajandil, kui põgenikud tagakiusamise eest mujale pagedes sisse valgusid, 150 000-ni. Aastal 1532 välja antud kuninglik privileeg tagas juutidele kauplemisvabaduse kõikjal kuningriigis. Massimõrvad ja väljasaatmised paljudest Saksa riikidest jätkusid aastateni 1552–1553. 16. sajandi keskpaigas elas ja õitses 80% maailma juutidest Poolas ja Leedus; enamus Lääne- ja Kesk-Euroopast oli sel ajal juutidele suletud. Poolas–Leedus leidsid juudid üha rohkem tööd haldurite ja vahendajatena, hõlbustades magnaatide suurte maavalduste toimimist ja tulu kogumist neil, eriti idas piirialadel, arenedes asendamatuks kommerts- ja haldusklassiks. Vaatamata juutide osalisele taasasustamisele Lääne-Euroopasse pärast Kolmekümneaastast sõda (1618–1648) elas suurem osa maailma juutidest kuni 1940. aastateni Ida-Euroopas (Rzeczpospolitas ning kaugemal idas ja lõunas, kuhu paljud kolisid). Poola Piastide ajal Leedu ajalugu Rzeczpospolita ajalugu (1569–1648)