laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Frankensteini poeg

"Frankensteini poeg" (originaalpealkirjaga "Son of Frankenstein") on 1939. aasta USA õudusfilm. Aastaid pärast dr Heinrich von Frankensteini surma kolib tema poeg barun Wolf von Frankenstein koos naise ja lapsega tühjaks jäänud Frankensteinide perekonna lossi. Teda ei võeta kohalike poolt lahkelt vastu, ainuüksi nimi "Frankenstein" tekitab külaelanikes põlgust. Ta kohtab laboratooriumi varemete vahel Ygorit, kes oli surnuks tunnistatud poomise läbi, mis talle laipade röövimise eest oli mõistetud, kuid kes poomise üle elas ja vaatamata murtud kaelale nüüd siiski veel kõbus on. Ygor näitab Wolfile peidupaika, kus on nii Wolfi vanaisa kui isa haud ning kus lebab ka teaduseta monstrum. Lootes oma perekonda sügavast häbist päästa otsustab ta monstrumi üles turgutada ja temast korraliku inimese teha. See kõik peab aga karmi saladusekatte all toimuma, sest külarahvas kardab koletist kui tuld. Veel raskemaks teeb ülesande asjaolu, et Wolfil hoitakse hoolega silm peal, et ta isa plaane taaselustama ei hakkaks. Isegi inspektor Krogh, kes väidetavalt nooruses monstrumi käe läbi oma käest ilma oli jäänud, külastab Frankensteinide lossi regulaarselt. Saades lõpuks monstrumi jalule, mõistab Wolf, et tema ja Ygori nägemus monstrumi tulevikust ei paista sugugi ühtivat ning juba tulebki vaikselt kahetsema hakata, et oma jalga laboratooriumisse tõstis. Ygor hakkab oma salakavalaid plaane ellu viima – saadab monstrumi külaelanikke, kes teda kunagi võlla tõmbasid, ükshaaval tapma. Kimbatuses Wolf laseb Ygori lõpuks maha. Monstrum aga, kes oma ainsa sõbra surnuna leiab, röövib Wolfi poja. Monstrumile järgnenud inspektor Kroghi kuulid näivad peletise vastu kasutud olema, kuid Wolfi jalahoobid saadavad monstrumi laboratooriumi põhjas mullitavasse laavasse. Basil Rathbone (barun Wolf von Frankenstein) Boris Karloff (monstrum) Béla Lugosi (Ygor) Lionel Atwill (inspektor Krogh) Josephine Hutchinson (Elsa von Frankenstein) Donnie Dunagan (Peter von Frankenstein) Emma Dunn (Amelia) Edgar Norton (Benson) Perry Ivins (Fritz) Lawrence Grant (bürgermeister) Lionel Belmore (Lang) Michael Mark (Ewald Neumüller) Caroline Frances Cooke (prl Neumüller) Gustav von Seyffertitz (linnakodanik) Lorimer Johnson (linnakodanik) Tom Ricketts (linnakodanik) Dwight Frye (külaelanik; puudub tiitritest) Ward Bond (värava sandarm; puudub tiitritest) Ed Cassidy (linnakodanik; puudub tiitritest) Russ Powell (linnakodanik; puudub tiitritest) Harry Cording (habemega sandarm; puudub tiitritest) Clarence Wilson (dr Berger; puudub tiitritest) Betty Chay (puudub tiitritest) Jack Harris (puudub tiitritest) Bud Wolfe (puudub tiitritest)
Frankensteini vaim

"Frankensteini vaim" (originaalpealkirjaga "The Ghost of Frankenstein") on 1942. aasta USA õudusfilm. Lon Chaney juunior (monstrum) Cedric Hardwicke (Victor Frankenstein) Ralph Bellamy (Erik) Lionel Atwill (dr Bohmer) Bela Lugosi (Ygor) Evelyn Ankers (Elsa) Janet Ann Gallow (Cloestine) Barton Yarborough (dr Kettering) Doris Lloyd (Martha) Leyland Hodgson (ülemkonstaabel) Olaf Hytten (Hussman) Holmes Herbert (magistraat)
Oscar Peterson

Oscar Emmanuel Peterson (15. august 1925 Montréal, Québeci provints, Kanada – 23. detsember 2007 Mississauga, Ontario provints, Kanada) oli kanada džässpianist ja -helilooja. Oscar Peterson on välja andnud üle 200 heliplaadi ning võitnud seitse Grammy auhinda ja palju väiksemaid auhindu. Ta on teinud koostööd selliste suurkujudega nagu Ella Fitzgerald, Louis Armstrong, Stéphane Grappelli, Count Basie, Dizzy Gillespie, Coleman Hawkins, Ben Webster jpt. Kuulus USA džässikriitik Scott Yanow on nimetanud Oscar Petersoni kõigi aegade üheks parimaks pianistiks.[viide?] Novembris 1974 esines ta Tallinnas, kus andis kolm kontserti: kaks Estonia kontserdisaalis ja ühe tollases Laevastiku Ohvitseride Majas. Kontserdi järelpidu toimus hotellis Tallinn. "Ben Webster Meets Oscar Peterson" "Blues Etude" "Canadiana Suite" "Ella and Oscar" "Eloquence" "Night Train" "Oscar Peterson in Russia" (salvestatud Tallinnas 17. novembril 1974) "Oscar Peterson Trio + One" "Oscar Peterson Trio with Milt Jackson - Very Tall" "Soul Espanõl" "The Sound of the Trio" "The Trio" "We Get Requests" "West Side Story: Oscar Peterson Trio" "Where Or When" "With Respect to Nat" Ametlik koduleht Valter Ojakäär: "Gruusias pandi Oscar Petersoni kontserdi pilet raamitult seinale." Õhtuleht, 28. detsember 2007 Etv24.ee uudis: Suri džässilegend Oscar Peterson Video:Oscar Peterson Trio - A Gal In Gallico
Frankenstein kohtub Huntmehega

"Frankenstein kohtub Huntmehega" (originaalpealkirjaga "Frankenstein Meets the Wolf Man") on 1943. aasta USA õudusfilm. Hauaröövlid tungivad sisse Larry Talboti hauda, et röövida laiba sõrmes olev kuldsõrmus. Intsident juhtub olema aga täiskuu ööl ja Larry muutub taas hundiks, tappes ühe röövijatest. Põgenedes linna ja muutudes taas inimeseks, leitakse ta ning paigutatakse haiglasse, kust ta täiskuu öödel taas põgeneb ja hommikuks naaseb. Kuna ei doktor ega politsei tema juttu ei usu, et ta öösiti väljas inimesi tapmas käib, loetakse ta hulluks ja seotakse hullusärki, kust ta samuti täiskuu ööl põgeneb. Sel korral Larry enam ei naase, vaid läheb otsima mustlasnaist Malevat, kes teda enne surma oli osanud oma teadmistega aidata. Pika otsimise peale leiabki ta naise üles, kuid viimane ei oska midagi soovitada, kuidas libahundi needusest vabaneda. Larry soovib surra, kuid see tundub talle kui libahundile võimatu olevat. Koos Malevaga sõidavad nad läbi Euroopa, et üles otsida inimene, kes tunneb elu ja surma tõdesid ning võiks aidata Larryl surma leida. Kui nad jõuavad külla, öeldakse neile, et dr Frankenstein on surnud, ja tehakse selgeks, et tollest mehest ei taheta seal mail midagi kuulda. Taas saabub täiskuu ja hundinahas Larry satub Frankensteini lossi rusude vahele, kust leiab hommikul jää seest hävinuks peetud monstrumi. Koos püüavad nad leida dr Frankensteini päevikut, mis pajataks tõdedest elu ja surma kohta, kuid ei midagi. Larry kontakteerub dr Frankensteini tütre paruness Elsaga, kes algul küll väidab, et ta ei tea päeviku asukohast midagi, kuid kui saabub dr Mannering, mees, kes Larry Talbotit ravis, on ta nõus päeviku asukoha paljastama, et hävitada nii hunt kui monstrum, kes end niigi vihasele linnarahvale näidata oli jõudnud. Dr Mannering seab dr Frankensteini atribuudid töökorda ning valmistab ette surma ihkava Larry ja monstrumi. Hävitamise asemel otsustab ta aga viimasel hetkel monstrumisse just elujõu sisse viia. Peletis muutub vägivaldseks ja püüab doktorit ja parunessi rünnata. Juhtub olema taas täiskuuöö ja lahti rebib ka hundiks muutunud Larry, kes omakorda monstrumit ründab. Dr Manneringil ja paruness Elsal õnnestub põgeneda, hunt ja monstrum jäävad lossiseinte vahele võitlema, millele teeb lõpu veemass, mis pääses valla vihase linnakodaniku tõttu, kes oli lossi läheduses asuva tammi õhku lasknud. Lon Chaney juunior (Lawrence Talbot / Huntmees) Ilona Massey (paruness Elsa Frankenstein) Patric Knowles (dr Mannering) Lionel Atwill (major) Bela Lugosi (monstrum) Maria Ouspenskaya (Maleva) Dennis Hoey (inspektor Owen) Don Barclay (Franzec) Rex Evans (Vazec) Dwight Frye (Rudi) Harry Stubbs (Guno)
Frankensteini maja

"Frankensteini maja" (originaalpealkirjaga "House of Frankenstein") on 1944. aasta USA õudusfilm. Dr Gustav Niemann ja tema küürakas abiline Daniel põgenevad vanglast. Dr Niemann plaanib üles leida dr Henry Frankensteini päevikud ja monstrumi, et kätte maksta meestele, kes ta vangi saatsid, oma küürakale abilisele aga lubab ilusat keha. Kahekesi tapavad nad reisiva sõumehe ja võtavad üle tema ratastel näituse, mis sisaldab krahv Dracula luukeret, mille südamest on läbi löödud puuvai. Dr Niemann eemaldab vaia ning Dracula ärkab ellu. Dracula tapab esimese väljavalitud ohvri, bürgermeistri, kuid peagi sureb päikesevalguse käes. Dr Niemann ja küürakas jõuavad Frankensteini lossini. Nad kohtuvad mustlastega ja Daniel päästab ühe ilusa mustlasnäitsiku, kelle nad endaga kaasa võtavad. Vaatamata oma koledale küürule saab ta naisega sõbraks. Frankensteini lossi varemete vahelt leiavad dr Niemann ja küürakas üles külmunud Huntmehe ja monstrumi ning sulatavad nad üles. Huntmees muutub inimeseks tagasi ja tõuseb jalule. Larry on endiselt huvitatud suremisest ning vastutasuks dr Niemanni lubadusele teda needusest päästa ongi ta nõus üles otsima dr Frankensteini päeviku elu ja surma tõdede kohta. Kuigi küürakas Daniel on kõrvuni armunud mustlastüdrukusse, on viimane kiindunud nüüd hoopis Larrysse teadmata, et too libahunt on. Lootes naise kiindumust maha jahutada, avaldab armukade Daniel talle saladuse Larry kohta. Ka Larry, kellel on lootus dr Niemanni peale kustunud, kuna viimane paistab vaid monstrumist huvitatud olema, tunnistab tüdrukule oma teist poolt ja ka seda, et tema kihvade läbi on järjekordne ohver oma otsa leidnud. Naine aga ei jäta Larryt, vaid meisterdab valmis hõbekuuli, et sellega Huntmees tappa. Järgneval täiskuuööl ründab Larry naist ning saab ise kuuli. Mustlastüdruk ja Larry surevad. Küürakas süüdistab juhtunus dr Niemanni ja ründab teda vihahoos. Seda pealt näinud monstrum, kellele juba tervenduskuuri jõutud teha, murrab end operatsioonilaualt lahti ning viskab Danieli läbi akna välja. Samal ajal ründab maja linnarahvas. Monstrum haarab dr Niemannist ja püüab rahva eest põgeneda. Inimesed viskavad põleva tõrviku monstrumit ja doktorit ümbritseva kuiva rohu sisse ning see lahvatab põlema. Monstrum põgeneb koos surmahirmus dr Niemanniga vesiliivale ning nad upuvad. Boris Karloff (dr Gustav Niemann) Lon Chaney juunior (Lawrence Talbot) J. Carrol Naish (Daniel) Elena Verdugo (Ilonka) John Carradine (Dracula ehk barun Latos) Anne Gwynne (Rita Hussman) Peter Coe (Karl Hussman) Lionel Atwill (inspektor Arnz) George Zucco (Bruno Lampini) Sig Ruman (bürgermeister Hussman) William Edmunds (Fejos) Charles F. Miller (Tobermann) Philip Van Zandt (Müller) Julius Tannen (Hertz) Hans Herbert (Meier) Dick Dickinson (Born) Glenn Strange (monstrum)
Huntmees (film 1941)

"Huntmees" (originaalpealkirjaga "The Wolf Man") on 1941. aasta USA õudusfilm. Lon Chaney juunior (Larry Talbot) Claude Rains (Sir Talbot) Warren William (dr Lloyd) Ralph Bellamy (Montford) Maria Ouspenskaya (Maleva) Evelyn Ankers (Gwen) Patric Knowles (Frank Andrews) J. M. Kerrigan (Charles Conliffe) Fay Helm (Jenny) Forrester Harvey (Twiddle) Bela Lugosi (Bela)
James Horner

James Roy Horner (14. august 1953 Los Angeles, California – 22. juuni 2015 California) oli Ameerika orkestri- ja filmimuusika helilooja. "Captain Eo" "Battle Beyond the Stars" "The Hand" "Wolfen" "Star Trek 2: Khani raev" ("Star Trek II: The Wrath of Khan"; 1982) "Krull" "48 Hours" "Brainstorm" "Star Trek 3: Otsides Spocki" ("Star Trek III: The Search for Spock"; 1984) "An American Tail" "Tulnukad" ("Aliens") "Willow" "The Land Before Time" "Gorky Park" "Cocoon: The Return" "Honey, I Shrunk the Kids" "Field of Dreams" "Glory" "I Love You to Death" "Another 48 Hours" "An American Tail - Fievel Goes West" "The Rocketeer" "Thunderheart" "Sneakers" "We're Back! A Dinosaur's Story" "Searching for Bobby Fisher" "A Man Without Face" "Once Upon a Forest" "Swing Kids" "Pelikani memorandum" ("The Pelican Brief"; 1993) "The Pagemaster" "Legends of the Fall" "Clear and Present Danger" "Balto" "Casper" "Kartmatu" ("Braveheart"; 1995) "Apollo 13" (1995) "Jumanji" "Jade" "The Spitfire Girl" "Ransom" "Courage Under Fire" "The Devil's Own" "Titanic" (1997) "Kokkupõrge" ("Deep Impact"; 1998) "The Mask of Zorro" "Võimas Joe Young" ("Mighty Joe Young"; 1998) "Bicentennial Man" "The Perfect Storm" "Dr. Seuss' How the Grinch Stole Christmas" "Vaenlane väravas" ("Enemy at the Gates"; 2001) "Iris" "Piinatud geenius" ("A Beautiful Mind"; 2001) "Windtalkers" "The Missing" "House of Sand and Fog" "Troy" "The Forgotten" "The Chumscrubber" "Flightplan" "The Legend of Zorro" "The New World" (2005) "Apocalypto" (2006) "Avatar" (2009) Horner võitis Oscari 1997. aastal filmis "Titanic" kõlanud laulu "My Heart Will Go On" eest. Kokku oli ta Oscari kandidaatide hulgas kuus korda. James Horner andmekogus IMDb (inglise)
Kalevipoeg (täpsustus)

"Kalevipoeg" on Friedrich Reinhold Kreutzwaldi koostatud Eesti rahvuseepos. Kalevipoeg on ka sama eepose peategelane. Muud teosed: Kalevipoeg (ballett), Eugen Kapi ballett Kalevipoeg (Kivirähk), Andrus Kiviräha raamat Kalevipoeg (Glehni park), skulptuur Tallinnas Nõmmel Glehni pargis Tartu Vabadussõja mälestussammas (Kalevipoeg), skulptuur Tartu Kesklinnas Vabaduse puiestikus Organisatsioonid: Viru Eesti Selts Kalevipoeg, aastatel 1876–1940 tegutsenud selts Kalevipoeg (Haapsalu rajooni kolhoos) Kalevipoeg (Paide rajooni kolhoos) Kalevipoeg (Põlva rajooni kolhoos) Kalevipoeg (Pärnu rajooni kolhoos) Kalevipoeg (Rakvere rajooni kolhoos) Sõidukid: Kalevipoeg (laev), 1892. aastal ehitatud laev Kalevipoeg (soomusauto) (Kalewipoeg), soomusauto Eesti Vabadussõjas Kalevipojad Kalevipoeg kündmas Kalevipoja tänav Kalevipoja põik
Meriliiliad

Meriliiliad ehk krinoidid (Crinoidea) on okasnahksete hõimkonda varsokasnahksete alamhõimkonda kuuluvate mereloomade klass. Kõik tänapäevased meriliiliad kuuluvad seltsi Articulata. Meriliiliate teaduslik nimetus tuleb kreeka keelest ja tähendab "liiliataoline". Selle klassi loomadel on tõesti lilleõit meenutav kehakuju. Nad on kaunis eredad või koguni kirjud ja see suurendab sarnasust veelgi. Ilu pärast kasvatatakse neid sageli allveeaedades. Meriliiliad elutsevad nii madalas vees kui ka sügaval, kuni 6000 m sügavusel merepõhjas. Meriliiliate iseloomulik tunnus on suumise ehk oraalse külje asumine ülal ja suuvastase, aboraalse külje asumine all. Suud ümbritsevad kiired, millel asuvad hiljuse- ehk ambulakraaljalakesed ja suguudemed ehk pinnulad. Selle poolest erinevad nad ülejäänud okasnahksetest. Kõigil meriliiliail on suurepäraselt arenenud toes. See koosneb suurtest lubiplaatidest, mille mõõtmed ja kuju võivad olla väga mitmekesised. Toes säilib kivististes väga hästi ja sellepärast on meriliiliate evolutsioon palju paremini kindlaks tehtud kui teistel selgrootutel. Ürgsed meriliiliad olid 10 kiirega. Tänapäevalgi on enamik meriliiliaid 10 kiirega, kuid osal liikidel jagunevad kiired juba väga noorena, nii et täiskasvanud isendil on kuni 200 kiirt. Fossiilsed meriliiliad olid siluris, devonis ja karbonis esindatud 5 seltsi ja 5 tuhande liigiga, kuid vanaaegkonna lõpus surid nad peaaegu täiesti välja. Säilis vaid üks selts, mis ei ole sellest ajast saadik oluliselt muutunud. Neil on U-kujuline soolestik ja nende pärak asub suu kõrval. Neil on suuvastane ehk aboraalne vars, millega nad kinnituvad substraadile. Leidub ka varreta meriliiliaid. Paljud meriliiliad on juveniilselt sessiilsed, adultselt aga vabaltelavad ehk vagiilsed. Varrega meriliiliad on ürgsemad, varreta meriliiliad on neist arenenud. Tänapäeval on meriliiliate vars maksimaalselt 75–90 cm pikk, kuid väljasurnud vormide hulgas on olnud ka hiiglasi pikkusega kuni 21 meetrit. Meriliiliad on planktontoidulised. Mõned söövad ka pinnaseosakesi ehk detriiti. Toitumisviis on primitiivne: toit toimetatakse suhu hiljusejalakeste ja hiljusevagude katteepiteeli arvukate ripsmete liigutamise abil. Hiljusevagude näärmerakud eritavad lima, mis toiduosakesi katavad ja need raskemaks teevad, et neid oleks lihtsam koos veevooluga suhu suunata. Suure pindala tõttu puudub meriliiliatel hingamiselundkond. Arvatavasti toimub hingamine läbi naha, hiljusejalakeste ja päraku. Nad on lahksoolised, sageli esineb tünnikvastne. Articulata (540 liiki) Camerata (väljasurnud) Flexibilia (väljasurnud) Cladida (väljasurnud) Disparida (väljasurnud) Jimbacrinus bostocki
Han

Hani jõgi on jõgi Hiinas. Hani jõgi on jõgi Koreas. Hani dünastia on Vana-Hiina dünastia. Han on nimi, millega hiinlased end nimetavad. Han on Hanila kihelkonna nime lühend. Han Solo on tegelane George Lucase "Star Warsi" filmisaagast
Friedrich Bienemann (1838–1903)

Friedrich Gustav Bienemann vanem (7. veebruar 1838 Riia – 20. september 1903 Strasbourg) oli baltisaksa ajaloolane. Bienemann uuris peamiselt Liivimaa keskaega. Ta tegutses ka ajakirja Baltische Monatsschrift ja ajalehe Revalsche Zeitung toimetajana.
Leonid Arbusow

Leonid Arbusowi nime all on tuntud kaks baltisaksa ajaloolast: Leonid Arbusow vanem Leonid Arbusow noorem, eelmise poeg
Merisiilikud

Merisiilikud (Echinoidea) on väikesed okkalised mere-elulised loomad, kes moodustavad klassi okasnahksete hõimkonna vallasokasnahksete alamhõimkonnas. Nüüdisaegseid merisiilikuid tuntakse üle kaheksasaja liigi, mis jaotuvad 9 seltsi. Nad ühendatakse kahte alamklassi: korrassiilikud (Regularia) ja ebakorrassiilikud (Irregularia). Merisiilikute ümmargune keha on kaetud arvukate okastega, mis mõnikord on mürgised. Nende keha pikkus on 3–10 cm. Neil on kadunud mitmele okasnahksete rühmale iseloomulikud kiired. Enamiku merisiilikute okaste pikkus on 1–3 cm, läbimõõt 1–2 mm. Mõne liigi, näiteks Diadema antillarumi okkad on kuni 20 cm pikad. Nad liiguvad hiljuse- ehk ambulakraaljalakeste abil. Merisiilikud elavad merepõhjas. Korrassiilikud elutsevad sagedamini kaljudel, kividel, korallrahudel ja üldse kõval pinnal, aga ebakorrassiilikud eelistavad pehmet põhja, millesse saab kaevuda. Merisiilikud kulgevad hiljusejalakeste ja okaste abil. Püstseinu mööda ronivad nad üksnes hiljusejalakeste abil, aga rõhtpindu mööda suudavad liikuda oma okastel nagu kõmpidel. Okaste abil liiguvad nad märksa kiiremini: Ventrostephanus longispintus liigub oma pikkadel okastel astudes 150–200 cm minutis, aga täpiline kuhiksiilik Arbacia punctulata hiljusejalakeste abil kõigest 2 cm minutis ja kui ta väga ruttab, siis mitte rohkem kui 4 cm minutis. Perekonna merisiilik liigid roomavad hiljusejalakestel pisut kiiremini, isegi 15 cm minutis. Aeglase liikumise tõttu on merisiilikutel raske saaki püüda. Isegi teod, kui nad on merisiiliku avastanud, suudavad end põgenedes päästa . Merisiilikud on lahksoolised. Nende vastset nimetatakse ehhinopluuteuseks. Emasloomad on väga viljakad, tootes sigimisperioodi jooksul ligi 20 miljonit munarakku. Merisiiliku kasv on väga aeglane, kuid suguküpseks võivad nad saada juba 1-aastaselt. Mitmeid merisiilikute liike (nt söödav merisiilik (Echinus esculentus)) kasutavad inimesed toiduks. Nende tööndus on levinud eriti Uus-Meremaa, Vahemere ja Ameerika rannikul. Alates 2018. aastast on merisiilikuid leitud Taani randadest. 2022. aastal avastati merisiilik ka Eestis Pirita rannas. Kuid teadlased ei pea tõenäoliseks, et see oli elus isend, kuna loom vajab suurema soolsusega vett. Seepärast peetakse võimalikuks, et loom sattus randa mõnelt laevalt. alamklass Perischoechinoidea selts Cidaroida alamklass Euechinoidea ülemselts Atelostomata selts Cassiduloida selts Spatangoida ülemselts Diadematacea selts Diadematoida selts Echinothurioida selts Pedinoida ülemselts Echinacea selts Arbacioida selts Echinoida selts Phymosomatoida selts Salenioida selts Temnopleuroida ülemselts Gnathostomata selts Clypeasteroida selts Holectypoida "Loomade elu", 2. kd., lk. 203 "Loomade elu", 2. kd., lk. 198 "Pirita rannas astus inimene jalga merisiiliku". ERR. 1. juuli 2022. Vaadatud 1. juulil 2022. Koch, Mirjam (1. juuli 2022). "Teadlased ei pea elus merisiiliku sattumist Pirita randa tõenäoliseks". ERR. Vaadatud 2. juulil 2022. Piret Pappel: "Merisiiliku keha töötab suure silmana" Novaator, 1. juuli 2011
Leonid Arbusow vanem

Leonid Arbusow vanem (19. jaanuar (7. jaanuar vkj) 1848 Jelgava – 14. jaanuar (1. jaanuar vkj) 1912 Zasulauks) oli baltisaksa ajaloolane, Leonid Arbusow noorema isa. Leonid Arbusow pärines vene perekonnast, kuid kasvas üles baltisaksa keskkonnas, mistõttu teda on loetud baltisakslaseks. Arbusow õppis Göttingenis Georg Waitzi juures ning uuris peamiselt Liivimaa keskaega. Tema suurimaks panuseks ajalooteadusesse oli allikapublikatsiooni Liv-, est- und kurländisches Urkundenbuch toimetamise ja väljaandmise jätkamine. Samuti andis ta välja publikatsiooni Akten und Rezesse der livländischen Ständetage kolmanda köite (1910). Arbusow on peamiselt tuntud oma Liivimaa ajaloo üldkäsitlusega "Grundriss der Geschichte Liv, Est- und Kurlands" (1. trükk aastast 1889), mis saavutas suure populaarsuse ja anti viimati välja veel 1967. aastal (vene keelde tõlgituna 2009). Lisaks uuris Arbusow keskaegse Liivimaa vaimulikkonda ja hariduslugu, selle töö võttis ta kokku 4-osalises uurimuses "Livlands Geistlichkeit vom Ende des 12. bis ins 16. Jahrhundert" (ilmus aastaraamatus Jahrbuch für Genealogie, Heraldik und Sphragistik, aastakäigud 1900 (ilmus 1902), 1901 (1902), 1902 (1904) ja 1911–1913 (1914)). Peale selle alustas Arbusow ka Liivi ordu rüütelvendade isikuloolist uurimist, mis ilmus kahes osas pealkirja all: "Die im Deutschen Orden in Livland vertretenen Geschlechter" (samuti aastaraamatus Jahrbuch für Genealogie, Heraldik und Sphragistik, aastakäigud 1899 (1901) ja 1907–1908 (1910)). Arbusow suri Zasulauksis (praegu Riia linnaosa). "Liv-, est- und kurländisches Urkundenbuch", II sari (II Abteilung), köited 1–3. "Akten und Rezesse der livländischen Ständetage", 3. köide. "Grundriss der Geschichte Liv, Est- und Kurlands" "Livlands Geistlichkeit vom Ende des 12. bis ins 16. Jahrhundert" "Die im Deutschen Orden in Livland vertretenen Geschlechter" Deutschbaltisches Biographisches Lexikon 1710-1960. 1970. Böhlau Verlag Köln Wien
Kohila Gümnaasium

Kohila Gümnaasium on gümnaasium Kohila alevis Raplamaal. Eesti rahvakool jõudis uuele arengutasemele 18. sajandi viimasel kolmandikul. Rahvaõpetus korraldati ümber. Koolid rajati paljudes mõisakogukondades, nii ka Kohila mõisas avati kool 1786. aasta sügisel. Taolised koolid tegutsesid enamasti kümme-kakskümmend aastat. 1870. aastal loodi kohaliku vallavalitsuse algatusel Kohila vallakool. Koolitööd alustati Urge mäel talumajas. Järgmisel aastal valmis koolimaja. Koolis käis 15–30 õpilast vanuses 8–18 aastat. 19. sajandi teisel poolel oli Hageri kihelkonnas palju väikesi koole: Adila, Rabivere, Tohisoo, Salutaguse, Pahkla, Mäeküla, Sutlema. Aastatel 1910–1918 kandis Kohila kool Ministeeriumikooli nime. Urgemäe koolimajas oli kolm klassi 30–40 õpilasega. Neljas ja viies klass õppis vallamajas. 1918–1923 kandis kool Kõrgema Rahvakooli nime ja tegutses viieklassilisena. 1923. aastal alustati õppetööd Tohisoo mõisa härrastemajas. Kool reorganiseeriti 6-klassiliseks algkooliks. Sõjajärgseil aastail töötas kool mõnda aega Kohila Mittetäieliku Keskkoolina ja Kohila 7-klassilise koolina. 1956. aastal reorganiseeriti kool keskkooliks. Kooli I lend lõpetas 1960. aastal. Septembris 1961 avati uus koolimaja. Peagi kitsaks jäänud koolimajale rajati aastatel 1974–1977 juurdeehitis. Kui 1940/41. õppeaastal õppis koolis 196 õpilast, siis 1955/56 juba 410 õpilast ning 1961/62 633 õpilast ja töötas 40 õpetajat. 1980. aastal oli kool maakonna suurim – rohkem kui 1000 õpilase ja üle 80 õpetajaga. Aastatel 1960–2002 on kooli eestikeelse osa lõpetanud 1470 vilistlast. Sõjajärgseil aastail (1947) hakati direktor Valter Hormi algatusel haridust andma ka vene keeles. 1952. aastal avati Raplas 7-klassiline vene kool ning V ja VI klass viidi sinna üle. Kohilasse jäid ainult algklassid. 1961. aastal, pärast uue koolihoone valmimist, hakkas tööle 8-klassiline kool. 1977. aastast sai vene põhikoolist juba keskkool. Kõige suurem oli vene kooli õpilaste arv 1985. aastal, 413. Aastatel 1977–1993 lõpetas vene keskkooli 15 lendu 166 õpilasega. 2001. aastal otsustati Kohila Gümnaasiumi vene kool sulgeda õpilaste vähesuse tõttu. 1995. aasta sügisest nimetati kool ümber Kohila Gümnaasiumiks. 2002/2003. õppeaastast kuuluvad kooli juurde ka Kohila kooli Hageri klassid. Üks Kohila Gümnaasiumi tuntumaid vilistlasi on ettevõtja ja Eesti Olümpiakomitee president Urmas Sõõrumaa. Kohila Gümnaasiumis töötab 64 õpetajat ning tööle on võetud psühholoog ja kaks sotsiaalpedagoogi. Kohila Gümnaasiumi direktor on Marko Kaljuveer. Kohila Tohisoo mõis https://kohila.edu.ee/koolipere/juhtkond/ Kohila Gümnaasiumi koduleht