laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Põhjatihane

Põhjatihane (Parus montanus, sünonüüm Poecile montanus) on linnuliik tihaslaste sugukonnast tihase perekonnast. Põhjatihane on laialt levinud pideval areaalil Euraasia parasvöötmes Inglismaast, Šotimaast ja Norrast läbi Siberi taigavööndi kuni Mandžuuria, Jaapani, Sahhalini, Kamtšatka poolsaare ja Korjakimaani. Levila põhjaosades on põhjatihane tavaline, lõunaosades paigutisem. Kesk-Siberis on põhjatihane arvukaim tihaseliik . Eestis on põhjatihase pesitsusaegseks arvukuseks hinnatud 70 000 – 130 000 paari, talviseks arvukuseks 300 000 – 600 000 isendit. Põhjatihane on salutihasega väga sarnane. Tal on salutihasest suurem pea ja kohevam sulestik. Hea eristustunnus salutihase ja põhjatihase vanalindudel on põhjatihase tiiva küünrahoosulgede heledatest välisservadest moodustunud laik. Põhjatihase ja salutihase noorlinde on üksteisest raskem eristada. Kesk- ja Lääne-Euroopa alamliigid on salutihasega märksa sarnasemad. Põhjatihase tunnuslikke häälitsusi on venitatud nasaalne karedakõlaline "däää däää". Põhjatihasel on kaks erinevat laulu. Kevadlaul on heledakõlaline "djüü-djüü-djüü..." või "diü-diü-diü", mis sarnaneb vahel mets-lehelinnu kurvakõlalise lauluga. Teine laul koosneb kurinatest, viledest, vaiksetest sidinatest ja trilleritest. Põhjatihane eelistab toiduotsingutel põõsa- ja puhmarinnet ning puude alavõra. Toiduks on putukad, ämblikud ja teised selgrootud, talvepoolaastal toitub rohkem seemnetest ja marjadest. Kogub toidutagavarasid. Eestis on põhjatihane levinud igasugustes okas- ja segametsades, Lääne-Eestis ka lehtmetsades. Skandinaavias, Euroopa idaosas ja Siberis asustab okasmetsi, sageli rabade lähedal asuvaid kuusemetsi. Lääne- ja Kesk-Euroopas eelistab lehtpuistuid. Mägedes leidub teda kuni metsapiirini. Soomes pesitseb ka tundra kasevööndis, teda on seal korduvalt täheldatud polaarjoone taga talvitamas. Põhjatihane rajab pesa pehkinud puutüvesse. Pesaõõne uuristavad mõlemad vanalinnud või kasutavad teiste suluspesitsejate vanu pesaõõsi, neid vajadusel laiemaks uuristades. Pesakastides pesitseb harva. Pesa koosneb kõrtest, niinest, samblast ja samblikust ning selle ehitab valmis emaslind. Täiskurnas on 5–10 muna, need on valged, punakaspruunide tähnidega. Emaslind haub umbes kaks nädalat. Pojad lendavad pesast välja 17–19 päeva vanustena. Pesitseb ühe korra aastas. Harrap, S., Quinn, D. Tits, Nuthatches and Treecreepers. London: Christopher Helm, 1996. Hirundo 1:2009 Jonsson, L. Euroopa linnud. Eesti Entsüklopeediakirjastus 2000 Rootsmäe, L., Veroman, H. Eesti laululinnud. Tallinn: Valgus, 1974. Põhjatihane andmebaasis eElurikkus
Ülenurme valla lipp

Ülenurme valla lipp on Tartu maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Ülenurme valla lipp. Lipp kinnitati Ülenurme valla volikogu määrusega 14. oktoobril 2008 ning õnnistati Tartu Maarja kirikus sealse koguduse õpetaja Peeter Paenurme poolt 24. veebruaril 2009. Ülenurme valla lipuks on ristkülikukujuline kangas, mis jaotub horisontaalsuunas laineliselt kolmeks laiuks – ülemine ja alumine kollased, keskmine aga roheline. Kollase laiu laiuseks on 1 ühik ja rohelise laiul 2 ühikut. Rohelise laiu keskel on kollane vannasader. Lipu normaalmõõtmed on 105×165 cm ning proportsioonid 7:11. Lainelõige tähistab Emajõe lähedust vallale. Kollane vannasader rohelisel taustal sümboliseerib paikkonna ajaloolist seotust põllumajandusega ja ühtlasi osutab, et valla territooriumil asub Eesti Põllumajandusmuuseum, mille logoks on samuti vannasader. Kollane värv sümboliseerib küpsust ja viljakust, roheline aga loodust, põllundust, noorust ja elu. Ülenurme valla lipp heisatakse valla pidupäevadel ja avalikel üritustel. Igaühel on õigus heisata ja kasutada Ülenurme valla lippu, järgides käesoleva põhimääruse sätteid ja head tava. Ülenurme valla lipp heisatakse hoone peasissekäigu juurde või mujale selleks sobivasse kohta kas lipuvardaga vastavasse hoidjasse või lipumasti. Kui Ülenurme valla lipp heisatakse koos Eesti riigilipuga, mõne teise riigi või tema omavalitsusüksuse, mõne teise Eesti maakonna, valla või muu lipuga, asub valla lipp lippude poolt vaadatuna vasakul Eesti riigilipust, mõne teise riigi või tema omavalitsusüksuse, mõne Eesti maakonna, valla või muust lipust. Ülenurme valla lipu kujutist võib kasutada valla meenetel. Ülenurme valla lipu kasutamine käesolevas paragrahvis sätestamata juhtudel toimub vallavalitsuse loa alusel. Loa väljastamise korra kehtestab volikogu. Ülenurme valla lipu kasutamise korra järgimise üle teostab järelevalvet vallavalitsus. Ülenurme valla lipu kasutamist ilma sellekohase loata või käesoleva põhimääruse nõudeid või head tava eirates käsitletakse avaliku korra rikkumisena. Ülenurme valla vapp Ülenurme valla ametlik lehekülg – tutvustus ja asukoht Omavalitsuste sümbolid Riigikantselei lehel – Ülenurme vald
Vehklemine 2004. aasta suveolümpiamängudel

Vehklemine 2004. aasta suveolümpiamängudel 14.–22. augustil Nii mehed kui naised selgitasid individuaalarvestuse parimad epees, floretis ja espadronis. Võistkondlikus arvestuses heitlesid naised ainult epees; mehed kõigis kolmes relvaliigis. Kõik võistlused peeti Helliniko Olympic Complexi vehklemishallis. Eelvõistluste ajal oli seal pealtvaatajatele 3800 ja finaalide ajal 5000 kohta.
Adam Olearius

Adam Olearius (õieti Adam Ölschläger, ladinapäraselt ka Asconios Olivarius, pseudonüümina Adonis; 24. september 1599 Aschersleben – 22. veebruar 1671 Gottorf, Schleswig) oli saksa päritolu geograaf, teadlane ja poliitik. Maadeavastamisreiside kohta koostas ta üksiksjalikke kirjeldusi, milles ühes "Uus Pärsia reisikiri", on kirjeldatud ka Eestimaa elu-olu 17. sajandil (1633. aastal). Holstein-Gottorfi hertsogi Friedrich III saatkonna reisid Venemaale ja Pärsiasse toimusid aastail 1633–1639. Eesmärk oli avada idakaubandusele tee Schleswigist Venemaa kaudu Pärsiasse. Esimene reis suundus 1633–1635 Hamburgist Liivi- ja Ingerimaa kaudu Moskvasse, kus valmistati ette diplomaatilisi kontakte. Teine ehk Pärsia reis kulges aastail 1635–1637 Hamburgist läbi Tallinna, Narva, Alutaguse, Moskva, Nižni Novgorodi, Kaasani, Samaara, Tsaritsõni, Astrahani, Derbenti tolleaegsesse Pärsia pealinna Isfahani. Tagasi Schleswigisse jõuti 1639. aastal. Saatkonna sekretärina ja oma aja Euroopa parima[viide?] orientaalkeelte tundjana reisi kaasa teinud Adam Olearius koostas raamatu, mis oli seni põhjalikem kirjeldus Euroopa jaoks tollal veel väga müstilise Venemaa ja veelgi kaugema ning muinasjutulisema Pärsia kohta. Pärast Pärsia reisilt naasmist tegeles Adam Olearius kõikvõimalike muude teadusharude – matemaatika, füüsika, ajaloo ja geograafiaga, teenides ära hüüdnime Holsteini Plinius ja Gottorfi Odüsseus. Tema järelevalve all ehitati 1654–1664 kuulus Gottorfi gloobus läbimõõduga 3,5 meetrit, mille pealispinnal kujutati maakera, sees aga taevasfääre. Gloobuse sees oli laud, mille ümber mahtus istuma 10 inimest. Offt begehrte Beschreibung Der Newen Orientalischen Reise/ So durch Gelegenheit einer Holsteinischen Legation an den König in Persien geschehen 1647 Persiaensche Reyse Uyt Holsteyn, door Lyflandt, Moscovien, Tartarien in Persien. Door Philippus Crusius, en Otto Brughman, gesanten des Doorl : Hoogh : Heere, Heer Frederick Erf-heer Norwegen, Hertog van Sleswijck en Holsteyn, &c. Aen den Koninck van Persien : En van daer te Landt naer Oost-Indien. ..., Amsterdam: Jan Jansz, 1651 Google Books Adam Olearii Aussführliche Beschreibung Der Kundbaren Reyse Nach Muscow und Persien, So durch gelegenheit einer Holsteinischen Gesandschafft von Gottorff auss an Michael Fedorowitz den grossen Zaar in Muscow, und Schach Sefi König in Persien geschehen 1663 ОПИСАНИЕ ПУТЕШЕСТВИЯ ГОЛШТИНСКОГО ПОСОЛЬСТВА В МОСКОВИЮ И ПЕРСИЮ, vene keeles Vaade Tallinnale, 17. sajand
Hans Heinrich von Rosen (1703–1780)

Hans Heinrich von Rosen (ristiti 20. oktoobril (vkj 9. oktoobril) 1703 Tallinnas; suri 19. oktoobril (vkj 8. oktoobril) 1780 Karinu mõisas) oli Eestimaa aadlik ja mõisnik. Hans Heinrich von Rosen sündis Lehmja ja Karinu mõisniku Hans Heinrich von Roseni (surnud 1703) ja Anna Margaretha von Staali pojana. Talle kuulusid Harjumaa Jüri kihelkonna Lehmja, Järvamaa Järva-Jaani kihelkonna Karinu, Peetri kihelkonna Prandi ja Silmsi mõis. Ta töötas meeskohtunikuna. Hans Heinrich von Rosen abiellus 1723. aastal Tallinnas Helene von Bockiga (1699–1761), kes oli Wolmar Johann von Bocki (1672–1710) ja vabapreili Anna Helene von Wrangelli tütar, ning Berend Johann von Bocki õde. Abielust sündisid: Wolmar Robert von Rosen (1729–1784) Bernd Reinhold von Rosen (1730–1798), Koordi mõisnik, Huuksi mõisarentnik, Venemaa keisririigi sõjaväelane (leitnant) Luisa Christina von Rosen (1733–1770), abiellus Reinhold Johann von Sittmanniga Bengt Friedrich von Rosen (1738–1809), Prandi ja Karinu mõisnik, Venemaa keisririigi sõjaväelane (leitnant) Eva Juliana von Rosen (1740–1815), abiellus Hans Reinhold von Pistohlkorsiga Marie Anna von Rosen (1744–1775), abiellus vabahärra Matthias von Stackelbergiga Abielust sündis veel kaks poega ja viis tütart kes kõik surid noorelt. Viited: Rosen (valge) Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften, Teil 2, 1.2: Estland, Görlitz, 1930. lk. 178 Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften, Teil 2, 1.2: Estland, Görlitz, 1930. lk. 173–175 Elisabeth von Rosen, Bogislaus Rosen aus Pommern, 1572-1658: Stammvater des estländischen Geschlechts der "weiszen"Rosen, Familienverband der "weiszen" Rosen, O./ü. „Ilutrükk“, Tartu, 1938, seite 624 Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften, Teil 2, 1.2: Estland, Görlitz, 1930. lk. 189–190
Johan Kuhhi

Johan Kuhhi (30. detsember 1865 Kähri vald, Võrumaa – 14. juuli 1939) oli eesti kaupmees. Rändas nooruses lauljana Euroopa ja Aafrika maades, oli alates 1902. aastast Tartu Kaubahoovis pudukaupluse omanik. Kaubandus-Tööstuskoja 2. sektsiooni liige.
Taigatihane

Taigatihane (Parus cinctus, sünonüüm Poecile cinctus) on linnuliik tihaslaste sugukonnas tihase perekonnas. Taigatihane on Eestis eksikülaline. Taigatihane on levinud hajusa kuni suhteliselt tavalise haudelinnuna Euraasia põhjaosas Skandinaavia kesk- ja põhjaosast läbi Siberi kuni Alaskani ja Kanada loodeosani. Ta on tihastest ainus liik, kes on levinud nii Euraasias kui Põhja-Ameerikas. Taigatihane on paigalind. Eestisse on ta sattunud üksikutel kordadel, esmakordselt kohati teda Kablis 1977. oktoobris . Taigatihane on põhjala karmide oludega kohastunud koheva sulestikuga, suure pea ja pika sabaga tihane. Üldpikkus 13,5–14 cm. Tal on tumepruun lagipea, laialt mustjaspruun kurgualune ja kaneelpruun selg. Põsed ja alapool valged, tiivasuled mustjad heledate servadega, kehakülgedel on pruunikas varjund. Häälitsused on mitmekesised, paljud neist sarnanevad põhjatihase omadega. Laul on kähedavõitu "tsip tsjiep tsjiep" või lühike jada, nt "ptirie-lii, ptirie-lüü, ...". Taigatihane asustab vanu kuuse-, männi- ja lehisemetsi ja tundrakaasikuid, sageli jõgede kaldametsi. Majandatavates metsades eelistab ta tihedaid okaspuistuid vanade puudega, mille tüvesid katab kõdu. Taigatihase toiduks on putukad, teod, ämblikud ja seemned. Talvel külastab prügikohti ja lindude toidulaudu. Ta kogub aasta läbi rohkesti toiduvarusid. Taigatihase pesitsusperiood on mais-juunis. Emaslind ehitab pesa puuõõnde maast kuni viie meetri kõrgusele. Pesitseb ka pesakastides. Pesa koosneb samblast ja rohust ning on tihedalt vooderdatud karvade ja jõhvidega. Kurnas on 4–11, tavaliselt 6–10 muna. Taigatihane pesitseb korra aastas. Vanalinnud on väga paiksed, nad püsivad oma territooriumil aasta läbi. Taigatihane talub edukalt Siberi –60 °C pakast. Leibak, E., Lilleleht, V., Veromann, H. Birds of Estonia. Status, Distribution and Numbers. Tallinn: Estonian Academy Publishers, 1994, lk 211. Harrap, S., Quinn, D. Tits, Nuthatches and Treecreepers. London: Christopher Helm, 1996. Jonsson, L. Euroopa linnud. Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2000, lk 462. Taigatihane andmebaasis eElurikkus
Tiit Tarlap

Tiit Tarlap (13. november 1954 – 24. veebruar 2017 Sindi) oli eesti kirjanik. Ta kutsuti 1986. aastal Nõukogude sõjaväe kordusõppustele ning viidi likvideerima Tšornobõli tuumaelektrijaama avarii tagajärgi. Ta kirjutas peamiselt märuliulmet, aga ka krimi- ja seiklusjutte. Tema esimene ulmejutt "Tänav akna taga" ilmus 1988. aastal ajakirja Noorus juuninumbris. Tema loomingut on ilmunud maakonnalehtedes järjejuttudena, näiteks Liivimaa Kulleris ja Pärnu Postimehes. Mõned lood on ilmunud ka ajakirjades Horisont ja Favoriit. Tšornobõlis kogetu innustas teda kirjutama raamatu "Tšernobõl 1986", mis ilmus 1993. aastal. Sama aasta märtsis ja aprillis ilmus ajalehes Liivimaa Kuller Tarlapi jutu "Õnn kestab igaviku...". 1993. aasta lõpust 1994. aasta suveni avaldas nädalaleht Kesknädal Tarlapi romaani "Kurjuse tund" ning 1993. aastal avaldas sama nädalaleht ka tema teist romaani "Vampiirilõks". 1995. aasta juulist kuni sama aasta lõpuni avaldas Pärnu Leht osaliselt Tarlapi romaani "Väga pikk päev". See romaan ilmus tervikuna 2002. aastal ajalehes Lääne Elu. 2001. aastal avaldas Lääne Elu Tarlapi lühiromaani "Liivakella kael". Tarlapi esimene raamat "Viiking, kes armastas haisid" ilmus 2001. aasta lõpus. 2002. aastal avaldas eesti ulmekirjanduse ekspert ja toimetaja Raul Sulbi oma teoses "Eesti ulme antoloogia" Tarlapi ulmekirjandust. 2005. aastal kirjastas Tarlap Pärnu Tšernobõli veteranide abiga kogumiku "Kurjuse tund. Koidiku lapsed". "Tänav akna taga" (1988; jutt) "Tšernobõl 1986" (1993; raamat) "Õnn kestab igaviku.." (1993; jutt) "Vampiirilõks" (1993; romaan) "Kurjuse tund" (1993-1994; romaan) "Väga pikk päev" (1995, 2002; romaan) "Liivakella kael" (2001; lühiromaan) "Viiking, kes armastas haisid" (2001; kogumik) "Kurjuse tund. Koidiku lapsed" (2005; kogumik) "Meie, kromanjoonlased" (kirjastus Jumalikud Ilmutused; 2009; romaan) "Tuleriitade öö" (2010; romaan) "Roheliste lippude reservaat" (2011; romaan) "Lõhestusjoon" (2012; romaan) "Aegade julm laul" (2013; romaan) "Haldjatants" (2014; jutukogu) "Äraneetute pärijad" (2015; romaan) "Rajake tähetolmus" (2016; romaan) 1998 Stalker ("Vihkamise suund") 2013 Stalker (romaan "Lõhestusjoon") Tarlap elas 1980. aastate lõpus ja 1990. alguses Sindis. Lisaks kirjutamisele mängis ta kitarri ja laulis. Ta on maetud Sindi vanale kalmistule. Kalmistute register HAUDI Tiit Tarlap Ulmekirjanduse BAASis Artikleid Tiit Tarlapist Eesti ulmekirjanduse eksperdi Jüri Kallase järelehüüe Tiit Tarlapile Tiit Tarlap: mõte kirjutada kromanjoonlastest tekkis praemuna süües Tarlapi stalkerid Tarlapi musikaalne looming YouTube'is
Tšuktši-kamtšadali keeled

Tšuktši-kamtšadali keeled on paleoaasia keeled, mida räägitakse Aasia äärmises kirdeosas. Nendeks on: tšuktši keel kereki keel (varem peetud tšuktši keele dialektiks) korjaki keel alutori keel (varem peetud korjaki keele dialektiks) itelmeeni (kamtšadali) keel Eskimo-aleuudi keeled
Soojusülekanne

Soojusülekanne on soojuse levimine kõrgema temperatuuriga kehalt madalama temperatuuriga kehale. Niisugust energia kuumemast keskkonnast jahedamasse keskkonda edasikandumise protsessi nimetatakse ka soojusvahetuseks. Soojusülekanne toimub kolmel viisil: soojusjuhtivus, konvektsioon ja soojuskiirgus. Soojus levib enamasti korraga kõigis kolmes vormis.  Pikemalt artiklis Soojusjuhtivus Soojusjuhtivuse korral kandub energia tahkistes edasi mikroskoopiliste aineosakeste vahetu kontakti teel, näiteks kristallivõre sõlmede kooskõlalise võnkumise tulemusena (osakesed ise edasi ei liigu) ja samuti vabade elektronide põrkumisega omavahel ja võresõlmedega; niisuguste põrkumistega seletub metallide hea soojusjuhtivus. Vedelikes ja gaasides kandub soojusliikumise energia edasi molekulide omavaheliste korrapäratute põrgetega (vt termiline energia). Soojusjuhtivust kirjeldab soojusjuhtivuse seadus, mille kohaselt ajaühikus pinnaelement läbiv soojushulk Δ q = − λ d T d n Δ S {\displaystyle \Delta q=-\lambda {\frac {{\text{d}}T}{{\text{d}}n}}\Delta S} , kus λ {\displaystyle \lambda } on aine soojusjuhtivustegur ja d T d n {\displaystyle {\frac {{\text{d}}T}{{\text{d}}n}}} on temperatuuri gradiendi projektsioon pinnaelemendi Δ S {\displaystyle \Delta S} normaalile n {\displaystyle n} .  Pikemalt artiklis Konvektsioon Konvektsioon on makroskoopiliste ainehulkade liikumisega kaasnev soojuse levimine vedelikus või gaasis. Konvektiivse soojusülekande intensiivsust tahke ja vedela või gaasilise keskkonna eralduspinnal iseloomustab soojusülekandetegur, tähis α {\displaystyle \alpha } (ehitusfüüsikas ka h) ja ühik vatt ruutmeetri ja kelvini kohta (W/(m2·K)). Seega väljendab soojusülekandetegur soojusvoolu vattides (soojushulka sekundis, J/s = W), mis läbib 1 m2 suurust eralduspinda keskkonnatemperatuuride 1 K erinevuse korral. Soojustehnikas on kasutusel ka soojusläbikandetegur, tähis k ja mõõtühik nagu soojusülekandetegurilgi W/(m2·K). Soojusläbikande puhul siirdub soojus läbi piirdetarindi (seina) ühest keskkonnast teise soojusülekande ja soojusjuhtivuse teel. Näiteks kandub soojus kõrgema temperatuuriga õhult seina pinnale, läbib seina soojusjuhtivuse teel ja kandub seina pinnalt üle madalama temperatuuriga õhule. Soojusläbikandeteguri tähenduses on kasutusel ka termin U-arv ja vastavalt teguri tähis U.  Pikemalt artiklis Soojuskiirgus Soojuskiirgus on pideva spektriga elektromagnetkiirgus, mida põhjustab soojusliikumine kiirgavas kehas. Soojuskiirgus oleneb keha temperatuurist ja optilistest omadustest, eriti kiirgamis- ja neelamisvõimest. Soojus levib infrapunakiirgusena peamiselt lainepikkuste vahemikus 0,4 µm kuni 800 µm. "Leena Paap. Soojusvahetus" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 16. aprill 2021. Vaadatud 10. augustil 2020. ENE 8. köide, 1995 "Andres Talvari. Soojusfüüsika alused" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 29. aprill 2016. Vaadatud 10. augustil 2020. Arvo Ots. Soojustehnika aluskursus. TTÜ kirjastus, Tallinn, 2011
Konguta valla lipp

Konguta valla lipp on Tartu maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Konguta valla lipp. Lipp kinnitati Konguta valla volikogu määrusega 16. märtsil 2009. Valla lipuks on ristkülikukujuline kangas, mis on diagonaalselt vardapoolsest ülanurgast valge kitsa laiuga jagatud roheliseks ja siniseks väljaks. Rohelisel (ülemisel) väljal on valge tammelehepaar ning sinisel (alumisel) väljal valge veskikivi. Lipu roheline toon on rahvusvahelise Pantone värvitabeli järgi 355C ja sinine on 285C. CMYK: roheline - C94;M0;Y100;K0, sinine - C89;M43;Y0;K0 ja valge - C0;M0;Y0;K0. RGB: roheline - R0;G150;B69, sinine - R26;G117;B208 ja valge - R255;G255;B255 Lipu proportsioonid on 7:11. Konguta valla vapp Konguta valla sümboolika valla kodulehel Konguta valla sümboolika Riigikantselei kodulehel
Osmoregulatsioon

Osmoregulatsioon on organismi võime reguleerida endas sisalduvate vedelike osmootset rõhku, mille abil säilitada sobivat vee ja soolade sisaldust.
Korjaki keel

Korjaki keel (korjaki keeles чавʼчываелыел) on tšuktši-kamtšadali keelte hulka kuuluv paleoaasia keel, mida kõnelevad korjakid Kamtšatka poolsaare põhjaosas (Korjaki AR-s). Tarvitatakse ka nimetust nõmõlani - paiksete korjaakide kohta. 2010. aasta rahvaloenduse andmetel valdas Venemaal korjaki keelt 1665 inimest. Kirjakeel aastast 1931, alguses ladina kirjas, alates 1936 kirillitsas. Sõnastik Корсаков Г. М. Нымыланско-русский словарь. — Л., 1939. "Arhiivikoopia" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 27. jaanuar 2021. Vaadatud 21. juunil 2013.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
Kuldre Kool

Kuldre Kool on lasteaed-põhikool Võru maakonnas Antsla vallas Kuldre külas. Kuldre Kool on välja arenenud kahest 3-klassilisest vallakoolist: Möldri koolist ning Kadastiku koolist. Idee Kuldresse uus koolimaja ehitada andis Uue-Antsla Haridusselts (1906–1944). Oma aja kohta moodne maja valmis 1910. aastal. Esialgu töötas kool 4-klassilisena kahe liitklassiga, umbes 1922. aastast 6-klassilisena viie klassikomplektiga. Pärast sõda rajati kooliaed, elektrifitseeriti koolimaja ning asuti rajama kooliesist haljasala. 1960. aastast oli kool 8-klassiline. Sama aasta 29. oktoobril tähistati kooli 50. tegevusaastat. 1960. aastate lõpust kimbutas kooli pidev ruumipuudus, sest järjest sulgeti ümbruskonnas – Uue-Antslas, Viselas ja Urvastes – asunud väikese õpilaste arvuga koole. Uue koolimaja ehitamist alustati 1990. aasta detsembris. Ehituse põhiosa valmis augustis 1995. Võimla ehitus lõpetati 1996. aasta septembris. 1989. aastal nimetati kool Kuldre 9-klassiliseks Kooliks, 1990. aastal Kuldre Põhikooliks. 2005/2006. õppeaastal liideti Kuldre Põhikool ja lasteaed Sipsik ühise nime alla Kuldre Kool. Vanas koolimaja hoones tegutsevad lasteaed ja raamatukogu. Esimene koolijuhataja oli August Solman (1910–1915). Kõige kauem on kooli juhatanud Karl Taal (1920–1941). Sõjajärgsetest koolidirektoritest püsisid kõige kauem ametis Ülo Noorväli (1961–1972) ja Arni Saarman (1980–1997). Aastatel 1997–2002 oli direktor Ilja Tuhk, aastatel 2002–2011 juhtis kooli Karin Hellamaa. Aastatel 2011–2016 juhtis kooli direktor Rait Laatsit. Aastatel 2016-2023 oli kooli direktor Andrus Kompus. Alates 2023. aasta augustist juhib kooli Signe Vanker. Kooli ajalugu. Kuldre Kooli veebisait. Kooli koduleht
Haldjaking

Haldjaking (Calypso bulbosa) on käpaliste sugukonda haldjakinga perekonda kuuluv mitmeaastane taim. Ladinakeelse nime on ta saanud antiikmütoloogia tegelase nümf Kalypso järgi. Saksa keeles on taime nimi Norne Skandinaavia mütoloogia tegelaste, saatusejumalannade nornide järgi. Tema õied on roosad, punased, punakaslinnad või lillad. Õie huul on valge tumepunaste täppidega. Haldjakingal on 28 kromosoomi. Haldjaking on tsirkumpolaarse levikuga, esinedes Põhja-Ameerika ja Euraasia põhjaaladel, eriti mägimetsades. Teda leidub Rootsis, Soomes ja Venemaa Euroopa-osa põhjaosas (sealhulgas Leningradi oblastis), kuid Eestis seni leitud ei ole. Teda leidub ka Ida-Siberis, Kanadas ja USA põhjaosas. Ta kasvab okasmetsades varjulistes kohtades. Hoolimata laiast levilast arvatakse haldjaking paljudes maades, sealhulgas Rootsis ja Soomes, ohustatud liikide hulka, sest ta ei talu inimtegevust, sealhulgas ümberistutamist. Nimelt sõltub haldjaking mükoriisast, pinnases elavatest seentest. Põhja-Ameerika indiaanlased on kasutanud haldjakinga sibulaid toiduks. Tänapäeval on see üldjuhul keelatud. Haldjaking on putuktolmleja. Ta meelitab putukaid ligi õitega, kuid õites ei ole midagi putukatele meelepärast ja sellepärast õpivad putukad haldjakinga õitesse mitte tagasi tulema. Niisuguse õppe keerukustamiseks varieerub haldjakinga õie kuju ja värvus natuke rohkem kui enamikul taimedel. Haldjaking õitseb oma levila lõunaosas alates märtsi lõpust, põhjaosas alates maist või isegi juunist. Õisikud on umbes 20 cm kõrgused. Õisik on täielikult välja arenenud alles umbes 20 aasta vanustel taimedel. Haldjaking on ainus liik oma perekonnas. Lähedaste liikide puudumise tõttu ei tunta haldjakinga ristandeid teiste taimedega. Eristatakse viit alamliiki: C.b. albiflora, C.b. americana, C.b. japonica, C.b. occidentalis ja C.b. speciosa. Esimest korda kirjeldas haldjakinga Karl von Linné 1753 nime Cypripedium bulbosum all. Esimesena kasutas tänapäevast ladinakeelset nime Londoni Kuningliku Botaanikaaia (Kew' botaanikaaed) aednik Richard Salisbury (1761–1629) aastal 1806 teoses "Paradisus Londonensis".