Barcelona krahvkond

Barcelona krahvkond (Comtat de Barcelona) vastab Barcelona krahvide poolt 9.–18. sajandini valitsetud territooriumile, millest ajalooliselt moodustus poliitilise üksusena Kataloonia. 8. sajandi alguses võtsid muslimid enda kontrolli alla Läänegootide kuningriigi põhjaterritooriumid, mis tänapäeval on Kirde-Hispaania ja Lõuna-Prantsusmaa. Pärast muslimite sissetungi tagasitõrjumist sügavale Karolingi monarhide juhitavasse Frangi riiki loodi Hispaania mark. See saavutati territooriumide ülevõtmisega piki Püreneesid ja Pürenee poolsaare kirdeosas. Selle tulemusel moodustus grupp väikseid krahvkondi. Frangid domineerisid piirkonnas pärast Girona vallutamist (785) ja eriti pärast seda, kui 801. aastal vallutati Frangi riigi, Akvitaania kuninga Ludwig Vaga poolt Barcelona ja liidendati Frangi riiki. Seal loodi Barcelona krahvkond, mis allus frangi kuningatele. Esimene Barcelona krahv oli Berà (801-820). Algul jäeti võim krahvkonnas kohalikule aristokraatiale. Siiski andis Berà rakendatud poliitika, püüdega säilitada rahu muslimite valitsetud Pürenee poolsaare Al-Ándalusiga, tulemuseks tema süüdistamise riigireetmises kuninga ees. Pärast duelli kaotamist Berà vastavalt läänegootide õigusele kukutati ja aeti maalt välja ning krahvkonna valitsemine läks frangi ülikutele, nagu Rampó või Septimaania Bernat (katalaani keeles Bernat de Septimània). Siiski taassaavutas läänegootide aadel kuninga usalduse Urgell-Cerdanya Sunifred I (katalaani keeles Sunifred I d'Urgell-Cerdanya) nimetamisega Barcelona krahviks aastal 844. Sellest hoolimata nõrgenesid sidemed Kataloonia krahvkondade ja frangi monarhia vahel. Autonoomia tugevnes, kui krahvkonna perekonnad hakkasid kinnitama oma pärimisõigusi. Selle liikumisega kaasnes ühendamise protsess suuremate poliitiliste üksuste moodustamiseks krahvkondade seas. Krahv Wilfred Karvane (katalaani keeles Guifré el Pilós), Sunifredi poeg ja viimane frangi monarhia poolt nimetatud krahv, jälgis seda liikumist. Ta ühendas arvukalt krahvkondi oma võimu alla ja jättis need pärandina oma lastele. Wilfred suri hiljem muslimite käe läbi. Kuigi ta jagas oma krahvkonnad oma laste vahel, jäi Barcelona, Girona ja Osona krahvkondadest moodustatud tuum jagamatuks. 10. sajandi jooksul tugevdasid Barcelona krahvid oma poliitilist võimu ja eemaldusid veelgi frangi mõju alt. Aastal 985 rünnati krahv Borrelli valitsetud Barcelonat Al-Mansuri juhitud muslimite poolt ja see põletati maha. Krahv varjus Montserrat mägedesse, oodates frangi kuningalt abi, mida ei saabunud, põhjustades meelepaha. Aastal 988 Karolingide valitsemine lõppes ja asendati Kapetingide dünastiaga. Borrell II pidi vanduma truudust uuele Prantsuse kuningale, kuid pole tõendeid, et Barcelona krahv oleks vastanud kutsele, kui Prantsuse kuningas läks põhja konflikti lahendama. Seda on tõlgendatud lähtepunktina krahvkonna de facto sõltumatusele. Täielik sõltumatus saavutati kuningas Jaume I poolt Corbeili lepinguga (1258). Seejärel kasvatas Barcelona krahvkond tähtsust ja laiendas edukate krahvidega oma territooriumi. See võttis üle teised Hispaania krahvkonnad ja laienes aeglaselt lõunasuunas lahingute tulemusel Al-Ándalusi vastu ja piirkondade taasrahvastamisega nagu Tarragona ja seda ümbritsevad maakohad. Ramon Borrelli valitsemisele järgnes tema poja Berenguer Ramon I valitsemine (1018–1035). Tema ema oli jõuline Ermessenda de Carcassona. Berenguer Ramon I tugevdas krahvkonna võimu mässulise Penedese aadli allutamisega, olles liidus Urgelli ja Pallarsi krahvidega, omandas Carcassona ja Rasèsi krahvkonnad, ründas paariaid Saragossa ja Lleida kuningriikides ja uuendas krahvkonna raamseadust, võimaldamaks Barcelona Usatgesi sisseviimist. See oli reeglite ja tavade kogum, mis järgnevatel aastatel kasvas. Oma tahtmist mööda otsustas ta territooriumi enam mitte jagada, kuid ta andis ühisvalitsemise üle oma kaksikutele poegadele Ramon Berenguer II-le ja Berenguer Ramon II-le. Pärast kriisi, mille põhjustas Ramon Berenguer II mõrv ja tema süüdistamine vennatapus, kes suri Esimeses ristisõjas, oli tema ja Apuulia ja Calabria hertsogi Robert Guiscardi tütre Matilda poeg ja pärija Ramon Berenguer III (1086–1131) võimeline konsolideerima ja laiendama krahvkonna piire. Ta vallutas osa Empúriese krahvkonnast ja, juhtides laia koalitsiooni, püüdis vallutada ka Mallorcat, kuid pidi sellest loobuma Almoraviidide vägede edenemise tõttu poolsaarel. Ta sai pärandina ka Besalú ja Sardiinia krahvkonnad, moodustades järk-järgult territooriumi, mis oli kord Vana-Kataloonia. Ta liikus ka Lleida suunas ja taasrahvastas piirialad nagu Tarragona, taastades tõhusalt piiskopkonna. Ta laiendas ka oma üle Püreneede valitsemist Provence'i krahvkonna (Comtat de Provença) liidendamisega abielu kaudu krahvinna Dolça I de Gavaudaniga aastal 1112. Provence'i krahvi Raymond Berenguer I-na valitses ta Provence'i aastatel 1112–1131 ja tema järeltulijad Katalaani dünastiast valitsesid Provence'i aastani 1246. Siiski teine abielu, mille Barcelona krahv (1131–1162) Ramon Berenguer IV sõlmis Aragoni Peronellaga (aragoni keeles Peyronela/Peronella), andis tulemuseks dünastiate liidu: Barcelona krahvid ja Aragoni kuningasuguvõsa. 1150. aastal abiellus Aragóni kuninganna Barcelona krahv Ramon Berenguer IV-ga. Ramon Berenguer IV oli kuni oma surmani Barcelona krahv ja Aragoni prints. Nende poeg Aragoni Alfons (Alfons II d'Aragó) oli esimene Aragoni kuningas, kes omakorda oli Barcelona krahv. Alfonso II päris mõlema vanema valdused, pannes aluse Aragóni kroonile. Sealt alates pärisid kõik Aragoni krooni kuningad need tiitlid. Kumbki liidu moodustanud territoorium säilitas oma traditsioonid, tavad, raha ja arendas aja jooksul välja kohaliku valitsemise institutsioonid. Aragóni kroon hõlmas lisaks Aragóni kuningriigile eri aegadel ka Kataloonia vürstiriigi, Mallorca, Valencia, Sitsiilia ning Napoli kuningriigi, Ateena ja Neopatria hertsogkonna, samuti Korsika, Sardiinia, Andorra, Roussilloni ja Malta. 13. ja 14. sajandi kestel valitsesid krahvkonda veel Aragoni kuningad, kuid Caspi lepingu tulemusel läks omandus Kastiiliast pärinevale Trastámara dünastiale, kui Aragoni Fernando II abiellus Kastiilia Isabel I-ga ja krooniti kuningaks. Seejärel tähendas dünastiline liit Kastiilia ja Aragoni kroonide vahel krahvkonna liidendamist Habsburgide valitsetud territooriumidega. Vaatamata krahvkonna ühendamisele Hispaania monarhiaga jäi Barcelona krahvkonna õiguskord jõusse kuni selle kaotamiseni aastal 1714 Nueva Planta dekreetidega pärast Hispaania pärilussõda. Sealt alates lakkas krahvkond olemast suveräänne poliitiline üksus ja tänapäeva Kataloonia poliitilist areeni saab defineerida vaid 1932., 1979. ja 2006. aasta autonoomiastatuutide kaudu. Barcelona krahvi tiitel on nüüd ühendatud Hispaania krooniga. Juan Carlos I andis selle oma isale Juan de Borbónile, taastades selle pärast tema surma Hispaania krooni kuningliku tiitlina.