laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Võuküla linnus

Võuküla linnamägi ehk Kindralihaud on muinaslinnus Põlva maakonnas Räpina vallas Võuküla külas. Linnamägi asetseb Võhandu jõe kõrgel jõe läänekaldal neemikul. Lõuna pool liitub linnuseala muu kaldapealsega ja siit on tulnud seda valliga tugevamini kindlustada. Kolmnurkse põhiplaaniga linnusekoha 45 m pikkuse idakülje moodustab Ahja jõe enam kui 10 m kõrgune kaldajärsak, aga osa platoo idaservast näib olevat jõkke varisenud. Lõunapoolses osas on 2,5 m kõrgune vall. Poolkaarena ümber linnuseõue lõuna-lääne- ja põhjaküljel kulgeva liivavalli kõrgus on 1 m. Linnust piirab kagu-, lõuna- ja lääneosas madal kraav. Linnuseõue pikkus on 30 m, 17 m laiune, pindala on 650–700 ruutmeetrit. Kultuurikiht näib puuduvat. Kaitseehituse iseloomu järgi otsustades kuulub linnamägi II aastatuhande algusse. Tõnisson, Evald 2008. Eesti muinaslinnad. Muinasaja teadus 20, lk. 319 Võuküla linnus kultuurimälestiste riiklikus registris
Voose linnamägi

Voose linnamägi on oos Harju maakonnas Anija vallas Rasivere külas. Kilomeetripikkuse oosi kõrgeim koht (30 meetrit) asub selle järsunõlvalisel kaguosal. Mäe edelanõlv on tasane, kirdenõlv astmeline, loode suunas madaldub oos ühtlaselt. Mäe külgedel on kuusemets ja võsa, lagedal mäelael keldriga ehitise vundament. Kohalike inimeste arvates on tegu linnamäega ja varem oletasid seda ka arheoloogid. Nähti võimalust, et Henriku Liivimaa kroonikas Lohu linnuse piiramise kirjelduse juures mainitud ümbruskonnas asunud kolmest väiksemast linnusest üks asus Voosel. Oosi madalamast osast on väidetavalt leitud sütt ja artefakte, kuid see koht on 1920. aastatel kündmise tõttu kadunud. Mäe 2005. aasta arheoloogiline uurimine seal inimese rajatud kindlustusi ega kultuurikihti ei tuvastanud ning järeldas, et Voosel linnamäge polnud. Valter Lang. Settlement development and power structures in the Late Iron Age Harju District. Estonian Journal of Archaeology, 1, 2012, lk 211 Voose linnamägi kultuurimälestiste riiklikus registris Henriku Liivimaa kroonika = Heinrici chronicon Livoniae. Ladina keelest tõlkinud Richard Kleis, toimetanud ja kommenteerinud Enn Tarvel. Tallinn: Eesti Raamat 1982. Peatükk XXVII 6, kommentaar 19, lk 244–245
Raadio HIT FM

Raadio HIT FM oli Eestis tegutsenud muusikaraadio. See alustas tööd 17. novembril 2014 ning lõpetas tegevuse 31. oktoobril 2019 seoses riikliku raadiosageduste kasutusloa lõppemisega. Peamiselt mängiti 1980.–1990. aastate hitte ning lisaks ka varasemate ja hilisemate kümnendite menulugusid. Raadiojaamas figureerisid põhiliselt selle asutajad Priit Allas, Aivar Sirelpuu ja Urmas Linnamägi. Reedel ja laupäeval (kella 22–01) oli eetris saade "HIT FM ÖÖRAADIO", kus mängiti kuulajate lemmiklugusid ning lisaks postkastile oli avatud otse-eetri telefon. Raadiojaama toimetus asus Tallinnas Solarise keskuses. Sagedused: Tallinn 88,3 MHz, Tartu 103,0 MHz, Pärnu 96,4 MHz. Eesti raadiojaamade loend Koduleht
Soela sadam

Soela sadam on väikesadam, mis asub Saaremaal Soela külas Soela väina kaldal. Sadama koordinaadid on 58 37’ 3.43’’ N 22 35’ 36.66’’ E Kuni 2017. aastani asus halduslikult Leisi vallas. Soela on Saaremaa kõige põhjapoolsem sadam. Lähedal asuvad Triigi, Sõru ja Orjaku sadam. Sadama juures tegutseb Soela Sadama Selts, mis on asutatud 2008. aastal. Seltsi abiga on ehitatud uus sadamahoone, süvendatud akvatooriumi ja rekonstrueeritud sadamakaid. Soela sadama koduleht Reporter: Saaremaal avati uus sadam Soela sadama aeropanoraam (tehtud enne rekonstrueerimist) Aare Laine. Mardilaupäeval avatud Soela sadamas on 42 paadikohta. Saarte Hääl, 12. november 2013
Haapsalu-Noarootsi märgala

Haapsalu-Noarootsi märgala on Ramsari märgalade nimekirja kuuluv rahvusvahelise tähtsusega märgala Loode-Eestis Lääne maakonnas. Haapsalu-Noarootsi märgala hõlmab Silma looduskaitseala koosseisu kuuluva Haapsalu Tagalahe ning Noarootsi poolsaare jäänukjärvede piirkonna, samuti Osmussaare maastikukaitseala ja Nõva-Osmussaare hoiuala. Haapsalu-Noarootsi märgala kanti Ramsari nimekirja 8. veebruaril 2011. Märgala kogupindala on 274,5 km², sh 42,8 km² maismaad ja 231,7 km² merd. Haapsalu-Noarootsi märgala hõlmab haruldasi ja ainulaadseid märgalatüüpe. Seal esineb rannikulõukaid, rannaniitusid ja veealuseid karisid. Haapsalu Tagalahe aladel pesitseb 225 linnuliiki. Laht on tähtis kevadrände vahemaandumispaik valgepõsk-laglele ja väike-laukhanele. Ala on üks Läänemere põhjaosa tähtsamaid aulide talvitumispiirkondi, hinnanguliselt talvitub Osmussaare ümbruses kuni 50 tuhat auli. Märgalal pesitseb ka Läänemere piirkonnas väheneva arvukusega niidurüdi. Ramsari konventsioon "Keskkonnaministeerium. Eesti esitab rahvusvahelisse märgalade nimekirja veel ühe ala". Originaali arhiivikoopia seisuga 17. detsember 2014. Vaadatud 17. detsembril 2014. Tallinna Ülikooli Ökoloogia Instituut (2011). Eesti märgalade integreerimine EL veepoliitika raamdirektiiviga. Metoodika "Keskkonnaministeeriumi pressiteade. Eesti esitab rahvusvahelisse märgalade nimekirja veel ühe ala. 01.07.2010". Originaali arhiivikoopia seisuga 17. detsember 2014. Vaadatud 17. detsember 2014. "Keskkonnaamet. Eesti märgalad ja ökoturism on maailmas eeskujuks". Originaali arhiivikoopia seisuga 17. detsember 2014. Vaadatud 17. detsember 2014. Loode-Eesti rannikust saab suur kaitseala. Eesti Päevaleht Online 07.04.2010
Evald Kampus

Evald Kampus (26. detsember 1927 Suure-Kõpu vald, Viljandimaa – 3. mai 2017 Tartu) oli eesti teatriteadlane ja -tegelane. Ta lõpetas 1949. aastal Tallinna Õpetajate Instituudi eesti keele ja kirjanduse õpetaja erialal ja 1957. aastal Tartu Riikliku Ülikooli eesti filoloogia erialal. Ta töötas aastatel 1957–1988 Vanemuise teatri kirjandusala juhatajana, 1988–1990 välissuhete korraldajana, 1990–2000 toimetaja ja nõunikuna. Ta oli Eesti Teatriliidu liige 1960. aastast. 1981. aastast oli ta Soome Kirjanduse Seltsi välisliige. Aastatel 1994–2004 oli ta Vanemuise Seltsi juhatuse esimees, alates 2006. aastast seltsi auliige. "Muusikal". Eesti Raamat. Tallinn 1974 "Tööpunalipu Ordeniga Eesti NSV Riiklik Akadeemiline Teater "Vanemuine": tegevuse ülevaade". Teater Vanemuine. Tartu 1966 "„Vanemuine“ täna ja eile: märkmeid ja materjale". Eesti NSV Kultuuriministeerium, Tartu 1970 "Eesti NSV 40. aastapäevale ja Tartu 950. aastapäevale pühendatud kolme teatri sõprusfestival: RAT "Vanemuises" 23.–28. maini 1980". Eesti NSV RAT Vanemuine. Tallinn 1980 "Eesti eest võitluses toona ja täna: Tartu Vabadusvõitlejate Ühendus 1991–2011". Härmametsa Talu Kirjastus. Tartu 2012 Bertolt Brecht. "Vaseost: valik teatriteoreetilisi töid". Saksa keelest tõlkinud ja koostanud Evald Kampus, toimetanud ja värsid tõlkinud Ain Kaalep, illustreerinud Heinz Valk. Eesti Raamat. Tallinn 1972 1998 Valgetähe IV klassi teenetemärk 2006 Vanemuise hõbemärk 2013 Kaarel Saha preemia "Eesti biograafiline andmebaas ISIK. Kampus, Evald". Originaali arhiivikoopia seisuga 19. september 2020. Vaadatud 23. märtsil 2023. "Eesti Vabariigi teenetemärkide kavalerid". Vaadatud 22. märtsil 2023. "Vanemuislased said teatripäeval hõbemärke". Originaali arhiivikoopia seisuga 15. november 2016. Vaadatud 15. novembril 2016. "Kaarel Saha preemia saavad Evald Kampus ja Paavo Nõgene". Originaali arhiivikoopia seisuga 17. detsember 2014. Vaadatud 17. detsembril 2014. Eesti biograafiline andmebaas ISIK Haud Põlva kalmistul
Kantsimäe linnusease

Kantsimäe linnusease on muinaslinnuse tüüpi linnamägi Rapla maakonnas Märjamaa vallas Rangu külas endise Kubjaste talu maadel. Linnusease asub endise Märjamaa mõisast 450 m loode pool, tõustes astanguna 2-3 m võrra ümbrusest kõrgemale. Ida- ja lõunakaares ei ole märgata eristatavaid tunnuseid, kus mälestis täpselt lõpeb. Ovaalse kujuga õueala mõõtmed on 35 x 45 m. Idapoolses osas asub raudkividest kuhilik, mille läbimõõt on 10 x 12 m ja kõrgus on 1,5 m. Linnuseaseme dateeritud I aastatuhande teise poolde ja II aastatuhande algusse. Linnus "Kantsimägi" kultuurimälestiste riiklikus registris "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 17. detsember 2014. Vaadatud 17. detsembril 2014.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) E. Laid.“Eesti muinaslinnused” Kantsimäe linnusease veebiportaalis eestigiid.ee Linnus "Kantsimägi" kultuurimälestiste riiklikus registris
Karitsa Juprimägi

Karitsa Juprimägi on ebamäärase ilmega linnusekoht Lääne-Viru maakonnas Rakvere vallas Karitsa külas. Karitsa Juprimägi asub endises Rakvere kihelkonnas. Platoo on kitsas ja ebatasane. Kõige laiem, 15 meetrit, on see põhjapoolses osas, kitsenedes 6-7 meetrini. Linnusekoha ida- ja läänepoolne külg on kuni 22 meetrit kõrge ja järsk, selle põhjus on inimtekkeline. Samuti asub põhjaosas 140 m lõuna pool pikki läbi vallseljaku kulgev 1,5 m sügavune ja 5 m laiune kraavitaoline nõgu. Läänepoolses otsas oli püütud nõlva laugjamaks muuta, mistõttu tekkis mõne meetri laiune astang. Kuid puuduvate vallide tõttu jääb lõuna suunas ebaselgeks. Kui vaadata inimtekkelisi linnamäe osi, siis võib arvata, et selle ehitamine oli pooleli jäänud. Tõnisson, Evald (2008). Eesti muinaslinnad. Muinasaja teadus 20, lk 217. Karitsa Juprimägi kultuurimälestiste riiklikus registris
Keblaste Taramägi

Keblaste Taramägi, tuntud ka kui Keblaste Taaramägi, on muinaseestlaste Linnamägi Pärnu maakonnas, Lääneranna vallas, Piisu külas. Linnamägi asub Keblaste mõisast 2,5 km ja Mihkli kirikust 3 km lõuna pool, Piisu külast 1,5 km edelas, Piisu-Võitra vanast teest ligikaudu 2,75 km, soisel võsastunud heinamaal. Paari meetri kõrgusel ovaalse kujuga kõrgendikul asuva muinaslinnuse õueala 60 m pikkune ja 45 m laiune. Pindala on 1800–2000 ruutmeetrit. Õueala ümbritsev valli laius on 14 m, kõrgus 1,5 m. Kõigeparemini on vall jälgitav põhja- ja ida küljel, kehvemini aga lääneküljel. Vall koosneb peamiselt liivast ja kruusast. Muinaslinnus on arvatavasti pärit I-II aastatuhandest. Tõnisson, lk 266. Evald Tõnisson. "Eesti muinas­linnad". Muinasaja teadus 20. Tartu-Tallinn 2008. Keblaste Taramägi kultuurimälestiste riiklikus registris
Asta Veski

Asta Vilma Veski (30. mai 1911 – 11. veebruar 1999) oli eesti keeleteadlane. 1966. aastast toimetas ta Tartu Riiklikus Ülikoolis välja antud sarja "Keele modelleerimise probleeme", olles sarja esimene toimetaja. 1996 Tartu Ülikooli suur medal Tema isa oli Johannes Voldemar Veski ja ema Lukreetsia (Lukrecia) Wilhelmine Veski. Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944 "Tartu Ülikooli suure medali kavalerid". Tartu Ülikool. Vaadatud 4.12.2022.
Lena Philipsson

Lena Philipsson (kodanikunimega Maria Magdalena Filipsson; sündinud 19. jaanuaril 1966 Vetlandas) on rootsi laulja. Ta esindas Rootsit 2004. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel İstanbulis lauluga "It Hurts" ning sai finaalis 170 punktiga viienda koha. "Kärleken är evig" (1986) "Dansa i neon" (1987) "Boy" (1987) "Talking in Your Sleep" (1988) "Hitlåtar med Lena Philipsson 1985 - 1987" (1988) "My Name" (1989) "A Woman's Gotta Do What a Woman's Gotta Do" (1991) "Fantasy" (1993) "Lena Philipsson" (1995) "Bästa vänner" (1997) "Hennes bästa" (1998) "Lena Philipsson Collection 1984", 2001 (2001) "100% Lena" (2002) "Det gör ont en stund på natten men inget på dan" (2004) "Jag ångrar ingenting" (2005) "Lena 20 år" (2007) Discogs
Starõi Aidar

Starõi Aidar on küla Ukrainas Luhanski oblastis Stanõtsja Luhanska rajoonis, umbes 20 km kaugusel Luhanski keskusest loodes. Siverski Donetsi vasakpoolse lisajõe Aidari kallastel asuva Starõi Aidari kõrgus merepinnast on 77 meetrit. Starõi Aidar asutati 1752. aastal. 2001. aasta rahvaloenduse andmeil elas asulas 283 inimest, asustustihedus 74 inimest ruutkilomeetri kohta. Starõi Aidar Ukraina Ülemraada saidil (ukraina keeles) 17. detsember 2014. Liga Novosti. В Станично-Луганском районе из-за обстрелов ранены трое человек (vene keeles)
Regensteini krahvkond

Regensteini krahvkond oli keskaegne riigike Saksa-Rooma riigis. Regensteini lossikrahve Heimburgi lähistel on esmamainitud aastal 1169 seoses krahv Konrad von Regensteiniga, kes oli Blankenburgi krahvi Poppo I (1095–1164) poeg, kes ise oli Halberstadti piiskopi, krahv Reinhardi vennapoeg Ripuari Reginbodo suguvõsast. Kuulsaim Regensteini krahv oli Albert II (1310–1349), kes 1330. aastatel oli sageli tülis ümbritsevate valduste juhtidega, nagu Halberstadti piiskopid ja Quedlinburgi abtiss. Need lood romantiseeriti Gottfried August Bürgeri ballaadis Röövelkrahv (saksa Der Raubgraf), pandi muusikasse Johann Philipp Kirnbergeri poolt ja samanimelise romaani kirjutas Julius Wolff. 15. sajandil viis krahviperekond oma residentsi Blankenburgi; Regensteini loss oli aegunud ja jäi varemetesse. Viimane krahviperekonna võsu, krahv Johann Ernst, suri aastal 1599. Koos Blankenburgiga langes see tagasi Halberstadti piiskopkonnale. Varsti pärast seda Blankenburg ja Regenstein eraldati. Regenstein jäi Halberstadtile, samas Blankenburg annekteeriti Braunschweig-Wolfenbütteli hertsogite poolt. Siegfried (−1073), Blankenburg-Regensteini krahvi Konradi vend Heinrich (−1235), poeg Siegfried II (−1251), poeg Ulric, Regenstein-Heimburgi krahv (−1267), vend Ulric III (1287–1322) Albert II (1310–1349), poeg Albert III (1341–1365), poeg Johann Ernst, Blankenburgi ja Regensteini krahv (−1599)
Kongla linnamägi

Kongla linnamägi ehk Keldrimägi on muinaseestlaste linnamägi Lääne-Viru maakonnas Viru-Nigula vallas Iila külas. Kolmnurkse põhiplaaniga, nõgusa pinnamoega õueala suurus on 1450–1500 m². Loodepoolses küljes on linnuseplatoo kaitseks rajatud 27 m pikkune ja 0,5 m kõrgune paekividest vall. Linnus pärineb oletatavasti I aastatuhande II poolest pKr. /Tõnisson, E. 2008. Eesti muinaslinnad. Muinasaja teadus 20, lk. 225-226/ Kongla linnamägi kultuurimälestiste riiklikus registris
Kurese ringvall-linnus

Kurese ringvall on ringvall-linnuse tüüpi linnusekoht Pärnu maakonnas Lääneranna vallas, Kurese külast 850 m edela pool. Peaaegu ruudukujuline ilma kultuurikihita õueala mõõtmed on 55 x 53. Õueala ümbritseb meetri kõrgune ja 7 m laiune vall. Vallis on kaks 1,5 meetrist ava, üks põhja-kirdeküljel ja teine lääne-loodeküljel. Need võisid olla väravakohad. Vall näib koosnevat peamiselt kividest ja mullast. Muistis pärineb I aastatuhandest ekr. Kurese küla /Tõnisson, E. 2008. Eesti muinaslinnad. Muinasaja teadus 20, lk. 266/ Kurese ringvall-linnus kultuurimälestiste riiklikus registris "Kurese linnuse arheoloogilistel kaevamistel kerkisid üles uued mõistatused" ERR, 25.07.2019
Oandimägi

Oandimägi ehk Käpa Munamägi on linnamägi Valga maakonnas, Otepää vallas, Vana-Otepää külas, Uandimäe 15-20 m kõrgune korrapäraselt ovaalne, kumeralt langeva õueala on ida- lääne suunas 80 m, põhja-lõuna suunas 65 m. Põhjanõlva ülaservast ligikaudu 5 m madalamale on kaevatud astang. Väravakoht asub linnuseõue idaotsas. Linnamäel on ebaühtlase paksusega kultuurikiht (10-30 cm). Mäenõlva edelapoolses osas paikneb 70x15 m platoo, mille otsas asub otsavall. Selle valli pikkus 19 m, laius 7 m ja kõrgus mäejalamilt 10 m. Kaitseehitusest pärinevast tukist saadud süsinikuproov viitab 12. sajandile. 14c proovid: 960+-35 bp; 1017-1160 prk (Tln-883). E. Tõnisson, Linnamäed ja maalinnad. Tallinn, 1966. lk 67; E. Tõnisson, Eesti muinaslinnad, 2008, lk 306-307 Oandimägi kultuurimälestiste riiklikus registris
Bajorai

Bajorai on Leedu linna Kretinga osa. Saksa keeles Bajohren. Asub Kretinga lõunaosas Kretinga-Klaipėda raudtee ääres. Kuni aastani 1954 oli Bajorai iseseisev alev. Kuralastele kuulunud ala hõivas aastaks 1253 Saksa ordu. XVI-XIX sajandil asus seal kolm küla - Šlažiai, Lampsaičiai ja Bajorai. Aastal 1892 ehitati Kretingast Memelisse raudtee, Bajoraisse rajati piirijaam, mille ümber tekkis alev. Aastal 1895 ühendati ülejäänud kaks küla Bajoraiga. Alevis asusid telliselööv ja algkool. Enamik sealseid elanikke olid luterlased. Aastal 1919 eraldati Bajorai Saksamaast, piirkonda hakkas haldama Prantsusmaa. Klaipėda ülestõusu tagajärjel liideti piirkond Leeduga. Sõdadevahelisel perioodil tegutsesid Bajorais meierei, telliselööv, pood, võõrastemaja. Jõel asus vesiveski koos saekaatriga. Aastal 1926 rajati alevisse vangla, kus hoiti ka poliitilisi vange, sealhulgas Klaipėda piirkonna natsipartei liikmeid. Aastal 1939 hõivas piirkonna taas Saksamaa. Paljud leedulased evakueeriti alevist. Sakslased vabastasid vangis olnud natsid, vangla põletati maha. Bajorai liideti Kretingaga aastal 1954.
Kretinga mõis

Kretinga mõis (leedu keeles Kretingos dvaras) on endine mõis Leedus Kretinga rajoonis Kretingas. Kretinga mõisat on esimest korda mainitud XV sajandil. Toona kuulus see Žemaitija valitsejatele Kęsgailadele. Aastast 1532 oli tegemist riigimõisaga. Eravaldusse läks see taas aastal 1572, mil mõisa omanikuks sai Jan Hieronimowicz Chodkiewicz. Aastal 1621 läks mõis abielu kaudu Sapiehade suguvõsa kätte. Aastast 1745 kuulus Kretinga Massalskitele. Aastal 1795 läks mõis krahv Potocki valdusse, aga aastal 1806 sai mõisa omanikuks Platon Zubov. Zubovitelt läks mõis aastal 1874 Tyszkiewiczite valdusse. Mõisakompleksi vanimaks osaks on XVIII sajandi alguses rajatud park. Toona rajati viljapuuaed, pärnaallee ja kastaniallee. XIX sajandi alguses kujundas Platon Zubov pargi inglise pargiks. Kui mõisa omanikeks said Tyszkiewiczid, siis rajasid nad sinna oma residentsi. Viljapuuaed kujundati ümber, parki lisati palju uusi liike, pärnaallee kujundati tunnelilaadselt ümber. Alleede ristumispaikadesse paigaldati skulptuurid, lisandusid lillepeenrad ja rosaariumid. Peahoone ette püstitati skulptuuriga purskkaev. Pargis kasvatati nii faasaneid kui ka viinamäetigusid. Parki ehtis kolmest tiigist kaskaad. Idast piiras parki kastaniallee, linnatänavatest eraldas parki maakividest ja tellistest müür. Müürile vaatamata oli park avatud nii Kretinga linna rahvale kui ka talumeestele. Mõisakompleksi kuulus 29 hoonet, tänapäeval on neist säilinud 23, sealhulgas vesiveski, sepikoda, aedniku maja. Peahoone on uusklassitsistlikus stiilis. Seal asusid valge peosaal, roheline saal ja punane muusikasaal, kabinetid, söögisalongid, perekonnaportreedega galerii, kabel maaliga "Neli evangelisti" ja muidki kunstiväärtusi. Paleega oli ühendatud talveaed, kus kasvasid eksootilised taimed. Seal asus tehislik juga, samuti voolas seal oja, kus ujusid kuldkalad. Esimese maailmasõja ajal laastas mõisa seal peatunud Saksa sõjavägi. Tulekahjus sai kannatada häärber ja hävis talveaed. Pärast sõda asusid Tyszkiewiczid mõisa taastama, ent tööd edenesid aeglaselt, kuna maareform oli mõisa tulubaasi tublisti kärpinud. Töödele aitas kaasa see, et Kazimieras Justinas Tiškevičius avas mõisas vabriku, kus valmistati komme ja siirupit. Lisaks rentis ta mõisakompleksi kuulunud arvukatest hoonetest osa välja teistele ettevõtjatele. Peahoone varemetes läänetiib tuli siiski lammutada, samuti idatiiva lagunenud veranda ja rõdu. Uuesti laastati mõis aastal 1940, mil sinna asus pärast Leedu annekteerimist Punaarmee väeosa. Hävis talveaed, mille asemele ehitati sõdurite söökla. Samuti rikuti mitmed kunstimälestised. Pärast seda, kui Saksamaa väed olid Kretinga hõivanud, taastas mõisa viimane omanik Aleksander Tyszkiewicz siiski talveaia ja restaureeris mõisa peahoone. Pärast sõda jäi mõisakompleks kauaks tähelepanuta. Seda asuti taastama aastal 1992, mil peahoonesse kolis Kretinga muuseum. Praegu on pargis umbes 900 m² lillealasid, seal kasvab 23 kohalikku ja 64 võõrliiki. Sissekanne Leedu mõisate veebisaidil; fotod (leedu keeles) Sissekanne Leedu mõisate veebisaidil; asendiplaan (leedu keeles)
Kretinga rajoon

Kretinga rajoon on 1. järgu haldusüksus (rajoon) Leedus endise Klaipėda maakonna aladel. Rajoon piirneb loodes Lätiga. Rajooni pindala on 989 km². 2014. aasta seisuga elas seal 40 147 inimest. Rajoon moodustati 1950. aastal. Rajoon koosneb järgmistest valdadest: Darbėnai, Imbarė, Kartena, Kretinga (maavald), Kretinga (linnavald), Kūlupėnai, Salantai ja Žalgirise vald. Halduskeskus on Kretinga linn. Teised suuremad asulad on Salantai linn ning Darbėnai ja Kartena alevid. 2011. aasta seisuga olid elanikest 98,36% leedulased, 0,75% venelased, 0,12% ukrainlased, 0,08% valgevenelased, 0,07% lätlased ja 0,56% oli teistest rahvustest. Rajooni suurimad jõed on läänepiiril voolavad Šventoji jõgi ja Dangė ning Minija oma lisajõe Salantasega. Kretinga rajooni territoorium jääb osaliselt Salantai regionaalpargi territooriumile. Akmena jõgi Rūdaičiai maastik Jokūbavase kirik Raguviškiai. Sild üle Minija jõe Vilius Orvydase talu Rajooni koduleht (leedu keeles)
Tõlgend

Tõlgend ehk interpretant on üks mõistetest Charles Peirce'i semiootikas. Tõlgend on üks kolmest märgiprotsessi liikmest (teised on esitis ja objekt). märk
Mardustõlvik

Mardustõlvik (Ophiocordyceps) on perekond kottseeni seltsist helekottseenelaadsed (Hypocreales) sugukonnast Ophiocordycipitaceae. Sellesse perekonda kuulub umbes 140 liiki. Mardustõlvikud elavad putukatel, näiteks sipelgatel. Kasvatades oma viljakeha elusa putuka kehast, võivad nad ka mõjutada putuka närvisüsteemi nii, et putuka käitumine muutub. Ophiocordyceps forquignonii Ophiocordyceps gracilis Ophiocordyceps sphecocephala Ophiocordyceps sinensis – hiina mardustõlvik, end. hiina kedristõlvik
Mardustõlvikulised

Mardustõlvikulised (Ophiocordycipitaceae) on sugukond kottseeni seltsist helekottseenelaadsed. Selle sugukonna seened on parasiitse eluviisiga. Elaphocordyceps Haptocillium Harposporium Hirsutella Hymenostilbe Ophiocordyceps – mardustõlvik Paraisaria Purpureocillium Syngliocladium Tolypocladium
Agemäe linnus

Agemäe linnus on muistne linnamägi Tartu maakonnas Kastre vallas Roiu ja Kurepalu vahel Age maastikukaitsealal Mõraoja lõunaküljel, ojaoru ja sellesse suubuva uhtoru vahelisel pikal neemikul, Age veskikoha taga. Linnust kaitsesid ülejäänud külgedest nõlvad, maapoolsest otsast on linnus olnud kaitstud valliga, mis on säilinud õuepinna suhtes ligi 1 m kõrgusena. Linnuse-esise platoo suhtes 1,5–2 m kõrgune vall on rajatud peamiselt kruusast ja saviliivast. Valli tasane pealispind on olnud vähemalt 4 m lai. Valli välisküljel asus vähemalt 1,5 m sügavune vallikraav, kuid see on heakorratööde käigus hävinud. Valli ja linnuseõue on aegade jooksul kahjustatud kruusavõtmisega, seega on linnamäest nüüdseks vähe alles jäänud. 2011. aastal toimusid arheoloogilised kaevamised, mille käigus linnuse alalt leitud savinõukildude hulgas oli palju tekstiilkeraamikat. Tekstiilkeraamika kasutamine lõppes Lõuna-Eestis I aastatuhande keskel. Kogu leitud ja uuritud keraamika on tehtud käsitsi. Kaevamistel ilmnes, et valli all on säilinud õhuke tume, rohkelt savinõukilde ja kalaluid sisaldav kultuurkihiviirg. Age maastikukaitseala https://web.archive.org/web/20150525103029/http://www.arheo.ut.ee/archives/770 Heiki Valk, 24. sept 2011
Zialony Bor

Zialony Bor (valgevene-eesti transkriptsioonis Zjaljonõ Bor, poola keeles Zielony Bór) on alev (töölisasula) Valgevenes Minski oblastis Smalavičy rajoonis. Asula on Zialony Bori külanõukogu halduskeskus. Zialony Boris on raamatukogu ja keskkool. Asulas on kaks turbavabrikut, üks neist Valgevene-Suurbritannia ühisettevõte. Asustus tekkis praeguse alevi kohale aastal 1812, mil rahvas sealt sõja eest varju otsis. Kiirem kasv algas aastal 1947, mil sinna rajati montaažitsehh. Zialony Bori alev tekkis aastal 1954, mil ühendati kaks turbatootmisettevõtte «Смалявіцкае» tööliste asulat – Tarasik ja Zialony Bor.
Kalina soolinnus

Kalina soolinnus on arvatav linnusekoht Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas Kalina rabas. Kalina rabas liivaseljandikul asuvad nõlvad ei tõuse üle ühe meetri. Kuid vallitaolised moodustised annavad selleks looduslikud eeldused, et seal võis olla linnusekoht. Kuid nõrkade kaitserajatiste tõttu võib pidada seda kindlustatud pelgupaik-linnuseks. Pelgupaik-linnus on dateeritud I aastatuhande esimesse poolde. Kuid võimalik, et seda kohta kasutati hiljemgi lihtsa pelgupaigana sõjalise ohu eest. Kalina soolinnus kultuurimälestiste riiklikus registris Kalina soolinnus kultuurimälestiste riiklikus registris
Võrgukuur

Võrgukuur on Põhja-Euroopa rannakülades levinud majapidamishoone kalapüügivõrkude kuivatamiseks. Tavaliselt on võrgukuurid hästi õhutatavad ja sademete eest kaitstud, kuid küttekoldeta.