Serbia kuningriik (keskaegne)

Serbia kuningriik (serbia: краљевина Србија/kraljevina Srbija või Српска краљевина/Srpska kraljevina) valitses keskaegset Serbiat Nemanjićite juhtimisel aastatel 1217–1346. Serbia suurvürstkond ülendati Stefan Nemanjići (Esmakroonitu) "Serbia kuningaks" kroonimisega tema venna, piiskop Sava poolt pärast kõigi tema isa, Stefan Nemanja poolt ühendatud territooriumite pärimist. Nemanjat peetakse Serbia Teaduste ja Kunstide Akadeemia järgi kõige tähelepanuväärsemaks serblaseks ajaloos. Kuningriik kuulutati 16. aprillil 1346 tsaaririigiks.  Pikemalt artiklis Serbia suurvürstkond  Pikemalt artiklis Vukanovićid Aastal 1083 nimetas Duklja kuningas ja serblaste valitseja Konstantin Bodin oma vennapojad Vukani ja Marko vasallideks Raškasse (historiograafiline nimi), mis oli üks neljast tema riigi provintsist. Igas provintsis oli oma aadel ja institutsioonid ja igaüks sai Vojislavljevići županiks. Bütsants käivitas ajavahemikus 1089–1091 Dukljas kampaania ja arvatavasti vangistas Bodini. Riigis puhkes kodusõda Bodini sugulaste vahel, mis nõrgendas Dukljat tugevalt. Vukan kasutas võimalust enese maksmapanemiseks ja lõi lahku, võttes tiitli Serbia suurvürst. Raška, Bosnia ja Zahumlje said aastal 1091 kõik sõltumatuks. Seni oli Duklja olnud Serbia riigi keskus, samuti peamine vastupanu Bütsantsile Balkanil. Pärast 1091. aastat muutus kõige võimsamaks Serbia riigiks Raška, Vukanovićide võimu all, ja see jäi nii kuni keskaja lõpuni. Raška asendas 12. sajandil Dukljat ka peamise Bütsantsi võimu vastasena. Bodini pärijad sunniti tunnistama Bütsantsi ülemvõimu ja nüüd valitsesid nad vaid väikseid Duklja ja Travunija territooriume. Vukani poja Uroš I valitsusajal tungisid bütsantslased Dukljasse ja plaanisid vallutada ka Raška, kuid diplomaatiliste sidemete kaudu Ungariga säilitas Serbia oma sõltumatuse. Serbia suurvürst (1145–~1161) Uroš II võitles esialgu bütsantslastega, kuid pärast sõja kaotamist andis keisrile vasallivande. Desa, Uroš II vend ja esialgu Bütsantsi liitlane, asus Ungari poolele, kuid kukutati aastal 1163, kui keisri poolt pandi troonile kõrvalliinist Tihomir Zavidović, kes võis olla Nemanjić.  Pikemalt artiklis Serbia keskajal Stefan Nemanja järglane oli tema keskmine poeg Stefan, kui tema esmasündinud poeg Vukan sai valitsemiseks Zeta piirkonna (tänapäeva Montenegro). Stefan Nemanja noorem poeg Rastko hakkas mungaks ja võttis nime Sava, pöörates kõik oma jõupingutused usu levitamisele oma rahva seas. Kuna ka katoliku kirik püüdles oma mõju laiendamisele Balkanil, kasutas Stefan neid asjaolusid oma krooni saamiseks paavstilt, saades seeläbi aastal 1217 esimeseks Serbia kuningaks. Bütsantsis suutis Sava tagada Serbia kirikule autokefaalia (sõltumatuse) ja sai aastal 1219 esimeseks Serbia peapiiskopiks. Samal aastal avaldas Sava esimese põhiseaduse Serbias – Püha Sava Nomocanon (serbia: Zakonopravilo). Nomocanon oli kogum tsiviilõigusest, mis põhines Rooma õigusel, ja kanoonilisest õigusest, mis põhines oikumeenilistel kirikukogudel. Selle põhieesmärk oli korraldada noore Serbia kuningriigi ja Serbia kiriku toimimine. Seega omandasid serblased nii poliitilise kui ka usulise sõltumatuse. Järgmise põlvkonna Serbia valitsejad – Stefan Nemanjići pojad Radoslav (1228–1233), Vladislav (1234–1243) ja Uroš I (1243–1276) – märkisid riigistruktuuri stagnatsiooniperioodi. Kõik kolm kuningat olid rohkem või vähem sõltuvad mõnest naaberriigist – Bütsantsist, Bulgaariast või Ungarist. Sidemed ungarlastega mängisid otsustavat rolli, kui Uroš I-le järgnes (1276–1282) tema poeg Dragutin, kelle naine oli Ungari printsess. Dragutin loobus aastal 1282 troonist oma noorema venna Milutini kasuks (1282–1321). Ungari kuningas László IV andis Milutinile maid Kirde-Bosnias, Mačva piirkonna ja Belgradi linna, kuigi ta suutis vallutada ja liidendada maid Kirde-Serbias. Seega said mõned nendest territooriumitest Serbia riigi osaks esimest korda. Tema uut riiki kutsuti Sremi kuningriik. Sel ajal oli nimi Srem tuletis kahest territooriumist: Ülem-Srem (tänapäeval Srem) ja Alam-Srem (tänapäeval Mačva). Sremi kuningriik Dragutini võimu all oli tegelikult Alam-Srem, kuid mõned ajalooallikad mainivad, et Dragutin valitses ka Ülem-Sremi ja Slavooniat. Pärast Dragutini surma aastal 1316 sai tema poeg Vladislav II kuningaks ja valitses aastani 1325. Dragutini noorema venna, kuningas Stefan Uroš II Milutini valitsusajal (1282–1321) muutus Serbia tugevamaks, vaatamata aeg-ajalt kolmel rindel sõdimisele. Kuningas Milutin oli taibukas diplomaat, kes kaldus kasutama tavapäraseid keskaegseid diplomaatilisi ja dünastilisi abielusid. Ta oli abielus viis korda, Ungari, Bulgaaria ja Bütsantsi printsessidega. Ta on kuulus ka kirikute ehitamise poolest, millest mõned on keskaegse Serbia arhitektuuri parimad näited, sealhulgas Gračanica klooster Kosovos, Hilandari kloostri toomkirik Áthose mäel ja Püha peaingli kirik Jeruusalemmas. Tänu tema annetustele kuulutati kuningas Milutin pühakuks, vaatamata tema tormilisele elule. Tema järglaseks troonil sai tema poeg Stefan, hiljem tuntud kui Stefan Dečanski. Stefan Uroš III (1322–1331) laiendas kuningriiki itta, võites Niši linna ja ümbritsevad maakonnad, ning lõunasse, omandades territooriume Makedoonias. Ta ehitas Visoki Dečani kloostri Metohijas, Serbia keskaegse arhitektuuri kõige monumentaalsema näite, millega teenis ära oma hüüdnime, Stefan Dečanski. Stefan Dečanski võitis bulgaarlasi Velbuždi lahingus aastal 1330. Bulgaaria tsaar Mihhail III Šišman Asen tungis 15 000-mehelise väega Serbiasse. Ta kohtus Serbia kuninga Stefan Dečanskiga, kes juhatas ligikaudu samasuurt väge, piirilinna Velbaždi juures. Kaks valitsejat, kes mõlemad ootasid abivägesid, leppisid kokku ühepäevases vaherahus, kuid kui katalaani abiväed kuninga poja Stefan Dušani juhtimisel saabusid, murdsid serblased sõna. Bulgaarlased said järgnenud Velbaždi lahingus lüüa ja nende tsaar hukkus. Vaatamata võidule ei riskinud serblased sissetungiga Bulgaariasse ja kaks poolt sõlmisid rahu.  Pikemalt artiklis Serbia tsaaririik Stefan Dečanski kukutati aastal 1331 oma poja, Dušan Nemanjići poolt. Kasutades ära Bütsantsi kodusõda (1341–1347), kahekordistas Dušan oma kuningriigi suuruse, hõivates Bütsantsi arvelt territooriume lõunas, kagus ja idas. Ta vallutas peaaegu kogu tänapäeva Kreeka territoorium, välja arvatud Peloponnesos ja saared. Pärast Serresi linna vallutamist krooniti ta 16. aprillil 1346 Skopjes Serbia patriarhi poolt serblaste ja kreeklaste tsaariks. Tema eesmärk oli saada Bütsantsi keisrite järeltulijaks ja ta püüdis koos paavstiga korraldada ristisõda ähvardavate türklaste vastu. Tsaaririigi põhiseadus, Dušani koodeks (serbia: Dušanov zakonik), anti välja aastal 1349 ja parandati aastal 1354. Koodeks põhines Rooma-Bütsantsi õigusel. Dušan avas uusi kaubateid ja tugevdas riigi majandust. Serbia õitses, olles üks kõige arenenumaid riike ja kultuure Euroopas, kõrge poliitilise, majandusliku ja kultuurilise mainega. Dušan suri äkitselt 1355. aasta detsembris 47 aasta vanusena. Serbia kultuur Serbia õigeusu kirik Kreeka-Serbia suhted