laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Juri Karjagin

Juri Karjagin (10. märts 1974 Tallinn – 8. juuli 2024 Tartumaa) oli Eesti arst ja arstiteadlane, anestesioloogia ja intensiivravi eriala edendaja. Karjagin lõpetas 1991. aastal Tallinna 12. Keskkooli hõbemedaliga ja 1997. aastal Tartu Ülikooli arstiteaduskonna cum laude. Pärast anestesioloogia ja intensiivravi residentuuri lõpetamist asus ta 2001. aastal tööle arst-õppejõuna Tartu Ülikooli Kliinikumis, jätkas doktoriõppes Tartu Ülikoolis ja kaitses doktorikraadi 2007. aastal. Paralleelselt anestesioloogi kliinilise tööga alustas ta tegevust õppejõuna Tartu Ülikoolis, saades 2015. aastal dotsendiks ja 2016. aastal kaasprofessoriks. Tartu Ülikooli Kliinikumis tõusis ta kiiresti oma eriala juhtivaks spetsialistiks, olles 12 aastat üldanestesioloogia osakonna juhataja ja viimased kolm aastat anestesioloogia ja intensiivravi kliiniku juht. Aastatel 2015–2024 oli Juri Karjagin Eesti Anestesioloogide Seltsi president. Alates 2018. aastast oli ta TÜ anestesioloogia ja intensiivravi residentuuri üldjuhendaja ning mitme uuenduse eestvedaja eriarstiõppes Tartu Ülikoolis. Ta hukkus 8. juulil 2024 õhtul kella poole üheteistkümne ajal põdra ja sõiduautoga juhtunud avariis Tartumaal Maarja-Magdaleena lähistel. Juri Karjagini ärasaatmine toimus 12. juulil 2024 Tartu Ülikooli aulast.
Johan-Kristjan Konovalov

Johan-Kristjan Konovalov (sündinud 27. detsembril 1990 Viljandis) on Viljandi linnapea (alates 12. aprill 2024). Ta on olnud ka Viljandi maakonna turismijuht (2020–2024) ja enne seda Viljandi linnavalitsuse avalike suhete spetsialist (2014–2020). Konovalov on alates 2024. aastast Eesti Reformierakonna liige. Konovalovil on sotsiaalteaduste magistrikraad Tartu Ülikoolist ajakirjanduse ja kommunikatsiooni erialal (2020). Bakalaureusekraadi omandas ta 2013. aastal Leicesteri Ülikoolis Suurbritannias inglise kirjanduse erialal. Keskkoolihariduse sai ta Šotimaal Edinburghis Merchiston Castle Schooli poiste erakoolis, kus õppis stipendiaadina aastatel 2008–2010. Enne seda õppis ta Viljandi Maagümnaasiumis. Konovalov on õppinud ka Viljandi muusikakoolis basskitarri, kontrabassi ja klaverit. Ta on korporatsioon Sakala vilistlane. Johan-Kristjan Konovalov on abielus Signe Konovaloviga ja neil on kaks last. Tema isa Peeter Konovalov on Ugala teatri muusikajuht ja ema Ülle Konovalov sama teatri grimeerija. Tema õde Marta Konovalov on disainer, Eesti Kunstiakadeemia doktorant ja õppejõud.
Neukirchen an der Enknach

Neukirchen an der Enknach on vald (Gemeinde) Austrias Ülem-Austria liidumaal Braunau am Inni ringkonnas. Neukirchen asub Innvierteli piirkonnas. U. 33 % valla territooriumist on kaetud metsaga ja 66 % on põllumaa. Dauersiedlungsraum der Gemeinden Politischen Bezirke und Bundesländer - Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 10.03.2019. Einwohnerzahl 1.1.2018 nach Gemeinden mit Status, Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 9.03.2019.
Ostermiething

Ostermiething on vald (Marktgemeinde) Austrias Ülem-Austria liidumaal Braunau am Inni ringkonnas. Ostermiething asub Innvierteli ülaosas Weilhart metsa lääneservas otse üle Salzachi Saksamaalt. Baieri linna Tittmoningi juurde viib sild. Werner Gruber (* 1970), Austria füüsik, autor, professor Dauersiedlungsraum der Gemeinden Politischen Bezirke und Bundesländer - Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 10.03.2019. Einwohnerzahl 1.1.2018 nach Gemeinden mit Status, Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 9.03.2019.
Tagatuba FM

Rockmuusikat mängiv veebiraadio Tagatuba FM alustas tegevust novembris 2020, mängides läbisegi nii kodumaiset- kui välismaiset rockmuusikat. Jaanuar - mai 2022 tegutses veel Raadio 11 nime all kuid seejärel peatas oma tegevuse. Alates 1. märtsist 2024 alustas uuesti tegevust keskendudes Eesti rockmuusikale. On kuulatav veebis https://tagatubaraadio.eu ja erinevates veebi- ja telefoniäppides. "Esileht -". tagatubafm.ee. Vaadatud 10. juulil 2024.
Ruben Aguilar

Ruben Aguilar (sündinud 26. aprillil 1993 Grenoble'is) on Prantsusmaa jalgpallur, kes mängib paremkaitsjana Prantsusmaa kõrgliigaklubis RC Lens. Aastatel 2005–2011 kuulus ta sünnilinnaklubi Grenoble'i akadeemiasse. Seejärel liitus ta Saint-Étienne'iga. Aastatel 2011–2013 mängis ta Saint-Étienne'i reservmeeskonnas Prantsusmaa tugevuselt viiendas liigas. Seejärel naasis ta Grenoble'isse ning mängis ühe hooaja klubiga Prantsusmaa tugevuselt neljandas liigas. Aastatel 2014–2017 mängis Aguilar Prantsusmaa esiliigaklubis Auxerre. 2017. aasta mais sõlmis ta lepingu Prantsusmaa kõrgliigaklubiga Montpellier. Seal mängis ta kaks hooaega. 2019. aasta augustis sõlmis ta viieaastase lepingu Monacoga. Monaco meeskonnas mängis ta Prantsusmaa kõrgliigas neli hooaega. 2023. aasta septembris sõlmis ta kolmeaastase lepingu Lensiga. Prantsusmaa jalgpallikoondises debüteeris Aguilar 11. novembril 2020 sõprusmängus Soome vastu, kuid pärast seda pole koondises enam mänginud. "Ruben Aguilar (Auxerre) signe à Montpellier". L'Èquipe (prantsuse). 23. mai 2017. Vaadatud 22. juunil 2017. "Ruben Aguilar à l'AS Monaco". Originaali arhiivikoopia seisuga 17. mai 2021. Vaadatud 6. augustil 2019. Ruben Aguilar. transfermarkt.com. Vaadatud 11.7.2024 Ruben Aguilar - National team. transfermarkt.com. Vaadatud 11.7.2024  Ruben Aguilar – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Suhhoi Log

Suhhoi Log (vene keeles Сухой Лог) on linn Venemaal Sverdlovski oblastis, Suhhoi Logi linnaringkonna keskus. Suhhoi Log asub Põšma jõe ääres, Jekaterinburgi kesklinnast 87 (autoteed mööda 105 km) idas. 18. sajandi alguses rajatud asula sai linnaõigused 1943. aastal. Linnas toodetakse tsementi, kuumuskindlaid materjale ja metallitooteid. http://goslog.ru/
Alberts Bels

Alberts Bels (sünninimi Jānis Cīrulis; 6. oktoober 1938, Ropaži piirkond – 11. juuni 2024 Riia) oli läti kirjanik. Teda on peetud läti esimeseks modernistiks ja eksistentsialistiks. Tema esimene romaan ilmus 1967. aastal. Bels õppis Moskvas tsirkuseartistiks, kuid kukkus trapetsilt ja pidi loobuma. Bels oli 1990–1993 Läti Ülemnõukogu liige ja Läti Teaduste Akadeemia auliige. Eesti keeles on ilmunud tema romaanid "Uurija" (1969), "Puur" (1974), "Polügoon" (1979), "Hüüdja hääl" (1981) ja "Juured" (1987). Austuse märk Kolme Tähe orden (3. klass) https://enciklopedija.lv/skirklis/90245 ESTER
Joe Namath

Joseph William Namath (sündinud 31. mail 1943; tuntud ka kui Broadway Joe) on Ameerika Ühendriikide endine Ameerika jalgpallur. Ta mängis National Football League'is (NFL) ja American Football League'is (AFL) kokku 13 hooaega. Namath alustas oma kolledži jalgpallurikarjääri Alabama Ülikoolis, kus ta mängis legendaarse treeneri Bear Bryanti käe all. Aastal 1965 valiti ta samaaegselt nii NFL-i kui ka AFL-i, kuid ta otsustas liituda New York Jetsiga, kes mängis AFL-is. Tema mängijakarjäär Jetis kestis 1965–1976 ning hiljem mängis ta lühikest aega Los Angeles Ramsis. Namathi karjääri tipphetk saabus 1969. aastal, kui ta juhtis New York Jetsi Super Bowl III võidule, võites Baltimore Coltsi. Enne mängu kuulutas Namath enesekindlalt, et Jets võidab, ja ta täitis oma lubaduse, mis tõi talle laialdast kuulsust. Ta sai mängu kõige väärtuslikumaks mängijaks (MVP). Namath oli tuntud oma tugeva käe ja karismaatilise isiksuse poolest, mis tegi temast ühe oma aja populaarseima mängija. Väljaspool jalgpalliväljakut tegi ta edukat karjääri näitlejana, esinedes mitmetes filmides ja teleseriaalides. 2005. aastal valiti Namath Pro Football Hall of Fame'i liikmeks, tunnustades tema olulist panust Ameerika jalgpalli arengusse. Ta on jäänud populaarseks avaliku elu tegelaseks ja legendaarseks figuuriks spordimaailmas. Namath sündis ungari päritolu peres Beaver Fallsis, kus ta lõpetas keskkooli ja tõusis esile kui mitmekülgne sportlane. Tema võimekus jalgpallis tõi talle stipendiumi Alabama Ülikooli, kus ta saavutas märkimisväärset edu. Joe Namath on endiselt oma spordiala sümbol, kes mitte ainult ei saavutanud suurepäraseid tulemusi oma spordialal, vaid ka mõjutas laiemat kultuuri oma unikaalse isiksuse ja enesekindlusega. Ta on inspiratsiooniallikaks paljudele noortele sportlastele ja on jäänud ikooniliseks tegelaseks Ameerika jalgpallis. Kiger, Fred W. "Namath was as good as his word". espn.com. ESPN, Inc. Vaadatud 30. oktoobril 2019. Schwartz, Larry. "SportsCentury Biography – Namath was lovable rogue". ESPN.com. Vaadatud 5. märtsil 2014. "Joe Namath". Pabook.libraries.psu.edu. Originaali arhiivikoopia seisuga 12. august 2014. Vaadatud 5. märtsil 2014.
Y. A. Tittle

Yelberton Abraham Tittle Jr. (24. oktoober 1926 – 8. oktoober 2017) oli Ameerika Ühendriikide Ameerika jalgpallur, kes mängis National Football League'is (NFL) ja on jäänud tuntuks oma saavutuste ja panuse poolest Ameerika jalgpalli ajalukku. Tittle mängis tagamängijana ja ta esindas pika karjääri jooksul Baltimore Coltsi, San Francisco 49ersit ja New York Giantsi. Tittle sündis Marshallis Texases. Ta mängis kolledžijalgpalli Louisiana Osariigi Ülikooli (LSU) meeskonnas, kus ta paistis silma oma oskuste ja juhtimisvõime poolest. LSU-s olles teenis ta oma kiilaneva pea tõttu hüüdnime Bald Eagle (Kiilakas Kotkas). Tittle alustas profikarjääri 1948. aastal All-America Football Conference'i (AAFC) Baltimore Coltsis. Kui AAFC 1950. aastal lagunes, liitus Tittle NFL-iga, mängides Baltimore Coltsi eest. Pärast Coltsi meeskonna lahkumist liitus ta San Francisco 49ersiga, kus ta mängis aastatel 1951–1960. Just 49ersis saavutas Tittle oma esimesed suured edusammud, olles osa kuulsast n-ö Million Dollar Backfieldist, mis koosnes mitmest tähtmängijast. Aastal 1961 liitus Tittle New York Giantsiga, kus ta mängis kuni 1964. aastani. Giantsis saavutas Tittle oma karjääri tipphetked, viies meeskonna kolmel järjestikusel aastal NFL-i finaali (1961–1963). Tittle oli tuntud oma tugeva viskekäe ja võime poolest juhtida mängu, saades seitsmel korral Pro Bowli valituks ja teenides kaks korda NFL-i MVP tiitli (1961, 1963). Y. A. Tittle'i karjäär lõppes ametlikult 1964. aastal, kuid tema mõju jalgpallimaailmale kestis edasi. Ta viskas oma karjääri jooksul kokku 33,070 jardi ja 242 touchdownʻi. Tittle'i silmapaistvad saavutused viisid ta 1971. aastal Pro Football Hall of Fame'i. Tittle'i ikooniline foto, kus ta põlvili verise ja mudase näoga pärast rasket lööki, on jäänud sümboliks tema vastupidavusest ja pühendumusest spordile. Pärast mängijakarjääri lõppu tegutses Tittle edukalt ärimaailmas ja jäi ka Ameerika jalgpalli ringkondades aktiivseks. Y. A. Tittle on jäänud legendaarseks figuuriks, kelle karjäär ja pärand inspireerivad jätkuvalt noori sportlasi. Vincent, Herb (2008). LSU Football Vault: The History of the Fighting Tigers. Whitman Publishing, LLC. Lk 57. ISBN 978-0-7948-2428-0. Strickler, George (27. detsember 1963). "Profile of a Pro". Chicago Tribune. Vaadatud 17. augustil 2016. Cavanaugh, Jack (2008). Giants Among Men: The Smartest Football Team There Ever Was. Random House. ISBN 978-1588366979. De Laet, Dianne (1995). Giants & heroes: a daughter's memories of Y. A. Tittle. University of Michigan: Steerfoth Press. Maiocco, Matt (2013). San Francisco 49ers: Where Have You Gone? Joe Montana, Y. A. Tittle, Steve Young, and Other 49ers Greats. Skyhorse Publishing. ISBN 978-1613215722. Schwartz, Paul; Mara, Wellington (2011). Tales from the New York Giants Sideline: A Collection of the Greatest Giants Stories Ever Told. Skyhorse Publishing. ISBN 978-1613210321. Tittle, Y.A.; Clark, Kristine Setting (2009). Nothing Comes Easy. Triumph Books. ISBN 978-1-60078-210-7. www.yatittle.net
Phil Donahue

Phillip John Donahue (21. detsember 1935 Cleveland – 18. august 2024 New York) oli Ameerika Ühendriikide saatejuht, produtsent ja kirjanik, vestlussaate "The Phil Donahue Show" juht. Tema saade, mis oli eetris aastatel 1967–1996, oli esimene, mis keskendus publikuga suhtlemisele ning käsitles sotsiaalseid, poliitilisi ja kultuuriteemasid, olles tänapäevaste vestlussaadete teerajaja. Donahue sündis ja kasvas üles Ohio osariigis Clevelandis. Ta lõpetas 1953. aastal keskkooli ja seejärel 1957. aastal Notre Dame'i Ülikooli bakalaureusekraadiga ärijuhtimises. Pärast seda töötas ta üksteise järel mitmes raadio- ja telejaamas. Phil Donahue alustas teleajakirjaniku tööd 1960. aastatel uudistesaatejuhi ja korrespondendina. Tema suur läbimurre tuli 1967. aastal, kui ta hakkas Ohio osariigis Daytonis tegema oma vestlussaadet. "The Phil Donahue Show" sai tänu uuenduslikule formaadile ja vastuolulistele teemadele kiiresti populaarseks. Saade koliti 1974. aastal Chicagosse ja hiljem New Yorki ning selle vaatajaskond järjest laienes. Donahue käsitles oma saates laia teemade spektrit, sealhulgas kodanikuõigusi, naiste õigusi, LGBT-kogukonna õigusi, vaimset tervist ja poliitikat. Tema avameelsed ja tihti vastuolulised intervjuud ja arutelud tõid talle nii kiitust kui ka kriitikat. Donahue oli tuntud empaatia ja oskuse poolest kuulata ning vestelda igasuguse tausta ja iseloomuga inimestega, mis tegi temast ühe Ameerika armastatuima ja mõjukama saatejuhi. Phil Donahue pälvis töö eest televisiooni ja ühiskonna edendamisel palju tunnustust, sealhulgas 20 Emmy auhinda, millest 10 olid parima saatejuhi kategoorias. 1993. aastal võeti ta Televisiooni Kuulsuste Halli. Mais 2024 pälvis ta USA Presidendi Vabadusmedali. Donahue mõju televisioonitööstusele ja avalikule arutelule on olnud märkimisväärne. Tema saateformaati on järgitud paljudes hilisemates vestlussaadetes ja ta on jäänud eeskujuks paljudele saatejuhtidele ja ajakirjanikele. Hiljem töötas Donahue dokumentalistina ja sotsiaalküsimuste eestkõnelejana, seistes endiselt sotsiaalse õigluse eest. Phil Donahue oli kaks korda abielus. Tema abielu Margaret Cooneyga kestis 1958–1975 ja neil on viis last. 1980. aastal abiellus ta näitleja Marlo Thomasega, see abielu kestis kuni mehe surmani. "Donahue's Last Hurrah : People.com". people.com. Originaali arhiivikoopia seisuga 3. märts 2016. Vaadatud 20. septembril 2016. Timberg, Bernard M. et al. Television Talk, p.69. University of Texas Press, 2002, ISBN 0-292-78176-8 Manga, Julie Engel. Talking Trash: The Cultural Politics of Daytime TV Talk Shows, p.28. NYU Press, 2003, ISBN 0-8147-5683-2 Nimmo, Dan D.; Newsome, Chevelle (1. jaanuar 1997). Political Commentators in the United States in the 20th Century: A Bio-critical Sourcebook. Greenwood Publishing Group. ISBN 9780313295850. Vaadatud 20. septembril 2016 – cit. via Google Books. Donahue, Phil (1979). Donahue: My Own Story.
Gary Cooper

Gary Cooper (sünninimega Frank James Cooper; 7. mai 1901 – 13. mai 1961) oli Ameerika Ühendriikide näitleja, kes sai tuntuks oma rahuliku ja loomuliku esinemisstiiliga. Ta on üks klassikalise Hollywoodi kuldajastu ikoonilisemaid filmistaare ja on tuntud paljude meeldejäävate rollide poolest, mis hõlmavad nii vesterneid, draamasid kui ka romantilisi komöödiaid. Cooper sündis 7. mail 1901 Montanas Helena linnas inglise immigrantide peres. Ta veetis osa oma lapsepõlvest Inglismaal, kus ta õppis Dunstable'is. Hiljem naasis ta Ameerika Ühendriikidesse ja õppis Grinnelli Kolledžis Iowas. Pärast kooli lõpetamist kolis Cooper Los Angelesse, et proovida kätt näitlejana. Gary Cooper alustas oma näitlejakarjääri 1925. aastal, tehes väiksemaid rolle tummfilmides. Tema suur läbimurre tuli 1929. aastal filmiga "The Virginian". Cooperi rahulik ja enesekindel esinemisstiil tegi temast kiiresti ühe Hollywoodi populaarseima näitleja. 1930. ja 1940. aastatel mängis Cooper mitmetes edukates filmides, sealhulgas "Mr. Deeds Goes to Town" (1936), "Sergeant York" (1941), "The Pride of the Yankees" (1942) ja "Kellele lüüakse hingekella" ("For Whom the Bell Tolls"; 1943). Tema roll filmis "Keskpäev" ("High Noon"; 1952) on üks tema kõige tuntumaid ja ikoonilisemaid, mis tõi talle teise Oscari parima näitleja kategoorias. Cooper võitis oma karjääri jooksul kaks Oscari auhinda parima näitleja kategoorias: esimese rolli eest filmis "Sergeant York" ja teise "High Noon" eest. Lisaks pälvis ta 1961. aastal auhinnaks elutöö Oscari. Gary Cooper oli abielus Veronica "Rocky" Balfe'iga, kellega tal oli üks tütar, Maria Cooper. Cooperi eraelu oli tihti tähelepanu all tema mitmete kuulsate afääride tõttu, sealhulgas suhetes Marlene Dietrichi, Grace Kelly ja Patricia Nealiga. Cooper oli tuntud oma konservatiivsete poliitiliste vaadete poolest ja osales aktiivselt mitmetes sotsiaalsetes ning poliitilistes liikumistes. Ta oli ka andunud spordimees, armas jahindust ja kalapüüki. Gary Cooperi panus filmikunsti on märkimisväärne ja ta on jäänud üheks ikoonilisemaks figuuriks Ameerika filmiajaloos. Tema rahulik ja enesekindel esinemisstiil, samuti tema võime kehastada ausaid ja eetilisi tegelasi, on teinud temast eeskuju paljudele näitlejatele. Cooper suri 13. mail 1961 vähki, jättes maha rikkaliku pärandi ja suure hulga klassikalisi filme, mis on jäänud armastatuks ja hinnatuks ka aastakümneid pärast tema surma.
Kristel Aer

Kristel Aer (sündinud 9. mail 1969) on eesti organist ja orelipedagoog.
Palting

Palting on vald (Gemeinde) Austrias Ülem-Austria liidumaal Braunau am Inni ringkonnas. Palting asub Innvierteli piirkonnas. U. 18 % valla territooriumist on kaetud metsaga ja 75 % on põllumaa. Dauersiedlungsraum der Gemeinden Politischen Bezirke und Bundesländer - Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 10.03.2019. Einwohnerzahl 1.1.2018 nach Gemeinden mit Status, Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 9.03.2019.
Carl von Borckhausen

Carl von Borckhausen (ka von Borckhusen/Burghausen; surnud 1703) oli Burghausenite aadlisuguvõsast pärit Rootsi major, kes osales Põhjasõjas. Carl von Borckhausen sündis Hermann ja Helena von Huseni (sünninimega von Strassburg) perekonda. 1681. aastal astus Borckhausen vabatahtlikuna Ihukaitsekaardiväkke. 1685. aastal ülendati ta Karjala ratsarügemendis kapraliks ning kuus aastat hiljem kornetiks. 1698. aastal ülendati ta seal leitnandiks. 1700. aastal sai ta Otto Vellingki Ingerimaa tragunirügemendis kapteniks. 1701. aastal määrati ta Åbo ja Björneborgi ratsarügemendi majoriks, kuid naasis samal aastal Vellingki rügementi. 1703. aastal ründas Borckhausen ühe salgaga Toksovo juures venelaste salka ning lõi seda. Selles kokkupärkes Carl von Borckhausen ka hukkus. "Von Burghausen nr 560". TAB 12. Vaadatud 11.07.2024. "Karl XII:s officerare. Biografiska anteckningar". Von Burghausen, Carl. Vaadatud 11.07.2024. Kelch, Christian (2009). Liivimaa kroonika järg. Lk 226-227.
Leelo Kalju

Leelo Kalju (varem Leelo Teder; sündinud 18. aprillil 1949 Tallinnas) on eesti tennisist ja tennisekohtunik. Ta lõpetas 1967. aastal Tallinna 2. Keskkooli ja õppis Tallinna Polütehnilises Instituudis keemiat. Kalju alustas tennisega tegelemist 9-aastaselt Harry Kalamäe käe all, kuulus Kalevi tennisekooli. Ta tuli aastal 1965 Eesti U16 meistriks, võitis 1967 Eesti koondise koosseisus üleliidulisel koolinoorte spartakiaadil.pronksmedali, tuli meistriks 1970 Kalevi vabariiklikel meistrivõistlustel naispaarismängus koos Inna Nõmmsaluga ja 1971 Kalevi sisevõistlustel üksikmängus ning kuulus aastatel 1969, 1972–1973 Eesti edetabelis esikümnesse. Ta tegutseb tennisekohtunikuna (vabariiklik kategooria), valiti aastatel 1982, 1984 ja 1988 Eesti 10 parima tennisekohtuniku hulka ning on 1994. aastast Tallinna Kalevi Tenniseklubi juhatuse liige. Kalju on tulnud seeniorite klassis alates 1994. aastast 35 korda Eesti meistriks, võitnud 21 rahvusvahelist turniiri, tema treeningpartner on Peeter Kündre. Kalju on olnud Leiburi tehnoloogiainsener, peatehnoloog ja tootmisdirektor, Ida-Tallinna Keskhaigla radioloogia osakonna klienditeenindaja. 2007 Tallinna Kalevi Tenniseklubi auliige Tema poolõde on tehnikateadlane Lembi-Merike Raado, abikaasa on aerutaja ja sporditegelane Tõnu Kalju. "Spordileht 22 september 1967 — DIGAR Eesti artiklid". dea.digar.ee. Vaadatud 11. juulil 2024. "Spordileht 7 juuli 1967 — DIGAR Eesti artiklid". dea.digar.ee. Vaadatud 11. juulil 2024. "Vaba Eesti Sõna = Free Estonian Word : Estonian weekly 26 juuli 1973 — DIGAR Eesti artiklid". dea.digar.ee. Vaadatud 11. juulil 2024. "Säde : lasteleht 22 juuli 1967 — DIGAR Eesti artiklid". dea.digar.ee. Vaadatud 11. juulil 2024. "Spordileht 17 juuli 1967 — DIGAR Eesti artiklid". dea.digar.ee. Vaadatud 11. juulil 2024. "Spordileht 28 november 1969 — DIGAR Eesti artiklid". dea.digar.ee. Vaadatud 11. juulil 2024. "Spordileht 7 august 1970 — DIGAR Eesti artiklid". dea.digar.ee. Vaadatud 11. juulil 2024. "Spordileht 12 aprill 1971 — DIGAR Eesti artiklid". dea.digar.ee. Vaadatud 11. juulil 2024. "Spordileht 19 jaanuar 1983 — DIGAR Eesti artiklid". dea.digar.ee. Vaadatud 11. juulil 2024. "Spordileht 6 jaanuar 1984 — DIGAR Eesti artiklid". dea.digar.ee. Vaadatud 11. juulil 2024. "Spordileht 19 jaanuar 1973 — DIGAR Eesti artiklid". dea.digar.ee. Vaadatud 11. juulil 2024. "Spordileht 6 jaanuar 1989 — DIGAR Eesti artiklid". dea.digar.ee. Vaadatud 11. juulil 2024. "Kalju, Tõnu - Eesti Entsüklopeedia". entsyklopeedia.ee. Vaadatud 11. juulil 2024. "Mitmekümnekordne Eesti meister Leelo Kalju" (PDF). "Miks sai pudiseb?, KAS JA MIKS". Postimees. 27. mai 1997. Vaadatud 11. juulil 2024. "Televisioon : TV 10 november 1980 — DIGAR Eesti artiklid". dea.digar.ee. Vaadatud 11. juulil 2024. "Rahva Hääl (1940-1995) 30 jaanuar 1986 — DIGAR Eesti artiklid". dea.digar.ee. Vaadatud 11. juulil 2024.
Raivo Saldre

Raivo Saldre (13. jaanuar 1949 Tallinn – 27. august 2018 Tallinn) oli eesti viievõistleja ja spordimetoodik. Ta lõpetas 1967. aastal Tallinna 2. Keskkooli ja 1972. aastal Tallinna Pedagoogilise Instituudi kehakultuuriteaduskonna. Saldre hakkas moodsat viievõistlust harrastama 1959. aastal Johannes Peetsi juhendamisel. Ta sai 1966. aastal Nõukogude Liidu noortemeistrivõistlustel neljavõistluses 6. koha, tuli aastatel 1971, 1972 ja 1975 individuaalselt Eesti meistriks, sai 7 liiduvabariigi kohtumisel Tallinnas 1971. aastal 2. ja 1972. aastal 1. koha, kuulus NL-i ametiühingute koondisse. Töötas aastast 1975 EKE Ehitus- ja Montaaživalitsuses ning 1982–1994 Kooperaatoris spordimetoodikuna. 1966 NSV Liidu meistersportlane "ESBL". esbl.ee. Vaadatud 11. juulil 2024. https://dea.digar.ee/?a=d&d=spordileht19700629.2.20&srpos=24&e=-------et-25--1-byDA%2cbyAU%2cbyTI-txt-txIN%7ctxTI%7ctxAU%7ctxTA-%22raivo+saldre%22------------
Iseseisev Sotsialistlik Tööliste Partei

Iseseisev Sotsialistlik Tööliste Partei (lühend ISTP), ka iseseisvad sotsialistid oli Eesti Vabariigis tegutsenud partei. Rahvakeeles kutsuti partei liikmeid ka isesotsideks. Partei moodustamise aluseks oli 1917. aastal Eestis moodustatud Eesti Sotsialistide-Revolutsionääride Parteist moodustatud Eesti Iseseiseva Sotsialistliku Tööliste Partei vasak- ja parempoolse tiiva erinevatest poliitilisest suunitlusest tingitud parteisiseste lahkhelide tulemusena toimunud lõhenemine. EISTP asus Kommunistliku Internatsionaali platvormile (toetas proletariaadi diktatuuri ideed) ja soovis ühineda illegaalse Eestimaa Kommunistliku Parteiga. Viimane polnud sellega nõus, takistas EISTP pääsemist Kominterni ja püüdis haarata enda kätte juhtpositsiooni EISTPs. 1921. aasta suvel viibis partei esimees Hans Kruus III Kommunistliku Internatsionaali III kongressil Moskvas ja pärast tutvumist Nõukogude Venemaa tegelikkusega loobus H. Kruus 1922. aastal poliitilisest tegevusest, astus välja Riigikogust ja parteist ning pühendus ajaloo uurimisele ja õpetamisele. 1922. aastal Eesti Iseseisev Sotsialistlik Tööliste Partei lõhenes, kuna partei vasak tiib tahtis Kominterniga ühineda, lahkus partei parem tiib ja asutas Iseseisva Sotsialistliku Tööliste Partei. EISTP-s aga õnnestus kommunistide poolt parteis juhtpositsiooni haaramine 1922. aasta aprillis, kui EISTP muutus EKP käsualuseks ja partei endised juhid heideti parteist välja. Iseseiseva Sotsialistliku Tööliste Partei häälekandja oli ajaleht Tööliste Võitlus, mille toimetaja oli Oskar Gustavson. II Riigikogu valimistel 1923. aastal sai Iseseisev Sotsialistlik Tööliste Partei 21 704 häält ehk 4,7% häältest ja 5 kohta II Riigikogus. 1925. aasta aprillis ühinesid iseseisvad sotsialistid ja Eesti Sotsiaaldemokraatlik Tööliste Partei ja moodustasid Eesti Sotsialistliku Tööliste Partei. Eesti Iseseisev Sotsialistlik Tööliste Partei (EISTP) Mari-Leen Tammela, Kommunistlik töölisterühm I Riigikogus (1920-1923), Ümberpaiknemine isesotside ridades, Riigikogu Toimetised, 19, 2009