Luksemburgi krahvkond

Luksemburgi krahvkond oli Saksa-Rooma riigi osariik. See tekkis keskaegsest Lucilinburhuci (Lützelburg) lossist tänapäeva Luxembourgi linnas, mille krahv Siegfried ostis aastal 963. Tema Ardenni dünastiast (Wigeriche) järeltulijad hakkasid end 11. sajandi lõpust alates Luksemburgi krahvideks kutsuma. Luksemburgid, Limburgi hertsogite kõrvalharu, said üheks kõige tähtsamaks poliitiliseks jõuks 14. sajandil, võisteldes Habsburgidega ülemvõimu eest Kesk-Euroopas.  Pikemalt artiklis Luksemburgi ajalugu Ajalooline Luksemburgi piirkond oli asustatud keldi hõimudega vähemalt alates 2. sajandist eKr. Pärast Julius Caesari vallutusi Gallia sõdade ajal, aastatel 58 kuni 51 eKr, liidendati see Rooma Germania Inferiori provintsiga. Pärast frankide sissetungi idast rahvasterännuajal 5. sajandil sai Luksemburgi piirkond Frangi riigi ja Karolingide impeeriumi osaks. Vastavalt 843. aasta Verduni lepingule läks see esmalt Kesk-Frangi riigile, saades Lotharingia osaks 855. aasta Prümi lepinguga ja Ülem-Lotringi osaks aastal 959. Aastast 925 kuulus see lõplikult Ida-Frangi riigile, Saksamaa kuningriigi ja Saksa-Rooma riigi eelkäijale. Suuri alasid valdas siis Echternachi klooster. Tänapäeva ajaloolased usuvad, et nime Luxembourg etümoloogia on tuletis sõnast Letze (tähendab kindlustust), mis võis tulla kas Rooma vahitorni jäänustest või lihtsast varakeskaegsest varjupaigast. Esimene teadaolev viide territooriumile oli Julius Caesarilt teoses "Commentarii de Bello Gallico", nime tõlgitakse tavaliselt ladina keelest kui "väike loss". Varakeskajast renessansini kasutasid kirjamehed erinevaid Luksemburgi nimesid, nagu Lucilinburhuc, Lutzburg, Lützelburg, Luccelemburc, Lichtburg. Varemetes, oletatavasti Rooma kindlustust Lucilinburhuci on esmamainitud aastal 963, kui krahv Siegfried omandas selle Trieri Püha Maximini kloostri abtilt Wikerilt. Siegfried ilmus esmakordselt 950. aasta paiku, arvatavasti oli ta Lotringi hertsogi Giselberti poeg, tema ema Kunigunde oli Lääne-Frangi kuninga Louis II Kogeleja lapselaps. Järgnevatel aastatel ehitas Siegfried varemete kohale uue lossi, kaljule "Bockfiels". Loss domineeris vana Rooma tee lõigul, mis ühendas Reimsi, Arlonit ja Trieri, mis pakkus väljavaateid kaubandusele ja maksukogumisele. Kuigi Luksemburgi ajalugu algas lossi ehitamisega, näib, et Siegfried ja tema vahetud järglased ei teinud lossi oma esmaseks residentsiks. Järgnevate aastate jooksul kasvas ümber uue lossi väike linn ja turg. Selle esimesed asukad olid tõenäoliselt krahv Siegfriedi teenrid ja Püha Miikaeli kiriku vaimulikud. Asustus sai varsti lisakaitset, kui ehitati esimene ja osaline linnamüür ja vallikraav. Lisaks väikesele linnale Bockfiels'i ja Rooma tee lähedal asus veelgi elanikke Alzette'i orgu, tänapäeval Luksemburgi Grundi veerand. Aastaks 1060 laiendasid kindlust Siegfriedi järglased. Konrad I (suri aastal 1086) oli esimene, kes kutsus end "Luksemburgi krahviks". Tema poeg Heinrich III oli esimene krahv, kes teadaolevalt rajas sinna oma püsiva residentsi, kuna 1089. aasta dokumendis nimetatakse teda "comes Henricus de Lutzeleburg". Aastaks 1083 oli all-linnas kaks kirikut ja kaks silda üle Alzette'i ja Pétrusse'i jõgede. Asukate tegevuseks olid kalapüük, küpsetamine ja jahvatamine. Samal aastal asutati Konrad I poolt lossi taga künkal benediktiini Altmünsteri klooster. Kui Luksemburgi krahv Konrad II aastal 1136 pärijateta suri, hääbus Ardenni dünastia ja krahvkond läks keiser Lothar III käsul Konradi emapoolsele nõole, Heinrich Pimedale Namuri dünastiast. Pärast oma surma aastal 1196 jättis Heinrich maha ühe tütre Ermesinde, kellel oli tegemist Hohenstaufenist keisri Friedrich I Barbarossa poja, Burgundia krahvi Otto I tõstatatud nõuetega. Abielludes Bar'i krahvi Theobald I-ga suutis ta säilitada oma pärandi kui Luksemburgi krahvinna. Tema teine abielu Walram III-ga Limburg-Arloni dünastiast aastal 1214 pani aluse Luksemburgi dünastia tõusule. Luxembourgi linn sai strateegilise väärtusega riigi keskuseks Madalmaades. Selle kindlustusi laiendati ja tugevdati järgnevate omanike poolt aastate jooksul pidevalt, mis tegid sellest ühe tugevama kindluse Euroopas. Oma hirmuäratavate kaitseehitiste tõttu sai see tuntuks kui "Põhjamaa Gibraltar". Luksemburgi krahvid kaotasid Limburgi pärandi, kui nad Brabanti hertsogite poolt 1288. aasta Worringeni lahingus võideti; siiski lahendas krahv Heinrich VII, kelle isa Heinrich VI lahingus tapeti, tüli, kui abiellus aastal 1292 Brabanti Margaretega. Aastal 1308 valiti ta Roomlaste kuningaks ja krooniti aastal 1312 Saksa-Rooma keisriks, esimeseks kolmest keisrist, kes pärinesid Luksemburgi dünastiast. Tema poeg Johann Pime sai aastal 1310 Böömimaa kuningaks, pärast mida viis dünastia oma võimukeskuse Praha linnusesse. Luksemburgi hertsogkond moodustati, kui Luksemburgi, Durbuy, Laroche'i ja Viandeni (vasallkrahvkond 31. juulist 1264) krahvkonnad, Arloni markiikond ning Thionville'i, Bitburgi ja Marville'i ringkonnad ühendati. Luksemburg jäi Saksa-Rooma riigi sõltumatuks lääniks aastani 1353, kui Luksemburgist keiser Karl IV ülendas selle hertsogkonnaks oma poolvennale Wenzelile. Pärast Luksemburgi dünastia hääbumist läks hertsogkond aastal 1443 Valois-Burgundia dünastia kätte ja aastal 1482 Habsburgidest Austria ertshertsogite kätte. See integreeriti keiser Karl V poolt 1549. aasta Pragmaatilise sanktsiooniga Saksa-Rooma riigi Burgundia ringkonda. Prantsuse revolutsioonisõdade ajal annekteeriti Luksemburg Forêts' departemangu. Pärast kokkulepet 1815. aasta Viini kongressil sai hertsogkonnast suurhertsogkond Madalmaade Willem I võimu all, kuid mitte Madalmaade osa, misjärel ühines see Saksa Liiduga.