laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Karlheinz Stockhausen

Karlheinz Stockhausen (22. august 1928 – 5. detsember 2007) oli saksa avangardistlik helilooja. Ta töötas Kölni raadios. Ta oli esimene helilooja, kes oma elektrooniliste eksperimentidega tõusis arvestatava tasemeni. Stockhauseni loomepärandisse kuulub 362 (kirjastatud) heliteost, millest üle 140 teose esindab elektroonilist või elektroakustilist muusikat. Tema teoseid on välja antud rohkem kui sajal albumil. Tema tuntumaid teoseid on "Gesang der Jünglinge" ("Noorukite laul"; 1956), milles on miksitud kokku ühe poisi hääle mitmekordne salvestis ja elektrooniliste helide keerulised kombinatsioonid. Tähelepanuväärne on ka tema 1970. aastal kahele klaverile ja elektroonikale kirjutatud suurteos "Mantra". Eestis on teost esitanud Kadri-Ann Sumera ja Age Juurikas. Stockhauseni peateoseks kujunes enneolematult mahukas ooperitsükkel "Licht: Die sieben Tage der Woche" ("Valgus: seitse nädalapäeva"), milles ta väidetavalt püüdis heliliste eksperimentide ja kõikvõimaliku müra abil tabada maailma kõiki tahke ning suhestada neid inimeste vaimutegevuse, kõne, lõhnade ja värvidega. Teos, mille komponeerimiseks kulus 25 aastat (1977–2003), koosneb seitsmest ooperist ehk igat nädalapäeva ja nendega seostatud ajaloolisi traditsioone käsitlevast osast. Näiteks esmaspäev väljendab sündi ja viljakust, teisipäev konflikti ja sõda, kolmapäev leppimist ja koostööd, neljapäev reisimist ja õppimist jne. Teose haaret iseloomustab muu hulgas tõik, et ainuüksi neljapäeva kujutamiseks läks vaja mitut vaatust, mis kokku kestavad neli tundi. Tsükli peategelased on peaingel Miikael, mässaja Lucifer ja naiselik Eeva, kes kõik ükshaaval domineerivad algul ühele päevale pühendatud tsükliosas ning saavad kokku kolmapäeva käsitlevas osas. Esimesed valminud osad koguteosest "Licht" esietendusid Hollandi festivali raames Amsterdamis 26. juunil 1995. Kõik seitse osa kanti esimest korda ette Austrias Salzburgi ooperifestivalil (iga osa eraldi etendusena) 22. augustil 2003. Saksamaal esietendus see ooperitsükkel 17. juunil 2007 Braunschweigis toimunud muusikafestivalil. Composer Stockhausen dies The Hollywood Reporter, 10.12.2007. Maconie, Robin. 2005. Other Planets: The Music of Karlheinz Stockhausen. Lanham, Maryland, Toronto, Oxford: The Scarecrow Press, Inc. ISBN 978-0-8108-5356-0. Kohl, Jerome. 1990. "Into the Middleground: Formula Syntax in Stockhausen's Licht". Perspectives of New Music 28, no. 2 (Summer): 262–291. Stockhausen, Karlheinz. 1996c. "Helikopter-Streichquartett". Grand Street 14, no. 4 (Spring, "Grand Street 56: Dreams"):213–225. ISBN 978-1-885490-07-0. Stockhausen-Verlag. 2010. Stockhausen August 22nd 1928 – 5 December 5th 2007, English edition of brochure with official worklist and list of CDs. Kürten: Stockhausen-Verlag. Stockhausen-Stiftung. 2007. Stockhausen Aufführungen/Performances 2007. Kürten: Stockhausen-Stiftung.
Ton Sijbrands

Ton Sijbrands (õieti Teunis Sijbrands; sündinud 15. detsembril 1949 Amsterdamis) on Hollandi kabetaja, maailmameister rahvusvahelises kabes (1972 ja 1973). Esimest korda tuli ta maailmameistriks 22. mail 1972. Ta on ka neljakordne Euroopa (1967, 1968, 1969 ja 1971) ning kuuekordne Hollandi meister (1967, 1969, 1970, 1971, 1973 ja 1988). Pärast teist korda maailmameistriks tulemist loobus ta tippkabest ning pühendus ala populariseerimisele. Talle kuulub pimesimultaani maailmarekord. Ta annab välja kabeajakirja Dammen ning tal on iganädalane rubriik Hollandi suuruselt teises ajalehes Volkskrant. Tom Sijbrandsil on kabemaailmas väga suur autoriteet.[viide?] Sijbrandsil on lopsakad punakasblondid lokid. Kord visati ta koolist välja, sest ta keeldus juuksuri juurde minemast. Fotod Fotod: simultaani andmas Ton Sijbrands
Beer House

Beer House on Tallinnas, Dunkri tänav 5 asuv restoran ja pruulikoda, mis nimetab end restoran-õlletehaseks. Beer House avati juulis 2002. Peakokk on Dmitri Rooz. See on ainus söögikoht Eestis, kus pakutakse pastöriseerimata ja filtreerimata õlut. Konkursil Hõbelusikas 2007 valiti Beer House parimaks õllepakkujaks. Ettevõte asub aadressil Dunkri 5 endise Raeköögi ruumides. Koduleht Anti Ronk. Beer House'is valmistatakse õlut 500-aastase retsepti järgi, Eesti Päevaleht, 16. juuni 2003 Urmas Tooming. Õllerestoran Beer House paneb hoovile ehitusloata terrassi püsti, Postimees, 3. aprill 2006 Agnes Männiste. Beer House pakub stiilipuhast õllekultuuri, Postimees, 8. märts 2007 Heidi Vihma. Lustlik elu ja elus õlu Beer House'is, Äripäev, 16. november 2007 Sissekanne Delfi rubriigis kuhuminna.delfi.ee
Kustas Kikerpuu

Kustas Kikerpuu (19. oktoober 1937 Tallinn – 20. oktoober 2008 Tallinn) oli Eesti džässmuusik ja helilooja, orkestrijuht ja muusikapedagoog. Kustas Kikerpuu kirjutas ligi kakssada laulu, millele kirjutas ka tekstid tavaliselt ise. Kustas Kikerpuu lõpetas aastal 1956 Tallinna 2. Keskkooli ja aastal 1961 Tallinna Muusikakooli koorijuhtimise erialal. Ta töötas muu hulgas Filharmoonias muusikuna, Eesti Televisioonis muusikatoimetaja ja ansamblijuhina, Eesti Reklaamfilmi muusikajuhina, Eesti Raadio kontsertorkestri ja bigbändi dirigendina, Georg Otsa nimelise Tallinna Muusikakooli õpetajana, Eesti Muusikaakadeemia õppejõuna. Aastatel 1965–1976 töötas ta Eesti Televisioonis meelelahutussaadete toimetajana, juhatades selle kõrvalt ka televisiooniansamblit, mis osales paljudes saatesarjades, näiteks "Horoskoop" (1968–1973), "Entel-tentel" (1968–1969), "Trika-trei" (1970–1971), "Big-bänd" (1991), "Ahvatluste tund" (1970). Telest siirdus ta Eesti Reklaamfilmi muusikatoimetajaks, lõi seal olles ka ansambli Admiral, mis esineski peamiselt just «Reklaamiklubi» saadetes. Aastatel 1985–1991 oli ta Eesti Televisiooni ja Raadio Estraadiorkestri dirigent. Ta mängis Tõnu Sal-Salleri ansamblis; oli ansambli Admiral juht ja orkestri Levimo dirigent. "Horoskoop" "Langevate lehtede aegu" "Meie kaks" "Suudluse ma saan" "Mul meeles veel" "Kannikesed emale" "Sulle kõik nüüd ütlen" "Väike neiu" "Lõppenud on päevad" "Korraks vaid" "Pilvevatimees" "See kaunis maa" "Laule" (40 laulu tekst ja noodid). Eesti Raamat, Tallinn 1977, 96 lk "Jazzharmoonia" (õpik). SP Muusikaprojekt, Tallinn 2006, 68 lk "Kustas Kikerpuu 48 parimat laulu" ("Eesti kullafondi" sarjast; 2007) 1983 Eesti NSV muusika aastapreemia 2001 Valgetähe IV klassi teenetemärk 2006 Eesti Kultuurkapitali helikunsti sihtkapitali aastapreemia (aastatepikkune viljakas tegevus helilooja-, dirigendi ja pedagoogina ning sisuka jazzharmoonia õpiku eest) Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). Suri muusik ja helilooja Kustas Kikerpuu Postimees, 20. oktoober 2008 Suri muusik ja helilooja Kustas Kikerpuu Õhtuleht, 20. oktoober 2008 Kustas Kikerpuu 70 Jazzkaar, 9.oktoober 2007 Kaur Garšnek. Kustas Kikerpuu – missiooniga hitimeister, Eesti Päevaleht, 21. oktoober 2008 Jaak Ojakäär. Kustas Kikerpuu – mees, kes oli nagu orkester, Postimees, 21. oktoober 2008
Biorütmid

Biorütmid ehk bioloogilised rütmid on organismide füsioloogiliste, emotsionaalsete, intellektuaalsete ja sotsiaalsete omaduste ja võimete korrapärane perioodiline korduvus mingis ajaühikus. Kuna biorütme pole võimalik kindlalt määratleda (biorütmide teooria), siis peetakse seda pseudoteaduseks. Bioloogia haru, mis uurib organismide biorütme, nimetatakse kronobioloogiaks, ning erinevalt biorütmide teooriast, on see rangelt teaduslik. Füsioloogias ja ökoloogias räägitakse sageli tsirkarütmidest, mis on geofüüsikaliste rütmide (looded, aastaajad jt) ja nendega tihedas seoses olevate biorütmide kompleks. Siin eristatakse lähtuvalt ajakriteeriumist ööpäeva-, kuu- ja aastarütme. Arvestades sõltuvust või sõltumatust vaadeldavast välistegurist või (-keskkonnast), eristatakse vastavalt eksogeenseid ja endogeenseid biorütme. Eksogeensed biorütmid on näiteks lindude ainevahetuskiiruse muutused ööpäeva jooksul. Endogeensed biorütmid on mitmed intratsellulaarsed protsessid, mida oluliselt ei mõjuta välistegurid või (-keskkond). Laias laastus eristatakse nelja biorütmide liiki: füüsiline biorütm, intellektuaalne biorütm, emotsionaalne biorütm ja sotsiaalne biorütm. Raidna, I. 2001. Biorütmid. Tallinna Raamatutrükikoda. 167 lk Pärna, N. 1978. Rütm, elu, looming . Loomingu Raamatukogu. 94 lk Oma biorütmide arvutamine (inglise keeles)
Andres Lutsar

Andres Lutsar (9. märts 1937 Erastvere vald, Võrumaa – 30. september 2007 Tallinn) oli Eesti judotreener, sportlane ja Eesti judoliikumise rajaja. Andres Lutsar lõpetas 1961. aastal Tartu Riikliku Ülikooli kehakultuuriteaduskonna. Pärast seda töötas treenerina. 1972. aastal asutas Lutsar judoklubi Aita (praegune Aitado), hiljem oli selle president. Ta ise tuli 10 korral Eesti meistriks sambos ja kahel korral akrobaatilistes hüpetes. Lutsar tegi 1969. aastal sambovõtete juhendajana kaasa filmi "Viimne reliikvia" võtetel ning kaskadöörina filmides "Viimne reliikvia" ja "Tulivesi". Lavastas Salme Kultuurikeskuse teatris näidendi "Meisterdetektiiv Kalle Blomkvist". Andres Lutsar kirjutas judo- ja enesekaitseteemalisi raamatuid (sh "Judo meile" ja "Väike judoõpik") ja artikleid ajakirjandusväljaannetele. Judoliikumise rajaja Jigorō Kanō eeskuju vääriliselt oli ka Andres Lutsar mitmekülgselt andekas. Ta tegeles peale judopedagoogi ülesannete ka filosoofiaga ning rääkis lisaks emakeelele vene, soome ja inglise keelt. Karismaatilise ja humoorika õhtujuhina juhtis Lutsar nii pulmi kui ka peoõhtuid. Andres Lutsar suri 30. septembril 2007 Tallinnas ning ta maeti 6. oktoobril 2007 Metsakalmistule. NSV Liidu meistersportlane sambos Kalevi auliige 1997 aasta õpetaja 2000 Eesti Kultuurkapitali kehakultuuri ja spordi sihtkapitali aastapreemia (rahvusvahelise tasemega judokate ettevalmistamine, sportlike eluviiside propageerimine) 2001 Eesti Punase Risti V klassi teenetemärk 2006 Eesti Vabariigi spordipreemia (elutööpreemia – pikaajalise tegevuse ja silmapaistvate tulemuste eest judo arendaja ja treenerina) 2006 Tallinna teenetemärk 2008 Haabersti elutöö preemia (postuumselt) Indrek Pertelson Martin Padar Andres Lutsaril on abielust Aime Lutsariga poeg Jaan Lutsar, kes jätkab ka judokooli Aitado juhatamist ja treeninguid. http://www.kalmistud.ee/g1/haudi?action=hauaplats&filter_hauaplats_hauaplats=84811 Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). Järelehüüe Eesti Päevalehes 2. oktoober 2007 Lahkus teenekas judopedagoog Andres Lutsar Biograafia ESBL-is
Lacy

Lacy (ka von Lacy, de Lacy, de Laci, Lascy, Lacie; vene: Лэси, Ласси) on normannide päritolu aadlisuguvõsa. Hugh de Lacy (1020–1049; en), suguvõsa esiisa Walter de Lacy (1046–1085; de), suguvõsa esiisa Peter von Lacy (1678–1751; ru), Venemaa kindralfeldmarssal ja Liivimaa kuberner, abiellus Riia asekuberneri Rembert von Funckeni tütre Martha Phillippine von Funckeniga (1685–1759) Appollonia von Lacy (1721–1771), kindralmajor Christopher von Witteni (1702–1761) abikaasa Franz Moritz von Lacy (1725–1801; ru), Austria feldmarssal ja väejuht Helene von Lacy (1729–1787), abiellus Liivi- ja Eestimaa kuberner George von Browne-Camusega Moritz von Lacy (1737–1820), Austria jalaväekindral, Leedu sõjakuberner (vene: Борис (Мориц) Петрович Лассий) Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften, Teil 3: Kurland, Bd.:1, Görlitz, 1939, lk. 202
Heidenreich von Walgarden

Heidenreich von Walgarden (surnud 1493) oli Liivi ordu liige ja Pärnu komtuur aastatel 1482–1488. Tema vanemaid pole teada, kuid ta sündis Marki krahvkonnas Kamenis. Tema suguvõsa pärines Münsteri kandist, kuid hiljem said nad Marki rüütelkonna liikmeteks. Mitmed tema sugulased elasid alates 15. sajandi teisest poolest orduvasallidena Põhja-Eestis ja Karksi lähedal. Ordumeister Heidenreich Vincke von Overberg oli tema onu, seetõttu on arvatud, et ta tuli tolle valitsusajal Liivimaale ja astus ordusse. 1451 on Walgardenit mainitud rüütelvennana Kuldīgas, 1463 aga ordu majandusülemana (Schäffer) Riias. Sel ajal kuulus ta Liivi ordu maamarssali Goddert von Plettenbergi lähikonda, hiljem hakkas toetama aga Johann Wolthus von Herset ja tolle reformipüüdlusi. Tänu sellele sai ta 1469. või 1470. aastal Narva foogtiks ja suutis Virumaa sugulaste abil selle ametikoha ka pärast Herse kukutamist säilitada. 1482. aastal nimetati ta Pärnu komtuuriks, sellele ametikohale jäi ta veel kuueks aastaks, misjärel saadeti ilmselt erru. 1491. aastal on mainitud, et tal oli elatisvaldus Pärnus, ilmselt sealsamas ta ka suri 1493. aasta alguses, enne aprilli. Ritterbrüder im livländischen Zweig des Deutschen Ordens. Köln: Böhlau, 1993. Nr 930 (lk 695–696).
Ludwig Krengel

Ludwig Krengel (surnud juuni lõpus 1502 Narvas) oli Liivi ordu liige, Rakvere foogt aastatel 1492–1502. Krengel pärines Hessenist Neukirchenist Ziegenhaini lähedalt. Tema suguvõsa oli üks piirkonna mõjutumaid. 1488. aastal oli Krengel linnusekomtuur Kuldīgas, 1492. aastal tõusis aga Rakvere foogti ametikohale. Sel positsioonil sai ta olla kümme aastat, misjärel ta Narvas Liivimaa-Moskva sõja ajal suri. Ritterbrüder im livländischen Zweig des Deutschen Ordens. Köln: Böhlau, 1993. Nr. 996 (lk 742–743).
Abreviatuur (muusika)

Abreviatuur on noodikirja märgi lühend. See võib olla märk, mille abil saab jätta nooditeksti täielikult välja kirjutamata, näiteks helide, helijärgnevuste või taktide korduste korral, või sõna või fraasi lühend. Varem hoiti nooditeksti abreviatuuridega kirjutamisega vaeva ja aega kokku. Tänapäeval on neid tarvis peamiselt paberiformaadi piirangute tõttu. Kui tekstiosa tuleb korrata, kasutatakse kordusmärke, märki da capo ja muid märke. Kui korratakse mitut takti või tervet lõiku, siis võidakse tähistada taktid numbrite või tähtedega ning paigutada samad numbrid või tähed tühjaks jäetud taktide kohale. Heli kordumisel näitavad põikjooned, mitu korda nooti tuleb mängida. Spetsiaalne märk näeb ette helide kombinatsiooni kordumise. Ka simile ja segue on kordumismärgid. Väga kõrgete või madalate kohtade puhul kasutatakse oktavimärke. accel. – accelerando and. – andante decresc. – decrescendo f – forte ff – fortissimo mf – mezzoforte mp – mezzopiano p – piano pp – pianissimo seg. – segue stacc. – staccato unis. – unisono
Le Fort

Le Fort (ka Lefort; vene: Лефорт) on Šveitsi päritolu aadlisuguvõsa. François Le Fort (inglise wiki: François Le Fort) Franz Lefort (õieti François Jacques Le Fort) (1655–1699), Venemaa sõjaväelane, poliitik ja admiral vabahärra Pierre von Le Fort (1674–1754), Venemaa poliitik ja kindralleitnant, Eesti- ja Liivimaa kindralkuberner (vene: Пётр Лефорт)[1] Gertrud Auguste Lina Elsbeth Mathilde Petrea von Le Fort (1876–1971), Saksamaa kirjanik (saksa wiki: Gertrud von Le Fort) Peter von Le Fort (sünd. 1899), 1936. aasta taliolümpiamängude peasekretär [2] Väljavõte Eestimaa rüütelkonna genealoogilisest käsiraamatust
Bernie Ecclestone

Bernard Charles Ecclestone (sündinud 28. oktoobril 1930) on Briti ärimees ja endine võidusõitja, keda peetakse Vormel 1 äri valitsejaks. Ta on kõiki Vormel 1-ga seotud kommertsõigusi omavate ettevõtete Formula One Management ja Formula One Administration suuromanik ja juht. Bernie Ecclestone osales ka ise 1958. aastal kahel Vormel 1 etapil, Monaco ja Suurbritannia GP-l, kuid ei pääsenud kvalifikatsioonist kaugemale. Seejärel oli ta vormelisõitjate Stuart Lewis-Evansi ja Jochen Rindti mänedžer. Aastal 1972 ostis Ecclestone Brabhami vormelimeeskonna, mida juhtis 15 aastat. Aastal 1974 asutas ta koos Frank Williamsi, Colin Chapmani, Teddy Mayeri, Ken Tyrrelli ja Max Mosleyga vormelikonstruktorite organisatsiooni FOCA, mille juhiks ta sai 1978. aastal. Võitlus teleülekandeõiguste pärast konkureeriva katusorganisatsiooni FISA-ga viis Concorde'i lepingu sõlmimiseni 1981. aastal. Sellega sai Ecclestone teleõigused endale. Ajaleht Sunday Times reastas 2009. aastal Suurbritannia rikkaimad inimesed. Selles loendis oli Ecclestone 934 miljoni naelsterlingiga 24. kohal. 2004. aasta algul müüs Ecclestone ühe oma Londoni residentsidest (Kensinton Palace Gardens) terasetöösturile Lakshmi Mittalile 57,1 miljoni naela eest. See oli sel ajal kõige kallimalt müüdud hoone kogu maailmas läbi aegade. Ecclestone oli 25 aastat abielus endise Armani modelli Slavica Radićiga. Radić oli oma mehest 29 cm pikem (1.88 ja 1.59) ning 28 aastat noorem (sündis 1958). Neil on kaks last, Tamara (sündis 1984) ja Petra Ecclestone (sündis 1988). 2008. aasta lõpus kolis Slavica oma mehe juurest ära ja esitas lahutusavalduse. Abielu lahutati 11. märtsil 2009. Katrin Lust-Buchanan: Eestlased olgu uhked, et saavad soomlastele pöialt hoida!, Õhtuleht, 21. oktoober 2008 78-aastane Bernie Ecclestone: juhin F1 surmani, Delfi, 16. november 2008 Maarja Värv. Vormeliboss surub sõitjatele vägisi medaleid kaela, Postimees, 16. detsember 2008
Vjatšeslav Ivanov

Vjatšeslav Ivanovitš Ivanov [iv'aanov] (vene keeles Вячеслав Иванович Иванов; 28. veebruar (16. veebruar vkj) 1866 Moskva – 16. juuli 1949 Rooma) oli vene sümbolistlik luuletaja.
Rooma Klubi

Rooma Klubi on 1968. aastal Roomas asutatud mõttekoda. Kirjeldab end kui "mõttetalgute keskkond ning uurimiskeskus, mis keskendub loovusele ja algatusvõimele". See on grupp teadlasi, ökonoomikuid, majandusinimesi, kõrgetasemelisi avaliku sektori töötajaid, valitsusjuhte ja endisi valitsusjuhte üle maailma. Rooma Klubi asutas Itaalia ärimees Aurelio Peccei eesmärgiga tegeleda suuremate probleemidega, kui suudavad tegeleda praegused liiga kitsa valdkonna uurimiskeskused või valitsused, mis on liialt osakondadeks jagatud. Rooma Klubi uurib tänapäevaseid globaalseid probleeme ja võimalikke tulevikustsenaariume, mõistmaks mis on toimumas, ning soovitamaks tegutsemist mitmetel tasanditel – indiviidist kuni valitsusteni. Klubi liikmed jagavad usku, et iga inimene on võimeline andma oma panuse ühiskondade parandamiseks. Klubi tellib globaalprobleemide teemal aruandeid teadlastelt. Nende põhjal on ilmunud sari mõjukaid raamatuid. "Kasvu piirid" (The Limits to Growth) on Rooma Klubi tuntuim raamat aastast 1972. Sellele on kirjutatud terve hulk analüüse ja järgesid - 20/30/40/50 aastat hiljem, sh ka kunagiste autorite ja Rooma Klubi poolt. Eesti Rooma Klubi (ERK) asutati 9. jaanuaril 2001 kui Rooma Klubi rahvuslik haru. ERK liikmete hulka kuulub 40-50 mõjukat teadlast, majandus- ja ühiskonnategelast. Rooma Klubi auliikmena on Eestist kuulunud Rooma Klubisse Andres Tarand. ERK liikmeks valitakse juhatuse otsusega, liikmed, president, juhatus ja asutajad ning Klubi tegevus on avalik ERK kodulehel.[viide?] Rooma Klubi aruanded on kirjutatud erinevate autorite poolt, enamasti Klubi liikmete hulgast. Aruannete ehk selles ajas kõige olulisemate globaalsete muutuste või trendide analüüsivad kokkuvõtted arutab läbi klubi kogu ning määrab, kas antud uuring on Rooma Klubi raport või ei.[viide?] Kaaspresidendid on Sandrine Dixson-Declève ja Mamphela Ramphele.[viide?] Teisi tuntumaid liikmeid: Ugo Bardi, Carlos Alvarez Pereira, Ashok Khosla, Eberhard von Koerber, Benjamin Bassin, Hollandi kuninganna Beatrix, Juan Luis Cebrian, Orio Giarini, Talal Halman, Fernando Henrique Cardoso, José Sarney, Javier Solana, Manmohan Singh, Kamal Hossain, Esko Kalimo, Martin Lees, Roberto Peccei, Maria Ramirez Ribes, Viktor Sadovnitši, Keith Suter, Majid Tehranian, Raoul Weiler, Anders Wijkman ja Mihhail Gorbatšov.[viide?] Rooma Klubi seisukohtades on leitud uusmaltusiaanlikke väiteid. Klubi on süüdistatud ka liigses elitaarsuses ja Euroopa-kesksuses, samuti poliitilises pahempoolsuses.[viide?] Vandenõuteoreetikud nagu dr John Coleman on pidanud Rooma klubi salajaseks võimukeskuseks. Coleman, John (2016). Conspirators' Hierarchy: The Story of the Committee of 300 (PDF) (inglise). Bridger House Publishers Inc. ISBN 9780922356577 – cit. via Luure Keskagentuur. Rooma Klubi koduleht Eesti Rooma klubi koduleht Raamat "Limits of Growth – the 30 year update" Heliintervjuu Dennis Meadowsiga (üks Rooma klubi liikmetest ja raamatu autoritest) 9. oktoober 2004 Aastakonverents 2004: "Limits of Ignorance" Uppsala Protocol: näide, kuidas käituda ühe ressursi limiidi puhul
Vanalinnastuudio

Vanalinnastuudio oli teater Tallinnas, mis tegutses aastatel 1980–2004. Asutatud Eino Baskini eestvõttel. Teater kuulus kuni 1989. aastani pooliseseisva estraaditrupina Eesti NSV Riikliku Filharmoonia juurde. Lavastati peamiselt estraadi, ja satiiri ja komöödiaid. 2004. aastal koondati suurem osa näitetrupist ja asutati uus teater NO99. Endised Vanalinnastuudio näitlejad siirdusid 2005. aastal Vana Baskini Teatrisse. Vanalinnastuudio andis algul etendusi Raekoja platsil asuva Õpetajate maja L-tähe kujulises saalis, kus lava asetseb kahe saali ühinemiskohas nii, et mängida tuleb korraga kahele poole. Õpetajate majast sai omamoodi Meka, kuhu meelelahutusnäljas publik aina tungles. 1989. Vanalinnastuudio sai iseseisvaks teatriks. 1990. Sakala keskuses (endises Poliitharidusmajas) anti esimene etendus, sellest majast sai teatri teine ajutine asukoht. 1992. Vanalinnastuudiole lubati krunt Viru tänaval (tänapäeval De la Gardie kaubamaja). 1997. Loodi sihtasutus Vanalinna Teatrimaja, et see hakkaks ehitama ja haldama Vanalinnastuudio päris oma maja Sauna tänaval. Projekt jäi pooleli. 1999. Sakala keskus anti Vanalinnastuudiole pikaajalisele rendile. 2000. Teater tähistas oma 20. tegevusaastat renoveeritud majas. Saadi black-box-tüüpi teatrisaal. Lisaks ehitati keldrikorrusele väike saal, kus tegutses Supiteater. Vanalinnastuudiol oli sestpeale oma maja. 2001. Vanalinnastuudio direktoriks sai Jüri Järvet juunior ja peanäitejuhiks Roman Baskin. 2003. Vanalinnastuudio direktoriks valiti kaks aastat varem näitlejana koondatud Anne Veesaar, kes kutsus kunstiliseks konsultandiks Georg Malviuse. Töösuhted Roman Baskiniga katkesid. 2004. Veesaar lahkus kokkuleppel kultuuriministeeriumiga teatrijuhi kohalt. Kuni uue juhi valimiseni juhtis teatrit ministeeriumi teatrinõunik Tõnu Lensment. 2004. aasta suvel kinnitati Vanalinnastuudio uueks juhiks Tiit Ojasoo, kes asus looma oma meeskonda. Sündis Teater NO99. Produtsent Aarne Valmise ettepanekul lõi Eino Baskin Vana Baskini Teatri. Karulin, Ott. Nalja ja meelelahutust olude kiuste // Postimees (2006) 29. november Kuidas sündis Vanalinnastuudio, kultuur.postimees.ee, 12. märts 2015 Karulin, Ott. Nalja ja meelelahutust olude kiuste // Postimees (2006) 29. november Vanalinnastuudio 20 : vahekokkuvõte aastaist 1980-2000 / (Koostajad T. Kall ja J. Karindi). Tallinn : Tänapäev, 2000
Eduard Tamm

Eduard Tamme nime all on tuntud mitu inimest: Eduard Tamm (1879–1941) oli eesti helilooja Eduard Tamm (1935–2023) oli eesti füüsik Eduard Tamm (1914–2010) oli eesti sportlane
Pimesimultaan

Pimesimultaan on simultaani eriliik, kus üks mängija mängib mitme vastasega, nii et ta ise mängulaudu ei näe ja ka käike üles ei kirjuta. Tegu on ühe kõige raskema ajugümnastikaga üldse. Kui tavasimultaani võib anda peaaegu et iga vähegi mängida oskav isik, siis see mänguliik nõuab eriettevalmistust. Põhiprobleemiks ei ole seejuures mitte variantide väljamõtlemine, vaid seisu (vigurite/nuppude paigutuse) meeldejätmine. 4 partiid 1857 Louis Paulsen (Saksamaa) 5 partiid 1857 Louis Paulsen (Saksamaa) 8 partiid 1858 Paul Morphy (USA) +6=2-0 10 partiid 1858 Louis Paulsen (Saksamaa) 15 partiid 1859 Louis Paulsen (Saksamaa) 15 partiid 1876 Joseph Blackburne (Suurbritannia) 16 partiid 1876 Johannes Hermann Zukertort (Poola) 20 partiid 1897 Harry Nelson Pillsbury (USA) 21 partiid 1902 Harry Nelson Pillsbury (USA) +3=11-7 22 partiid 1902 Harry Nelson Pillsbury (USA) +17=4-1 24 partiid 1919 Richard Réti (Tšehhoslovakkia) 25 partiid 1921 Gyula Breyer (Ungari) +15=7-3 26 partiid 1924 Aleksandr Alehhin (Prantsusmaa) +16=5-5 28 partiid 1925 Aleksandr Alehhin (Prantsusmaa) +22=3-3 29 partiid 1925 Richard Réti (Tšehhoslovakkia) +20=7-2 30 partiid 1931 George Koltanowski (Belgia) +20=10-0 32 partiid 1933 Aleksandr Alehhin (Prantsusmaa) +19-9=4 34 partiid 1937 George Koltanowski (Belgia) +24=10-0 40 partiid 1943 Miguel Najdorf (Argentina) 45 partiid 1947 Miguel Najdorf (Argentina) +39=4-2 52 partiid 1952 Janos Flesch (Ungari) +31=18-3 Maailmarekordi püstitamiseks kehtivad erinõuded vastaste tugevuse osas (nende keskmine FMJD reiting peab olema vähemalt 1900) ning samuti tuleb rekordi fikseerimiseks saavutada vähemalt 70% tulemus. Praegu kehtiva[küsitav] rekordi püstitas hollandi suurmeister Erno Prosman.