Riigipäev (Saksa-Rooma riik)

Riigipäev (ladina: Dieta Imperii / Comitium Imperiale; saksa: Reichstag) oli Saksa-Rooma riigi nõuandev kogu. See ei olnud tänapäevases mõttes seadusandlik võim; selle liikmed kujutasid seda rohkem keskse foorumina, kus oli olulisem pidada läbirääkimisi kui otsustada. Selle liikmed olid riigiseisused, mis jagunesid kolmeks kolleegiumiks. Riigipäev kui püsiv ja seadustatud asutus arenes välja keskaja Hoftagist (õukonnakogust). 1663. aastast kuni keisririigi lõpuni 1806. aastal oli see alaline istung Regensburgis. Riigiseisuste üle ei olnud feodaalõiguse kohaselt kõrgemat võimu peale Saksa-Rooma keisri (või valitud keisri). Riigiseisuse omamine andis inimesele õiguse Riigipäeval hääletada. Seega võis üksikliikmel olla mitu häält ja hääled erinevates kolleegiumites. Üldiselt ei käinud liikmed Regensburgis alalisel Riigipäeval, vaid saatsid selle asemel esindajad. Hiline Riigipäev oli tegelikult alaline seisuste suursaadikute kohtumine. Riigipäeva täpne roll ja funktsioon (nagu ka keisririik ise) muutus sajandite jooksul selles, et seisused ja eraldi territooriumid saavutasid keisrivõimu arvelt üha suurema kontrolli oma siseasjade üle. Esialgu ei olnud riigipäeval kindlat aega ega asukohta. See sai alguse kui vanade germaani hõimude hertsogite kokkutulek, mis moodustasid frankide kuningriigi, kui tuli vastu võtta olulisi otsuseid, ja põhines tõenäoliselt vanal germaani õigusel, kusjuures iga juht toetus oma juhtivate meeste toele. Näiteks juba keiser Karl Suure aegu Saksi sõdade ajal kogunes riigipäev "Annales regni Francorumi" kohaselt 777. aastal Paderbornis ja võttis ametlikult vastu seadused allutatud sakside ja muude hõimude kohta. 803. aastal andis Frangi keiser välja "Lex Saxonumi" lõpliku versiooni. 919. aasta Riigipäeval Fritzlaris valisid hertsogid esimese sakslaste kuninga, kes oli saks Heinrich I Linnupüüdja, saades sellega üle pikaajalisest frankide ja sakside vahelisest rivaalitsusest ning pannes aluse Saksa riigile. Pärast Itaalia vallutamist viidi 1158. aasta Roncaglia riigipäeval lõpule neli seadust, mis muutsid märkimisväärselt keisririigi (mittekunagi ametlikult kirjapandud) põhiseadust, tähistades keskvõimu pideva languse algust kohalike hertsogite kasuks. 1356. aasta kuldbulla tsementeeris "territoriaalse valitsemise" (Landesherrschaft) mõiste, hertsogite suuresti sõltumatu valitsemise nende vastavate territooriumite üle, ja piiras ka kuurvürstide arvu seitsmega. Vastupidi tänapäeval levinud müüdile ei osalenud paavst kunagi valimisprotsessis, vaid ainult ratifitseerimise ja kroonimise protsessis; valisid kuurvürstid. Kuid kuni 15. sajandi lõpuni ei olnud riigipäev tegelikult institutsioonina vormistatud. Selle asemel kutsuti hertsogid ja muud vürstid ebakorrapäraselt keisri õukonda; neid koosviibimisi nimetati tavaliselt Hoftagideks (saksa keeles: Hof "õukond"). Vaid alates 1489. aastast kutsuti riigipäeva Reichstagiks ja see jagunes ametlikult mitmeks collegiaks ("kolleegiumid"). Esialgu kuulusid ühte kolleegiumisse kuurvürstid ning teise teised hertsogid ja vürstid. Hiljem õnnestus kolmanda osapoolena heaks kiita riigilinnu (see on otse keisrile alluvad linnad, mis olid kohalikust valitsejast sõltumatud oligarhilised vabariigid). Mitmel katsel keisririiki reformida ja selle aeglast lagunemist lõpetada, eriti alates 1495. aasta riigipäevast, ei olnud suurt mõju. Seevastu seda protsessi vaid kiirendati 1648. aasta Vestfaali rahuga, mis kohustas keisrit ametlikult aktsepteerima kõiki riigipäeval tehtud otsuseid, jättes ta tegelikult ilma tema vähestest allesjäänud volitustest. Sealt alates kuni lõpuni 1806. aastal ei olnud keisririik midagi muud kui suuresti iseseisvate riikide kogum. Tõenäoliselt kõige kuulsamad riigipäevad olid need, mis peeti Wormsis 1495. aastal, kus kehtestati keisririigi reform, ja 1521. aastal, kus pandi põlu alla Martin Luther (vaata Wormsi edikt), Speyeri riigipäevad 1526. aastal ja 1529. aastal (vaata Speyeri protestatsioon) ning mitmed Nürnbergis (Nürnbergi riigipäevad). Alles Regensburgi alalise Riigipäeva kehtestamisega 1663. aastal kutsuti riigipäev kindlaksmääratud asukohas püsivalt kokku. Konstanzi riigipäev avati 27. aprillil 1507; see tunnistas Saksa-Rooma riigi ühtsust ja asutas Keiserliku kambri, keisririigi kõrgeima kohtu. 1489. aastast alates koosnes riigipäev kolmest kolleegiumist: Kuurvürstide kolleegium (Kurfürstenrat), mida juhatas Mainzi vürstlik peapiiskop Saksamaa riigikantsleri (Reichserzkanzler) ametikohal. Seitse kuurvürsti määrati 1356. aasta kuldbullaga: 3 vaimulikku vürstlikku piiskoppi, Mainzi vürstlik peapiiskop kui Saksamaa Reichserzkanzler Kölni vürstlik peapiiskop kui Itaalia Reichserzkanzler Trieri vürstlik peapiiskop kui Burgundia Reichserzkanzler neli ilmalikku vürsti, Tšehhi kuningas kui ülempeekrikandja Pfalzi kuurvürst kui ülemstjuuard (Erztruchsess) Saksimaa kuurvürst kui ülemmarssal Brandenburgi markkrahv kui ülemkammerhärra Arv kasvas kaheksani, kui 1623. aastal võttis Baieri hertsog üle pfaltskrahvi kuurvürsti ameti, kes ise sai 1648. aasta Vestfaali rahu kohaselt kuurvürstide kolleegiumis eraldi hääle (Causa Palatina), sealhulgas ülemvarahoidja ameti. 1692. aastal sai Üheksa-aastase sõja ajal Hannoveri kuurvürstist (varem Braunschweig-Lüneburgi) üheksas kuurvürst ja ülemlipukandja. Baieri pärilussõjas ühendati Pfalzi ja Baieri kuurvürstiametid, see kiideti heaks 1779. aasta Tescheni rahuga. 1803. aasta Saksamaa mediatisatsioon tähendas Kölni ja Trieri vürstlike peapiiskopkondade kaotamist, vürstlik Mainzi peapiiskop ja Saksamaa Reichserzkanzler sai – hüvitisena kaotatud territooriumi eest, mille okupeeris Prantsusmaa – äsjaloodud Regensburgi vürstkonna. Omakorda ülendati 4 ilmalikku vürsti kuurvürstideks: Salzburgi hertsog Württembergi hertsog Badeni markkrahv Hessen-Kasseli maakrahv Nendel muudatustel oli aga vähe mõju, kuna Franz II loobumisega Saksa-Rooma keisritroonist kaotati keisririik vaid kolm aastat hiljem. Riigivürstide kolleegium (Reichsfürstenrat või Fürstenbank) hõlmas riigikrahve, samuti otse keisrile alluvaid isandaid, vürstlikke piiskoppe ja riigiabte. Tugevate liikmetega, ehkki sageli vastuoluline, püüdis teine kolleegium kaitsta oma huve kuurvürstide domineerimise vastu. Vürstide koda jagunes edasi vaimulikuks ja ilmalikuks haruks. Tähelepanuväärne on see, et vaimulikku haru juhtisid ilmalikud Austria ertshertsog ja Habsburgide Madalmaade (aastast 1556 Habsburgide Hispaania valduses) Burgundia hertsog. Kuna Austria Habsburgid ei suutnud juhtida ilmalikku haru, said nad selle asemel juhtida vaimulikke vürste. Esimene vaimulikest vürstidest oli Salzburgi peapiiskop kui Primas Germaniae; vürstlik Besançoni peapiiskop, kuigi ametlikult liige kuni 1678. aasta Nijmegeni rahuni, ei osalenud riigipäeva koosolekutel. Vaimulikku harru kuulus ka Saksa ordu suurmeister ja Deutschmeister, samuti Hospitaliitide Ordu mungariigi suurprior Heitersheimis. Lübecki vürstlik piiskopkond jäi vaimulikuks liikmeks isegi pärast protestantlusse pöördumist, seda valitses 1586. aastast Holstein-Gottorpi soost piiskopkonna administraatorid. Vürstlik Osnabrücki piiskopkond oli 1648. aasta Vestfaali rahu kohaselt Hannoveri dünastiast katoliku piiskopi ja luteri piiskopi vahelduva valitsuse all. Igal vürstide kolleegiumi liikmel oli kas üks hääl (Virilstimme) või kollektiivne hääl (Kuriatstimme). Vürstide tõttu sõltus nende üks hääl 1582. aastast rangelt nende vahetutest vasallidest; see põhimõte viis häälte kuhjumiseni, kui üks valitseja pidas personaalunioonis mitut territooriumit. Ainult krahvidel ja isandatel oli kollektiivhääleõigus, seetõttu moodustasid nad eraldi kolleegiumid nagu Wetterau krahviliit ja ühendused Švaabi, Frangimaa ja Alam-Reini-Vestfaali ringkondades. Samuti ühinesid vaimulikus harus riigiabtid Švaabi või Reini kolleegiumitesse. 1803. aasta Saksamaa mediatisatsiooniga annekteeriti arvukad vaimulikud territooriumid ilmalikesse valdustesse. Vürstide kolleegiumi reformi ei viidud siiski läbi kuni keisririigi kaotamiseni 1806. aastal. Riigilinnade kolleegium (Reichsstädtekollegium) kujunes välja alates 1489. aastast, see andis suure panuse riigipäevade kui poliitilise institutsiooni arengusse. Sellegipoolest oli linnade kollektiivhääletus esialgu vähetähtis kuni 1582. aasta Augsburgi riigipäeva vaheajani. Kolleegiumi juhtis toimumiskoha linnanõukogu; alalise riigipäeva kehtestamisega 1663. aastal läks see tool Regensburgile. Riigilinnad jagunesid ka Švaabi ja Reini harusse. Švaabi linnu juhtisid Nürnberg, Augsburg ja Regensburg, Reini linnu Köln, Aachen ja Frankfurt. Pärast Vestfaali rahu ei saanud usuküsimusi enam kolleegiumite häälteenamusega otsustada. Selle asemel jagunes Reichstag katoliiklikuks ja protestantlikuks koguks, kes arutasid küsimusi eraldi ja siis omavahel läbirääkimisi pidades, Itio in partes. Katoliiklikku kogu (Corpus Catholicorum) juhtis Mainzi peapiiskop-kuurvürst. Protestantlikku kogu (Corpus Evangelicorum) juhtis Saksimaa kuurvürst. Protestantliku kogu koosolekutel tutvustas Saksimaa kõiki aruteluteemasid, pärast mida kõnelesid Brandenburg-Preisimaa ja Hannover, kellele järgnesid ülejäänud riigid suuruse järjekorras. Kui kõik riigid olid kõnelenud, kaalus Saksimaa hääli ja kuulutas konsensust. Saksimaa kuurvürst Friedrich Augustus I pöördus 1697. aastal katoliiklusse, et saada Poola kuningaks, kuid kuurvürstkond ise jäi ametlikult protestantlikuks ja säilitas protestantliku kogu juhtimise. Kui kuurvürsti poeg samuti katoliiklusse pöördus, püüdsid Preisimaa ja Hannover aastatel 1717–1720 juhtimist üle võtta, kuid edutult. Saksimaa kuurvürstid juhtisid protestantlikku kogu kuni Saksa-Rooma riigi lõpuni. Pärast uue Saksa keisririigi moodustamist 1871. aastal alustas Baieri Teaduste Akadeemia ajalookomisjon keiserlike ürikute (Reichsakten) ja Riigipäeva ürikute (Reichstagsakten) kogumist. 1893. aastal avaldas komisjon esimese kogumiku. Praegu kogutakse ja uuritakse aastaid 1524–1527 ja aastaid kuni 1544. 1992. aastal ilmus Viinis Rosemarie Aulingeri kogumik, mis käsitles 1532. aasta Regensburgi riigipäeva, sealhulgas rahuläbirääkimisi protestantidega Schweinfurtis ja Nürnbergis. NB!: see loend ei ole täielik