laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Feodor Georg

Feodor Georg (ka Fjodor Georg; 28. september 1871 Kuressaare – 1941? Venemaa) oli Venemaa keisririigi ja Loodearmee sõjaväelane (kindralmajor). Feodor Georg sündis 1871. aastal Kuressaares titulaarnõuniku pojana, omandas üldhariduse Tartu gümnaasiumis, seejärel sõjalise hariduse Vilno junkrukoolis, mille lõpetas 1893. aastal alamlipnikuna. Teenis järgmised 20 aastat Venemaa keiserliku armee 23. jalaväediviisi 89. Valgemere jalaväepolgus Tallinnas. 1912. aastal lõpetas Oranienbaumis asuva ohvitseridekooli. Esimeses maailmasõjas ülendati Feodor Georg 1915. aasta veebruaris sõjaliste teenete eest alampolkovnikuks ja autasustati vapruse eest Georgi mõõgaga. „Selle eest, et ta lahingus 19.03.1915 Karpaatides Beregi Gornõje küla lähistel asuva kõrgendiku nr 1228 juures viis rünnakule lisaks oma pataljonile ka teised selles rindelõigus asuvad väeosad. Rünnaku käigus õnnestus nimetatud kõrgendik pärast ägedat täägivõitlust vallutada. Sattunud selle järel vaenlase piiramisrõngasse, viis kapten Georg oma üksuse veelkord rünnakule, ilmutades selle juures silmapaistvat mehisust. Selle rünnaku käigus võeti vangi 10 vastase ohvitseri ning 1242 sõdurit ja allohvitseri. Lisaks saadi sõjasaagiks kaks kuulipildujat.“ 1915. aasta novembris ülendati ta polkovnikuks ja juuni lõpust kuni 1916. aasta augustini oli polkovnik Feodor Georg 23. diviisi õppekomando ülem. 1916. aasta juulis komandeeriti Feodor Georg Tallinna ja määrati seal formeeritava 118. jalaväediviisi 470. Dankovski polgu komandöriks. 1917. aasta kevadel tagandas polgu komitee ta polgu komandöri kohalt ning 19. mail 1917 arvati ta Dvinski sõjaväeringkonna reservi. Eesti rahvusväeosade formeerimise ajal pakuti talle Peeter Suure merekindluse garnisoni 2. kindluspolgu komandöri kohta, millest ta 17 (vkj)/30. aprillil 1917. aastal keeldus. Vene kodusõjast võttis osa kindral Nikolai Judenitši Loodearmee koosseisus algul polgu-, hiljem brigaadiülemana. 1919. aastal ülendati kindralmajoriks. Pärast Eesti Vabadussõja lõppu asus elama Tallinna. 1940. aastal arreteeriti ning mõisteti 1941 NSV Liidu võimude poolt kontrrevolutsioonilise tegevuse eest kümneks aastaks vangi. Николай Николаевич Рутыч. Белый фронт генерала Юденича. Москва 2002. ISBN 5-85887-130-5, lk 183-186 Eestlastest Georgi ordenite kavaleride elulood Eesti kommunismiohvrid 1940–1991
Sarah Wayne Callies

Sarah Wayne Callies (sündinud 1. juunil 1977 La Granges Illinois' osariigis) on USA filminäitleja, kes on tuntud eelkõige dr Sara Tancredi osatäitjana seriaalis "Põgenemine" ja Lori Grimesi osatäitjana seriaalis "Elavad surnud". Sarah' esimesel eluaastal kolis perekond Honolulusse. Juba nooruses oli näha Sarah' huvi näitlemise vastu. Ta osales näitemängudes Punahou koolis, mille ka 1995. aastal lõpetas. Ehkki Sarah' mõlemad vanemad on professorid Hawaii Ülikoolis, ei soovinud Sarah vanemate rada käia, vaid otsustas karjääri teha näitlejana. Pärast kõrgkooli lõpetamist asus Sarah Darthmouthi Kolledžisse, kus puutus palju kokku teatrikunstiga. Pärast kolledži lõpetamist jätkas ta õpinguid Denver National Theater Conservatorys, mille lõpetas 2002. aastal. Samal aastal ta ka abiellus ning kolis New Yorki, kus sai oma esimese seriaalirolli NBC seriaalis "Queens Supreme". 2003 "Queens Supreme" (teleseriaal) 2003 "Law & Order: Special Victims Unit" (teleseriaal) 2003 "Badge 714" (teleseriaal) 2003 "Tarzan" (teleseriaal) 2005 "Põgenemine" (teleseriaal) 2005 "NUMB3RS" (teleseriaal) 2006 "The Celestine Prophecy" 2006 "Whisper" 2010–2013 "Elavad surnud" (teleseriaal) Sarah Wayne Callies andmekogus IMDb (inglise) Sarah Wayne Calliesi elulugu "Prison Breaki" kodulehel (ingliskeelne)
Maša Kolanović

Maša Kolanović (sündinud 19. novembril 1979 Zagrebis) on Horvaatia kirjanik ja teadlane. Ta õppis Zagrebi ülikoolis horvaatia keelt ja kirjandust, filosoofiadoktori kraadi sai kirjandusteooria ja kultuuriuuringute vallas. Nüüd töötab dotsendina Zagrebi ülikooli humanitaar- ja sotsiaalteaduskonnas. Tema 2008. aastal ilmunud debüütromaan "Sloboština Barbie", mis jõudis kahele Horvaatia kirjandusauhinnale kandideerimisel lühikesse nimekirja, on tõlgitud ka saksa keelde. Novellikogu "Dragi kukci i druge jezive price" (2019) eest võitis ta 2020. aastal Euroopa Liidu kirjandusauhinna.
Emilie Rosalie Saal

Emilie Rosalie Saal (neiupõlvenimega Maksi; ka Emmy Saal; 1871–1954) oli Eesti kunstnik. Ta sündis Tartus ja õppis Peterburis kunsti. 1899. aastal abiellus ta Hollandi Ida-Indias (praegu Indoneesia) kirjaniku ja etnoloogi Andres Saaliga. Reisides koos abikaasaga Ida-India saartel valmistas Emilie sadu akvarelle ja maale troopilistest taimedest ja viljadest. Tema töid hindasid kõrgelt näiteks Hollandi Kuningliku botaanikaaia teadlased. Tema teosed on väljas 2022. aastal toimuval 59. Veneetsia biennaalil Eesti paviljonis. Varem on neid avalikult eksponeeritud 1926. aastal Los Angelese Ajaloo, teaduse ja kunsti muuseumis. 1902. aastal sündis tal tütar Regina ja kaks aastat hiljem poeg Leo. "59. Veneetsia biennaalil esindavad Eestit Norman, Razavi ja unustatud kunstnik" ERR kultuur, 8. juuli 2020 Olaf Klaassen. Andres Saal Surabajas (1898—1902). Keel ja Kirjandus, 6, 1980 Lk 330 Foto: Andres ja Emilie Rosalie Saal lastega
Jõe põik

Jõe põik on tänav Narvas Sutthoffi linnaosas. Tänava pikkus on umbes 300 m. Tänav algab Jõesuu tänavalt, kulgeb kirdesse, pöörab põhja ja tagasi edelasse ning lõpeb Jõesuu tänavaga ristudes. Selle jätk on Aleksei Juhhanovi tänav. Enne 1990. aastaid kandis tänav vene keeles nime улица Йыэ - Пыйк. Об уточнении перечня улиц г.Нарва и пос. Нарва-Йыэсуу. Решение Нарвского городского Совета народных депутатов №72 от 02.03.1982
Mereküla Jumalaema Kaasani ikooni kirik

Mereküla Jumalaema Kaasani ikooni kirik oli õigeusu kirik Ida-Viru maakonnas Merekülas. 1946. aastal teisaldati see Merikülast Narva-Jõesuusse, kus see pühitseti pühale apostlisarnasele vürstile Vladimirile ja on seal praeguseni. Mereküla väike puukirik ehitati 1867. aastal ning oli pühitsetud Jumalaema Kaasani ikoonile. Kiriku ehituse eestvedajaks oli aastatel 1866–1867 Narvas teeninud Peterburi vaimulik Aleksander Gumilevski. Kirik oli ehitatud palkidest ning kaetud liitekohtadest kullatud valge plekiga. 1945. aastal palus Narva-Jõesuu Püha Suurvürst Vladimiri kiriku kogudus luba tuua Narva-Jõesuusse sõjas purustatud kiriku asemele Mereküla Jumalaema Kaasani ikooni kirik. 1946. aasta anti sellele Tallinna ja Eesti ülempiiskopi Paveli (Dmitrovski) õnnistus, võimud lubasid teisaldada Mereküla kiriku Narva-Jõesuu uue linnaturu juurde, kus see seisab tänapäevani. 1948. aastal pühitseti Mereküla Jumalaema Kaasani ikooni kirik Tallinna ja Eesti piiskopi Issidori (Bogojavlenski) poolt pühale apostlisarnasele vürstile Vladimirile. Pühapäeva varahommikul 14. veebruaril 2021 kirik süttis. Päästjatel õnnestus põleng kustutada ja puithoone päästa, kuid tules hävis suur hulk hinnalist kirikuvara. Narva-Jõesuu Jumalaema Kaasani ikooni kirik, www.orthodox.ee (vaadatud 08.07.2020) Narva-Jõesuus hävis kiriku tulekahjus suur hulk hinnalist vara, ERR, 15. veebruar 2021
Tertsiaalvärvus

Tertsiaalvärvused ehk tertsiaarvärvid (ladina keelest tertiarius 'kolmandikuline' sõnast tertius 'kolmas') on kolmanda astme värvused, mis saadakse mingi primaarvärvuse segamisel naabruses asuva sekundaarvärvusega teatud värviruumis. Varasemates värvisüsteemides on nimetatud tertsiaalvärvusteks ka kahe sekundaarvärvuse või kahe komplementaarvärvuse segusid. Kaasaegses värviõpetuses on need määratlused mõnikord ühendatud. Erinevates ajaloolistes värvisüsteemides määravad kasutatud pigmentvärvide omadused tertsiaalvärvuste värvitoonid. Värviringil asetsevad tertsiaalvärvused primaarvärvuste ja sekundaarvärvuste vahel ja kolme primaarvärvusega värviringi korral on neid kuus nii CMY- kui ka RGB-mudelis. kollane + oranž = oranžkollane, safran-, merevaik- või mandariinikollane oranž + punane = oranžpunane, kinaver-, vähk- või korallpunane punane + violett = punakasviolett, purpurpunane violett + sinine = violettsinine sinine + roheline = rohekassinine, pardisinine, mereroheline roheline + kollane = kollakasroheline, laimiroheline, šartröösiroheline Osa värvisüsteeme tuletavad tertsiaalvärvused sekundaarvärvuste paaridest: oranž + roheline = pruunikasroheline, oliivroheline või tsitriinkollane roheline + violett = sinakashall, kiltkivihall violett + oranž = punakas- või lillakaspruun, poripruun Subtraktiivses värvisünteesis annavad komplementaarvärvused, st kolm primaarvärvust reaalsetes oludes segades kokku mudase pruunika värvitooni. Erinevatest värvipigmentidest ja segamissuhetest sõltuvalt võivad kolmest primaarvärvusest segatud tertsiaalvärvused olla igasugused oliivrohelised, samblarohelised, pori- ja oliivpruunid, kollakashallid, hallikassinised ja kiltkivivärvi varjundid. http://eki.ee/dict/vsl/index.cgi?Q=tertsiaarv%C3%A4rv https://www.hariduskeskus.ee/opiobjektid/varvusopetus/vrviring.html A. Mittman. Color. - Khan Academy M. Tammert. Värviteooria. Tallinn, 2017
Allier' jõgi

Allier [alj'ee] (oksitaani keeles Alèir) on jõgi Prantsusmaa keskosas. Ta saab alguse Lozère'i departemangust. Läbib Vichy linna. Moulins paikneb Allier' jõe paremkaldal. Jõe pikkus on umbes 420 km. Jõgi suubub Neversi juures Loire'i jõkke. Jõgi on andnud nime Allier' departemangule.
Damnum iniuria datum

Damnum iniuria datum tähistas Rooma õiguses võõra vara õigusvastast rikkumist või hävitamist. See oli üheks tähtsaimaks delikti liigiks iniuria (õigusvastased teod nagu kehavigastused, solvamised) ja furtum’i (vargus) kõrval. Varasemas õiguses reguleerisid võõra vara õigusvastast rikkumist või hävitamist XII tahvli seadused ja see kuulus erinevate fragmentide alla. Eraldi deliktiks kujundati see aastal 287/286 eKr välja antud Aquiliuse seadusega (lex Aquilia). Rooma keisri Justinianuse koostada lastud kogumiku „Corpus iuris civilis“ osas „Digesta“ on selle kohta märgitud: (Dig. 9.2.1. pr. Ulpianus ediktikommentaari 18. raamatus) „Aquiliuse seadus tühistas kõik seadused, mis enne selle vastuvõtmist käsitlesid õigusvastaselt tekitatud kahju, olid need siis sätestatud XII tahvlil või kusagil mujal. Nende seaduste tsiteerimine ei ole praegu vajalik.“ Lex Aquilia kujundas ümber senise arusaama vara õigusvastasest kahjust ning kahju hüvitamise regulatsiooni ja mindi trahvisüsteemilt üle kahjude heastamise süsteemile. Lex Aquilia koosnes teadaolevalt kolmest peatükist. Nendest esimeses sätestati, et see, kes tapab võõra orja või looma, peab peremehele maksma kõrgeima hinna, mis oli sel orjal või loomal eelnenud aasta jooksul (Dig. 9.2.2.pr). Teise peatüki sisu kohta ei ole meile midagi teada. Kolmandas peatükis aga oli ette nähtud, et kes haavab võõrast orja või looma või hävitab mõne muu asja, peab peremehele tasuma kõrgeima hinna, mis oli sel asjal viimase kuu jooksul. Dig. 9.2.27.5. Ulpianus ediktikommentaari 18. raamatus: „Sellesama Aquiliuse seaduse kolmandas peatükis on sätestatud, et „kui keegi tekitab kahju teise isiku asjadele (välja arvatud orjade või kariloomade tapmine) neid õigusvastaselt põletades, tehes katki või vigastades, mõistetagu talt omanikule välja nii suur summa, kui palju see asi eelnenud 30 päeval väärt oli.“ Lex Aquilia alusel ei teki vastutus üksnes tahtluse (dolus) korral, vaid ka igasuguse hooletuse (culpa) puhul. Kui algselt märkis damnum iniuria datum vaid kindlaid varalisi rikkumisi, nagu orja või looma tapmine, siis aja jooksul hakkasid juristid tõlgendama seda kui igasugust mis tahes viisil tekkinud varalist kahju. Kahju tekkimise eeldusteks olid tekkinud füüsiline kahju ja turuväärtuse langus. Kui vara väärtus polnud langenud, siis ei kuulunud kahju hüvitamisele. Seda näiteks orjade või loomade kastreerimise puhul, kui nad polnud mõeldud paljunemiseks. Kuna kastreerimine ei mõjutanud nende turuväärtust ning võis mõnel juhul seda isegi tõsta, siis ei kuulunud tekkinud „kahju“ hüvitamisele. Kaser, M. Römisches Privatrecht. 14. Aufl. München: Beck 1986, lk 232; Ilus, E. Rooma eraõiguse alused, Tartu: Kirjastus Penikoorem 2005, lk 166–167. Ilus, E. 2005, lk 167. Siimets-Gross, H., Ristikivi, M. Fontes iuris romani, Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus 2019, lk 213. Ilus, E. 2005, lk 167–168. Siimets-Gross, H., Ristikivi, M. 2019, lk 213. Justinianuse Institutsioonid 4.3.3; Ilus, E. Rooma eraõiguse alused, Tartu: Kirjastus Penikoorem 2005, lk 168. Riggsby, A. M. Roman Law and the Legal World of the Romans. Cambridge University Press 2012, lk 188.
Hani sinine

Hani sinine on erksinise värvusega tehispigment, koostiselt baariumvasksilikaat BaCuSi4O10. Ühend kuulub koos Egiptuse sinisega, pliivalgega ja maiade sinisega maailma vanimate sünteetiliste värvipigmentide hulka. Ühend on nimetatud Hani dünastia järgi, kes valitses Hiinas ajavahemikus 206. aastast eKr kuni 220. aastani ja oli teine keisrite dünastia Hiinas. Pigmenti on kasutatud Hiina kunstis Lääne-Zhou perioodist (1045.–771. aastad eKr) kuni Hani dünastia valitsusaja lõpuni (umbes 220. aasta). Ligikaudu 400. aastatel eKr võeti Hani sinise kõrval kasutusele teine sarnase koostisega pigment Hani violett. Pigment on valguskindel, keemiliselt stabiilne ja vastupidav kõrgetele temperatuuridele. Koostiselt, omadustelt ja värvuselt sarnaneb see egiptuse sinisega (CaCuSi4O10). On avastatud, et looduslikul kujul esineb BaCuSi4O10 haruldases mineraalis effenbergeriidis. Pigmenti valmistatakse kuumutades umbes 1000 °C juures baariumisoola (BaCO3 või BaSO4), malahhiidi (Cu2(CO3)(OH)2) ja kvartsi segu (SiO2) pliikarbonaadi või pliioksiidi juuresolekul. Pliiühend toimib keemilises reaktsioonis katalüsaatorina ja soodustab lähteainete sulamist. Pigmenti valmistatakse ja müüakse ka tänapäeval, see sobib kasutamiseks akrüülvärvis, õlivärvis, temperas ja akvarellis, samuti lubivärvides ja freskomaalis ning keraamikaglasuurides. On olemas veebivärvi toon Han blue. Egiptuse sinine Maiade sinine https://colourlex.com/project/han-blue/ https://shop.kremerpigments.com/en/pigments/kremer-made-and-historic-pigments/4407/han-blue-fine https://www.colorhexa.com/446ccf Han Blue. Artificial inorganic pigment known since antiquity. – colourlex.com
Taime tänav (Narva)

Taime tänav on tänav Narvas Siivertsi linnaosas. Tänava pikkus on umbes 315 m. Tänav algab Narva jõe kaldalt, kulgeb kirdest edelasse, ristub 1. Jõe ja 2. Jõe tänavaga ning lõpeb Jõesuu tänavaga ristudes. 1900. aasta linnaplaanil samas kohas asuv tänav kandis vene keeles nime Верейская улица. 1929. aasta linnaplaanil oli selles kohas Taime tänav, millest hargnes Taime põik. Nad ristusid Jõe ja Jalgraja tänavaga. Enne 1990. aastaid kandis tänav vene keeles nime улица Тайме. Об уточнении перечня улиц г. Нарва и пос. Нарва-Йыэсуу. Решение Нарвского городского Совета народных депутатов №72 от 02.03.1982
Hani violett

Hani violett on lilla värvusega tehispigment, koostiselt baariumvasksilikaat BaCuSi2O6 nagu ka Hani sinine. Erinevalt Hani sinisest selle värvi ja koostisega mineraali looduses ei leidu. Ühend on nimetatud Hani dünastia järgi, kes valitses Hiinas ajavahemikus 206. aastast eKr kuni 220. aastani ja oli teine keisrite dünastia Hiinas. Pigmenti on kasutatud Hiina kunstis alates Sõdivate riikide ajastust (475.–221. aastad eKr) kuni Hani dünastia valitsusaja lõpuni (umbes 220. aasta). Ühend on keskmise kuni heleda erksa sinakas- kuni punakasvioletse värvusega, keemiliselt ebastabiilsem kui Hani sinine, pleekides kergemini ja lagunedes hapete ning kuumutamise toimel. Hani violett on Hani sinise valmistamisprotsessil vaheetapina tekkiv ühend, mis moodustub baariumisoola (BaCO3 või BaSO4), malahhiidi (Cu2(CO3)(OH)2) ja kvartsi segu (SiO2) kuumutamisel umbes 1000 °C juures katalüsaatorina toimiva pliiühendi juuresolekul. Violetse värvusega ühend tekib 10–24-tunnise kuumutamise järel, edasisel kuumutamisel moodustub sinine pigment. Lähteained ja valmistamisprotsess sarnanevad keraamiliste glasuuride valmistamisele ja pigment ilmub ajalooliselt varakult glasuurides ja klaasis. Hani sinise ja Hani violeti sarnasus ajalooliselt vanema Egiptuse sinisega on viinud paljud uurijad mõttele kultuurikontaktidest Vana-Egiptuse ja Vana-Hiina vahel. Pigmenti kasutati freskodes ja keraamikas, kuulsaim näide selle kasutamisest on Hiina esimese keisri Qin Shi Huangdi terrakotaarmee, mille sõdurite skulptuurid on värvitud põhiliselt Hani violetiga. Pigmenti valmistatakse ja müüakse ka tänapäeval, see sobib kasutamiseks akrüülvärvis, õlivärvis, temperas ja akvarellis, samuti lubivärvides ja freskomaalis ning keraamikaglasuurides. Han Purple. An ancient Chinese purple colorant, often called Han purple, is one of the earliest known man-made pigments. – Asian Art Museum J. Müllerschön. Die Farbe Blau im historischen Schiffbau: von der Antike bis zur Neuzeit. 2019. lk 31 https://www.ancient-origins.net/artifacts-ancient-technology/han-purple-2800-year-old-artificial-pigment-quantum-020105 https://shop.kremerpigments.com/en/pigments/kremer-made-and-historic-pigments/4409/han-purple-fine S. Patel. Purple Reign. How ancient Chinese chemists added color to the Emperor’s army Han Purple. An ancient Chinese purple colorant, often called Han purple, is one of the earliest known man-made pigments. – Asian Art Museum T. Kändler. Eesti teadlased aitasid avastada iidse Hiina värvaine mõistatust. – Eesti Päevaleht, 10. mai 2007
1. Jõe tänav

1. Jõe tänav on tänav Narvas Sutthoffi linnaosas. Tänava pikkus on umbes 716 m. Tänav algab Rakvere tänavalt, kulgeb kirdesse kahe haruga (teine haru on Jõe tänava jätk), ristub Taime, 2. Jõe ja Pargi tänavaga ning lõpeb umbtänavana Narva jõe kaldal. 1900. aasta linnaplaanil vastavad selle tänava harudele Речная улица (jätkub Верейская улица tänavaga) ja Пешеходная улица. 1929. aasta linnaplaanil on nende tänavate nimed Jõe tänav ja Jalgraa tänav (peaks olema Jalgraja tänav). Enne 1990. aastaid kandis 1. Jõe tänav vene keeles nime улица I Йыэ. Об уточнении перечня улиц г. Нарва и пос. Нарва-Йыэсуу. Решение Нарвского городского Совета народных депутатов №72 от 02.03.1982
Gryfice

Gryfice (saksa Greifenberg in Pommern) on linn Poolas Lääne-Pomorze vojevoodkonnas, Gryfice maakonna ja Gryfice valla halduskeskus. Gryfice asub Rega jõe ääres, Szczecinist umbes 70 km kirdes.
Tove Lo

Tove Lo (kodanikunimega Ebba Tove Elsa Nilsson; sündinud 29. oktoobril 1987) on Rootsi laulja ja laulukirjutaja. Ta sai tuntuks 2014. aastal, mil tema singel "Habits (Stay High)" saavutas edetabelis Billboard Hot 100 kolmanda koha. "Queen of the Clouds" (2014) "Lady Wood" (2016) "Blue Lips" (2017) "Sunshine Kitty" (2019) "Dirt Femme" (2022)
Hannu Patronen

Hannu Jari Johannes Patronen (sündinud 23. mail 1984 Järvenpääs) on Soome jalgpallur, kes mängib keskkaitsjana Soome kõrgliiga Veikkausliiga klubis HIFK. Ta on varem mänginud ka kaitsva poolkaitsjana. Ta on HIFK-i kapten. Ta alustas klubikarjääri FC Honkas, debüteerides klubi põhimeeskonnas 2002. aastal Aastatel 2008–2011 mängis ta Rootsi kõrgliiga klubis Helsingborgs. Aastatel 2012–2016 mängis ta Norra klubis Sogndal (viis hooaega Norra kõrgliigas). 2017. aastal naasis ta Soome, liitudes Helsingi JK-ga. 2018. aasta lõpus sõlmis ta lepingu HIFK-iga. Soome jalgpallikoondises pidas Patronen aastatel 2011–2016 kokku kuus kohtumist. "Hannu Patronen ja HIFK sopimukseen". hifkfotboll.fi. 27.12.2018. Vaadatud 9.7.2020
Aruküla mõis (Koeru)

Aruküla mõis oli rüütlimõis Koeru kihelkonnas Järvamaal. Nüüdisajal jääb mõis Järva maakonda Järva valla territooriumile Koeru, Koeru Maarja-Magdaleena kirikust 1 km kaugusele. Aruküla mõis (saksa keeles Arroküll) rajati 17. sajandi esimesel poolel. Mõisaansamblisse kuuluvad peale klassitsistlikus stiilis härrastemaja (ehitatud 1830. aastatel) muu hulgas valitsejamaja, kelder ja klassitsistlik kaevumaja (härrastemaja ees väljakul). Härrastemaja, kaevumaja, härrastemaja ümbritsev park ning Tolli perekonna kabel 0,5 km häärberist lõunas on kaitse all. Alates 1920. aastast on härrastemajas asunud kool. Tänapäeval asub seal Koeru Keskkooli algklasside osa ja Koeru Muusikakool. Kool kuulub Järvamaa Mõisakoolide Ühingusse. Kool kasutab ka valitsejamaja. 2015. aastal Norra ja Euroopa Majanduspiirkonna (EMP) kaasabil renoveeriti Aruküla mõisa peahoone. Gerstenbergid 1635–1651 Lennart Torstenson 1651–1669 Anders Torstenson 1669–1732 Straszburgid 1732–.. Reinhold von Lode 1753–.. Knorringid ..–1820 Friedrich von Knorring 1820–1842 krahv Karl Wilhelm von Toll ..–1919 Eugen von Toll Mõisal on olnud 15 omanikku. Lennart Torstensohn sai mõisa Rootsi kuninganna Kristiina valitsemisajal. Knorringite sugukonna käes oli mõis üle 100 aasta[küsitav]. Knorringite juures olid sagedasteks külalisteks Adam Johann von Krusenstern ja Karl von Morgenstern. Krahv Karl Wilhelm von Toll ostis mõisa Friedrich von Knorringilt. 1919 mõis riigistati. Kivist mõisamaja ehitati 1782–1789. 19. sajandi alguses oli hoones tulekahju. Taastamine lõpetati 1810. aastaks Friedrich von Knorringi ajal. Krahv Karl Wilhelm von Tolli ajal tehti 1820. aastate keskel suuri ümberehitusi Peterburi ampiiri eeskujul. Sellest ajas pärineb hoone praegune kuju. Paekivist hoone on 2-korruseline. Fassaad on hilisklassitsistlik. Valdav on raske neljal sambal kolmnurkviiluga kõrge portikus. Saal asub võlvitud soklikorruse peal. Krahvide Tollide hauakabel (19. sajandi II pool) on mõisahoonest mõnesaja meetri kaugusel parkmetsas teisel pool maanteed. Sinna on maetud Tollide suguvõsa krahvliku haru liikmeid. Kabel restaureeriti 1996. aastal. Park on rajatud 19. sajandil. Pargi koosseisu kuuluvat tagaaeda ümbritseb kivipostide ning ampiirstiilis detailidega malmist aed. Eesti mõisate loend Kalju Lepiku luulevõistlus Koeru Muusikakool Tõllakuuri varemed Sepisväravaga piirdemüür Kelder Ait Kabel Kabel tagantvaates Kaevumaja Vaade mõisahoone eest kaevumaja poole Park mõisahoone taga Aruküla mõis Koeru Keskkooli kodulehel Aruküla mõis Eesti mõisaportaalis Fotod; allikas Vabariigi Valitsuse otsus 29. aprillist 1931 nr. XI–2 Aruküla mõis Facebookis Aruküla mõisa lugu Mõisablogis
Ardèche

Ardèche [ard'ešš] (oksitaani keeles Ardecha) on jõgi Prantsusmaal. Ta saab alguse Keskmassiivist Sevennidest. Jõgi suubub Rhône'i jõkke ja on 120 km pikk. Ta on andnud nime Ardèche'i departemangule. Ardèche'i jõe kaldad on kohati kuni 300 meetrit kõrged lubjakivist kaljud. Vaatamisväärsusteks on üle jõe ulatuv looduslik kaljusild Pont d'Arc ja Aven d'Orgnac'i koopad. Jõgi on populaarne veematkajate ja parvedega kärestikest laskujate seas. Pont d'Arc
Świdnica

Świdnica (saksa Schweidnitz) on linn Poolas Alam-Sileesia vojevoodkonnas, Świdnica maakonna halduskeskus. Świdnica asub Wałbrzychist umbes 16 km idakirdes. Asulat on esmamainitud 1243. aastal, linnaõigused sai enne 1267. aastat (tõenäoliselt 1249. aastal). 14.–16. sajandil oli üks Sileesia suuremaid ja jõukamaid linnu. Kolmekümneaastase sõja ajal sai linn rängalt kannatada ja selle tähtsus vähenes. Raudteeühenduse sai linn 1844. aastal, 19. sajandi teisel poolel algas majanduse elavnemine. Kuni 1945. aastani oli linn Saksamaa koosseisus. Świdnica Encyklopedia PWN Zarys dziejów Świdnicy Muzeum Dawnego Kupiectwa
Valdeko Tobro

Valdeko Tobro (23. juuni 1936 Kaarepere vald, Tartumaa – 5. august 1975 Lahe küla, Vihula külanõukogu, Rakvere rajoon) oli eesti teatri- ja filmikriitik. Ta õppis 1951–1955 Tartu 1. Keskkoolis, lõpetas Tartu Riikliku Ülikooli. Töötas 1956–1965 ajalehe Edasi toimetuses, oli 1965–1967 Tallinnfilmi dokumentaal- ja aimefilmide toimetaja, 1968–1970 Eesti Telefilmi stsenaariumide toimetuskolleegiumi liige. Ta alustas 1962. aastal teatri- ja filmikriitikuna, aastast 1970 vabakutseline kriitik, kirjutas 1960.–1970. aastatel teatri- ja filmiloomingu suundi analüüsivaid probleemartikleid. 1965 Eesti NSV Ajakirjanike Liit 1967 Teatriühing 1969 Kinoliit Tema isa oli talupidaja, ema õpetaja. Ta oli abielus Ivika Sillariga. "Valdeko Tobro" (nekroloog). Sirp ja Vasar nr 32, 8. august 1975. Lk 15 Elem Treier. "Tobro, Valdeko". // Eesti kirjarahva leksikon. Tallinn 1995. Lk 597 Haud Tallinna Metsakalmistul
Evald Etverk

Evald Etverk (3. märts 1901 Annikvere, Virumaa – aprill 1977 Lääne-Virumaa) oli eesti põllumees. Ta oli Vihula vallavanem, Haljala põllumeeste konvendi liige ja Viru maavolinik. Tema vend oli matemaatik Elmar Etverk. geni.com