Heidelbergi inimene

Homo heidelbergensis avastati 1908. aastal Saksamaalt Heidelbergi linna lähedalt. Elas 700 000 – 200 000 aastat tagasi Euroopas; võimalik, et ka Aasias (Hiina) ja Aafrikas (ida- ja lõunaosas). Homo on ladina sõna inimese või mehe kohta ja heidelbergensis on latiniseeritud sõna nimest "Heidelberg" – linnast Saksamaal, kus esimene Homo heidelbergensis'e fossiil avastati. 1908. aastal leidis töömees Saksamaal Maueri küla Röschi liivakastist H. heidelbergensis'e tüübi isendi. Selle alalõug oli peaaegu täielik, v.a puudusid eespurihambad ja kaks esimest vasakut mittejuurelist hammast. Lõualuu oli väike, hambad sarnanesid inimese omadega. Saksa teadlane Otto Schoentensack oli esimene, kes kirjeldas isendit ja pakkus välja liiginime Homo heidelbergensis. Hiljem on selle fossiile leitud Prantsusmaalt, Kreekast, Itaaliast, Hispaaniast ja Hiinast. Boxgrove 1 sääreluu leiti 1993. aastal Inglismaa Lääne-Sussexi krahvkonnast Boxgrove'ist. See oli mõlemast otsast näritud, kuid allesjäänud osa põhjal võib öelda, et selle omanik sarnanes tänapäeva inimesega. Hispaania Gran Dolina fossiilid ulatuvad 800 000 aastani ja võivad olla Homo heidelbergensis, teadlased pakuvad välja, et seda liiki võib ka nimetada Homo antecessor ehk inimese eellaseks. Umbes 700 000 aastat tagasi (ja võib-olla juba 780 000 aastat tagasi) oli Homo heidelbergensis arenenud aafrika Homo erectus'est (teine nimetus Homo ergaster). Need, kes liikusid Euroopasse, nimetati Homo heidelbergensis (neist hiljem arenes Homo neandertallased). Selle tõestas 2016. aastal Antonio Profico, kes avastas kahe liigi vahelise sarnasuse ja tegi kindlaks, et H. heidelbergensis on pärit Aafrikast, mitte Euroopast. Algas evolutsiooniline üleminek, kus arenesid H. neandertallased ja hiljem ka Homo sapiens. Geneetiliste tõendite järgi on tänapäeva inimestel ja H. neandertallastel ühine eelkäija, kelleks on H. heidelbergensis. Homo heidelbergensis sarnanes välimuselt tänapäeva inimesega rohkem kui tema eellased. Tema ninakuju oli vertikaalsem ja vähem väljaulatuv, otsaesine oli veel küllaltki lame, kuid oluliselt vertikaalsem, mida saab seostada ajumahu kasvuga. 2004. aastal läbi viidud uuringus ilmnes, et Homo heidelbergensis'e ajumaht varieerus nii regiooniti kui ka sõltuvalt ajast, seega kinnitati keskmine ajumaht neil keskmise tulemuse välja arvutamisel. Tema ajumaht oli 1206 kuupsentimeetrit isendi kohta, mis kinnitas teooriat, et H. heidelbergensis'tega kaasnes tubli ajumahu hüpe. Homo erectus'e keskmine ajumaht jäi 1000 kuupsentimeetri juurde või alla selle. Lisaks on täheldatud neil hüoidse luu olemasolu, mis aitab toetada keelt nii, et kõnevõime on teoorias võimalik. See aga ei kinnita kas nad ka päriselt rääkida või vestelda juba mõistsid. Kehaehituselt olid H. heidelbergensis'ed sitked, aga küllaltki pikad. Emaste isendite keskmine kasv jäi 157,5 cm ja isaste isendite puhul 169,5 cm juurde. Pikima leitud isendi säilmed olid lausa 177 cm pikkuse inimese omad. Nagu näojooned, nii sarnanes ka kehakuju rohkem tänapäeva inimese omaga kui tema eellastel. Kehaehituse puhul on märgatud neil huvitavat kombot - osad isendid olid kitsamate õlgadega, veidi pikemad, kitsama rinnakorviga ja graatsilisema ehk tänapäeva inimesele omase kehaehitusega, kuid teised olid jässakamad, suurema rinnakorviga ja laiemate õlgadega, sarnanedes sedasi rohkem neandertallasega. Enamik leidudest viitab pigem sarnasustele neandertallase kehaehitusega. Homo heidelbergensis'te puhul on kehakarvkate küllaltki olematu, mis oli sama ka hilisemal Homo sapiens'il ja Homo neandertallasel. Homo heidelbergensis'ed elasid väikestes kommuunides. Nad olid rändavad ning neil olid küllaltki hästi välja arenenud kivist ja luust tööriistad. Nad pidasid jahti suurematele ulukitele näiteks hirved, põdrad või siis lausa elevantidele ja hobustele. H. Heidelbergensis'te puhul on täheldatud toidulaual liha osakaalu kasvu. See annab vihje ilmselt strateegilisematele karja jahtimise võtete välja kujunemisele. Levinud oli ka korilus, söödi kõiki taimi, mis vastavalt hooajale vähegi kättesaadavad olid. On väga tõenäoline, et jahtimiseks kasutati viskeodasid, millele viitavad ka 1994. aasta Schöningbergi odade leid ja lisaks veel ka jahiloomade fossiilidelt leitud haavad, mis samuti toetavad viskeoda kahjustuse teooriat. H. Heidelbergensis'ed ehitasid ka juba onne, millel olid läbimõeldud talad ja vihma pidav katus. Kuigi nad olid rändavad, näitab see ka nende sessoonset paigale jäämist, mida ilmselt mõjutas jahiloomade enese ränne. Nende seas on täheldatud ka algse kunsti välja arenemist. On leitud 370 000 aastat vana elevandi sääreluu, millelt avastati graveeringud - seda peetakse üheks vanimaks kunstiteoseks, mis on õnnestunud leida. Nende tööriistad olid rohkem viimistletud, olles teravamad, kitsamad ja sümmeetrilisemad kui nende eellastel. Selline täpsem lähenemine tööriistade valmistamisele ei saa olla ainult välise vaatluse tulem, mida on kinnitanud ka sotsiaalsed katsed tänapäeva inimeste peal, vaid viitavad olulisemalt keerukamale õpetamise viisi väljaarendamisele. Homo Heidelbergensis oli võrreldes varasemate inimlaste liikidega ilmselt suuteline rääkima väga algelises keeles. Seda soodustas arenenud keelepiirkond suus ja kõrvade võime eristada ja tuvasta hääli nii, et teiste hääli oleks paremini kuulda. Heidelbergensise inimesed olid võimelised looma ka kunsti või n-ö kirjutisi, millega nad kommunikeerisid teistega. See kunst võis olla siis erinevad joonistused ja jooned, mille nad värviliste mineraalidega seintele tegid. Üks huvitav osa Heidelbergensise inimeste kultuurist olid matmisrituaalid. Surnukehad maeti maa alla, selleks et röövloomad ei saaks ligi. Täpsemalt tõestab nende matmisrituaale tööriistade otsade maha jätmine haudadesse. Näiteks on leitud kirvepea Excalibur, mis on tehtud roosast kvartskivist. Selline kirvepea on leitud Hispaanias Sima de la Huesoses, kus on ka leitud mitmeid teisi Heidelbergensis'e indiviidide luid. Kuna Heidelbergensis'e inimese ajumaht oli arenenud ligilähedaseks tänapäeva inimese omaga, siis võiks arvata, et neil olid loodud indiviidide ja gruppide vahel mingisugune hierarhia ja rühmitamine korilasteks ja jahipidajateks. Selles mõttes, et iga indiviid oleks teadnud oma kohta kommuunis, aga kahjuks pole loodud põhjalikku teooriat selle kohta või leitud tõendeid. Erinevused välimuses: H. heidelbergensis olid ilmselt tänapäeva inimesest mõnevõrra rammusam ja turskem versioon; märgatavalt jõulisem, kuid aju suurus peaaegu lähedane H. sapiens'i omale, võib-olla keskmiselt umbes 1200 cm3 või enam, mis on märgatavalt suurem kui Homo erectus'el. Keha poolest olid nad meist veidi lühemad, keskmine pikkus jäi kuni 10 cm lühemaks kui seda on tänapäeva inimese keskmine pikkus. Kuigi sarnaselt tänapäeva inimestega oli nende keha karvkate peaaegu olematu. Ehkki H. heidelbergensis'el olid endiselt üsna tugevalt konstrueeritud laiad näojooned, mis meenutasid Homo erectus't, olid nende kulmud vähem väljendunud ja ninad vertikaalsemad. Kuigi otsaesine oli veel võrreldes tänapäeva inimesega lame. Elulaadi erinevus: seisnes rändamises, tänapäeva inimene on rohkem paikne. H. heidelbergensis'el oli kombeks rännata, kuid sesoonselt paigale jääda ja onne ehitada. Suhtlemine oli neil algelisem, keel ei olnud lõplikult välja arenenud. Kuigi on arvata, et oma ühiskond ja hierarhia juba tekkis. Oma ajavahemiku jooksul harjus Heidelbergensis praktilise tulekasutusega ja selle toiduvalmistamise potentsiaaliga üha enam; me teame, et vähemalt umbes 400 000 aastat tagasi kasutasid inimesed, kes rändasid üle Vana Maailma - sealhulgas külmemas põhjas, kus see oli eriti kasulik - selgelt tavapärasel viisil tuld. Toidulaud oli pigem loomne, kuid karju ei peetud, pigem kütiti ja saadud liha küpsetamiseks ka kasutati tuld. Tänapäeva inimese toidulaud on rohkem mitmekesine ning vahelduv taimse ja loomse vahel. Smithsonian Institution (22.01.2021). "Homo Heidelbergensis". Smithsonian Institution. Vaadatud 29.03.2021.