Ksenoon

Ksenoon (keemiline sümbol Xe) on keemiline element aatomnumbriga 54. See on raske, värvitu ja lõhnatu väärisgaas, üks õhu (üliväikese kontsentratsiooniga) komponente. Kuigi üldiselt ei ole ksenoon reaktiivne aine, võib see siiski osaleda mõnes keemilises reaktsioonis, näiteks moodustades ksenoonheksafluoroplatinaadi, mis on esimene kunstlikult sünteesitud väärisgaaside ühend. Looduses esinev ksenoon koosneb kaheksast stabiilsest isotoobist (massiarvudega 124, 126, 128, 127, 130, 131, 132, 134 ja 136). Lisaks on sellel üle 40 mittestabiilse radioaktiivse isotoobi. Ksenooni stabiilsed isotoobid on olulised abivahendid Päikesesüsteemi varase ajaloo uurimisel. Radioaktiivne isotoop ksenoon-135 tekib tuumareaktsioonis isotoobist jood-135 ja see on oluline neutronkiirguse neelaja tuumareaktorites. Ksenoon tahkub temperatuuril −111,75 °C ja kondenseerub temperatuuril −108,099 °C. Ksenooni kasutatakse ksenoonvälklampides, ksenoonkaarlampides ja üldanesteesias. Esimeses eksimeerlaseris kasutati ksenooni dimeermolekuli (Xe2) töötava ainena ja paljudes varastes laserites täitsid pumpade ülesannet ksenoonvälklambid. Samuti kasutatakse ksenooni tumeaine uuringutes hüpoteetiliste nõrgalt vastastikmõjustuvate osakeste otsingutel ja kosmonautikas ioonmootorite kütusena. Ksenooni avastasid 12. juulil 1898 Inglismaal šoti keemik William Ramsay ja inglise keemik Morris Travers. Veidi varem olid samad mehed avastanud krüptooni ja neooni. Nad leidsid ksenooni veeldatud õhu aurustunud komponentide jääkidest. Ramsay pakkus uuele gaasile nimeks ksenoon kreekakeelse sõna ’’ξένον’’ (xénon) põhjal, mis oli ainsuse kesksoo vorm sõnast ’’ ξένος’’ (xénos). See tähendab ’võõrast’ või ’külalist’. 1902. aastal hindas Ramsay ksenooni osakaaluks Maa atmosfääris üks osa 20 miljonist. Ksenooni praegune sümbol on Xe, ent minevikus on kasutatud selle sümbolina ka lihtsalt tähte X. 1930. aastatel hakkas Ameerika Ühendriikide insener Harold Edgerton tegema kiirfotograafia valdkonnas katseid stroboskoobiga. Selle käigus leiutas ta ksenoonvälklambi, kus valgust tekitab ksenoontoru läbiv elektrivool. 1934. aastal suutis Edgerton seda meetodit kasutades luua välke kestusega 1 mikrosekund. 1939. aastal hakkas ameerika arst Albert Behnke uurima süvasukeldujate joobelaadse seisundi põhjuseid. Ta lasi oma katsealustel sisse hingata erinevaid gaasisegusid ja leidis, et see tõi sukeldajatel kaasa muutused sügavuse tajumisel. Ta järeldas nende tulemuste põhjal, et ksenooni saab kasutada anesteetikuna. Kuigi vene toksikoloog Nikolai Lazarev uuris ksenooni kasutamist anesteesias juba 1941. aastal, avaldas esimese kirjutise selle rakendamisest 1946. aastal ameerika meditsiiniteadlane John H. Lawrence, kes oli teinud katseid hiirtega. Esimest korda kasutas ksenooni inimese opereerimisel 1951. aastal ameerika anestesioloog Stuart C. Cullen, kes opereeris edukalt kahte patsienti. Ksenooni ja teisi väärisgaase peeti kaua aega keemiliselt täiesti inertseteks ja arvati, et need ei suuda moodustada keemilisi ühendeid. Briti Columbia Ülikooli õppejõud Neil Bartlett avastas, et gaasiline plaatinaheksafluoriid (PtF6) oli tugev oksüdeerija, millega hapniku (O2) oksüdeerimisel tekkis dioksügenüülheksafluoroplatinaat (O2+[PtF6]–). Kuna hapnikul ja ksenoonil on peaaegu samasugune ioniseerimisvõime, mõistis Bartlett, et plaatinaheksafluoriid võib oksüdeerida ka ksenooni. 23. märtsil 1962 segas ta mõlemad gaasid kokku ja sai tulemuseks esimese teadaoleva väärisgaasiühendi ksenoonheksafluoroplatinaadi. Bartlett arvas, et selle koostis oli Xe+[PtF6]–, kuid hilisemad uuringud on näidanud, et tegemist oli ilmselt mitmesuguste ksenooni sisaldavate soolade seguga. Sellest ajast alates on avastatud mitmeid muid ksenooniühendeid, aga muidki väärisgaase (argooni, krüptooni ja radooni) sisaldavaid keemilisi ühendeid. Aastaks 1971 oli teada üle 80 ksenooniühendi. Novembris 1989 demonstreerisid IBMi teadlased tehnoloogiat, mis võimaldab manipuleerida individuaalseid aatomeid. Programmis "IBM in atoms" kasutati skaneerivat tunnelmikroskoopi, et moodustada 35 ksenooniaatomist jahutatud niklikristallist substraadil firma kolmetäheline akronüüm. See oli esimene kord, kui aatomeid suudeti sellise täpsusega tasasel pinnal positsioneerida. Ksenooni aatomnumber on 54, mis tähendab, et selle aatomituumas on 54 prootonit. Normaaltemperatuuri ja -rõhu juures on puhta ksenooni tihedus 5,761 kg/m3, mis on ligi 4,5 korda suurem Maa atmosfääri pinnatihedusest (1,217 kg/m3). Veeldatud ksenooni tihedus on kuni 3,100 g/mL, kusjuures maksimaalse tiheduse saavutab see kolmikpunktis. Samadel tingimustel on tahke ksenooni tihedus (3,640 g/cm3) suurem kui graniidi keskmine tihedus (2,75 g/cm3). Kui rakendada gigapaskaleid rõhku, on võimalik ksenoon viia metallilisse faasi. Kristallograafiliselt läheb tahke ksenoon rõhu all kuubilisest süngooniast üle heksagonaalsesse süngooniasse ja hakkab metalliseeruma rõhul umbes 140 GPa. Rõhul 155 GPa on ksenoon täiesti metalliseerunud. Metallilises faasis näib ksenoon taevasinine, sest ta neelab punast valgust ja kiirgab teisi nähtavaid sagedusi. Selline käitumine on metallile ebatüüpiline ning selgitatav suhteliselt kitsaste elektronidevaheliste sidemetega metalliseerunud ksenoonis. Ksenoon kuulub nullvalentsiga elementide hulka, mida nimetatakse väärisgaasideks, varasemas kirjanduses ka inertgaasideks. Ta on inertne enamiku keemiliste reaktsioonide suhtes, sest tema elektronkatte väliskihi orbitaalides on kaheksa elektroni. Selle tulemuseks on stabiilne, minimaalse energiaga konfiguratsioon, kus väliskihi elektronid on tihedalt seotud. Gaasiga täidetud torus kiirgab ksenoon elektrilaenguga mõjutamisel sinist või lillakat valgust. Ksenoon kiirgab tegelikult spektrijooni, mis katavad kogu optilise spektri, kuid kõige intensiivsemad jooned on sinise valguse sagedusalas. Ksenooni leidub Maa atmosfääris, kus teda on 87±1 miljardikosa (nL/L) ehk umbes 1 osa iga 11,5 miljoni osa kohta. Võib ka nii öelda, et normaaltingimustes sisaldab tuhat kuupmeetrit õhku kõigest umbes 87 kuupsentimeetrit ksenooni. Samuti leidub teda mõnest mineraalveeallikast eralduvates gaasides. Ärilistel eesmärkidel saadakse ksenooni kaasproduktina õhu eraldamisel hapnikuks ja lämmastikuks. Pärast eraldamist, mis toimub tavaliselt fraktsioneeriva destillatsiooni meetodil kahe destillatsioonikolonniga seadmes, sisaldab selle tulemusel eraldatud vedel hapnik väikseid koguseid krüptooni ja ksenooni. Täiendava fraktsioneeriva destillatsiooni abil võib vedelat hapnikku rikastada tasemeni, kus see sisaldab 0,1–0,2% krüptooni ja ksenooni segu. See eraldatakse hapnikust kas adsorptsiooni teel silikageelile või destillatsiooni abil. Saadud krüptooni-ksenooni segus saab kaks gaasi teineteisest vajadusel eraldada destillatsiooni meetodil. 1998. aastal toodeti kogu maailmas hinnanguliselt 5000–7000 m3 ksenooni. Vähese leidumuse tõttu on ksenoon palju kallim kui temast kergemad väärisgaasid – 1999. aastal maksis Euroopas ksenoon 10 eurot, krüptoon 1 euro ja neoon 20 eurosenti liitri kohta, neist kõigist laiemalt levinud argooni hind jäi alla 1 eurosendi liitri kohta. Päikesesüsteemis leidub ksenooni lisaks Maa atmosfäärile väga väikestes kogustes ka Päikese atmosfääris, asteroidides ja komeetides. Marsi atmosfääris leidub ksenooni Maa atmosfääriga võrreldes umbes samas kontsentratsioonis. Jupiteri atmosfääris leidub ksenooni ebaharilikult rohkelt – seda on seal 2,6 korda enam kui Päikese atmosfääris. Selle põhjuseid ei ole suudetud siiani selgitada. Üheks võimalikuks selgituseks on väikeste, eelplaneediliste kehade ehk niinimetatud planetesimaalide varane ja kiire teke veel enne kui Päikese udukogu kuumenema hakkas. (Muidu ei oleks ksenoon planetesimaalsesse jäässe kinni jäänud.) Ksenooni vähest leidumust Maal võib selgitada asjaolu, et kvartsis moodustab ksenoon kovalentse sideme hapnikuga ja see vähendas ksenooni eraldumist atmosfääri. Erinevalt väiksema massiga väärisgaasidest ei teki ksenooni tähtede sees toimuva tavapärase tähtede nukleosünteesi käigus. Elementidele, mille mass on suurem raua isotoobist massiarvuga 56, tähendab teke tuumasünteesi käigus energiakulu. Nii ei saaks täht ksenooni tootes sellest mingit lisaenergiat. Selle asemel tekib ksenooni supernoovade plahvatamisel oma tuumas leiduva vesiniku ära kulutanud ja asümptootilisse hiiu harusse jõudnud punahiidtähtede aeglaste neutronite püüdmise protsessi ehk niinimetatud s-protsessi käigus, noovade klassikalistes plahvatustes ja selliste radioaktiivsete elementide nagu joodi, uraani ja plutooniumi lagunemisel.  Pikemalt artiklis Ksenooni isotoobid Looduses leiduv ksenoon koosneb kaheksast stabiilsest isotoobist. Rohkem stabiilseid isotoope on veel ainult tinal, millel on neid kokku kümme. Ksenoon ja tina on ainsad elemendid, millel on üle seitsme stabiilse isotoobi. Isotoopide 124Xe ja 134Xe puhul oletatakse, et nad teevad läbi topelt-beetalagunemise, kuid seda pole kunagi suudetud tõestada ja nii loetakse ka neid stabiilseteks isotoopideks. Lisaks neile stabiilsetele vormidele on uuritud veel enam kui 40 ebastabiilset isotoopi. Kõige püsivam neist on 136Xe, mis teeb läbi topelt-beetalagunemise poolestusajaga 2,11 × 1021 aastat. 129Xe saadakse 129I beetalagunemisel, mille poolestusaeg on 16 miljonit aastat. 131mXe, 133Xe, 133mXe ja 135Xe tekkivad isotoopidest 235U ja 239Pu tuumalõhustumisel ja neid kasutatakse seetõttu tuumaplahvatuste indikaatorina. Kahe stabiilse ksenooni isotoobi 129Xe ja 131Xe tuumasid iseloomustavad nullist erineva väärtusega impulsimomendid (spinnid, mis sobivad tuumamagnetresonantsi tekitamiseks). Kasutades ringjalt polariseeritud valgust ja rubiidiumi auru, on võimalik nende isotoopide tavapärast spinni polarisatsiooni taset muuta. Selle tulemusel võib ksenooni tuumade spinni polarisatsioon olla üle 50% suurem selle maksimaalsest võimalikust väärtusest, ületades oluliselt paramagneetilise statistika ette kirjutatud soojustasakaalu väärtust (tüüpiliselt on see 0,001% maksimaalsest väärtusest toatemperatuuril isegi kõige tugevamate magnetite puhul). Taoline tasakaalust välja viidud spinnide suund kujutab endast ajutist seisundit, mida nimetatakse hüperpolarisatsiooniks. Ksenooni hüperpolariseerimise protsessi nimetatakse optiliseks pumpamiseks, kuigi see protsess erineb laserites kasutatavast optilisest pumpamisest. Kuna 129Xe tuuma spinni kvantarvu väärtus on 1⁄2 ja sellest tulenevalt on tema elektriline kvadrupool võrdne nulliga, ei teki 129Xe tuumal kokkupõrgete ajal teiste aatomitega kvadrupoolseid sidemeid. Nii on võimalik selle hüperpolarisatsiooni toatemperatuuri juures säilitada veel kaua pärast seda, kui laserkiir on välja lülitatud ja leelisaur kondensatsiooni teel eemaldatud. 129Xe spinni polarisatsioon võib püsida mitu sekundit nendes ksenooni aatomites, mis on lahustatud veres, mitu tundi gaasilises olekus ksenooni aatomites ja mitu päeva sügavkülmutatud tahke ksenooni aatomites. Kontrastina sellele on isotoobi 131Xe spinni kvantarvu väärtus 3⁄2 ja elektriline kvadrupool nullist erinev ning selle hüperpolarisatsioon püsib seetõttu mõnest millisekundist mõne sekundini. Ksenooni mõned radioaktiivsed isotoobid, näiteks 133Xe ja 135Xe tekivad tuumareaktoris lõhustuva aine neutronkiirguse toimel. 135Xe on olulise tähtsusega fissioonreaktorite töös. Sellel isotoobil on hiiglaslik neutronite ristlõige mõõdus 2,6 × 106 barni, mistõttu see toimib neutronite absorbeerijana ja võib teatud tööperioodi järel aidata ahelreaktsiooni pidurdada või aeglustada. See ksenoon-135 omadus tehti kindlaks esimestes Ameerika Ühendriikide tuumareaktorites, mis ehitati Manhattani projekti raames plutooniumi tootmiseks. Reaktori loojad olid näinud ette võimaluse reaktori reaktiivsuse (lõhustumises osalevate neutronite arvu, mis hakkavad lõhustama tuumakütuse teisi aatomeid) suurendamiseks. 135Xe kogunemine reaktorisse ("reaktorimürgitus") etendas olulist rolli Tšornobõli katastroofis. Kui reaktori vooluga varustamine väheneb või katkeb, võib see kaasa tuua 135Xe kogunemise reaktori tuumas ja reaktori võimsuse olulise vähenemise või isegi seiskumise. Ksenooni radioaktiivsete isotoopide suures koguses eraldumine tuumareaktoritest annab tavaliselt märku kas sellest, et mõranenud kütusevarrastest on välja pääsenud lõhustumisproduktid, või siis sellest, et uraan on lõhustuma hakanud reaktori jahutusvees. Ksenooni isotoopide sisaldus meteoriitides on väga oluline vahend Päikesesüsteemi tekkeloo uurimisel. Meteoriitide vanuse määramiseks kasutatakse joodi-ksenooni meetodit, mis võimaldab kindlaks teha, kui palju aega jääb nukleosünteesi ja Päikese udukogust tahke objekti eraldumise vahele. 1960. aastal avastas füüsik John Reynolds, et osasid meteoriite iseloomustas teatud isotoopide anomaalia, mis väljendus 129Xe ülekülluses. Ta tegi järelduse, et ksenoon-129 oli radioaktiivse isotoobi jood-129 laguprodukt. Seda joodi isotoopi tekib aeglaselt tuumalõhustumise ja kosmiliste kiirte mõjul tekkinud tuumapurunemise käigus, kuid suurtes kogustes ainult supernoova plahvatustes. Kuna 129I poolestusaeg on kosmoloogilisel ajateljel küllaltki lühike, kõigest 16 miljonit aastat, siis see näitab, et supernoova ning meteoriitide tahkumise vahele (tänu millele 129I sattus sinna lõksu) pidi jääma vähe aega. Järeldati, et need kaks sündmust (supernoova ja gaasipilve tahkumine) pidid toimuma Päikesesüsteemi varases ajaloos, sest jood-129 isotoop tekkis tõenäoliselt veidi aega enne Päikesesüsteemi ja külvas Päikesest lähtunud gaasipilve isotoope, mis pärinesid teisest allikast. See teine allikas oli supernoova, mis põhjustas tõenäoliselt ka selle gaasipilve kokkuvarisemise. Samamoodi on ksenooni isotoopide suhtarvud 129Xe/130Xe ja 136Xe/130Xe väga olulised gravitatsioonilise diferentseerumise ja varase degaseerumise mõistmiseks. Näiteks Marsi atmosfääris on ksenooni samas suurusjärgus Maa atmosfääriga: 0,08 miljondikosa, kuid Marsil esineb Maast või Päikesest rohkem isotoopi ksenoon-129. Kuna see konkreetne isotoop tekib radioaktiivse lagunemise tulemusel, siis näib see leid osutavat, et Marss kaotas ühel hetkel suurema osa oma algsest atmosfäärist. Tõenäoliselt juhtus see esimese 100 miljoni aasta jooksul planeedi tekkimisest. Kui tuua siia kõrvale teine näide, siis New Mexico osariigis kaevust eraldunud süsihappegaasist leitud ülemäärane 129Xe arvatakse olevat tekkinud Maa vahevööst pärit gaaside lagunemisel peatselt pärast planeedi tekkimist. Pärast Neil Bartletti 1962. aasta avastust, et ksenoon on võimeline moodustama keemilisi ühendeid, on leitud ja kirjeldatud mitmeid ksenooniühendeid. Peaaegu kõik nad sisaldavad fluori või hapniku elektronegatiivseid aatomeid. Teada on kolm fluoriidi: ksenoondifluoriid (XeF2), ksenoontetrafluoriid (XeF4) ja ksenoonheksafluoriid (XeF6). Ksenoonmonofluoriid (XeF) on teooria kohaselt ebastabiilne ühend. Valdava osa muude ksenooniühendite sünteesil lähtutakse just nendest fluoriididest. Tahke, kristalliline XeF2 saadakse gaasiliste fluori ja ksenooni segu valgustamisel ultraviolettkiirgusega. Selleks piisab isegi tavalisest päevavalgusest. Ksenoondifluoriidi pikaajaline kõrgel temperatuuril kuumutamine, kasutades katalüsaatorina nikkelfluoriidi NiF2, annab tulemuseks ksenoonheksafluoriidi. Ksenoonheksafluoriidi pürolüüs annab naatriumfluoriidi lisamisel tulemuseks kõrge puhtusastmega ksenoontetrafluoriidi. Ksenoonfluoriidid võivad fluori aatomeid nii vastu võtta kui ka loovutada, moodustades soolasid, mis sisaldavad katioone nagu XeF+ ja Xe2F3+, ning anioone nagu XeF5-, XeF7- ja XeF82-. Roheline paramagneetiline XeF2+ tekib ksenoondifluoriidi redutseerimisel gaasilise ksenooniga. Ksenoondifluoriid suudab moodustada ka komplekse üleminekumetallide ioonidega. Kokku on sünteesitud ja kirjeldatud üle 30 taolise kompleksi. Kui ksenoonfluoriide on põhjalikult kirjeldatud, siis teisi ksenooni sisaldavaid halogeniide eriti ei tunta. Ainsaks erandiks on ksenoondikloriid XeCl2. See on endotermiline, värvitu, kristalliline ühend, mis laguneb algelementideks temperatuuril 80 °C. Seda saadakse ksenooni, fluori ja ränitetrakloriidi või süsiniktetrakloriidi kõrgsageduslikul kiiritamisel. Siiski on kaheldud, kas ksenoondikloriid on üldse tõeline keemiline ühend või ainult van der Waalsi molekul, mis koosneb nõrgalt seotud Xe aatomitest ja Cl2 molekulidest. Teoreetiliste arvutuste kohaselt on lineaarne molekul XeCl2 vähem stabiilne kui van der Waalsi kompleks. Teada on kolm ksenooni oksiidi: ksenoontrioksiid XeO3 ja ksenoontetraoksiid XeO4, mis on mõlemad plahvatusohtlikud ja väga tugevad oksüdeerijad, ning ksenoondioksiid XeO2, mis sünteesiti esimest korda 2011. aastal koordinatsiooniarvuga neli. XeO2 saadakse ksenoontetrafluoriidi valamisel jääle. Selle kristallstruktuur lubab seda kasutada räni aseainena silikaatmineraalides. XeOO+ katioon avastati infrapunaspektroskoopia abil tahkest argoonist. Ksenoon ei reageeri hapnikuga vahetult; ksenoontrioksiid tekib XeF6 hüdrolüüsil: XeF6 + 3 H2O → XeO3 + 6 HF Ksenoontrioksiid on kergelt happeline ja lahustub leelistes, moodustades ebastabiilseid soolasid ksenaate, mis sisaldavad HXeO4- anioone. Need ebastabiilsed soolad disproportsioneeruvad hõlpsalt gaasiliseks ksenooniks ja perksenaatide nime all tuntud sooladeks, milles sisaldub XeO64- anioon. Baariumperksenaat moodustab kontsentreeritud väävelhappega töötlemisel gaasilise ksenoontetraoksiidi: Ba2XeO6 + 2 H2SO4 → 2 BaSO4 + 2 H2O + XeO4 Lagunemise vältimiseks jahutatakse tekkinud ksenoontetraoksiid kiiresti ja sellest moodustub kahvatukollane tahkis. See plahvatab temperatuuril −35,9 °C ksenooniks ja hapnikuks. Teada on mitu ksenoonoksüfluoriidi: XeOF2, XeOF4 (ksenoonoksütetrafluoriid), XeO2F2 ja XeO3F2. XeOF2 tekib hapnikdifluoriidi OF2 reageerimisel gaasilise ksenooniga madalatel temperatuuridel. Seda saab valmistada ka XeF4 osalisel hüdrolüüsil. Temperatuuril −20 °C disproportsioneerub see XeF2 ja XeO3F2. XeOF4 tekib XeF6 osalisel hüdrolüüsil või XeF6 reageerimisel naatriumperksenaadiga Na4XeO6. Viimase reaktsiooni käigus tekib ka väike kogus XeO3F2. XeOF4 reageerib tseesiumfluoriidiga (CsF), moodustades XeOF5- aniooni. XeOF3 reageerib leelismetallide fluoriididega – kaaliumfluoriidi (KF), rubiidiumfluoriidi (RbF) ja tseesiumfluoriidiga (CsF), moodustades XeOF4- aniooni. Viimasel ajal on tekkinud huvi ksenooniühendite vastu, kus ksenoon oleks seotud mõne väiksema elektronegatiivsusega elemendiga kui fluor või hapnik, iseäranis just süsinikuga. Nende ühendite stabiliseerimiseks läheb vaja elektrofiilseid rühmi, näiteks selliseid, kus fluor on asendatud. Tänaseks on kirjeldatud palju selliseid ühendeid, teiste seas: C6F5–Xe+–N≡C–CH3, kus C6F5 on pentafluorofenüüli rühm. [C6F5]2Xe C6F5–Xe–X, kus X on CN, F või Cl. R–C≡C–Xe+, kus R on C2F5- või tert-butüülrühm C6F5–XeF2+ (C6F5Xe)2Cl+ Teised ühendid, kus ksenoon on seotud väiksema elektronegatiivsusega elemendiga, on F–Xe–N(SO2F)2 ja F–Xe–BF2. Viimast sünteesitakse dioksügenüültetrafluoroboraadist (O2BF4) temperatuuril −100 °C. Ebatavaline ksenooni sisaldav ioon on tetraksenonokuld(II) katioon (AuXe42+), mis sisaldab Xe–Au sidemeid. Seda iooni esineb ühendis AuXe4(Sb2F11)2. Märkimisväärne on see, et nimetatud ioonis esinevad otsesed keemilised sidemed kahe tavaliselt mittereaktiivse aatomi, ksenooni ja kulla vahel, kusjuures ksenoon toimib seal üleminekumetalli ligandina. Ühend Xe2Sb2F11 sisaldab Xe–Xe sidet, mis on pikim teadaolev elementidevaheline side (308.71 pm = 3.0871 Å). 1995. aastal teatas Helsingi Ülikooli juures tegutsenud Markku Räsäse uurimisrühm, et neil õnnestus valmistada ksenoondihüdriidi (HXeH) ning hiljem veel ksenoonhüdriidhüdroksiidi (HXeOH), hüdroksenoatsetüleeni (HXeCCH) ja teisi ksenoonisisaldusega molekule. 2008. aastal teatas Leonid Khriachtchev koos kolleegidega, et neil õnnestus krüogeenilises ksenoonimaatriksis vett fotolüüsides valmistada ühendit HXeOXeH. Samuti on õnnestunud valmistada deuteriseeritud molekule HXeOD ja DXeOH. Lisaks ühenditele, kus ksenoon moodustab keemilise sideme, võib ksenoon moodustada ka klatraate, aineid, kus ksenooni aatomid jäävad kinni teise ühendi Bravais' ruumvõresse. Üks näide on ksenoonhüdraat Xe•5,75 H2O, kus ksenooni aatomid täidavad tühjad kohad vee molekulide ruumvõres. Selle klatraadi sulamispunkt on 24 °C. Sellest hüdraadist on toodetud ka deuteriseeritud versiooni. Sellised klatraathüdraadid võivad kõrge rõhu all tekkida looduslikult, näiteks Vostoki järves Antarktika jääkihi all. Klatraatide tekkimise käigus saab fraktsioneerivalt destilleerida ksenooni, argooni ja krüptooni. Ksenoon võib moodustada ka endohedraalfullereenühendeid, kus ksenooni aatom on sattunud fullereeni molekuli sisse. Fullereeni kinni jäänud ksenooni aatomit võib jälgida 129Xe tuumamagnetresonantsspektroskoopiat kasutades. Selle tehnika abil võib analüüsida fullereeni molekuli keemilisi reaktsioone, kasutades ära ksenooni aatomi keemilise nihke tundlikkust oma keskkonna suhtes. Samas on ksenooni aatomil fullereeni reaktiivsusele ka elektriline mõju. Kui ksenooni aatomid on põhiolekus, siis nad tõukuvad teineteisest ega moodusta sidet. Kui ksenooni aatomid ergastuvad, võivad nad moodustada eksimeeri ehk ergastatud dimeeri, mis püsib kuni elektronide naasmiseni põhiolekusse. See produkt moodustub seetõttu, et ksenooni aatomil on kalduvus täita oma väline elektronkiht ja ta võib lühiajaliselt selle saavutada teiselt ksenooni aatomilt elektroni laenates. Ksenooneksimeeri tavaline eluiga on 1–5 ns ja selle lagunemisel vallanduvad footonid lainepikkusega umbes 150–173 nm. Ksenoon võib moodustada eksimeere ka teiste elementidega, näiteks halogeenide broomi, kloori ja fluoriga. Ksenooni kasutatakse valgust kiirgavates seadmetes, mida nimetatakse ksenoonvälklampideks. Need leiavad rakendust fotograafias välklampides ja stroboskoopilistes lampides, laserites töötava aine ergastamiseks ja vahetevahel ka bakteritsiidsetes lampides. Esimeses, 1960. aastal leiutatud tahkislaseris kasutati optilise pumbana just ksenoonvälklampi ja ksenoonvälklambid toimivad optilise pumbana ka laserites, mida kasutatakse teatud tüüpi tuumasünteesireaktsioonide vallandamiseks. Kõrgel rõhul töötavatel, lühikese kaarega ksenoonkaarlampidel on värvitemperatuur, mis on üsna lähedane keskpäevasele päikesevalgusele, ja seetõttu kasutatakse neid kunstpäikesena. Pärast seda, kui need lambid esimest korda 1940. aastatel kasutusele võeti, hakati neid kasutama filmiprojektorites lühema kasutuskestusga süsinikkaarlampide asemel. Neid kasutatakse kõige tüüpilisemates 33 mm filmiprojektorites, IMAX-projektorites ja uutes digitaalprojektorites, samuti autotuledes, kallimates taktikalistes taskulampides ja muudes valdkondades. Need kaarlambid on lühikese lainepikkusega ultraviolettkiirguse suurepäraseks allikaks ja nende valguskiirgus läheneb intensiivsuselt infrapunavalgusele, mis võimaldab neid rakendada öövaatlussüsteemides. Plasmateleri iga kambrike sisaldab ksenooni ja neooni segu, mis konverteeritakse elektroodide abil plasmaks. Selle plasma vastasmõju elektroodidega tekitab ultravioletseid footoneid, mis siis omakorda ergastavad ekraani esipinda katvat fosforit. Ksenooni kasutatakse ka "käivitava gaasina" kõrgrõhu-naatriumlampides. Kõigist mitteradioaktiivsetest väärisgaasidest on ksenoonil madalaim soojusjuhtivus ja ionisatsioonipotentsiaal. Väärisgaasina ei sekku ksenoon töötavas lambis toimuvatesse keemilistesse reaktsioonidesse. Selle madal soojusjuhtivus vähendab lambis töö ajal tekkivat soojuskadu ja madal ionisatsioonipotentsiaal tagab külmas olekus gaasi madala dielektrilise läbilöögitugevuse, mis võimaldab lampi lihtsamalt ja kiiremini tööle panna. 1962. aastal avastas ettevõtte Bell Laboratories uurimisrühm ksenooni lasertoime ja leidis hiljem, et seda oli võimalik parandada, lisades töötavale ainele heeliumi. Esimene eksimeerlaser kasutas ksenooni dimeeri Xe2, mille elektronkiirega ergastamisel tekkis stimuleeritud kiirgus ultravioletse lainepikkusega 176 nm. Eksimeerlaserites (täpsemalt küll eksiplekslaserites) on kasutatud ka ksenoonkloriidi ja ksenoonfluoriidi. Ksenoonkloriidiga töötavat eksimeerlaserit on rakendatud näiteks dermatoloogias. Meditsiinis leiab ksenoon mitmekülgset kasutust silmakirurgias (seadmetes) operatiivkirurgias ksenooni sisaldava inhalatsioonianesteetikumi komponendina ja radioloogias ksenooni-vahendatud kompuutertomograafias (Xe-CT). Käimas on uuringud ksenooni-narkoosigaasi kohta hapnikupuuduse käes kannatavate vastsündinute ravis. Katsed hiirtega, kellele manustati elektrišokiteraapia järel sobival hetkel ksenoon-narkoosigaasi, näitavad, et gaas võib takistada värskete häirivate mälestuste talletumist. 1939. aastal testisid Albert R. Behnke jun. ja Yarbrough allveelaevaga sukeldujatel mitut gaasisegu ja tuvastasid, et ksenoon ei kõlba selles valdkonnas kasutamiseks, kuid järeldasid, et seda saaks kasutada anesteesias. Esimeseks hiirtel tehtud ksenoonanesteesia kohta avaldatud uurimuseks peetakse J. H. Lawrence'i 1945. aastal avaldatud raportit. Esimese kirurgilise ksenoonanesteesia tegijaks peetakse Stuart C. Cullenit 1951. aastal.  Pikemalt artiklis Ksenoon (narkoosigaas) Ksenooni manustatakse (koos teiste komponentidega) ksenoonanesteesia ajal kirurgilistele patsientidele anestesioloogi järelevalve all, enne kirurgilisi operatsioone ja mõnd liiki operatsiooni ajal vastava narkoosiaparaadiga. Ksenooni kasutamine anesteesias kiideti heaks esmalt Venemaal (2000), siis Saksamaal (2005) ja 2007. aastal ülejäänud Euroopas. Ksenooni tootmine ulatub hinnanguliselt 6 miljoni liitrini aastas, millest narkoosigaas moodustab ligi 12% ja leiab rakendust peamiselt Venemaal. Ksenooni saadakse küll hapniku töötlemise kõrvalsaadusena, kuid see on üsna energiakulukas protsess. Erinevalt dilämmastikoksiidist ei ole ksenoon kasvuhoonegaas ja nii peetakse seda üldiselt keskkonnasõbralikuks anesteetikuks. Atmosfääri sattunud ksenoon pöördub tagasi oma algallikasse (ksenooni leidub atmosfääris), seega peetakse käesolevala ajal vähetõenäoliseks, et see avaldaks negatiivset keskkonnamõju. Ksenooni peamiseks miinuseks on kõrge hind võrreldes muude anesteetiliste ainetega. 1999. aastal Jaapanis tehtuduuringu kohaselt maksis 70 kg kaaluva 40-aastase mehe neljatunnine üldanesteesia ksenooniga 356 USA dollarit, samal ajal kui selle tulemuse saavutamine dilämmastikoksiidi ja isofluraani kasutades läks maksma ainult 52 USA dollarit. Siiski on ksenooni langev hind laiendanud selle kasutamist ja 2000. aastate keskel hakati ksenooni sisaldavaid anesteetikuid kasutama ka Euroopas. Esimese ksenooni sisaldava anesteetiku LENOXe tõi Euroopas turule firma Air Liquide. Prantsusmaal viidi esimene ksenoonanesteesia läbi detsembris 2007 Nîmes'i Ülikooli haiglas. Valmis narkoosigaasisegu 1 liiter maksab Euroopas 10–15 eurot. Ksenooni kulu on operatsioonide lõikes varieeruv, pikemaid operatsioone selle meditsiinigaasiga peetakse tasuvamateks, nii võib ühe inimese koletsüstektoomia käigus olla ksenooni kulu 15,6 liitrit, märkimisväärse osa saab rasva sisaldavad koed. Ksenooni ei manustata üksikainena, kuna tema anesteetiline võimekus on liiga nõrk. Seda manustatakse koos opioidide, näiteks fentanüüli ja sufentaniiliga. Ksenooni täpseid molekulaartasandi toimeid on vähe uuritud ja neid ei tunta. Uurijad on välja pakkunud kaks võimalikku mehhanismi. 1) Arvatakse, et osal loomadel kutsub esile narkoosiseisundi selle anesteetikumi kuhjumine raku membraanstruktuurides, toime kesknärvisüsteemis paiknevatele retseptoritele (uuringute alusel: tõenäoliselt N-metüül-D-aspartaadi retseptor ehk NMDA retseptor. Ksenoon mõjutab mitmeid eri retseptoreid ja ioonikanaleid. Nii nagu paljudel multimodaalsetel sissehingavatel anesteetikutel, tõenäoliselt need ksenooni mõjud täiendavad üksteist. Ksenoon on NMDA retseptorite antagonist. Teistest meditsiinis kasutatavatest NMDA retseptorite anatagonistidest eristub ksenoon neurotoksilise mõju puudumisega, samuti suutlikkusega pidurdada ketamiini ja dilämmastikoksiidi neurotoksilist toimet. Toetudes hüpoksia-isheemia loommudelitele, arvatakse, et tänu ksenooni toimele nimetatud retseptoritele mõjub ksenoonanesteesia (ksenooni sissehingamine), võrreldes käibelolevate meditsiinigaasidega, südame- ja närvisüsteemi rakkudele säästvamalt. Erinevalt ketamiinist ja dilämmastikoksiidist ei stimuleeri ksenoon dopamiini eraldumist naalduvast tuumast. Sarnaselt dilämmastikoksiidi ja tsüklopropaaniga aktiveerib ksenoon kahe pooriga kaaliumi ioonkanali TREK-1. Seotud kanal TASK-3, mida sissehingatavad anesteetikud samuti mõjutavad, ksenooni mõjule ei reageeri. Ksenoon blokeerib nikotiin-atsetüülkoliini retseptorid α4β2, mis aitab kaasa epiduraalanalgeesia saavutamisele hiirtel. 2) Arvatakse, et ksenoon blokeerib efektiivselt ka rakumembraani Ca2+ ATPaasid. Selle mõju saavutab ksenoon, sidudes ennast ensüümi hüdrofoobse pooriga ja takistades sellega ensüümil aktiivsete konformatsioonide moodustamise. Ksenooni minimaalne alveolaarne kontsentratsioon on 40 aasta vanusel inimesel 72%, mis muudab selle anesteetikuna dilämmastikoksiidist 44% tugevamaks. Nii saab ksenooni kasutada koos hapnikuga sellistes kontsentratsioonides, mis vähendavad hüpoksia ohtu. Paljude patsientide jaoks soodsatele omadustele lisaks evib ksenoon-narkoosigaas ka mõningaid soovimatuid kõrvaltoimeid: võimalik toime ajuverevoolu mahtkiirusele (ingl CBF), koljusisese rõhu tõus; hingamisteede toimimise takistuse tõus; südame parem vatsake ei saavuta südame süstoli (kontraktsioonifaasi) ajal vajalikku rõhku. Suurbritannias Bristoli St. Michaeli haiglas lisati 2010. aastal ksenooni õhusegule, mida manustati ajukahjustuse ohuga erakorralise keisrilõikega sündinud vastsündinule. Ksenoonravi kasutamisel alandatakse samaaegselt lapse kehatemperatuur 33,5 °C-ni. Ksenooni lisamine oli edukas (ajukahjustust õnnestus vältida) ja selle tulemusel anti luba analoogsetel juhtumitel kliinilisteks katseteks. Radioaktiivse isotoobi ksenoon-133 (133Xe) gammakiirgust võib kasutada kompuutertomograafias näiteks südame, kopsude ja aju uurimiseks. 133Xe on kasutatud ka verevoolu kiiruse mõõtmiseks. Ksenoon, eriti selle hüperpolariseeritud isotoop 129Xe, on kontrastaineks magnetresonantstomograafias (MRT). Hüperpolarisatsioon muudab 129Xe magnetresonantstomograafias oluliselt nähtavamaks ning gaasilises olekus hüperpolariseeritud 129Xe kasutatakse kopsude ja muude kudede uurimiseks. Näiteks on selle abil jälgitud gaaside ringlemist kopsudes. Kuna ksenoon lahustub vees ja hüdrofoobsetes lahustites, saab seda kasutada ka mitmesuguste elusate pehmete kudede uurimiseks. Suure aatommassi tõttu sobib ksenoon kontrastainena kasutamiseks röntgenfotograafias. Selleks lisatakse ksenoonile krüptooni. Samuti peab ksenooni kontsentratsioon olema alla 35%, vastasel juhul hakkab ta toimima narkootikumina. Katsetes kannuskonna (Xenophus) munaraku emarakkude ja inimese kloonitud 5-HT3A retseptoritega, blokeeris ksenoon ka 5-HT3 retseptorid (serotoniini). Kuigi sellel mõjul puudub nii anesteetiline kui ka antinotsiseptiivne toime, aitab see vähendada anesteesiast tingitud iiveldust ja oksendamist. Spordis on kasutatud ksenooni dopingainena. Ksenooni ja hapniku segu sissehingamine aktiveerib HIF-1-alpha transkriptsioonifaktori tootmise, mis omakorda viib erütropoetiini tootmise kasvuni. See hormoon suurendab omakorda punaste vereliblede arvu ja sportlaste sooritusvõimet. Venemaal on ksenooni sel eesmärgil sisse hingatud vähemalt alates 2004. aastast. 31. augustil 2014 lisas Maailma Antidopingu Agentuur (WADA) ksenooni ja argooni keelatud ainete ja meetodite nimestikku, kuigi ei ole veel olemas usaldusväärset testi, mille abil nende ainete kuritarvitamist kontrollida. Ksenooni aatomi suure ja paindliku välise elektronkihi tõttu muutub tuumamagnetresonantsi spekter vastavalt ümbritsevatele tingimustele, mistõttu saab seda kasutada keskkonna keemiliste tingimuste mõõtmiseks. Nii on tuumamagnetresonantsspektroskoopias võimalik eristada vees lahustunud ksenooni, hüdrofoobsetes lahustites lahustunud ksenooni ja teatud proteiinidega seotud ksenooni. Hüperpolariseeritud ksenooni saavad kasutada pinnateadlased. Tavaliselt on pindu tuumamagnetresonantsspektroskoopia abil raske iseloomustada, sest näidise pinnalt lähtuvad signaalid jäävad aine enda märksa arvukamate aatomituumade signaalide varju. Tahkete pindade tuumaspinne on aga võimalik valikuliselt polariseerida, kandes neile üle spinnide polarisatsiooni hüperpolariseeritud gaasiliselt ksenoonilt. See muudab pinnasignaalid piisavalt tugevaks, et neid mõõta ja eristab neid aine seest lähtuvatest signaalidest. Tuumafüüsikas kasutatakse ksenooni mullikambrites, sondides ja muudes rakendustes, kus läheb vaja suure molekulmassiga inertset ainet. Tuumarelva testimisel eraldub kõrvalsaadusena radioaktiivseid ioone ksenoon-133 ja ksenoon-135. Salajaste tuumakatsetuste kindlakstegemiseks mõõdetakse just nende isotoopide leidumust, näiteks Põhja-Korea juhul. Vedelat ksenooni kasutatakse kalorimeetrites gammakiirte mõõtmiseks, aga ka vahendina hüpoteetiliste nõrgalt vastastikmõjustuvate osakeste (WIMP) kindlakstegemiseks. Kui WIMP põrkab kokku ksenooni tuumaga, siis peaks sealt vabanema piisavalt energiat, et vallanduksid ionisatsioon ja stsintillatsioon. Vedel ksenoon sobib sellisteks katseteks oma suure tiheduse tõttu, mis muudab interaktsiooni tumeainega tõenäolisemaks. Ksenoon on eelistatud kütus kosmosesõidukite ioonmootorites, kuna sellel on oma aatommassi kohta madal ionisatsioonipotentsiaal. Samuti on ksenoonil omadus säilitada kõrge rõhu all vedel olek toatemperatuurile lähedastel temperatuuridel, võimaldades samal ajal enda kiiret ja lihtsat tagasimuutmist gaasiks, et toita mootorit. Ksenooni inertsus tagab keskkonnasõbralikkuse ja kulutab ioonmootorit vähem kui näiteks elavhõbe või tseesium. Esimest korda kasutati ksenooni 1970. aastatel satelliitide ioonmootorites. Hiljem on ksenooni kasutatud NASA kosmosesondi Deep Space 1 ja Euroopa Kosmoseagentuuri satelliidi SMART-1 kütusena, samuti NASA kosmosesondi Dawn kolme ioonmootori kütusena. Analüütilises keemias kasutatakse perksenaate oksüdeerijatena. Ksenoondifluoriidi rakendatakse räni söövitamisel, iseäranis mikroelektromehaaniliste süsteemide (MEMS) tootmisel. Vähivastast preparaati 5-fluorouratsiili saab toota, pannes ksenoondifluoriidi reageerima uratsiiliga. Samuti kasutatakse ksenooni proteiinkristallograafias. Kui avaldada proteiini kristallile rõhku 0,5–5 megapaskalit (5–50 atmosfääri), kinnituvad ksenooni aatomid peamiselt hüdrofoobsetesse avaustesse, andes sageli tulemuseks kvaliteetse, isomorfse, raske aatomiga derivatiivi, mida saab kasutada faasiprobleemi lahendamiseks. Paljud hapnikku sisaldavad ksenooniühendid on oma tugevate oksüdeerivate omaduste tõttu mürgised. Samuti on nad plahvatusohtlikud, kuna neil on kalduvus laguneda elemendiliseks ksenooniks ja dihapnikuks O2, mille keemilised sidemed on palju tugevamad kui ksenooniühenditel. Gaasilist ksenooni võib julgelt säilitada standardtemperatuuri ja -rõhu juures tavalistes tihedalt suletud klaas- või metallanumates. Siiski tuleb tähele panna, et ksenoon lahustub enamikus plastidest ja kummis ning taoliste materjalidega suletud anumatest imbub see järk-järgult välja. Ksenoon ise ei ole mürgine, kuigi ta lahustub veres ja kuulub nende väheste ainete hulka, mis suudavad läbida hematoentsefaalse barjääri. Seetõttu võib ta suurtes kogustes koos hapnikuga sisse hingatuna tekitada kerge või isegi täieliku anesteesia. Helikiirus gaasilises ksenoonis on 169 m/s, aeglasem kui õhus. See on tingitud raskete ksenooni aatomite väiksemast keskmisest kiirusest võrreldes lämmastiku ja hapniku molekulidega. Seetõttu alandab ksenoon väljahingamisel kõnetrakti võnkesagedust, tekitades madalama tämbri. See efekt on vastupidine heeliumi tekitatavale efektile, mis muudab hääle kõrgemaks. Nii nagu heeliumgi, ei suuda ksenoon rahuldada keha hapnikuvajadust. Ksenoon on samaaegselt lihtne lämmatava toimega gaas ja lämmastikoksiidist tugevam anesteetik; seepärast on paljud õppeasutused keelanud füüsika ja keemia demonstratsioonide raames ksenooniga hääletriki tegemise. Kuna ksenoon on kallis, siis kasutatakse selle hääletriki jaoks enamasti odavamat gaasilist väävelheksafluoriidi, mille molekulmass on ksenoonile lähedane (väävelheksafluoriidil 146, ksenoonil 131) ja millel puudub anesteetiline toime. Tihedate gaaside ksenooni ja väävelheksafluoriidi sissehingamine on võimalik, kui neid hingata sisse gaasiseguna, kus on vähemalt 20% hapnikku. Ksenooni ja hapniku 80:20 segu kutsub siiski kiiresti esile üldanesteesiale omase teadvusetuse seisundi. Hingamisel segunevad eri tihedusega gaasid kiiresti ja tõhusalt, tuues kaasa raskemate gaaside väljutamise koos hapnikuga ning vältides nende kogunemist kopsudesse. Suurte koguste raskete gaasidega kaasneb alati oht: see on ruumis nähtamatu ning kui inimene siseneb ruumi, mis on täidetud värvitu ja lõhnatu gaasiga, võib ta seda enese teadmata sisse hingata. Ksenooni kasutatakse harva nii suurtes kogustes, kuid kui ksenooni hoitakse ventileerimata ruumis, on see oht siiski olemas. Xenon Columbia Electronic Encyclopedia, 6th ed. Columbia University Press, 2012 (vaadatud 08.03.2015) Husted, Robert; Boorman, Mollie. Xenon Los Alamos National Laboratory, Chemical Division, 15.12.2003 (vaadatud 08.03.2015) Rabinovich, V. A.; Vasserman, A. A.; Nedostup, V. I.; Veksler, L. S. Thermophysical properties of neon, argon, krypton, and xenon Washington, Hemisphere Publishing Corp., 1988 (vaadatud 08.03.2015) Kaneoka, Ichiro. Xenon's Inside Story. – Science, Vol. 280 (1998), No. 5365, pp. 851–852. Stacey, Weston M. Nuclear Reactor Physics. Wiley, 2007, p. 213. Burke, James. Twin Tracks: The Unexpected Origins of the Modern World. Oxford University Press, 2003, p. 33. Mellor, David. Sound Person's Guide to Video. Focal Press, 2000, p. 186. Sanders, Robert D.; Ma, Daqing; Maze, Mervyn. Xenon: elemental anaesthesia in clinical practice. – British Medical Bulletin, Vol. 71 (2005), No. 1, pp. 115–135. Basov, N. G.; Danilychev, V. A.; Popov, Yu. M. Stimulated Emission in the Vacuum Ultraviolet Region. – Soviet Journal of Quantum Electronics, Vol. 1 (1971), No. 1, pp. 18–22. Toyserkani, E.; Khajepour, A.; Corbin, S. Laser Cladding. CRC Press, 2004, p. 48 Ball, Philip. Xenon outs WIMPs – Nature, 1.05.2002 (vaadatud 08.03.2015) Saccoccia, G.; del Amo, J. G.; Estublier, D. Ion engine gets SMART-1 to the Moon. ESA. 31.08.2006 (vaadatud 07.03.2015). Ramsay, W.; Travers, M. W. On the extraction from air of the companions of argon, and neon. – Report of the Meeting of the British Association for the Advancement of Science, 1898, p. 828. Gagnon, Steve. It’s Elemental – Xenon Vaadatud 12.09.2014. The New International Encyclopædia. Dodd, Mead and Company, 1904, p. 906. Ramsay, William. An Attempt to Estimate the Relative Amounts of Krypton and of Xenon in Atmospheric Air. – Proceedings of the Royal Society of London, Vol. 71 (1902), No. 467–476, pp. 421–426. Millisecond Cinematography Arhiveeritud WebArchive lehel 22.08.2006, vaadatud 12.09.2014. Paschotta, Rüdiger. Lamp-pumped lasers – Encyclopedia of Laser Physics and Technology, 2007. Vaadatud 12.09.2014. Marx, Thomas; Schmidt, Michael; Schirmer, Uwe; Reinelt, Helmut. Xenon anesthesia – Journal of the Royal Society of Medicine, Vol. 93 (2000), pp. 513–517. Vaadatud 12.09.2014. Bartlett, N.; Lohmann, D. H. Dioxygenyl hexafluoroplatinate (V), O2+[PtF6]–. – Proceedings of the Chemical Society, 1962, No. 3, p. 115. Bartlett, N. Xenon hexafluoroplatinate (V) Xe+[PtF6]–. – Proceedings of the Chemical Society, 1962, No. 6, p. 218. Freemantel, Michael. Chemistry at its Most Beautiful – Chemical & Engineering News, 25.08.2003. Vaadatud 12.09.2014. Graham, L.; Graudejus, O.; Jha, N. K.; Bartlett, N. Concerning the nature of XePtF6. – Coordination Chemistry Reviews, Vol. 197 (2000), No. 1, pp. 321–334. Holleman, A. F.; Wiberg, E. Inorganic Chemistry. San Diego, Academic Press, 2001. Steel, Joanna. Biography of Neil Bartlett College of Chemistry, University of California, Berkeley, 2007. Vaadatud 12.09.2014. Bartlett, Neil. The Noble Gases – Chemical & Engineering News, Vol. 81 (2003), No. 36. Vaadatud 12.09.2014. Xenon – Periodic Table Online. CRC Press. Arhiveeritud WebArchive veebilehel 2007 (vaadatud 08.03.2015) Moody, G. J. A Decade of Xenon Chemistry. – Journal of Chemical Education, Vol. 51 (1974), No. 10, pp. 628–630. Browne, Malcolm W. 2 Researchers Spell 'I.B.M.,' Atom by Atom. – New York Times, 05.04.1990 (vaadatud 08.03.2015) Williams, David R. Earth Fact Sheet NASA, 19.04.2007. Vaadatud 12.09.2014. Aprile, Elena; Bolotnikov, Aleksey; Doke, Tadayoshi. Noble Gas Detectors Wiley-VCH, 2006, pp. 8–9. Caldwell, W. A.; Nguyen, J.; Pfrommer, B.; Louie, S.; Jeanloz, R. Structure, bonding and geochemistry of xenon at high pressures. – Science, Vol. 277 (1997), No. 5328, pp. 930–933. Fontes, E. Golden Anniversary for Founder of High-pressure Program at CHESS Cornell University, 2006. (vaadatud 02.01.2015) Eremets, Mikhail I.; Gregoryanz, Eugene A.; Struzhkin, Victor V.; Mao, Ho-Kwang; Hemley, Russell J.; Mulders, Norbert; Zimmerman, Neil M. Electrical Conductivity of Xenon at Megabar Pressures. – Physical Review Letters, Vol. 85 (2000), No. 13, pp. 2797–2800. Bader, Richard F. W. An Introduction to the Electronic Structure of Atoms and Molecules McMaster University (vaadatud 2.01.2015) Talbot, John. Spectra of Gas Discharges Rheinisch-Westfälische Technische Hochschule Aachen (vaadatud 02.01.2015) Watts, William Marshall. An Introduction to the Study of Spectrum Analysis. London: Longmans, Green and Co, 1904. Hwang, Shuen-Cheng; Lein, Robert D.; Morgan, Daniel A. Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology. Chapter "Noble Gases". Wiley, 2005. Планетологи объяснили пропажу ксенона из атмосферы Земли и Марса. vesti.ru, 15. oktoober 2012 Kerry, Frank G. Industrial Gas Handbook: Gas Separation and Purification CRC Press, 2007, pp. 101–103. Xenon – Xe CFC StarTec, 1998 (vaadatud 02.01.2015) Häussinger, Peter; Glatthaar, Reinhard; Rhode, Wilhelm; Kick, Helmut; Benkmann, Christian; Weber, Josef; Wunschel, Hans-Jörg; Stenke, Viktor; Leicht, Edith; Stenger, Hermann. Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry (chapter "Noble Gases"). Wiley, 2001. Mahaffy, P. R.; Niemann, H. B.; Alpert, A.; Atreya, S. K.; Demick, J.; Donahue, T. M.; Harpold, D. N.; Owen, T. C. Noble gas abundance and isotope ratios in the atmosphere of Jupiter from the Galileo Probe Mass Spectrometer. – Journal of Geophysical Research, Vol. 105 (2000), No. E6, pp. 15061–15072. Owen, Tobias; Mahaffy, Paul; Niemann, H. B.; Atreya, Sushil; Donahue, Thomas; Bar-Nun, Akiva; de Pater, Imke. A low-temperature origin for the planetesimals that formed Jupiter. – Nature, Vol. 402 (1999), No. 6759, pp. 269–270. Sanloup, Chrystèle et al. Retention of Xenon in Quartz and Earth's Missing Xenon. – Science, Vol. 310 (2005), No. 5751, pp. 1174–1177. Clayton, Donald D. Principles of Stellar Evolution and Nucleosynthesis. University of Chicago Press, 1983. Heymann, D.; Dziczkaniec, M. Xenon from intermediate zones of supernovae. – Proceedings 10th Lunar and Planetary Science Conference. March 19–23, 1979. Houston, Texas. Pergamon Press, 1979, pp. 1943–1959. Beer, H.; Kaeppeler, F.; Reffo, G.; Venturini, G. Neutron capture cross-sections of stable xenon isotopes and their application in stellar nucleosynthesis. – Astrophysics and Space Science, Vol. 97, November 1983, No. 1, pp. 95–119. Pignatari, M.; Gallino, R.; Straniero, O.; Davis, A. The origin of xenon trapped in presolar mainstream SiC grains. – Memorie della Societa Astronomica Italiana, Vol. 75 (2004), pp. 729–734. Caldwell, Eric. Periodic Table – Xenon Resources on Isotopes. USGS, January 2004. (vaadatud 21.02.2015) Rajam, J. B. Atomic Physics. Delhi, S. Chand & Co, 1970. Barabash, A. S. Average (Recommended) Half-Life Values for Two-Neutrino Double-Beta Decay. – Czechoslovak Journal of Physics, Vol. 52 (2002), No. 4, pp. 567–573. Ackerman, N. Observation of Two-Neutrino Double-Beta Decay in ^{136}Xe with the EXO-200 Detector. – Physical Review Letters, Vol. 107 (2011), No. 21. Otten, Ernst W. Take a breath of polarized noble gas. – Europhysics News, Vol. 35 (2004), No. 1, p. 16. Ruset, C.; Ketel, S.; Hersman, F. W. Optical Pumping System Design for Large Production of Hyperpolarized 129Xe. – Physical Review Letters, Vol. 96 (2006), No. 5, p. 053002. Wolber, J.; Cherubini, A.; Leach, M. O.; Bifone, A. On the oxygenation-dependent 129Xe t1 in blood. – NMR in Biomedicine, Vol. 13 (2000), No. 4, pp. 234–237. Chann, B.; Nelson, I. A.; Anderson, L. W.; Driehuys, B.; Walker, T. G. 129Xe-Xe molecular spin relaxation. – Physical Review Letters, Vol. 88 (2002), No. 11, pp. 113–201. Schulthess, Gustav Konrad von; Smith, Hans-Jørgen; Pettersson, Holger; Allison, David John. The Encyclopaedia of Medical Imaging. Taylor & Francis, 1998, p. 194. Warren, W. W.; Norberg, R. E. Nuclear Quadrupole Relaxation and Chemical Shift of Xe131 in Liquid and Solid Xenon. – Physical Review, Vol. 148 (1966), No. 1, pp. 402–412. Hanford Becomes Operational The Manhattan Project: An Interactive History. U.S. Department of Energy, 2007. (Arhiveeritud archive.org poolt 12.10.2009) Pfeffer, Jeremy; Shlomo, Nil. Modern Physics: An Introductory Text. Imperial College Press, 2000, p. 421. Laws, Edwards A. Aquatic Pollution: An Introductory Text. John Wiley and Sons, 2000, p. 505. A Nuclear Nightmare Time Magazine, 09.04.1979. Clayton, Donald D. Principles of Stellar Evolution and Nucleosynthesis. University of Chicago Press, 1983, p. 75. Bolt, B. A.; Packard, R. E.; Price, P. B. John H. Reynolds, Physics: Berkeley. The University of California, Berkeley, 2007. Williams, David R. Mars Fact Sheet NASA, 01.09.2004. (vaadatud 21.02.2015) Schilling, James. Why is the Martian atmosphere so thin and mainly carbon dioxide? Mars Global Circulation Model Group. (Vaadatud 21.02.2015) Zahnle, Kevin J. Xenological constraints on the impact erosion of the early Martian atmosphere. – Journal of Geophysical Research, Vol. 98 (1993), No. E6, pp. 10899–10913. Boulos, M. S.; Manuel, O.K. The xenon record of extinct radioactivities in the Earth. – Science, Vol. 174 (1971), No. 4016, pp. 1334–1336. Harding, Charlie; Johnson, David Arthur; Janes, Rob. Elements of the p block. Royal Society of Chemistry, 2002, pp. 93–94. Liskow, Dean H.; Schaefer, Henry; Bagus, Paul S.; Liu, Bowen. Probable nonexistence of xenon monofluoride as a chemically bound species in the gas phase. – Journal of the American Chemical Society, Vol. 95 (1973), No. 12, pp. 4056–4057. Weeks, James L.; Chernick, Cedric; Matheson, Max S. Photochemical Preparation of Xenon Difluoride. – ournal of the American Chemical Society, Vol. 84 (1962), No. 23, p. 4612. Streng, L. V.; Streng, A. G. Formation of Xenon Difluoride from Xenon and Oxygen Difluoride or Fluorine in Pyrex Glass at Room Temperature. – Inorganic Chemistry, Vol. 4 (1965), No. 9, pp. 1370–1371. Tramšek, Melita; Žemva, Boris. Synthesis, Properties and Chemistry of Xenon(II) Fluoride. – Acta Chimica Slovenica, Vol. 53 (2006), No. 2, pp. 105–116. Ogrin, Tomaz; Bohinc, Matej; Silvnik, Joze. Melting-point determinations of xenon difluoride-xenon tetrafluoride mixtures. – Journal of Chemical and Engineering Data, Vol. 18 (1973), No. 4, p. 402. Scott, Thomas; Eagleson, Mary. Xenon Compounds. – Concise encyclopedia chemistry. Wlater de Gruyter, 1994, p. 1183. Proserpio, Davide M.; Hoffmann, Roald; Janda, Kenneth C. The xenon-chlorine conundrum: van der Waals complex or linear molecule? – Journal of the American Chemical Society, Vol. 113 (1991), No. 19, p. 7184. Richardson, Nancy A.; Hall, Michael B. The potential energy surface of xenon dichloride. – The Journal of Physical Chemistry, Vol. 97 (1993), No. 42, p. 10952. Brock, D.S..; Schrobilgen, G.J. Synthesis of the missing oxide of xenon, XeO2, and its implications for earth's missing xenon. – Journal of the American Chemical Society, Vol. 133 (2011), No. 16, pp. 6265–6269. Zhou, M.; Zhao, Y.; Gong, Y.; Li, J. Formation and Characterization of the XeOO+ Cation in Solid Argon. – Journal of the American Chemical Society, Vol. 128 (2006), No. 8, pp. 2504–2505. Holloway, John H.; Hope, Eric G. Advances in Inorganic Chemistry Press. Academic, 1998, p. 65. Henderson, W. Main group chemistry. Royal Society of Chemistry, 2000, pp. 152–153. Mackay, Kenneth Malcolm; Mackay, Rosemary Ann; Henderson, W. Introduction to modern inorganic chemistry. CRC Press, 2002, pp. 497–501. Smith, D. F. Xenon Oxyfluoride. – Science, Vol. 140 (1963), No. 3569, pp. 899–900. Christe, K. O.; Dixon, D. A.; Sanders, C. P.; etc. On the Structure of the [XeOF5]− Anion and of Heptacoordinated Complex Fluorides Containing One or Two Highly Repulsive Ligands or Sterically Active Free Valence Electron Pairs. – Inorganic Chemistry, Vol. 34 (1995), No. 7, pp. 1868–1874. Christe, K. O.; Schack, C. J.; Pilipovich, D. Chlorine trifluoride oxide. V. Complex formation with Lewis acids and bases. – Inorganic Chemistry, Vol. 11 (1972), No. 9, pp. 2205–2208. Holloway, John H.; Hope, Eric G. Advances in Inorganic Chemistry. Academic Press, 1998, pp. 61–90. Frohn, H.; Theißen, Michael. C6F5XeF, a versatile starting material in xenon–carbon chemistry. – Journal of Fluorine Chemistry, Vol. 125 (2004), No. 6, p. 981. Goetschel, Charles T.; Loos, Karl R. Reaction of xenon with dioxygenyl tetrafluoroborate. Preparation of FXe-BF2. – Journal of the American Chemical Society, Vol. 94 (1972), No. 9, p. 3018 Li, Wai-Kee; Zhou, Gong-Du; Mak, Thomas C. W. Advanced Structural Inorganic Chemistry. Oxford University Press, 2008, p. 678. Li, Wai-Kee; Zhou, Gong-Du; Mak, Thomas C. W. Advanced Structural Inorganic Chemistry. Oxford University Press, 2008, p. 674. Gerber, R. B. Formation of novel rare-gas molecules in low-temperature matrices. – Annual Review of Physical Chemistry; vol. 55 (2004), No. 1, pp. 55–78. Khriachtchev, Leonid; Isokoski, Karoliina; Cohen, Arik; Räsänen, Markku; Gerber, R. Benny. A Small Neutral Molecule with Two Noble-Gas Atoms: HXeOXeH. – Journal of the American Chemical Society, Vol. 130 (2008), No. 19, pp. 6114–6118. Pettersson, Mika; Khriachtchev, Leonid; Lundell, Jan; Räsänen, Markku. A Chemical Compound Formed from Water and Xenon: HXeOH. – Journal of the American Chemical Society, Vol. 121 (1999), No. 50, pp. 11904–11905. Pauling, Linus. A molecular theory of general anesthesia. – Science, Vol. 134 (1961), No. 3471, pp. 1328–1334. Henderson, W. Main group chemistry. Royal Society of Chemistry, 2000, p. 148. Ikeda, Tomoko; Mae, Shinji; Yamamuro, Osamu; Matsuo, Takasuke; Ikeda, Susumu; Ibberson, Richard M. Distortion of Host Lattice in Clathrate Hydrate as a Function of Guest Molecule and Temperature. – Journal of Physical Chemistry A, Vol. 104 (2000), No. 46, pp. 10623–10630. McKay, C. P.; Hand, K. P.; Doran, P. T.; Andersen, D. T.; Priscu, J. C. Clathrate formation and the fate of noble and biologically useful gases in Lake Vostok, Antarctica. – Geophysical Letters, Vol. 30 (2003), No. 13, p. 35. Barrer, R. M.; Stuart, W. I. Non-Stoichiometric Clathrate of Water. – Proceedings of the Royal Society of London, Vol. 243 (1957), No. 1233, pp. 172–189. Frunzi, Michael; Cross, R. James; Saunders, Martin. Effect of Xenon on Fullerene Reactions. – Journal of the American Chemical Society, Vol. 129 (2007), No. 43, pp. 13343–13346. Silfvast, William Thomas. Laser Fundamentals. Cambridge University Press, 2004, p. 152. Webster, John G. The Measurement, Instrumentation, and Sensors Handbook. Springer, 1998, pp. 24–27. McGhee, Charles; Taylor, Hugh R.; Gartry, David S.; Trokel, Stephen L. Excimer Lasers in Ophthalmology. Informa Health Care, 1997, p. 4. Xenon Applications Praxair Technology (vaadatud 05.03.2015) Baltás, E.; Csoma, Z.; Bodai, L.; Ignácz, F.; Dobozy, A.; Kemény, L. A xenon-iodine electric discharge bactericidal lamp. – Technical Physics Letters, Vol. 29 (2003), No. 10, pp. 871–872. Skeldon, M. D.; Saager, R.; Okishev, A.; Seka, W. Thermal distortions in laser-diode- and flash-lamp-pumped Nd:YLF laser rods. – LLE Review, Vol. 71 (1997), pp. 137–144. The plasma behind the plasma TV screen Plasma TV Science (vaadatud 06.03.2015) Marin, Rick. Plasma TV: That New Object Of Desire. – The New York Times, 21.03.2001. Waymouth, John. Electric Discharge Lamps. M. I. T. Press, 1971. Patel, C. K. N.; Bennett Jr., W. R.; Faust, W. L.; McFarlane, R. A. Infrared spectroscopy using stimulated emission techniques. – Physical Review Letters, Vol. 9 (1962), No. 3, pp. 102–104. Patel, C. K. N.; Faust, W. L.; McFarlane, R. A. High gain gaseous (Xe-He) optical masers. – Applied Physics Letters, Vol. 1 (1962), No. 4, pp. 84–85. Bennett Jr., W. R. Gaseous optical masers. – Applied Optics Supplement, Vol. 1 (1962), pp. 24–61. Laser Output University of Waterloo (vaadatud 05.03.2015) Baltás, E.; Csoma, Z.; Bodai, L.; Ignácz, F.; Dobozy, A.; Kemény, L. Treatment of atopic dermatitis with the xenon chloride excimer laser. – Journal of the European Academy of Dermatology and Venereology, Vol. 20 (2006), No. 6, pp. 657–660. John D. Current, M.D., "Pharmacology for Anesthetists", lk 126, veebiversioon (vaadatud 10.03.2015)(inglise keeles) Ecem Esencan, Simge Yuksel, [...], ja John H Zhang, XENON in medical area: emphasis on neuroprotection in hypoxia and anesthesia, Med Gas Res. 1. veebruar 2013; 3: 4. doi: 10.1186/2045-9912-3-4, PMCID: PMC3626616 Goto, T.; Nakata, Y.; Morita, S. Will xenon be a stranger or a friend?: the cost, benefit, and future of xenon anesthesia. – Anesthesiology, Vol. 98 (2003), No. 1, pp. 1–2. Jordan, Bryan D.; Wright, Elizabeth Laura. Xenon as an Anesthetic Agent. – AANA Journal, Vol. 78, October 2010, No. 5, pp. 390–391. (vaadatud 07.03.2015) Nakata Y.; Goto, T.;, Niimi, Y., Morita, S. Cost analysis of xenon anesthesia: a comparison with nitrous oxide–isoflurane and nitrous oxide–sevoflurane anesthesia. – Journal of Clinical Anesthesiology, Vol. 11 (1999), No. 6, pp. 477–481. First anesthesia with LENOXe™ in France, at the Nîmes Teaching Hospital VitalAire, 13.03.2008 (vaadatud 07.03.2015). J. Hofland, I. Gültuna ja R. Tenbrinck, Xenon anaesthesia for laparoscopic cholecystectomy in a patient with Eisenmenger’s syndrome, Br. J. Anaesth. (2001) 86 (6): 882–886., doi: 10.1093/bja/86.6.882, veebiversioon (vaadatud 10.03.2015)(inglise keeles) Nagele, P.; Metz, L. B.; Crowder, C. M., Xenon acts by inhibition of glutamatergic neurotransmission in Caenorhabditis elegans: A‐471, European Journal of Anaesthesiology, mai 2005, 22. väljaanne, 123, Pharmacology, veebiversioon (vaadatud 10.03.2015)(inglise keeles) Banks, P.; Franks, N. P.; Dickinson, R. Competitive inhibition at the glycine site of the N-methyl-D-aspartate receptor mediates xenon neuroprotection against hypoxia-ischemia. – Anesthesiology, Vol. 112 (2010), No. 3, pp. 614–622. Ma, D.; Wilhelm, S.; Maze, M.; Franks, N. P. Neuroprotective and neurotoxic properties of the 'inert' gas, xenon. – British Journal of Anaesthesiology, Vol. 89 (2002), No. 5, pp. 739–746. Nagata, A.; Nakao, S.; Nishizawa, N.; Masuzawa, M.; Inada, T. Murao, K.; Miyamoto, E.; Shing, K. Xenon inhibits but N(2)O enhances ketamine-induced c-Fos expression in the rat posterior cingulate and retrosplenial cortices. – Anesthesia & Analgesia, Vol. 92 (2001), No. 2, pp. 362–368. Sakamoto, S.; Nakao, S.; Masuzawa, M.; Inada, T.; Maze, M.; Franks, N. P.; Shingu, K. The differential effects of nitrous oxide and xenon on extracellular dopamine levels in the rat nucleus accumbens: a microdialysis study. – Anesthesia and Analgesia, Vol. 103 (2006), No. 6, pp. 1459–1463. Gruss, M.; Bushell, T. J.; Bright, D. P.; Lieb, W. R.; Mathie, A. Franks, N. P. Two-pore-domain K+ channels are a novel target for the anesthetic gases xenon, nitrous oxide, and cyclopropane. – Molecular Pharmacology, Vol. 65 (2004), No. 2, pp. 443–452. Yamakura, T.; Harris, R. A. Effects of gaseous anesthetics nitrous oxide and xenon on ligand-gated ion channels. Comparison with isoflurane and ethanol. – Anesthesiology, Vol. 93 (2000), No. 4, pp. 1095–1101. Rashid, M. H.; Furue, H.; Yoshimura, M.; Ueda, H. Tonic inhibitory role of alpha4beta2 subtype of nicotinic acetylcholine receptors on nociceptive transmission in the spinal cord in mice. – Pain, 125. väljaanne (2006), nr 1–2, lk 125–135. Lopez, Maria M.; Kosk-Kosicka, Danuta. How Do Volatile Anesthetics Inhibit Ca2+-ATPases?. – The Journal of Biological Chemistry, Vol. 270 (1995); No. 47, pp. 28239–28245. Nickalls, R. W. D.; Mapleson, W. W. Age‐related iso‐MAC charts for isoflurane, sevoflurane and desflurane in man. – British Journal of Anesthesiology. Cole A. Giller, Phillip Purdy, Walter W. Lindstrom, Effects of Inhaled Stable Xenon on Cerebral Blood Flow Velocity, 20. juuli 1989., veebiversioon (vaadatud 10.03.2015)(inglise keeles) First baby given xenon gas to prevent brain injury. – BBC News, 09.04.2010 (vaadatud 07.03.2015) Newman, Sian. Xenon gas used in a bid to reduce brain injury in newborns Swansea University (vaadatud 07.03.2015) Van Der Wall, Ernst. What's New in Cardiac Imaging?: SPECT, PET, and MRI Springer, 1992, p. 41. Albert, M. S.; Balamore, D. Development of hyperpolarized noble gas MRI. – Nuclear Instruments and Methods in Physics Research, Vol. 402 (1998), No. 2–3, pp. 441–453. Irion, Robert. Head Full of Xenon? – Science News, 23.03.1999 (vaadatud 07.03.2015) Wolber, J.; Rowland, I. J.; Leach, M. O.; Bifone, A. Intravascular delivery of hyperpolarized 129Xenon for in vivo MRI. – Applied Magnetic Resonance, Vol. 15 (1998), No. 3–4, pp. 343–352. Driehuys, B.; Möller, H.E.; Cleveland, Z.I.; Pollaro, J.; Hedlund, L.W. Pulmonary perfusion and xenon gas exchange in rats: MR imaging with intravenous injection of hyperpolarized 129Xe. – Radiology, Vol 252 (2009), No. 2, pp. 386–393. Cleveland, Z.I.; Möller, H.E.; Hedlund, L.W.; Driehuys, B. Continuously infusing hyperpolarized 129Xe into flowing aqueous solutions using hydrophobic gas exchange membranes. – The Journal of Physical Chemistry, Vol. 113 (2009), No. 37, pp. 12489–12499. Suzuki, T.; Koyama, H.; Sugimoto, M.; Uchida, I.; Mashimo, T. The diverse actions of volatile and gaseous anesthetics on human-cloned 5-hydroxytryptamine3 receptors expressed in Xenopus oocytes. – Anesthesiology, 96. väljaanne, (2002), nr 3, lk 669–704. Breathe it in. – The Economist, 08.02.2014 (vaadatud 07.03.2015) WADA amends Section S.2.1 of 2014 Prohibited List WADA, 31.08.2014 (vaadatud 07.03.2015) Luhmer, M.; Dejaegere, A.; Reisse, J. Interpretation of the solvent effect on the screening constant of Xe-129. – Magnetic Resonance in Chemistry, Vol. 27 (1989), No. 10, pp. 950. Rubin, Seth M.; Spence, Megan M.; Goodson, Boyd M.; Wemmer, David E.; Pines, Alexander. Evidence of nonspecific surface interactions between laser-polarized xenon and myoglobin in solution. – Proceedings of the National Academy of Science USA, Vol. 97 (2000). No. 17, pp. 9472–9475. Raftery, Daniel; MacNamara, Ernesto; Fisher, Gregory; Rice, Charles V.; Smith, Jay. Optical Pumping and Magic Angle Spinning: Sensitivity and Resolution Enhancement for Surface NMR Obtained with Laser-Polarized Xenon. – Journal of the American Chemical Society, Vol. 119 (1997), No. 37, p. 8746. Gaede, H. C.; Song, Y. -Q.; Taylor, R. E.; Munson, E. J.; Reimer, J. A.; Pines, A. High-field cross polarization NMR from laser-polarized xenon to surface nuclei. – Applied Magnetic Resonance, Vol. 8 (1995), No. 3–4, p. 373. Galison, Peter Louis. Image and Logic: A Material Culture of Microphysics. University of Chicago Press, 1999, p. 339. Fontaine, J.-P.; Pointurier, F.; Blanchard, X.; Taffary, T. Atmospheric xenon radioactive isotope monitoring. – Journal of Environmental Radioactivity, Vol. 72 (2004), No. 1–2, pp. 129–135. Garwin, Richard L.; von Hippel Frank N. A Technical Analysis: Deconstructing North Korea's October 9 Nuclear Test. – Arms Control Today, Vol. 38, November 2006, No. 9. Gallucci, G. The MEG liquid xenon calorimeter. – Journal of Physics: Conference Series, Vol. 160 (2009), No. 1, p. 012011. Zona, Kathleen. Innovative Engines: Glenn Ion Propulsion Research Tames the Challenges of 21st century Space Travel. NASA, 17.03.2006 (vaadatud 07.03.2015) Dawn Launch: Mission to Vesta and Ceres NASA, 10.01.2007 (vaadatud 07.03.2015) Brazzle, J. D.; Dokmeci, M. R.; Mastrangelo, C. H. Modeling and Characterization of Sacrificial Polysilicon Etching Using Vapor-Phase Xenon Difluoride. – Proceedings 17th IEEE International Conference on Micro Electro Mechanical Systems (MEMS). Maastrict, Netherlands. 28.07.–01.08.1975, pp. 737–740. Neil Bartlett and the Reactive Noble Gases. American Chemical Society, 2007 (vaadatud 07.03.2015) Protein Crystallography: Xenon and Krypton Derivatives for Phasing Archive.org (vaadatud 07.03.2015) Drenth, Jan; Mesters, Jeroen. The Solution of the Phase Problem by the Isomorphous Replacement Method. – Principles of Protein X-Ray Crystallography. New York, Springer, 2007, pp. 123–171. Finkel, A. J.; Katz, J. J.; Miller, C. E. Metabolic and toxicological effects of water-soluble xenon compounds are studied. NASA, 01.04.1968 (vaadatud 07.03.2015) LeBlanc, Adrian D.; Johnson, Philip C. The handling of xenon-133 in clinical studies. – Physics in Medicine and Biology, Vol. 16 (1971), No. 1, pp. 105–109. 169,44 m/s ksenoonis (temperatuuril 0°C ja rõhul 107 KPa) võrreldes 344 m/s õhusin air. Vaata: Vacek, V.; Hallewell, G.; Lindsay, S. Velocity of sound measurements in gaseous per-fluorocarbons and their mixtures. – Fluid Phase Equilibria, Vol. 185 (2001), No. 1–2, pp. 305–314. Sprott, Julien C. Physics Demonstrations: A Sourcebook for Teachers of Physics. University of Wisconsin Press, 2006, pp. 144–146. Yamaguchi, K.; Soejima, K.; Koda, E.; Sugiyama, N. Inhaling Gas With Different CT Densities Allows Detection of Abnormalities in the Lung Periphery of Patients With Smoking-Induced COPD. – Chest Journal, Vol. 51 (2001), No. 6, pp. 1907–1916. Cryogenic and Oxygen Deficiency Hazard Safety Stanford Linear Accelerator Center (arhiveeritud veebiarhiivis Archive.org; vaadatud 08.03.2015) "Ksenoon nõrgestab traumaatilisi mälestusi" ERR Novaator, 1. september 2014