laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Mary Midgley

Mary Beatrice Midgley (sündinud Scrutton; 13. september 1919 – 10. oktoober 2018) oli inglise filosoof, kes on tegelnud moraalifilosoofiaga (sealhulgas loomaõigustega) ja teadusega. Ta on osalenud paljudel avalikel debattidel eetika teemadel. Midgley töötas Newcastle'i Ülikoolis vanemlektorina (Senior Lecturer). Midgley vastustas ägedalt reduktsionismi ja stsientismi ja katseid asendada humanitaariat loodusteadusega. Ta on kirjutanud palju sellest, mida on filosoofidel õppida looduselt, eriti loomadelt. Ta on oma kirjutistes arutanud populaarteaduses ringlevaid ideid, sealhulgas Richard Dawkinsi ideid, ning pooldab Gaia hüpoteesi moraalset tõlgendust. Ajaleht The Guardian on teda nimetanud metsikult võitlevaks filosoofiks ning Suurbritannia peamiseks filosoofilise pretensioonikuse piitsaks. "Beast and Man" "Animals And Why They Matter" (1983) "Wickedness" (1984) "Evolution as a Religion" (1985) "The Myths We Live By" "Science as Salvation" (1992) "The Ethical Primate" (1994) "The Owl Of Minerva" (2005, autobiograafia) Durhami Ülikooli audoktor Newcastle'i Ülikooli audoktor Andrew Brown. Mary, Mary, quite contrary, 13. jaanuar 2001.
Simone Veil

Simone Veil (sünninimi Simone Jacob; 13. juuli 1927 Nice – 30. juuni 2017 Pariis) oli Prantsusmaa advokaat ja poliitik. Ta oli Prantsusmaa tervishoiuminister, Prantsuse konstitutsiooninõukogu liige ja esimene otse valitud Euroopa Parlamendi president (aastatel 1979–1982). 2008. aastal valiti ta Prantsuse Akadeemia liikmeks. Veil sai Euroopa Parlamendi liikmeks 1979. aasta Euroopa valimistel. Esimesel istungil valis uus parlament Veili oma presidendiks, kelleks ta jäi 1982. aastani. Ühtlasi oli Veil ka esimene naissoost Euroopa Parlamendi president. 1981. aastal sai Veil Karl Suure auhinna. 1984. aastal valiti ta uuesti parlamenti, kus juhtis 1989. aastani liberaaldemokraatide fraktsiooni. Veil valiti viimast korda parlamenti 1989. aasta valimistel, ta astus tagasi 1993. aastal.
Agrigento provints

Agrigento provints (Provincia di Agrigento) oli provints Itaalias Sitsiilia maakonnas. Provintsi keskus oli Agrigento linn. Agrigento provints jagunes 43 omavalitsusüksuseks (comune): Agrigento provintsi koduleht (itaalia keeles)
Gornji Štoj

Gornji Štoj (albaania Shtoji i Naltë või Shtoji i Sipërm) on küla Montenegros Ulcinji vallas. See on Montenegro lõunapoolseim küla. Asub Albaania piiri lähedal. 2003. aastal oli küla elanike arv 134. 2011. aastal oli elanikke 107. 88% elanikest olid albaanlased. 91,6% olid katoliiklased.
Enna provints

Enna provints oli provints Itaalias Sitsiilia maakonnas. Provintsi keskus oli Enna linn. Enna provints jagunes 20 omavalitsusüksuseks (comune). Agira Aidone Assoro Barrafranca Calascibetta Catenanuova Centuripe Cerami Enna Gagliano Castelferrato Leonforte Nicosia Nissoria Piazza Armerina Pietraperzia Regalbuto Sperlinga Troina Valguarnera Caropepe Villarosa Enna provintsi koduleht (itaalia keeles) Enna
Muutmine

Muutmine on millegi või kellegi teistsugusemaks või täiesti teiseks tegemine. Muutumine Muutus Muudatus Muut
Eurocontrol

Euroopa Lennunavigatsiooni Ohutuse Organisatsioon ehk Eurocontrol on 1960. aastal asutatud rahvusvaheline organisatsioon korraldamaks sujuvat üleeuroopalist lennuliiklust. Eurocontroli peakorter asub Belgias Brüsselis (Haren). Eurocontroli ja ECAC liikmed: Märkimisväärsed mitteliikmed; Aserbaidžaan (ECAC liige, kuid väljaspool Euroopa Liitu) Island (ECAC liige, kuid väljaspool Euroopa Liitu) About us Eurocontrol.int. "Estonia set to join EUROCONTROL". Originaali arhiivikoopia seisuga 6. juuli 2017. Vaadatud 18. juunil 2014. "Georgia became a member of Eurocontrol". gcaa.ge. Civil Aviation Agency of Georgia. Originaali arhiivikoopia seisuga 8. veebruar 2018. Vaadatud 9. detsember 2012. Ametlik koduleht History of EUROCONTROL PDF 375 KiB SKYbrary: The single point of reference in the network of aviation safety knowledge "Being in control at Eurocontrol", article in Crossroads by Rinnie Oey Executive Overview: Jane's Air Traffic Control Skyway magazine
Keskmise tugevusega hape

Keskmise tugevusega hape on hape, mis ei lahustu vees täielikult. Ioonideks lagunemise (dissotsiatsiooni) põhjal jaotataksegi happed tugevateks/keskmisteks/nõrkadeks. Keskmise tugevusega happeks loetakse happeid, mille dissotsiatsiooniaste on 3–30%. Vesinikfluoriidhape Fosforhape Väävlishape Tugev hape Nõrk hape Hapnikhapped
Felipe VI

Felipe VI (ristimisel Felipe Juan Pablo Alfonso de Todos los Santos de Borbón y Grecia; sündinud 30. jaanuaril 1968 Madridis) on alates 19. juunist 2014 Hispaania kuningas. Kuningas Juan Carlos I teatas 2. juunil 2014 troonist loobumisest troonipärija Felipe kasuks ja allkirjastas 18. juunil troonist loobumise seaduse. Felipest sai Hispaania kuningas seaduse jõustumisel keskööl. 19. juuni keskpäeval andis ta parlamendi ülem- ja alamkoja ees ametivande ja pidas troonikõne, milles lubas anda endast parima monarhia ja riigi arengu tagamisel. Prints Felipe sündis Madridis tulevase Hispaania kuninga Juan Carlose ja tema abikaasa Kreeka ja Taani printsessi Sofía kolmanda lapsena. Tema isast sai 1975. aastal kuningas ja kui tema vanaisa, troonipretendent Juan de Borbón, loobus 14. mail 1977 talle õigusega kuulunud nõudest Hispaania kuninga troonile, sai Felipest Hispaania kroonprints. Kroonprintsina kandis ta tiitlit Astuuria prints. Hariduse sai ta Madridis Santa Maria de los Rosalese koolis, aastatel 1984–1985 õppis ta ka Kanadas Lakefield College Schoolis. Seejärel astus ta 1985. aastal kursandina kaitseväeteenistusse, läbides aastatel 1985–1988 kursused nii maa-, mere- kui ka õhuväeakadeemias. Felipel on kõigi kolme väeliigi auastmed: maaväe kolonelleitnant, mereväe fregatikapten ja õhuväe kolonelleitnant (kõik alates 2009. aastast). Kõrghariduse omandas prints aastatel 1988–1993 Madridi Autonoomses Ülikoolis, kus tema põhierialaks oli õigusteadus, kuid ta kuulas ka majandusteaduse loenguid. 1995. aastal kaitses ta rahvusvaheliste suhete erialal magistrikraadi Ameerika Ühendriikides Georgetowni Ülikoolis. Felipe on olnud silmapaistev sportlane, paistes eriti silma purjetamises. 1992. aasta suveolümpiamängudel Barcelonas kuulus ta Hispaania koondisse ja oli avapidustustel koondise lipukandja. Ta võistles Soling-klassis ja tuli meeste üldarvestuses kuuendale kohale. Felipe oli kaua aega vallaline, olles Hispaania ihaldatumaid poissmehi. 1. novembril 2003 kihlus ta Letizia Ortiz Rocasolanoga ja 22. mail 2004 abiellusid nad Madridi Almudena katedraalis. Kuninglikus perekonnas on kaks tütart: Leonor, Astuuria printsess (sündinud 2005) Infanta Sofía (sündinud 2007) "Hispaania kuningas avalikustas oma varanduse suuruse" ERR, 26. aprill 2022
Caltanissetta provints

Caltanissetta provints (ametlik nimetus provincia regionale di Caltanissetta) oli provints Itaalias Sitsiilia maakonnas. Provintsi keskus oli Caltanissetta linn. Caltanissetta provints jagunes 22 omavalitsusüksuseks (comune). Acquaviva Platani Bompensiere Butera Caltanissetta Campofranco Delia Gela Marianopoli Mazzarino Milena Montedoro Mussomeli Niscemi Resuttano Riesi San Cataldo Santa Caterina Villarmosa Serradifalco Sommatino Sutera Vallelunga Pratameno Villalba Lõunarannik Mazzarino kastell "Dato Istat al 1º ottobre 2016". Originaali arhiivikoopia seisuga 6. august 2017. Vaadatud 5. novembril 2019. Caltanissetta provintsi koduleht (itaalia keeles)
Aleksandr Keržakov

Aleksandr Anatoljevitš Keržakov (sündinud 27. novembril 1982 Kingissepas Leningradi oblastis) on Venemaa endine jalgpallur, ründaja. Debüüdi Venemaa rahvuskoondises tegi Keržakov 27. märtsil 2002 sõprusmängus Eesti vastu. Esimese värava lõi ta rahvuskoondises 21. augustil 2002 sõprusmängus Rootsi vastu. jalgpalli maailmameistrivõistluste esimeses alagrupimängus lõi ta Lõuna-Korea vastu. Keržakov lõi aastatel 2002–2016 koondises kokku 30 väravat, millega on ta praeguse Venemaa koondise läbi aegade suurim väravakütt. Pärast jalgpallurikarjääri lõppu on Keržakov tegutsenud jalgpallitreenerina. Aastatel 2017–2020 juhendas ta Venemaa noortekoondisi. Aastatel 2020–2021 oli ta Venemaa klubi Tomski Tomi peatreener. 2021. aasta juunis sai ta Venemaa kõrgliiga klubi FK Nižni Novgorodi peatreeneriks.
Marie Kalmus

Marie Kalmus (1901. aastani Marie Supp; 5. mai 1885 Kuksema vald, Järva-Jaani kihelkond – 10. jaanuar 1959 Tallinn) oli eesti skulptor. Sündis Järva-Jaanis möldri tütrena. Õppis Paide linna 6-klassilises koolis. Alates 1902. aastast töötas masinakirjutajana Tšita linna post-telegraafis ja järgnevad 15 aastat Peterburis teedeministeeriumis. Hiljem õppis Petrogradi rahvakonservatooriumis laulu. Oli haiguse tõttu sunnitud laulu õppimisest loobuma ning alustas 1919 Petrogradi Kunstiakadeemias M. Malõševi ateljees skulptuuriõpinguid. Kolinud Tallinna, õppis ta 1921–1922 Tallinna Kunsttööstuskoolis Jaan Koorti juhendamisel skulptuuri. Aastatel 1923–1924 täiendas end Dresdenis Otto Winkleri eraateljees. 1926–1927 õppis ta Pariisis Rodini assistendi Antoine Bourdelle'i ja kujur Lutzansky juures. Osales 1927. aastal Pariisi Sügissalongi näitusel. Töötas 1927. aastast Tallinnas vabakunstnikuna, pühendudes peamiselt realistlikule, detailitäpsele portreeloomingule. Portreteeritute seas on Eduard Vilde, Cyrillus Kreek, Artur Lemba, maalikunstnik Arnold Kalmus, sõjaväelane kapten August Voldemar Vahar (1906-1944), rahvatantsutegelane Enn Loorsoo, koolinõunik August Kuks, Karl Robert Pusta, lauljad Milvi Laid ja Elfriede Zion, luuletaja Virve Rännang, Eesti-Prantsuse Komitee president Georges Reynald ning prantsuse filminäitleja, üks "Andaluusia koera" osatäitjaid Pierre Batcheff. Kuulus aastast 1932 Eesti Kujutavate Kunstnike Keskühingusse ja osales sõjaeelsel aastakümnel kodumaistel kunstinäitustel. Marie Kalmuse abikaasa oli maalikunstnik Arnold Kalmus. Abielu lahutati 1931. Marie Kalmuse isikutunnistuse ärakiri. EKMA.110.8.61 Marie Kalmuse isikuarhiiv Eesti Kunstimuuseumi arhiivis EKM j 55482 FK 772, muis.ee ERA.1357.2.3204, Tallinna Ringkonnakohus, tsiviilasjade kohtutoimikud Heini Paas. "Kalmus, Marie". // Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 1996. Lk 158 Marie Kalmuse teosed Eesti Kunstimuuseumi kogus
Ragusa provints

Ragusa provints oli provints Itaalias Sitsiilia maakonnas. Provintsi keskus oli Ragusa linn. Ragusa provints jagunes 12 omavalitsusüksuseks (comune): Istat 2011 Vaadatud 22.03.2013.  Ragusa provints – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Ragusa provintsi koduleht (itaalia keeles)
Sofiane Feghouli

Sofiane Feghouli (sündinud 26. detsembril 1989 Levallois-Perret's) on Prantsusmaal sündinud Alžeeria jalgpallur, poolkaitsja. Alates 2017. aastast mängib ta Türgi kõrgliiga klubis Galatasaray. 2012. aastal valiti ta Alžeeria aasta jalgpalluriks. Debüüdi Alžeeria rahvuskoondises tegi Feghouli 29. veebruaril 2012 Aafrika rahvaste karikavõistluste valikmängus Gambia vastu, Feghouli lõi selles mängus võiduvärava, oma esimese värava rahvuskoondises. 2014. aasta maailmameistrivõistluste esimeses alagrupimängus 7. juunil lõi ta penaltist värava Belgia vastu. 2019. aastal tuli ta Alžeeria koondisega Aafrika meistriks. Ta on kuulunud Alžeeria koondisse lisaks 2013. ja 2015. aasta Aafrika rahvaste karikavõistlustel. Feghouli on mänginud ka Prantsusmaa noortekoondistes. Galatasaray Süper Lig: 2017–18, 2018–19 Türgi karikas: 2018–19
Euroopa Parlamendi president

Euroopa Parlamendi president juhatab Euroopa Parlamendi arutelusid ja teisi tegevusi. Ta esindab parlamenti ka Euroopa Liidus ja rahvusvahelisel areenil. Presidendi allkiri on vajalik enamiku EL-i seaduste ja EL-i eelarve jõustumiseks. Presidendi ametiaeg kestab kaks ja pool aastat. Alates parlamendi loomisest 1952. aastal on olnud 28 presidenti, kellest 13 on olnud ametis pärast esimest 1979. aasta otsevalimist. Kaks presidenti on olnud naised ja enamik on tulnud vanadest liikmesriikidest. Euroopa Parlamendi praegune president on David Sassoli Itaaliast. President juhatab arutelusid ja valvab kõiki parlamendi tegevusi ja asutusi (ta tagab, et järgitakse parlamendi kodukorda), see roll on sarnane riikide parlamentide spiikri rolliga. Presidendile allub 14 asepresidenti, kes juhatavad arutelusid presidendi puududes. President juhatab ka juhatuse koosolekuid, mis vastutab eelarve ja haldusküsimuste eest, ning esimeeste konverentsi, mis on kõigi parlamendifraktsioonide presidentidest koosnev juhtorgan. President esindab parlamenti kõigis õiguslikes küsimustes ja välissuhetes, eriti rahvusvahelistes suhetes. Euroopa Ülemkogu kohtumistel esitab president Ülemnõukogu päevakorra teemade kohta parlamendi seisukoha. President võtab samuti osa uute aluslepingute üle peetavatel valitsustevahelistel konverentsidel. Presidendi allkirja on vaja ka Euroopa Liidu eelarvele ja kaasotsustamismenetluse käigus vastu võetavatele liidu õigusaktidele. Kui parlamendi pädevuses olevates valdkondades nõukoguga kokkuleppele ei jõuta, juhatab president ka lepituskomiteed. Presidendi valivad Euroopa Parlamendi liikmed kahe ja poole aastaseks ametiajaks, mis tähendab, et liikmed peavad oma ametiajal valima kaks presidenti. Alates sellest kui Euroopa Rahvapartei (EPP) ja Euroopa Sotsialistlik Partei (ESP) hakkasid 1980. aastatel koostööd tegema, on traditsiooniliselt jaotunud presidendi ametikohad nende kahe partei liikmete vahel. See toimib nii, et kui ühe partei ridadest tulnud presidendi ametiaeg saab läbi, hääletavad mõlema partei liikmed teise partei kandidaadi poolt, kes saab siis ülekaaluka häälte arvuga presidendiks. Kuid on olnud ka erandeid. 2009.-2014. aasta parlamendi koosseisust alates juhatab lahkuv president uue presidendi valimisi, juhul kui ta valitakse uueks ametiajaks parlamendi liikmeks. Vastasel juhul juhatab valimisi üks 14 asepresidendist. Aastate jooksul on Euroopa Parlamenti juhtinud hulk silmapaistvaid inimesi. Esimene president oli Paul-Henri Spaak, kes oli ka üks Euroopa Liidu asutajaist. Parlamendil on siiani olnud kaks naispresidenti, Simone Veil ja Nicole Fontaine, mõlemad prantslannad. Ainus president, kes on tulnud pärast 1986. aastat ühinenud liikmesriigist, oli poolakas Jerzy Buzek (ametis aastatel 2009–2012).
Robert Cialdini

Robert Beno Cialdini (sündinud 27. aprillil 1945) on Ameerika Ühendriikide psühholoog. Ta on Arizona Osariigi Ülikooli psühholoogiaprofessor. Ta on konsulteerinud paljusid asutusi ja organisatsioone, kelle hulka kuulvad näiteks Ameerika Ühendriikide Justiitsministeerium, Coca-Cola, Ericsson, Kodak ja NATO. Mõjustamisvaldkonnas on ta enam tsiteeritud psühholoog maailmas.[viide?] Ta on kirjutanud veenmisteemalisi raamatuid, näiteks "Mõjustamise psühholoogia" (eestikeelne tõlge: Pegasus, 2005) ja "Jah! Veenmisteaduse 50 saladust" (eestikeelne tõlge: Elmatar, 2008).
Propanool

1-propanool ehk propanool ehk propan-1-ool on keemiline aine, värvuseta vedelik struktuurivalemiga CH3CH2CH2OH. See on isopropanooli isomeer. Seda tekib ka looduses vähesel määral käärimise saadusena. Propan-1-ool on orgaaniline ühend, mis kuulub alkoholide rühma. Propanooli toodetakse propanaali katalüütilisel hüdrogeenimisel. Propanaali omakorda saadakse eteeni, süsinikmonooksiidi ja divesiniku reageerimisel. H2C=CH2 + CO + H2 → CH3CH2CHO CH3CH2CHO + H2 → CH3CH2CH2OH Laboratoorsetes tingimustes toodetakse propanooli enamasti 1-jodopropaani ja hõbeoksiidi (Ag2O) kokkusegamisel. Propanoolil on suur kütteväärtus ning see sobib suurepäraselt kütuseks, kuid kuna propanooli tootmine on väga kallis, ei kasutata teda tavalise kütusena. Propüülalkoholi kasutatakse lahustina. Propanooli kasutatakse dermatoloogias antiseptilise ja desinfitseeriva ainena. ATC-kood: D08AX03 propanool. Propüülalkohol põhjustab organismidele mitmesuguseid toimeid, nagu mitokondrite paisumine, erütrotsüütide peroksidatsiooni stimuleerimine ja nende membraanide lõhkemine, peaaju kaltsiumi ja südamelihase kaaliumi koguse vähenemine ning müeliinikihtide lagunemine jpt. Propanooli loetakse inimorganismi manustatuna 2–4 korda joovastavamaks kui etanooli. Võib põhjustada kerget närvisüsteemi supressiooni ja kutsuda esile alkoholimürgistust. Suurtes kogustes jooduna võib surma põhjustada. Antidoodid: puuduvad. "Meditsiinisõnastik" 615:2004. PROPAN-1-OL (n-PROPANOL), veebiversioon (vaadatud 10.07.2014) (inglise keeles) "N-PROPANOL Health-Base Assessment and Recommendation for HEAC". Originaali arhiivikoopia seisuga 14. märts 2012. Vaadatud 9. juulil 2014.(inglise keeles) N-PROPANOL, veebiversioon (vaadatud 10.07.2014) (inglise keeles) Sissekanne PubChem-is
Mõjutamine

Mõjutamine on psühholoogia mõiste, millega tähistatakse inimese tunnete, arvamuste või käitumise teadlikku, üldjuhul mittevägivaldset muutmist teise inimese poolt. Mõjutamisel on mitmesuguseid vorme, see võib olla erineval määral otsene või kaudne. Mõjutamist võib näha näiteks sotsialiseerumises, kuulekuses, juhtimises, veenmises, müügi- ja turundustegevuses. Olulisel kohal on mõjutamine enamikus ühiskondlikes valdkondades nagu majandus ja poliitika. Mõjutamine suhtlemisel
Ainar Ruussaar

Ainar Ruussaar (sündinud 30. oktoobril 1966 Tartus) on eesti ajakirjanik ja meediategelane. 2018. aastal keelas Venemaa Ainar Ruussaarel riiki sisenemise. 1984 Jõgeva Keskkool 1984–1991 Tartu Ülikooli ajakirjandusosakond 1988–1990 Tartu Postipoiss (Tartu Rahvarinde ajaleht), reporter 1990–1991 Noorte Hääl (Päevaleht), reporter 1991–1995 uudisteagentuuri Baltic News Service (BNS) toimetaja 1995–1996 Sõnumilehe peatoimetaja 1996–2003 BNSi Baltimaade ülduudisteosakonna peatoimetaja 2003–2005 Eesti Televisiooni programmidirektor 2006–2007 Eesti Televisiooni juhatuse esimees 1. juuni 2007 – 2014 uudisteagentuuri Baltic News Service vastutav peatoimetaja ja BNS Eesti OÜ juhatuse esimees 2014–2017 Eesti Rahvusringhäälingu juhatuse liige 2017–2018 ERR-i toimetaja 2018–2019 AS Eesti Meedia erikorrespondent 2019–2020 Kohtla-Järve Gümnaasiumi humanitaarainete õppetooli juhataja 2020–2021 Kuku raadio peatoimetaja 2021– Kuku raadio tegevtoimetaja 2003 Valgetähe V klassi teenetemärk Medal "10 aastat Eesti kaitseväge"[viide?] Tema isa oli Madis Ruussaar. Ainar Ruussaar on abielus kunstiajaloolase Anne Ruussaarega. Neil on poeg Otto (sündinud 2004) ja tütar Itti (sündinud 2009). Eelmisest abielust on Ainar Ruussaarel poeg Indrek. Ajakirjanikest on "russofoobide" sekka kantud Ruussaar ja Bahovski, ERR, 7. juuni 2018 Kuku raadio peatoimetajaks saab Ainar Ruussaar, Postimees, 6. november 2020
Ähvardamine

Ähvardamine on tegevus, mille eesmärk on sundida teisi nõustuma enda soovidega, kasutades selleks hirmu tekitamist. See on kõige äärmuslikum negatiivne mõjutamistaktika. Otsene ähvardus loob võimaluse ähvardavast kahjust ja võimalikust vägivallast. Inimese reaktsioon ähvardamisele on enamasti "võitle või põgene", mis tähendab, et hakatakse ähvardajatele vastu või tagajärgede vältimiseks alistutakse või pagetakse. Ähvardamine on efektiivne mõjutamisvahend, sest sellel on enamasti alati väga selge sõnum. Lapsevanem ütleb lapsele, et kui ta kohe oma tuba ära ei korista, siis ei tohi ta õhtul õue mängima minna. Juhataja ütleb töötajale, et tema tulemused on väga kehvad ja kui need ei parane, kaotab ta töökoha. Politsei hoiatab inimest, et kui ta autost välja ei tule, siis ta vahistatakse. Uurimused mõjutamisest ja võimust on aga näidanud, et pikemas perspektiivis on ähvardamine vähem efektiivne kui eetilised mõjutamisvormid. Kui ähvardaja tahab, et teeksite midagi, millega olete varem juba nõustunud, siis tasub see asi ära teha (kui ei ole selle mitte-tegemiseks just piisavalt mõjuvat põhjust). Maandage enda jaoks ähvarduse mõju, proovides leida viise, kuidas tagajärgi muuta vähem tähendusrikkaks või neid leevendada. Kui inimene tagajärgedest ei hooli, ei ole ka tegu ähvardamisega. Kui ähvardajaks on ülemus, siis tasub proovida temaga rääkida, selgitades, miks tajute seda ähvardusena ja kuidas see olukord mõjutab teie töökohustuste täitmist. Proovige leida endale liitlasi, kes aitaksid teil ähvardusega tegeleda. Seda võib vaja minna, kui ähvardaja on teist mõjuvõimsam. Kui ähvardajaks on inimene, kes teib juba harjumuspäraselt ähvardab ja kellele teie ise harjumuspäraselt järele annata, siis tõenäoliselt tema käitumine ei muutu enne, kui muutub teie oma. Enda käitumise muutmine võib olla raske, aga see on ainuke võimalus harjumuspärase käitumise murdmiseks. Kui on võimalust, siis tasub leida viis kuidas ähvardajat vastu ähvardada. Asi on lihtsalt selles, et need inimesed, kes on harjunud teisi ähvardama, ei pruugigi mõista muud keelt kui n-ö ähvarduskeelt ja seega ka mitte muule reageerida. Seega tasub meelde jätta, et pikas perspektiivis ei ole ähvardamine efektiivne mõjutamise strateegia, kuigi enamik inimesi kasutab seda vahel. Kõige äärmuslikumad ähvardamise vormid aga hävitavad suhteid ja õõnestavad lõpuks mõjutaja võimu ning võivad ärgitada neid, kes end ohustatuna tunnevad, vastuhakule. Terry R. Bacon "Mõju elemendid: oskus teisi kaasa haarata". Äripäev, Tallinn 2013.
Elmar Karu

Elmar Johannes Karu (5. märts 1903 Helme vald – 25. juuni 1996 Tartu) oli eesti psühhiaater, Tartu Ülikooli professor. Ta sündis Helme mõisa aedniku pojana. Ta lõpetas aastal 1924 Tallinna Kolledži. Aastatel 1925–1932 õppis ta Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas, mille lõpetas cum laude. Aastal 1938 täiendas ta end Rootsis Lundi Ülikoolis professor Erik Widmarki laboris vere alkoholisisalduse määramise alal; ta kaitses aastal 1939 väitekirjaga "Widmarki alkoholi määramise mikromeetodi rakendamise alustest Eestis ja kroonilise alkoholismi diagnoosimise võimalustest selle abil" meditsiinidoktori kraadi. Ta õppis vabatahtlikuna 1921–1922 Sõjakoolis (lahkus enda soovil), teenis 1922 5. Jalaväepolgu Kalevi pataljonis, 10. Jalaväepolgus (reamees), 1922–1925 (alates 1923 üleajateenija) Tallinna sõjaväe haigemajas (reamees, II järgu velsker), 1925–1929 üleajateenijana 2. Diviisi Suurtükiväe 3. suurtükiväegrupis (reamees, II järgu velsker). Võetud eriteadlasena (arst) tagavaraväelaste nimekirja 1936. Aastatel 1931–1934 ja 1938–1944 oli ta Tartu Ülikooli vaimu- ja närvihaiguste kliiniku assistent, aastatel 1934–1936 oli ta Tartu Ülikooli kohtuarstiteaduse instituudi assistent, aastatel 1936–1938 oli ta Tartus kohtuarst. Aastatel 1941 ja 1944–1975 oli ta Tartu Ülikooli psühhiaatriakateedri juhataja ja aastast 1944 professor, aastast 1993 emeriitprofessor. Lisaks oli ta aastatel 1944–1949 arstiteaduskonna prodekaan ja aastatel 1949–1950 arstiteaduskonna dekaan; aastatel 1945–1964 oli ta ühtlasi Vabariikliku Tartu Psühhoneuroloogiahaigla peaarst ja aastatel 1945–1968 Eesti NSV peapsühhiaater. Tema uurimused käsitlevad organismis toimuvat alkoholi oksüdatsiooni, alkoholijoobe määramist ja alkoholismi ravi, skisofreenia patogeneesi ja ravi, depressiivseid seisundeid ja nendega kaasnevate haiguslike muutuste diagnoosimist ning kohtupsühhiaatria ajalugu. Ta on juhendanud 9 aspiranti, tal oli üle 120 teadustrükise. Tema vanem poeg on arstiteadlane ja spordiarst Toomas Karu, keskmine poeg oli arstiteadlane, teadusorganisaator ja poliitik Laur Karu (1942–1996), noorem poeg on majandusteadlane Jaak Karu ning tütar endine suusataja ja taastusravi arst Ann Tamm. 1981 Eesti NSV teeneline arst EE 14. köide Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944 Teenistustoimik