laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Max Brod

Max Brod (27. mai 1884 Praha – 20. detsember 1968 Tel Aviv) oli saksakeelne Austria juudi kirjanik, tõlkija ja helilooja. Max Brod on tuntud kui Franz Kafka käsikirjalise pärandi toimetaja ja avalikustaja. Franz Kafka palus Brodil oma järelejäänud käsikirjad hävitada, kuid Brod võttis endale vastutuse seda palvet ignoreerida. 1937. aastal avaldas ta Kafka biograafia. Tänu Brodile saavutas laiema tuntuse tšehhi helilooja Leoš Janáček, kelle ooperite libretod ta saksa keelde tõlkis. Ta sündis Prahas pangaametniku pojana. Lapsepõlve mõjutasid tema halb tervis ja ema psüühilised häired. Tema vanemad olid suured ooperihuvilised. See pani aluse ka Maxi muusikahuvile. Brod astus Praha Karl-Ferdinandi ülikooli õigusteadust õppima. 23. oktoobril 1902 tutvus ta Franz Kafkaga, kellega ta sai lähedaseks sõbraks. Pärast ülikooli lõpetamist 1907. aastal asus Brod tööle Praha postivalitsusse, kuna sealne suhteliselt lühike tööpäev jättis talle aega kirjandusliku loominguga tegelemiseks. Brodi esimest, 1908. aastal ilmunud romaani "Schloss Nornepygge" ('Nornepygge lossi'), peeti ekspressionismi meistriteoseks. Martin Buberi mõjul hakkas ta 1912. aastal sionistiks ja põgenes 1939. aastal Palestiinasse. Tel-Avivis elades töötas teatri Habimah dramaturgina. Heliloojana on ta kirjutanud kammermuusikat, sealhulgas 14 laulutsüklit. "Tod den Toten" (novellid, 1906) "Schloss Nornepygge" (romaan, 1908) "Ein tschechisches Dienstmädchen" (romaan, 1909) "Die Erziehung zur Hetäre" (novellid, 1909) "Jüdinnen" (romaan, 1911) "Weiberwirtschaft" (novellid, 1913) "Anschauung und Begriff" (koos Felix Weltschiga, 1913) "Die Höhe des Gefühls" (luuletused, 1913) "Ein Kampf um Wahrheit" (romaanitriloogia) "Tycho Brahes Weg zu Gott" (1915) "Reubeni, Fürst der Juden" (1925) "Galilei in Gefangenschaft" (1948) "Die Frau, nach der man sich sehnt" (1927) "Die Frau, die nicht enttäuscht" (1934) "Novellen aus Böhmen" (1936) "Annerl" (1937) "Unambo" (1949) "Der Meister" (1952) "Beinahe ein Vorzugsschüler oder Pièce touchee" (1952) "Das Schloß" (näidend Franz Kafka romaani järgi, 1953) "Armer Cicero" (1955) "Rebellische Herzen" (1957) "Prager Tagblatt" (1957) "Mira" (1958) "Jugend im Nebel" (1959) "Streitbares Leben" (1960) "Die Rosenkoralle. Ein Prager Roman" (1961)
Friedrich David Lenz

Friedrich David Lenz (20. september (9. september) 1745, Dzērbene, Liivimaa – 4. detsember 1809, Tartu) oli baltisaksa päritolu Eesti vaimulik ja vaimulik kirjamees, Tartu Ülikooli eesti ja soome keele lektor. 1803–1809 oli ta esimene akadeemiline eesti keele õpetaja. Lenzi õpilaste seas oli Johann Heinrich Rosenplänter. Lenz sündis pastori pojana. Algõpetuse sai koduõpetaja käest. Õppis Tartu linnakoolis ja Königsbergis Collegium Fridericianum'is. Königsbergi ülikoolis õppis ta usuteadust aastatel 1762–1764 (immatrikuleeriti 3. aprillil 1762). Töötas seejärel koduõpetajana Tallinnas. Ordineeriti 24. mail 1767 õpetajaks. Oli aastatel 1767–1779 Tarvastu koguduse õpetaja. Aastatel 1780–1809 oli ta Tartu Jaani koguduse ülemõpetaja (introdutseeriti 20. detsembril 1780), aastatel 1780–1802 ka Linnakonsistooriumi assessor ja linnakooli inspektor. Alates 1. oktoobrist 1803 kuni surmani 1809 oli ta Tartu Ülikoolis esimene akadeemiline eesti ja soome keele lektor. Tema isa Christian David Lenz oli Dzērbene ja Drusti (Cēsise kreisis) koguduste õpetaja, hiljem Cesvaine koguduse õpetaja, veel hiljem Tartu Jaani koguduse ülemõpetaja ja lõpuks Liivimaa kindralsuperintendent. Tema vanaisa Michael Ewald Neoknapp oli Vastseliina koguduse õpetaja. Tema õemees Johann Christian Friedrich Moritz oli Rõngu koguduse õpetaja, Riia Jakobi koguduse abiõpetaja (olles samaaegselt Riia lütseumi rektor) ja Tarvastu koguduse õpetaja. Tema vend Jakob Michael Reinhold Lenz oli baltisaksa päritolu saksa kirjanik, "tormi ja tungi" liikumise juhtfiguure. Tema poeg Gottlieb Eduard Lenz oli Tartu Jaani koguduse õpetaja ja aastast 1824 Tartu Ülikooli praktilise teoloogia professor. Tema poeg Alexander Magnus Karl Lenz oli Rõngu Mihkli koguduse õpetaja. Tema pojapoeg Emil Lenz (Christian Lenzi poeg) oli füüsik, kes sõnastas induktsioonivoolu määramise reegli (Lenzi reegel). [1] TÜ õppejõud kuni 1918. Üliõpilased kuni 1918 Die evangelischen Prediger Livlands bis 1918. Böhlau Verlag Köln, Wien 1977 Lenzi elulugu
Lohtaja vald

Lohtaja on endine vald Soomes Lääne-Soome läänis, Kesk-Pohjanmaa maakonnas. Vallas elas 2800 inimest ja rahvastiku tihedus oli 9,7 in/km². Lohtaja naabervallad olid Himanka, Kannuse linn ja Kälviä. Vald oli soomekeelne. 1. jaanuaril 2009 liideti Kokkola linnaga. Alaviirre, Karhi, Lohtaja kirikuküla, Marinkainen, Sorto, Väliviirre, Koskenkylä, Uusikylä Lohtaja koduleht
Gottlieb Eduard Lenz

Gottlieb Eduard Lenz (14. juuli 1788 Tartu – 14. detsember 1829 Peterburi) oli baltisaksa päritolu Eesti vaimulik ja usuteadlane. Õppis Tartu linnakoolis ja aastatel 1803–1806 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Töötas pärast ülikooli lõpetamist koduõpetajana Nõo kirikumõisas. Ordineeriti õpetajaks 30. jaanuaril 1810. Oli aastatel 1810–1823 Tartu Jaani koguduse ülemõpetaja ja Tartu linna konsistooriumi assessor. Töötas Tartu Ülikoolis praktilise usuteaduse professorina 1823–1829. Gottlieb Eduard Lenz on maetud Tartu Raadi kalmistule platsile RAD:P12:221. Tema isa Friedrich David Lenz oli Tarvastu- ja Tartu Jaani koguduse õpetaja ning Tartu Ülikooli esimene akadeemiline eesti ja soome keele lektor. Vanaisa Christian David Lenz oli Dzērbene ja Drusti (Cēsise kreisis) koguduse õpetaja, hiljem Cesvaine koguduse õpetaja, veel hiljem Tartu Jaani koguduse ülemõpetaja ja lõpuks Liivimaa kindralsuperintendent. Vanavanaisa Michael Ewald Neoknapp oli Vastseliina Katariina koguduse õpetaja. Onu Jakob Michael Reinhold Lenz oli baltisaksa päritolu saksa kirjanik, tormi ja tungi liikumise juhtfiguure. [1] TÜ õppejõud kuni 1918. Üliõpilased kuni 1918 Arnold Hasselblatt: "Album Academicum der Kaiserlichen Universität Dorpat", Dorpat: C. Mattiesen, 1889, lk. 5-6 Die evangelischen Prediger Livlands bis 1918. Böhlau Verlag Köln, Wien 1977 Tartu kalmistute kaardirakendus
Vassili Leontjev

Vassili Vassiljevitš Leontjev (12. jaanuar 1880 Peterburi – 1976 USA) oli 1912–1915 eradotsent Tartu Ülikoolis poliitilise ökonoomia ja statistika alal. Vaimuliku poeg. Omandas eriala Leipzigi ja Müncheni Ülikoolis, töötas Peterburis ja Leningradis. [1] TÜ õppejõud kuni 1918. Üliõpilased kuni 1918
Nikolai Leporski

Nikolai Ivanovitš Leporski (17. jaanuar 1877 Nižni Novgorod – 15. juuni 1952) oli vene arstiteadlane. Vaimuliku poeg. Õppis Tartu Ülikoolis 1898–1903. Töötas Tartus eripatoloogia ja kliiniku eradotsendina 1911–1917, tegutses ka Tomski ja Voroneži ülikoolis. [1] TÜ õppejõud kuni 1918. Üliõpilased kuni 1918
1219

1219. aasta Sajandid: 12. sajand - 13. sajand - 14. sajand Aastakümned: 1160. aastad 1170. aastad 1180. aastad 1190. aastad 1200. aastad - 1210. aastad - 1220. aastad 1230. aastad 1240. aastad 1250. aastad 1260. aastad Aastad: 1214 1215 1216 1217 1218 - 1219 - 1220 1221 1222 1223 1224 ... 15. juuni – toimus Lindanise lahing, mille võitsid Taani väed Valdemar II Võitja juhtimisel. Tallinna Toomkirikut mainiti esimest korda. Taani mungad alustasid Valdemar II Võitja käsul ringkäiku Harjumaal ja Virumaal, mille tulemusel valmis 1241. aastal Taani hindamisraamat. ... ...
Grigori Levitski

Grigori Vassiljevitš Levitski (vene keeles Григорий Васильевич Левицкий; 8. november (27. oktoober vkj) 1852 Harkov – 26. oktoober (13. oktoober vkj) 1917 Petrograd) oli vene astronoom. Levitski sündis advokaadi peres. Ta lõpetas Harkovi 3. gümnaasiumi kuldmedaliga ja astus 1870 Harkovi ülikooli füüsika-matemaatikateaduskonna füüsika-keemiaosakonda. Järgmisel aastal läks ta üle Peterburi Mäeinstituuti, aga hiljem Peterburi Keiserlikku Ülikooli. 1874 lõpetas ta selle ülikoolikandidaadi kraadiga, mis enam-vähem vastab tänapäeva bakalaureusekraadile, ja asus tööle Pulkovo observatooriumis algul koosseisuvälise astronoomina, alates 1876 arvutajana. Ühtlasi jätkas ta stipendiaadina õpinguid keiserlikus ülikoolis ja kaitses 1879. aastal magistritöö "Kaksiktähtede orbiidi kindlaksmääramisest". Samal aastal määrati ta Harkovi ülikooli astronoomia-geodeesia kateedri dotsendiks. 1884 sai ta erakorraliseks professoriks. Ühtlasi töötas ta kogu oma Harkovi ülikooli perioodi (1879–1894) Harkovi observatooriumi direktorina. 1894 määrati ta Tartu ülikooli erakorraliseks professoriks ja ühtlasi Tartu observatooriumi direktoriks. 1898 sai ta Harkovi ülikooli audoktoriks ja samal aastal Tartu ülikooli korraliseks professoriks. 1901–1905 oli ta Eesti Looduseuurijate Seltsi president ja 1903–1905 Tartu ülikooli rektor. Tartu observatooriumi direktoriks jäi ta 1908. aastani. 1908–1911 oli Levitski Vilniuse õpperingkonna ülem, 1911–1914 Varssavi õpperingkonna ülem. Alates 1915 oli ta Petrogradis Naiste Pedagoogikainstituudi õppejõud ja 1915–1917 Venemaa Astronoomiaühingu esimees. Harkovi observatooriumis korraldas Levitski päikeselaikude süstemaatilise jälgimise ja hankis sinna meridiaanringi. Ta määras kindlaks Harkovi ja Mõkolajivi pikkuskraadi. Ta tegi gravimeetrilisi mõõtmisi ja töötas horisontaalsete pendlitega, et avastada maakoore kõikumisi. Sellega sai ta üheks vene seismoloogia alusepanijaks ja horisontaalsete pendlite kasutamise pioneeriks seismoloogias. Ta püüdis ennustada maavärinaid. Peale selle tegeles ta loodusteaduste ajalooga ning avaldas töid Harkovi ja Tartu observatooriumi ajaloost. Bibliograafia
Lohtaja

Lohtaja on küla Soomes Kesk-Pohjanmaa maakonnas Kokkolas, endine Lohtaja valla kirikuküla.
Anders Lindstedt

Anders Lindstedt (27. juuni 1854 Sundborn – 16. mai 1939 Stockholm) oli rootsi astronoom, matemaatik ja statistik, kes on tuntud eeskätt Lindstedti-Poincaré meetodi leiutajana. Lindstedt sündis Dalarnas maamõõtja pojana. Ta õppis Lundi ülikoolis ja lõpetas selle 32-aastaselt filosoofiadoktorina ja töötas seejärel Lundis astronoomia lektorina. Ta oli Tartu Ülikoolis 1879–1883 astronoom-vaatleja ning 1883–1886 astronoomia ja rakendusmatemaatika professor. Hiljem töötas Stockholmis. Lindstedt ühendas praktilise astronoomia huviga teooria vastu. Eriti põhjalikult töötas ta kolme keha probleemiga. Tema töö mõjutas Henri Poincaréd, kes jätkas Lindstedti tööd ning jõudis järeldusele, et kolme keha probleemis eksisteerivad orbiidid, mis ei ole perioodilised, ei ole lõpmatult suurenevad ega lähene piiramatult mingile punktile või kujundile. Niimoodi pandi alus kaoseteooriale. Lindstedti Tartus kirjutatud teadustööd sisaldavad võtet perioodiliste lahendite lähendamiseks harilikele diferentsiaalvõrranditele, kui tavalised häirete käsitlemise võtted ebaõnnestuvad. Seda arendas Poincaré edasi ja praegu tuntakse seda Lindstedti-Poincaré meetodina. 1886 pöördus Lindstedt Rootsi tagasi ja asus tööle Rootsi Kuninglikus Tehnikaülikoolis. Seal töötas ta kuni 1909. aastani, misjärel töötas kindlustusstatistika alal. Ta arendas pensionifondide teooriat ja töötas valitsuse komitees, mis vastutas kindlustusseaduse ja sotsiaalkindlustuse eest. Mõnda aega oli ta kindlustusettevõtete kuninglik järelevaataja. 1909 astus Lindstedt oma kohalt tagasi ja asus täiskohaga tööle kindlustuses. Ühtlasi oli ta 1909–1916 Rootsi kõrgeima halduskohtu kohtunik. Anders Lindstedt Svensk biografiskt lexikon. Kasutatud 19. juuli 2018. Tartu Ülikooli üliõpilased ja õppejõud kuni 1918 Tartu Ülikooli Raamatukogu
Aleksandr Ljukevitš

Aleksandr Grigorjevitš Ljukevitš (29. august 1867 Zaporižžja – 18. aprill 1928 Voronež) oli vene arstiteadlane. Väikekodaniku poeg. Õppis Moskva ülikoolis, kus ka töötas. Oli Tartu ülikoolis oftalmoloogia professor 1911–1918, seejärel suundus Voroneži. [1] TÜ õppejõud kuni 1918. Üliõpilased kuni 1918
Franz Loewinson-Lessing

Franz (Fjodor) Juljevitš Loewinson-Lessing (9. märts (25. veebruar vkj) 1861 Peterburi – 25. oktoober 1939 Leningrad) oli geoloog, teoreetilise ja eksperimentaalpetrograafia rajaja. Loewinson-Lessing oli arsti poeg. Ta lõpetas 1879 Peterburi 3. gümnaasiumi ja 1883 Peterburi ülikooli. Oli 1889–91 mineraloogia ja petrograafia eradotsent, 1892–1902 Tartu Ülikooli mineraloogia professor, 1893–99 ühtlasi füüsika-matemaatikateaduskonna dekaan. Alustas TÜ-s põhjapanevat magmakivimite uurimist. 1902–20 oli Peterburi polütehnilise instituudi ja 1920–39 Peterburi (Leningradi) ülikooli professor, 1925–29 NSVL TA Mullainstituudi ja 1930–38 NSVL TA Petrograafiainstituudi direktor. Asutas 1935 Kamtšatka vulkanoloogiajaama ja oli selle esimene direktor. Koostas tardkivimite keemilise klassifikatsiooni. Korraldas Tartus töötades geoloogilisi ekspeditsioone Uuralitesse, Kaukaasia ja Armeenia mägedesse, Kirgiisia steppidesse, Itaaliasse, Šveitsi jm. Tema nime kannab Novaja Zemljal mägi ning Kuriili saarestikus vulkaan ja mäeahelik, tema järgi on nimetatud mineraal lessingiit. NSV Liidu Teaduste Akadeemia liige. [1] TÜ õppejõud kuni 1918. Üliõpilased kuni 1918 Teoseid Левинсон-Лессинг, Франц Юльевич (1861–1939) Левинсон-Лессинг, Франц Юльевич
Johannes Matthias Lütkens

Johannes Matthias Lütkens (16. november / 28. november 1829, Kastrāne, Suntaži kihelkond, Liivimaa kubermang – 28. oktoober / 9. november 1894 Riia) oli usuteadlane ja kirikuõpetaja. Ta sündis Kastrānes Suntaži kihelkonnas rentniku pojana. Ta õppis aastatel 1840–1848 Riia kubermangugümnaasiumis ja 1849–1852 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. 1855. aastal oli ta prooviaastal Tartu Jaani koguduses. Ordineeriti 24. novembril / 6. detsembril 1856 õpetajaks. 1858. aastal kaitses ta teoloogiamagistri väitekirja. Aastatel 1856–1865 oli ta Tartu Ülikooli koguduse abipastor ja 1866–1875 sama koguduse pastor. Aastatel 1875–1894 oli ta Riia Peetri koguduse ülempastor. Ta töötas aastatel 1853–1866 gümnaasiumis usuõpetuse ja heebrea keele õpetajana. Aastatel 1858–1862 oli Tartu Ülikooli usuteaduskonnas praktilise usuteaduse eradotsent ning 1862–1875 dotsent, pidades loenguid ja seminare enamikus teoloogiadistsipliinides. 1883 Tartu ülikooli audoktor Luthers Prädestinationslehre im Zusammenhange mit seiner Lehre vom freien Willen (Dorpat: Druck von Heinrich Laakmann, 1858) Arnold Hasselblatt: "Album Academicum der Kaiserlichen Universität Dorpat", Dorpat: C. Mattiesen, 1889, Matrikkel 3115, lk 391 [1] TÜ õppejõud kuni 1918. Üliõpilased kuni 1918
Carl Otto von Madai

Carl Otto von Madai (29. mai 1809 Zscherben – 4. juuni 1850 Giessen) oli saksa õigusteadlane. Ta oli maksuametniku poeg, kes õppis Halle Ülikoolis ja tudeeris ka Berliini Ülikoolis. Oli eradotsent Halles 1832–1835, seejärel kuni 1837 professor. Töötas Tartu Ülikoolis kriminaalõiguse, õigusajaloo ja juriidilise kirjanduse professorina 1837–1842. Oli aasta eradotsent Berliinis, siis professor Kielis kuni 1847, seejärel kaks aastat Freibergis ja viimase eluaasta Giessenis. [1] TÜ õppejõud kuni 1918. Üliõpilased kuni 1918
1220

1220. aasta Sajandid: 12. sajand - 13. sajand - 14. sajand Aastakümned: 1170. aastad 1180. aastad 1190. aastad 1200. aastad 1210. aastad - 1220. aastad - 1230. aastad 1240. aastad 1250. aastad 1260. aastad 1270. aastad Aastad: 1215 1216 1217 1218 1219 - 1220 - 1221 1222 1223 1224 1225 ... 8. august – saarlased vallutasid Lihula. Haljala kihelkond – moodustati Repeli muinaskihelkonna põhja- ja idaosast Kareda lahing ... ...
Woldemar Justus Konstantin Malmberg

Woldemar Justus Konstantin Malmberg (vene keeles Владимир Константинович Мальмберг); (1.(13.) detsember 1860 Moskva – 9. detsember 1921 Moskva) oli vene kunstiajaloolane ja arheoloog. Kaupmehe poeg. Lõpetas Kaasani ülikooli 1884.a. Täiendas oma teadmisi, Peterburi ja Berliini ja Tartu ülikoolides. Doktorikraadi sai Peterburi Ülikoolis 1904.a. 1890–1907 oli Tartu Ülikooli klassikalise filoloogia ja arheoloogia professor. Alates 1907.a töötas Moskva Ülikooli professorina. [1] [2] TÜ õppejõud kuni 1918. Üliõpilased kuni 1918
Sergei Malõšev

Sergei Ivanovitš Malõšev (30. aprill 1884 Pužatši küla Venemaal – 9. mai 1967) oli vene loodusteadlane. Vaimuliku poeg. Astus Tartu Ülikooli, seejärel õppis Peterburis, töötas Leningradis. Oli Tartu Ülikoolis zooloogia eradotsent 1914–1917. Tema uurimisalaks oli mesilaste ja teiste kiletiivaliste käitumine ja evolutsioon, mistõttu on teda hüütud vene Fabreks. Väitekiri, mille ta kaitses Tartus, käsitles perekonda Ceratina. Ta eriliseks huviks olid putukate instinktid. Ta oli aktiivne looduskaitsja ja rajas kolm looduskaitseala. Tema hea sõber oli bioloog Aleksander Ljubištšev. [1] TÜ õppejõud kuni 1918. Üliõpilased kuni 1918 Gorokhovskaya, Elena A. 2015. A theoretical approach of S. I. Malyshev to the evolution of behavior. Entomological Review 95(8): 972–983.
Karl Fredrik Mandelin

Karl Fredrik Mandelin (29. juuni 1854, Joensuu – 3. veebruar 1906, Vaasa) oli soome arstiteadlane. Raehärra poeg. Õppis Helsingi Ülikoolis 1877–1878, seejärel Tartus. Töötas Tartu Ülikoolis farmaatsia eradotsendina 1883–1885. [1] TÜ õppejõud kuni 1918. Üliõpilased kuni 1918
Emil Carl Adolf Masing

Emil Carl Adolf Masing (25. mai 1839, Tartu – 17. veebruar 1898, Tartu) oli eesti arstiteadlane. Õpetaja poeg. Õppis Tartu Ülikoolis farmaatsiat 1862–1863, töötas sealsamas õpetatud apteekrina 1868–1891. [1] TÜ õppejõud kuni 1918. Üliõpilased kuni 1918
Gotthilf Leonhard Masing

Gotthilf Leonhard Masing (21. november 1845 Mustjala – 4. aprill 1936 Tartu) oli baltisaksa keeleteadlane. Mustjala kirikuõpetaja poeg. Õppis Tartus 1863–1868, tudeeris ka Göttingeni ja Leipzigi Ülikoolis. Töötas Tartu Ülikoolis vene keele ja kirjanduse ning slaavi keelte võrdleva grammatika dotsendina 1880–1902 ja professorina 1902–1925. Tegelik riiginõunik, mis andis õiguse pärilikule aadliseisusele. Tema isa oli Mustjala ja Peterburi Mihkli koguduse pastor Carl Johannes Masing. Tema väimees Hermann Johannes Ederberg oli Hargla ja Koeru koguduse pastor, teine väimees oli Türi Püha Martini koguduse õpetaja Paul Voldemar Kuusik. Gotthilf Leonhard Masing, TÜ õppejõud kuni 1918. Üliõpilased kuni 1918 Deutschbaltisches Biographisches Lexikon 1710-1960. 1970. Böhlau Verlag Köln Wien Die evangelischen Prediger Livlands bis 1918. Böhlau Verlag Köln, Wien 1977 Die Pastoren des Konsistorialbezirk Estland 1885-1919. Böhlau Verlag Köln Wien. 1988 "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 21. detsember 2014. Vaadatud 16. mail 2011.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
Karl Ernst Alexander Masing

Karl Ernst Alexander Masing (enamasti lihtsalt Ernst Masing) (10. september 1879 Peterburi – 17. mai 1956 Heidelberg) oli baltisaksa arstiteadlane. Ernst Masing sündis arsti pojana. Ta omandas keskhariduse 1890–97 Peterburis Peetri kiriku koolis. Seejärel õppis ta 1897–1902 Tartu Ülikoolis arstiteadust. 24. mail 1908 kaitses ta Tartus arstiteaduse doktoritöö "Punaste vereliblede regeneratsioonist eksperimentaalsete kehvveresuste korral". Ta töötas 1903–1907 sisehaiguste kliiniku assistendina, 1904–1905 viibis ta Vene-Jaapani sõjas Kaug-Idas. 1908–10 töötas ta assistendina Heidelbergis, Berliinis ja Napolis. Naasnud Tartusse, asus Masing tööle Tartu Ülikoolis eripatoloogia diagnostika ja teraapia kliinikus, töötades 1910–17 eradotsendina. 1917–18 oli ta ühtlasi sisehaiguste polikliiniku juhataja. 1919 valiti ta sisehaiguste korraliseks professoriks ja sisehaiguste kliiniku juhatajaks. 1939 loobus Masing professorikohast Tartu Ülikoolis, lahkus Eesti kodakondsusest ja kolis Saksamaale. 1941–1945 oli ta professor Poseni Ülikoolis.. К вопросу о возрождении красных кровяных шариков при эспериментальных анемиях : диссертация на степень доктора медицины. Мазинг, Эрнст Карл; Masing, Ernst Karl, 1908 Über die Bedeutung des Magens für die Infektion mit Balantidium coli. Masing, Ernst Karl, 1929 "25.a. teaduse teenistuses". Postimees (1886-1944), nr. 299,. 3. november 1927. Vaadatud 10.04.2018.{{netiviide}}: CS1 hooldus: üleliigsed kirjavahemärgid (link) "Waliti uus professor ja dotsent". Postimees (1886-1944), nr. 289,. 26. oktoober 1939. Vaadatud 10.04.2018.{{netiviide}}: CS1 hooldus: üleliigsed kirjavahemärgid (link) [1] TÜ õppejõud kuni 1918. Üliõpilased kuni 1918
Ernst Johann Woldemar Masing

Ernst Johann Woldemar Masing (31. mai 1836, Tartu – 25. märts 1923, Basel) oli baltisaksa[viide?] filoloog. Õpetaja poeg. Õppis Tartu Ülikoolis 1854–1859, tudeeris ka Viini, Müncheni ja Tübingeni ülikoolides. Töötas Tartu Ülikoolis saksa filoloogia, uusima saksa ja üldise kirjanduse ajaloo eradotsendina 1866 ja dotsendina 1866–1893. [1] TÜ õppejõud kuni 1918. Üliõpilased kuni 1918 Foto Ernst Johann Woldemar Masing veebisaidil "BBLD - Baltisches biografisches Lexikon digital"
Karl Peter Wilhelm Maurenbrecher

Karl Peter Wilhelm Maurenbrecher (21. detsember 1838 Bonn – 6. november 1892 Leipzig) oli saksa ajaloolane. Professori poeg. Töötas Tartu Ülikoolis üldajaloo professorina 1867–1869. [1] TÜ õppejõud kuni 1918. Üliõpilased kuni 1918
Pjotr Medovikov

Pjotr Jefimovitš Medovikov (1816 Peterburi – 1. juuni 1855 Tartu) oli vene ajaloolane. Aukodaniku poeg. Õppis Moskvas. Töötas Tartu Ülikoolis vene ajaloo professorina 1854-1855. [1] TÜ õppejõud kuni 1918. Üliõpilased kuni 1918
Ludwig Johann August Peter Mendelsohn

Ludwig Johann August Peter Mendelsohn (6. juuni 1852 Oldenburg – 16. september 1896 Tartu) oli saksa filoloog. Õpetaja poeg. Õppis Göttingeni ja Leipzigi Ülikoolis, kus ka töötas eradotsendina 1874. Oli Tartu Ülikoolis klassikalise filoloogia professor 1876-1896. [1] TÜ õppejõud kuni 1918. Üliõpilased kuni 1918
1221

1221. aasta Sajandid: 12. sajand - 13. sajand - 14. sajand Aastakümned: 1170. aastad 1180. aastad 1190. aastad 1200. aastad 1210. aastad - 1220. aastad - 1230. aastad 1240. aastad 1250. aastad 1260. aastad 1270. aastad Aastad: 1216 1217 1218 1219 1220 - 1221 - 1222 1223 1224 1225 1226 ... Saarlased üritasid koos rävalaste, harjulaste ja virulastega Tallinna vallutada. Bonaventura, frantsiskaanide ordu kaheksas juht, filosoof ja skolastiline teoloog ...
Ludwig Mercklin

Heinrich Eugen Ludwig Mercklin (11. juuli 1816 Riia – 15. september 1863 Tartu) oli baltisaksa filoloog. Arsti poeg. Õppis Tartu Ülikoolis 1835–1839. Töötas Tartus klassikalise filoloogia, esteetika, elokventsi ja kunstiajaloo eradotsendina 1840–1851 ja professorina 1851–1863. [1] TÜ õppejõud kuni 1918. Üliõpilased kuni 1918
Carl Friedrich Meyer

Carl Friedrich Meyer (5. veebruar 1757 Göttingen – 27. november 1817 Tartu) oli saksa õigusteadlane, Tartu ülikooli professor ja rektor. Meyer õppis Braunschweigis Collegium Carolinumis (tänapäeval Braunschweigi Tehnikaülikool). 1776 astus ta Göttingeni ülikooli, aga ei lõpetanud seda. 1791 asus ta elama Venemaale, 1792 asus Tartusse ja hakkas tööle advokaadina. 1797 sai ta raehärraks, 1798 magistraadi sündikuks ja 1799 linnakonsistooriumi assessoriks. 28. veebruaril 1802 määras Tartu ülikooli kolleegium Meyeri ülikooli sündikuks ning sama aasta juunis tsiviil- ja kriminaalõiguse korraliseks professoriks. Sellele ametikohale jäi ta surmani. Lisaks valiti Meyer 3 korral Tartu ülikooli apellatsioonikohtu esimeheks, 6 korral Tartu ülikooli õigusteaduskonna dekaaniks ja 2 aastal järjest (1806–1808) Tartu ülikooli rektoriks. Kuigi Meyer oli 15 aastat algul tsiviil- ja kriminaalõiguse ning hiljem rooma ja saksa õiguse tsiviil- ja kriminaalosa professor, luges ta nende aastate jooksul ainult korra kriminaalõiguse kursust. 11. augustil 1814 kinnitas Tartu ülikooli nõukogu õigusteaduskonna suulise avalduse alusel Meyerile doktorikraadi. 1816. aastal sattus Meyer diplomite müümise skandaali. Neli isikut maksid Tartu ülikooli õigusteaduskonna kõigile neljale õppejõule, nende hulgas rektor Christian Julius Ludwig Steltzerile, õigusteaduskonna dekaanile Christian Heinrich Gottlieb Köchyle ja Meyerile, ning suvevaheajal vormistati neile õigusteaduste doktori kraad. Ühe doktorikraadi hinnaks kujunes 15 000 Vene rubla. Lugu tuli avalikuks samal sügisel ning 1817. aasta mais Aleksander I ukaasiga Steltzer ja Köchy vallandati ilma õiguseta asuda Venemaal riigiteenistusse, mispeale nad lahkusid Saksamaale. Meyeri juures arvestati tema pikaajalist laitmatut tegevust ning ta jäeti professoriks ilma õiguseta saada valitud dekaaniks või rektoriks. Carl Friedrich Meyer suri 1817. aasta sügisel Tartus.