laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Åkerman

Åkerman, varem Ackermann ja Akerman, ka Akermann on Saksimaalt pärit literaadi- ja aadlisuguvõsa. Tobias Ackermann (1660−1737), Wählitzi bürgermeister, kooliõpetaja Christian August Ackermann (1727−1774), teoloogiamagister, Zeitzi Püha Stephani pastor, Püha Michaeli ülempastor Wilhelm August Ackermann (1763−1837), magister, Burkendorfi pastor, Berga ülempastor Christian Friedrich von Akerman (1768−1827), Valga rae sündik ja Tartu raehärra, Tartu justiitsbürgermeister François (Franz) von Akermann (1801−1855), Äksi pastor, keeleuurija Platon Isidor von Akermann (1809–1891), jurist, maakohtu sekretär, kihelkonnakohtunik, Kodijärve mõisnik Liivimaal, moodustas Kodijärvest fideikomissi Eugen von Akerman (1839−1912), kindralleitnant, polgu- ja brigaadikomandör, Kertši kindluse komandant Nikolai von Akerman (1840−1907), jalaväekindral, brigaadi- ja diviisikomandör, sõjakooli ülem, Vladivostoki ja Kertši kindluse komandant, Vilniuse sõjaväeringkonna komandör Alexander von Akerman (1850−1919), kindralleitnant, padrunitehase ülema abi Leonid von Akerman (1852−?), kindralmajor, patarei- ja brigaadikomandör Vsevolod Jevgenjevitš Akerman (1883−mõrvati 1918), polkovnik, Izmailovski kaardiväepolgu komandör Liivimaa eesti distrikt: Kodijärve (Gothensee, kuni 1881 Kodjerw) (1856−1919, aastast 1881 fideikomiss, jäänukmõis aastast 1919) Kodijärve mõisa kalmistu Alfred von Hansen: Stammtafeln nicht immatrikulierter baltischer Adelsgeschlechter. Band I, 1932, lk. 1 Der Adel der russischen Ostseeprovinzen (Estland, Kurland, Livland, Ösel). 1. Teil. Die Ritterschaft. Neustadt an der Aisch: Bauer & Rape, inhaber Gerhard Gessner, 1898 (ümbertrükk 1980). Lk 221. Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften. Teil: Livland. Bd I. Görlitz: Verlag E. U. Starke, 1929. Lk 328-331 [1]. Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften. Neue Folge. Bd V. Hamburg: 2013. Lk 1-20. Genealogisches Handbuch des Adels. Adelige Häuser B. Bd V. Limburg an der Lahn: C. A. Starke Verlag, 1961. Lk 1-6. Genealogisches Handbuch des Adels. Adelslexikon. Bd I. Limburg an der Lahn: C. A. Starke Verlag, 1972. Lk 32. Hansen, Alfred von. Stammtafeln nichtimmatrikulierter baltischer Adelsgeschelchter. Bd I. Lief. 1-8. Hamburg-Rahlstedt: Verlegt bei Harry von Hofmann, 1961. Lk 1-3 [2].
Katsikud

Katsikud (Tartu ja Võru murdes kaejats(e), Virumaal ja Mulgimaal varem ka katse) on tänapäevalgi levinud vana etnograafiline komme külastada koos külakostiga vastsündinud lapse ema. See põline komme on Euroopas laialdaselt levinud. Eestis võisid vanemate tõekspidamiste järgi katsikule minna vaid abielunaised - kas naabrid või sugulased, samas abielus olevad lasteta naised ei tohtinud nurganaist vaatama minna. Katsikule mindi tavaliselt juba mõni päev pärast lapse sündi, aga näiteks Muhus alles pärast varrusid. Tavapärane külakostiks viidav toit oli tite- ehk katsikupuder. Selleks valmistati tangupuder, kuid tange keedeti piimaga, mitte veega ning lisati võisilm, lisaks keedetud ja poolitatud mune. Tihti viidi ka tite- ehk katsekakku, mis oli puhtast viljast rukkileib, nisuleib või odraleib. Mõnel pool võeti katsikule kaasa munarooga, klimbisuppi, sealiha munadega jms. 19. sajandi lõpul asendus tangupuder riisi- või mannapudruga ning ka pannkookidega. Katsikule viidi toitu 5–10 toobistes püttides, kusjuures toidu hulk vastas pere suurusele, kuhu külla mindi. Sellest pidi jätkuma kõigile maitsmiseks ja lastele söömiseks. Kui külalistel olid endal lapsed kodus, siis anti neile lahkumisel kaasa osa toidust, mida nimetati titejalaks või titevarvasteks. Hiljem on seda mõistet kasutatud ka külalistele õlle ja viina pakkumise kohta. 20. sajandi algul levis komme tütarlapsele tordi ning poisslapsele kringli viimine. Tänapäeval korraldatakse katsikud tavalised 1–2 kuud pärast lapse sündi, et beebi jõuaks uue keskkonnaga kohaneda. Külla on oodatud pere, sugulased ning lähemad sõbrad, et neilegi uut ilmakodanikku tutvustada, kuid katsikutele minekuks on sobiv siiski ära oodata värskete lapsevanemate kutset. Katsikukingitus peaks olema mingil moel kasulik. Hea kingitus on söödav kingitus, kuid ka mähkmed ja beebiriided on kindlasti oodatud. Veel kingitakse pehmeid ja arendavaid mänguasju ning tegelustekke. Lapsele kinki viies peetakse üldiselt meeles ka värskeid vanemaid. Ristsed Eesti murrete sõnaraamat [1] Vaadatud 09.12.2020 Eesti keele seletav sõnaraamat [2]. Vaadatud 09.12.2020 Eesti etnograafia sõnaraamat. Koostanud Arvi Ränk. Eesti Keele Sihtasutus, Tallinn 1996. Lk 56 Eesti rahvakultuuri leksikon. Toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn. 2007. lk 74 Katsikud ja ristsed. Ajakiri Pööning 2020. Katsikukink. Meie Maa 30.01.2018. Katsikute tavad
Helena Dalli

Helena Dalli (sünninimega Abela; sündinud 29. september 1962) on Malta poliitik ja alates 1. detsembrist 2019 Euroopa Komisjoni võrdõiguslikkuse volinik von der Leyeni komisjonis. Tal on Nottinghami Ülikoolist doktorikraad poliitsotsioloogias ja ta on pidanud loenguid Malta Ülikoolis majandus- ja poliitsotsioloogia, avaliku halduse ja õigussotsioloogia vallas. Enne poliitikasse minekut töötas ta modelli ja näitlejana. Ta võitis 17aastaselt Miss Malta tiitli ja esindas Maltat 1979. aasta Miss Worldil. Seejärel mängis ta 1985. aasta filmis "Final Justice" politseinikku, kes oli ka peategelase partner. Pärast filmi ebaõnnestumist loobus ta näitlemisest ja astus poliitikasse. Ta on Malta Tööpartei liige. 1996. aastal valiti ta esimest korda Malta parlamenti. Pärast seda oli ta veel viie järgmise parlamendikoosseisu liige. Aastatel 2013–2017 oli Dalli sotsiaalse dialoogi, tarbijaõiguste ja kodanikuvabaduste minister. Malta 2017. aasta üldvalimistel valiti ta tagasi ja ta jätkas tööd Euroopa asjade ja võrdõiguslikkuse ministrina. Tema juhtimisel võttis Malta valitsus vastu mitu seadust, mis tugevdasid võrdõiguslikkust ja inimõigusi ning laiendasid kaitset sooidentiteedi ja seksuaalse sättumuse põhise diskrimineerimise vastu. Pärast 2019. aasta Euroopa Parlamendi valimisi nimetas Malta valitsus ta järgmise Euroopa Komisjoni volinikukandidaadiks. 1. detsembril 2019 sai Helena Dallist Euroopa Komisjoni võrdõiguslikkuse volinik von der Leyeni komisjonis. Helena Dalli CV. Euroopa Komisjoni veebisait.
Head käed

"Head käed" (läti keeles "Labās rokas") on 2001. aasta Eesti ja Läti koostööfilm, mille on lavastanud Peeter Simm. Filmi aluseks on Toomas Raudami jutustus "Arnold". Pärast autovargust Lätis läheb Margita jalgealune kuumaks ja ta pageb rahulikku Eestisse. Unises Vineeri-nimelises väikelinnas leiab ta peavarju peres, kus poeg on politseinik. Arnold hoiab võõral kahtlustavalt silma peal, samas kui sõbrad Adolf ja doktor Lepik võtavad uue elaniku meelsasti vastu. Ka asjaolu, et Margita eesti keelt ei räägi, pole takistuseks. Ent politseinik Arnold ei ole nii lihtsameelne, kui paistab. Tuleb aeg, kui Margita peab valima sõpruse ja oma mineviku vahel. Margita – Rēzija Kalniņa Adolf – Lembit Ulfsak dr Lepik – Tõnu Kark Arnold – Tiit Sukk Pavo – Atis Tenbergs Oksana – Maija Apīne Evija – Leonarda Kļaviņa Indrek – Gert Raudsep Arturs – Regnars Vaivars Peeter – Lauri Nebel Veoautojuht – Aleksander Okunev Daam meelelahutussaates – Kristel Elling Show perenaine – Laine Mägi Archie – Margus Prangel Wello – Janek Joost õde – Elina Reinold piirivalvur – Aarne Soro politseinik Lätis – Dainis Gadelis Erika Klaats "Kiiks viib Eesti filmi laia ilma". Maaleht, 12. aprill 2001 Annika Koppel "Kuu pealt kukkunute Vineeri linnake". Teater. Muusika. Kino, august-september 2001 ""Head käed" pääses Berliini festivalile". Eesti Päevaleht, 19. september 2001 Triin Tael "Simmi "Head käed" tuli, nägi ja võitis". Õhtuleht, 19. veebruar 2002
Dana hiidsuu

Dana hiidsuu (Chauliodus danae) on süvaveekala, keda iseloomustavad nõelalaadsed hambad alalõual. Ta kasvab keskmiselt 30–60 cm pikkuseks ja teda võib leida 80–4000 meetri sügavuselt veest. Dana hiidsuu peibutab oma saaki valgust tekitava organi fotofooriga, mis paikneb külje peal. Selle valgusega vilgutades suhtleb ta ka paariliste või rivaalidega. Võib tunduda, et Dana hiidsuu on soomustega kaetud, aga tegelikult katab teda tihke läbipaistev ja tundmatu aine. Tema värvus võib varieeruda rohelise, halli ja musta vahel. Tänu kihvalaadsetele hammastele on tal väljaulatuv alalõug, mille abil saab saaki halvata. Suu sulgemiseks n-ö voldib ta oma hambad kokku ja kõverdab pead taha. Esimene selgroolüli pea taga võtab algse saagi hammustamise löögi vastu. Nagu ka teised süvaveekalad, on Dana hiidsuud suutelised vastu pidama pikki perioode ilma toiduta. Usutakse, et looduses elavad nad 30–40-aastaseks, aga kinnipüütuna peavad vastu kõigest paar tundi. Mõned haid ja delfiinid on tuntud kui Dana hiidsuude jahtijad. Kuna Dana hiidsuud elavad inimestele kättesaamatus kohas, on nende elupaikadest vähe teada. Enamasti elavad nad 1000–4000 meetri sügavusel vees, mille keskmine temperatuur on 4 °C. Arvatakse, et Dana hiidsuud tegelevad igapäevase vertikaalse rändega, mida on täheldatud öösiti mesopelaagilises piirkonnas, batüpelaagilise piirkonna kohal. Dana hiidsuul ei ole kindlat ja eelistatavat saaki. Püütud kaladel on kõhus olnud väga erinevaid kalu ja arvatakse, et nad söövad seda, mida saavad. Tänu oma värvile on nad suutelised olema pea nähtamatud ja saavad olla tunde liikumatult. Oma saagi tapab Dana hiidsuu kihvadega ja neelab siis tervena alla. Vilkuva valguse efekti kasutab ta väiksemate kalade peibutamiseks. Praegu on avastatud üheksa samasse perekonda kuuluvat liiki: Chauliodus barbatus Chauliodus danae Chauliodus dentatus Chauliodus macouni Chauliodus minimus Chauliodus pammelas Chauliodus schmidti Chauliodus sloani Chauliodus vasnetzovi Rudolph E. Haffner. "Zoogeography of the Bathypelagic Fish, Chauliodus". Systematic Biology (inglise). Vaadatud 09.12.2020. Butler, Mari. ""Mesopelagic fishes of the Arabian Sea: distribution, abundance and diet of Chauliodus pammelas, Chauliodus sloani, Stomias affinis, and Stomias nebulosus"" (pdf). Deep-Sea Research Part II: Topical Studies in Oceanography (inglise). Vaadatud 09.12.2020. "Viperfish" (inglise). Vaadatud 09.12.2020. "Species of Chauliodus". Vaadatud 09.12.2020.
Päeva tänav (Rakvere)

‹ Kaart ajutiselt peidetud (?) › Päeva tänav on tänav Rakveres, paiknedes linna kaguosas. Kaugus linna keskväljakust linnulennul mõõdetuna on 1,5 km. Tänav on 75 meetrit pikk, ca 6,3 meetrit lai ning asub Seminari linnaosas. Tänav saab alguse Lõuna tänavalt ja on umbtänav suunaga edela poole, olles paralleelne Edela tänava ja Lõuna põik tänavaga. Tänava ääres paiknevad katusekorrusega ühepereelamud koos abihoonetega, hooned on rajatud põhiliselt 20. sajandi teises pooles. Kohalike teede nimekiri Vaadatud 10.12.2020 Rakvere linnaosad Geoportaal. Vaadatud 10.12.2020
Konstantin Savi

Konstantin Savi (24. mai 1894 Kavilda kirikumõis, Tartumaa – 5. aprill 1943 Tallinn) oli Eesti laulja (tenor) ja näitleja. Lõpetas 1914. aastal Tartu Aleksandri gümnaasiumi, seejärel õppis 1914–1916 Tartu ülikoolis keemiat. Mobiliseeriti ja lõpetas seejärel Peterhofi sõjakooli, teenis Koltšaki armees ja hiljem Punaarmees. Pärast opteerumist 1921–1924 Eesti kaitseväes suurtükiväe ohvitserina. Laulmist õppis Omski konservatooriumis ning Eestis Armanda degli Abbati juures. Tartus sõjaväes teenides äratasid tema lauluvõimed vanemuislaste tähelepanu ja ta kutsuti, algul külalisena, operetti esinema. Aastatel 1923–1928 oli Vanemuise ja 1928–1938 Estonia solist, 1940–1941 esines sõnalavastustes. Tõlkinud ooperi‑ ja operetilibretosid. Elu viimastel aastatel oli ta Tallinnas Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku diakon. "Savi, Konstantin". Eesti teatri biograafiline leksikon. Vaadatud 10.12.2020. "Konstantin Savi suri". Postimees. 6. aprill 1943. Ohvitseride andmekogu Album Academicum
2006. aasta Rootsi parlamendivalimised

2006. aasta Rootsi parlamendivalimised olid Rootsi parlamendi (Riksdagi) valimised 2006. aasta 17. septembril. 2002. aasta Rootsi parlamendivalimised Rootsi valimistulemused Rootsi Valimiskomisjoni veebilehelt (rootsi keeles)
Klassikaline arheoloogia

Klassikaline arheoloogia, ka antiikarheoloogia, on arheoloogia haru, mis uurib eeskätt Kreeka ja Rooma antiikkultuure. Klassikalise arheoloogia esimeseks oluliseks arheoloogiks peetakse Heinrich Schliemanni, kes kaevas Troojas, Mükeenes ja Tirynsis 1870. aastatel. Arthur Evans tegi väljakaevamisi 1900. aastal Knossoses ning avastas Minose kultuuri. Klassikaline arheoloogia hõlmab Kreeka ja Rooma antiikkultuuride arhitektuuri, kunstiteoseid, münte jpm. Enne klassikalise arheoloogia teket 19. sajandi lõpus tunti ka varasematel aegadel Kreeka ja Rooma kultuuride vastu huvi. Näiteks omastasid roomlased kunstiteoseid Kreeka kultuuriruumist, tuues need Itaaliasse ja tehes neist koopiaid. Nii võttis imperaator Constantinus Suur Delfist kunstiteoseid ja viis need uude pealinna Konstantinoopolisse. Renessansiajastul toimus antiikkultuuride austamine, mille raames tehti järgi Kreeka ja Rooma stiilis kunstiteoseid ja võeti üle klassikalisi arhitektuurilisi ideid. 18. sajandi teisel poolel toimus antiikkultuuride kunstiajaloo uurimine, millega kaasnes ka klassikalise arheoloogia areng. Johann Joachim Winckelmanni peetakse kunstiajaloo isaks ja esimeseks klassikalise arheoloogia teoreetikuks. 18. sajandi jooksul toimusid Pompei ja Herculaneumi arheoloogilised uurimised, kuid sel ajal ei olnud väljakaevamiste jaoks veel head metoodikat välja kujunenud, mistõttu ei peeta selle ajastu väljakaevamisi kuigi süstemaatilisteks. Kuid huvi antiikkultuuride pärandi kohta oli suur, mistõttu kaevamiste eesmärgiks oli peamiselt leida Kreeka- ja Rooma-aegseid esemeid. Tänu inimeste soovile leida antiikkultuuridest pärit esemeid, tehti väljakaevamistest kirjeldusi, mida seoti nii antiiksete tekstidega kui ka kaasaegsete topograafiliste teadmistega. Selle kõige taustal hakkas muinsusharrastus ehk antikvarianism välja kujundama klassikalist arheoloogiat kui eraldi uurimisharu, käsikäes teiste klassikaliste kultuuride vastu huvi tundvate teadustega. Arheoloogia terminoloogia komisjon (4. veebruar 2016). "Klassikaline arheoloogia". EKI. Vaadatud 9. detsember 2020.[alaline kõdulink] Glyn Edmund Daniel (13. november 2019). "Archaeology". Encyclopædia Britannica. Vaadatud 9. detsember 2020. Martin Millett (30. aprill 2002). "What is classical archaeology" (PDF). Vaadatud 10. detsember 2020. Valter Lang (2003). "Teooria areng arheoloogias" (PDF). Vaadatud 10. detsember 2020.
Elmar Vesman

Elmar Vesman (27. oktoober 1932 – 23. veebruar 2019) oli eesti füüsik. Elmar Vesman lõpetas 1951. aastal Tartu I Keskkooli ( kuldmedaliga) ja 1958. aastal Tartu Riikliku Ülikooli füüsikaosakonna. Kandidaaditöö teema sai Elmar Vesman Dubna Tuumauuringute Instituudist, kellega koostööd vahendas Harry Õiglane. Väitekirja „Mõningad mesomolekulaarsed protsessid deuteeriumis” kaitses ta 1968. aastal. 1958. aastal oli ta Tartu Riikliku Ülikooli Maa tehiskaaslaste vaatlusjaama asejuhataja ning 1959–1961 TRÜ arvutuskeskuse vaneminsener. 1961. aastast kuni pensionile jäämiseni kuulus ta Füüsika Instituudi töötajate hulka: oli teoreetilise füüsika sektori noorem- ja vanemteadur, arvutusmatemaatika sektori juhataja 1975–1983, hiljem taas teoreetilise füüsika labori vanem- ja juhtivteadur. Töö kõige silmapaistvam tulemus oli müü-molekulaarse iooni tekkekiiruse temperatuurisõltuvuse teoreetiline seletamine resonantsmehhanismi abil, mis avaldati artiklina ZhETF-i kirjades (1967) ja hiljem osutus NSV Liidu avastuse vääriliseks (autorite kollektiiv, 1988). Huvitava seigana võib mainida, et 1990. aastal ehk veel NSV Liidu ajal tuli kaheks semestriks tema juurde Tartusse müükatalüüsialast diplomitööd tegema rootsi üliõpilane Göteborgi Chalmersi tehnikaülikoolist. Olles aastail 1998–2008 füüsikainstituudi insener-konsultant, koostas Elmar Vesman täpse ja faktirohke „Tartu Ülikooli Füüsika Instituudi kroonika 1946–2006” , mis on võrguteavikuna leitav TÜFI kodulehel. ERR arhiivis võib kuulata kaht ammu salvestatud, ent sisult küllaltki kaasaegselt kõlavat vestlusringi, kus fundamentaalfüüsikast räägivad Tartu teoreetikud Harry Õiglane, Elmar Vesman, Jaak Lõhmus ja Ain Ainsaar: "Kristall-66/6 Elementaarosakeste füüsika" ; "Kristall-68 Universaalne füüsikateoreetik Lev Landau" . Eesti Vabariigi teaduspreemia aastal 1991 "„Tartu Ülikooli Füüsika Instituudi kroonika 1946–2006"". Originaali arhiivikoopia seisuga 29. oktoober 2020. Vaadatud 10. detsembril 2020. Kristall-66/6 Elementaarosakeste füüsika Kristall-68 Universaalne füüsikateoreetik Lev Landau
Muhu oranž

Muhu oranž, Muhu murdes koldsepunane on sügavoranž värvitoon, Muhu kihelkonna vanemat tüüpi rahvarõivaseeliku põhivärvus. Muhu roosa R. Piiri. Eesti kihelkondade värvid. Tallinn 2018 http://villatee.blogspot.com/2017/07/
Priit Veebel

Priit Veebel (aastani 1937 Friedrich Webel; 12. september 1910 Tallinn – 24. juuli 1944 Tallinn) oli eesti pianist, helilooja, arranžeerija ja dirigent. Õppis Tallinna Reaalkoolis ja aastatel 1924–1928 (teistel andmetel 1923–1927) Tallinna Konservatooriumis Peeter Ramuli klaveriklassis. 1926. aastal moodustati Tallinna reaalgümnaasiumis üheksaliikmeline Vivo Band, mis kahanes peagi septetiks. Veebel mängis seal klaverit. Trumme mängis Gustav Ernesaks, viiulit Ernesaksa tädipoeg Eevalt Turgan. Pärast seda mängis Veebel lühikest aega orkestris Red Hot Ramblers. Majanduslikel põhjustel sai temast kutseline pianist Raymond Micheli ansamblites Five Royalty, mis töötas restoranis Marcelle ja seejärel Six Rhythm Boys restoranis Küba. Kui Kurt Strobel asus 1930. aastal oma orkestriga restorani Dancing Palace Gloria lavale, mängis selles Veebel, kes jäi kuni Strobeli Saksamaale lahkumiseni 1939. aastal. 1937. aastal kinnitas haridusministeerium viie Strobeli orkestri muusiku, sealhulgas Veebeli kutseliseks muusikuks registreerimise. 24. novembril 1936 korraldati Estonia kontserdisaalis Veebeli korraldamisel Eesti esimese džässikontsert. Mitmed kavas olnud lood olid Veebeli arranžeeritud. 1930. aastal osales pillimehe rollis Eesti esimeses plaadile salvestatud heliga filmis "Kuldämblik" (režissöör Boris Jaanikosk, operaator Konstantin Märska). 1942. aastast töötas Veebel Estonia teatris – algul kontsertmeister-repetiitorina, seejärel kuni oma surmani ka balletidirigendina, juhatades Eduard Tubina "Kratti". “Krati” dirigendipuldis oli ta ka 9. märtsil 1944, kui teater sai pommitabamuse. Higine Veebel pääses põlevast majas vaid frakis ja lakk-kingades. Tookord saadud külmetus põhjustaski tema haiguse ägenemise ja peatse surma. "Õhturahu" ("Vaikinud õhtuks on rahutu meri", 1936) – sõnad Otto Roots „Kalevite kants” – (1938) sõnad Paul Kuusik „Vana jahilugu” (1938) – sõnad Jüri Remmelgas, Otto Roots „Nooruse laul” (1939) – sõnad Jüri Remmelgas "Eesti leegionäride laul" (1943) – sõnad Gert Helbemäe "Veebel, Priit". Eesti Entsüklopeedia. Vaadatud 10.12.2020. Lauk, Tiit (7. september 2018). "Priit Veebel – üks Eesti džässi käilakujudest". ajakiri Muusika. Vaadatud 10.12.2020. "Kuldämblik (1930)". Eesti filmi andmebaas. Vaadatud 10.12.2020. "Õhturahu : valss". "Kalevite Kants - marss". His Master's Voice. "Vana jahilugu". His Master's Voice. "SAJA AASTA LAULUD. 1938-1939. 28. saade". Eesti raadio. 11. september 1999. "Eesti leegionäride laul". Korporatsioon Sakala lauluraamat. Vaadatud 10.12.2020.
Golasowice

Golasowice (saksa keeles Gollasowitz) on küla Poolas Sileesia vojevoodkonnas Pszczyna maakonnas Pawłowice vallas. Golasowice asub Tšehhi piirist ligi 8 km kaugusel. https://bdl.stat.gov.pl/api/v1/data/localities/by-unit/012415110042-0218489?var-id=1639616&format=jsonapi, vaadatud 7.10.2022.
Lõuna põik

Lõuna põik on tänav Rakveres, paiknedes linna kaguosas. Kaugus linna keskväljakust linnulennul mõõdetuna on 1,5 km. Tänav on 207 meetrit pikk, ca 20 meetrit lai ning asub Seminari linnaosas. Tänav saab alguse Vabaduse tänavalt ja on umbtänav suunaga kirde poole, olles paralleelne Edela tänava ja Päeva tänavaga ning ristub põhja poolt Lõuna tänavaga. Tänava põhjaküljel paiknevad ühepereelamud koos abihoonetega ja üks kahekorruseline korterelamu, hooned on rajatud 20. sajandi teises pooles. Lõunaküljel (Lõuna põik 1) asub Rakvere Haigla AS-le kuuluv kinnistu (4,6 ha) ning hoonete kompleks, mille uus peahoone avati 1986. aastal ja selle moodne juurdeehitus 2013. aastal. Kohalike teede nimekiri Vaadatud 10.12.2020 Rakvere linnaosad Geoportaal[alaline kõdulink]. Vaadatud 10.12.2020
Matthias Ginter

Matthias Lukas Ginter (sündinud 19. jaanuaril 1994 Freiburg im Breisgaus) on Saksamaa jalgpallur, kes mängib keskkaitsjana Saksamaa kõrgliigaklubis Freiburg ja Saksamaa jalgpallikoondises. Ta alustas Freiburgis ka klubikarjääri. Freiburgi akadeemiaga liitus ta 2005. aastal. Klubi põhimeeskonnas debüteeris ta Saksamaa kõrgliigas 2012. aastal. Aastatel 2014–2017 mängis Ginter Saksamaa kõrgliigas Dortmundi Borussia ridades. 2017. aasta juulis sõlmis ta nelja-aastase lepingu Mönchengladbachi Borussiaga. 2022. aasta mais naasis ta SC Freiburgi. Debüüdi Saksamaa jalgpallikoondises tegi Ginter 5. märtsil 2014 sõprusmängus Tšiili vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 16. novembril 2019 EM-i valikmängus Valgevene vastu. 2014. aastal tuli ta Saksamaa koondisega maailmameistriks, kuid üheski mängus ta väljakule ei pääsenud. 2016. aasta suveolümpiamängudel võitis ta Saksamaa olümpiameeskonnaga hõbemedali. Aasta hiljem võitis ta Saksamaa koondisega konföderatsioonide karikaturniiri. Saksamaa koondisse kuulus ta ka 2018. aasta maailmameistrivõistlustel ja 2021. aasta Euroopa meistrivõistlustel.  Matthias Ginter – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Ötztaler Ache

Ötztaler Ache on jõgi Imsti ringkonnas, Tiroolis, Austrias, Inni parempoolne lisajõgi. Ötztaler Ache voolab läbi Ötztali oru, mis on Inntali lõunapoolne haru. Koos lähtejõgede Venter Ache ja Rofenachega on see 66,5 km pikk. Rofenache on Hintereisferneri liustiku äravool Weißkugeli jalamil Ötztali Alpides. Ventis Söldeni lähedal ühineb see Niedertalbachiga ja nimeks saab Venter Ache. Ühinemisel Gurgler Acheega Zwieselsteinis Söldenis moodustub Ötztaler Ache. See voolab läbi Söldeni, Längenfeldi, Umhauseni ja Oetzi, enne kui 8 km Imstist idas Inni suubub. Jõgi on üks selle suuremaid lisajõgesid.
Acherkogel

Acherkogel on mägi Austria Alpides, 3008 m kõrguse tipuga merepinnast. See on põhjapoolseim kolmetuhandene tipp Tiroolis. See domineerib Oetzi külas Ötztaler Ache jõe alumises orus, kus kõrged kaljuseinad kerkivad loodesse ja edelasse. Läänes viib terav seljandik alla Achplatte (2423 m) ja Habicher Wandi (2176 m) juurde, teine seljandik kulgeb kirdes 2894 m kõrguse Maningkogelini. Veel üks terav seljandik suundub kagus 2954 m kõrge Wechnerkogelini. Põhiliselt on Acherkogel kaljune tipp, ainult põhjas ja idas on väikesed lumeväljad. Esimest korda ronis selle tippu 24. augustil 1881 Ludwig Purtscheller kagu- ja lõunaseljandiku marsruudil, mida pole hiljem kasutatud. Tema ronimiskaaslane, mägikitsekütt Franz Schnaiter Kühtaist jäi lõunaharjale maha, kui ronimine muutus väga kaitsetuks. Põhja poolt (UIAA II) tuli esimest korda Otto Melzer 1893. aastal ja seda peetakse tänapäeval tavapäraseks marsruudiks. Bielefelder Hütte on tavaline baaslaager. Kirdeseljandik (UIAA III, K. Holzhammer, 1924) viib Acherkogeli ja Maningkogeli vaheliselt seljandikult tippu ja on kõige atraktiivsem tõus. Seda marsruuti kasutatakse tavaliselt Maningkogelit ületades, tulles Mittertalist. Selle marsruudi alguspunktiks on tavaliselt Kühtai või Mittergrathütte. Lõunaharja (UIAA II, F. Hörtnagl/H. Schmotzer, 1899) alustatakse tavaliselt Dortmunder Hüttest. Esimeste mägironijate poolt tipu vallutamiseks kasutatud marsruut kulgeb läheduses, kuid pole enam läbitav. Edelapoolne külg (UIAA II, F. Gstrein/F. Lantschner/M. Pfaundler 1891) oli varem tavaline marsruut, kuid nüüd kasutatakse seda harva. Harvemad marsruudid on: kagupoolne külg (UIAA V-, P. Schillfahrt/N. Raich, 1975) lääneseljandik (UIAA III, F. Lantschner, 1893) loodekülg lääneseljandikule (F. Lantschner, 1921) Vasakult paremale: Maningkogel, Acherkogel ja Wechnerkogel (loodest vaadatuna) Acherkogel vaadatuna Hintere Karlesspitzelt (kirdest) Acherkogel vaadatuna Ochsengarteni lähedalt Kühtais