Antigonos III Doson

Antigonos III Doson (vanakreeka keeles Ἀντίγονος Δώσων; 263-221 eKr) oli Makedoonia kuningas aastatel 229 eKr kuni 221 eKr. Ta oli Antigoniidide dünastia liige. Teda kutsuti lisanimedega Euergetes, Soter ja eestkostja (ἐπίτροπος), kuna ta oli Philippos V eestkostja. Antigonus III Doson oli oma eelkäija Demetrios II Aitolikose poolnõbu. Dosoni isa oli Demetrios Ilus (lühikest aega Küreene kuningas), Demetrios Poliorketese ja tema kolmanda naise Ptolemaiose, Ptolemaios I tütre, poeg. Eusebiuse sõnul oli Dosoni ema Tessaalia aadlik Olümpias, Larissa Pauliclituse tütar. Antigonusel oli ka vend nimega Echecrates, kelle poja, kes sai Dosoni enda järgi nimeks Antigonos, tappis viimane Makedoonia kuningas Perseus. Dosoni isa Demetrios Ilus suri millalgi umbes 250 eKr sündmuste tagajärjel, mis leidsid aset pärast seda kui ta kutsuti Makedooniast Küreenesse abielluma Küreene kuningas Magase tütre ja pärija Berenice II-ga. Selle asemel, et oma noore pruudiga rahule jääda, sai Demetriosest avalikult tema võimsa ema Apama II armuke. Armukade pruut maksis kätte, lastes ta mõrvata. Antigonuse kõrvalnimi Doson on kreeka keeles "meelsasti andja". Selle tähendus on ebaselge. Plutarchose sõnul "vihjab see, et ta lubas palju, kuid ta ei täitnud oma kohustusi", kuigi isegi selle täpne tähendus on umbmäärane. Kui Demetrios II suri lahingus aastal 229 eKr, oli tema poeg ja tulevane järglane, hilisem Philippos V, vaid üheksa-aastane. Plutarchose sõnul pidasid nii Makedoonia armee kui ka aadel poliitilist olukorda liiga muutlikuks, et oodata kuni Philippos on piisavalt küps, et riigi juhtimine üle võtta. Selle tulemusena pöördus Makedoonia aadel Dosoni poole, kellest tehti hiljem kuningriigi regent ja kes seejärel abiellus oma eelkäija lese ja Philippose ema Chryseisega. Kuid alles pärast seda, kui Doson demonstreeris oma juhtimisoskusi, võites dardaanidest sissetungijaid ja surudes maha tessaallaste mässu, anti talle kuninga tiitel. Erinevalt tema eelkäijatest ei olnud tal rivaale, kes vaidlustaks tema õiguse valitseda. Kuid isegi kuningana nägi ta end eelkõige oma nõo poja Philippos V eestkostjana. Kuningana osutus Antigonus III nii diplomaatia kui ka sõjalise strateegia meistriks. Vähem kui kümneaastase valitsemisaja jooksul ei kindlustanud ta mitte ainult oma kuningriigi piire, vaid taastas ka Makedoonia piirkonnas domineeriva võimuna. Erinevalt eelmistest Makedoonia valitsejatest, kes püüdsid vallutada enda sõltumatuid naabreid läänes ja lõunas, sõlmis ta liidud Epeirose ja Ahhaia Liiduga. Kui Sparta püüdis Cleomenes III juhtimisel kehtestada hegemooniat kogu Peloponnesose üle, kutsus Aratus Sicyonist – Kreeka Makedoonia-vastase opositsiooni pikaaegne juht – Antigonost sekkuma. Rajades oma baasi Korintose kohal asuvatele küngastele, taastas Antigonos laiapõhjalise Kreeka liiga (224 eKr) tema juhtimisel enne rünnakut Sparta vastu. Sparta väed, kelle vastas seisis suurem ja paremini varustatud Makedoonia armee, hävitati Sellasia lahingus (222 eKr) nii põhjalikult, et Cleomenesel õnnestus põgeneda vaid mõne ratsanikuga ja ta pidi otsima varjupaika Egiptusest. Antigonos hoidis aga suurejoonelise žestina oma sõdureid Spartat rüüstamast, öeldes, et tema vaenlane on Cleomenes, mitte Sparta. Sel ajal, kui tema väed Peloponnesose lõunaosas sõjakäigul olid, tungisid illüürlased põhja poolt Makedooniasse. Antigonos pidi selle uue ohu tõrjumiseks põhja poole tormama. Oma teel läbis Antigonos Tegea ja Argose, tema saabumine viimasesse langes kokku Nemea mängude algusega, kus teda austasid Ahhaia Liit ja mitmed teised linnad. Tema surm saabus varsti pärast seda, kui ta naasis Makedooniasse ja tõrjus tagasi illüürlaste armee; kuigi Makedoonia väed olid taas võidukad, jäi Antigonos lahingu järel haigeks (võimalik, et veresoone purunemise tõttu) ja suri. Titus Livius (Livy), The History of Rome, Book 40.54, note 1 Titus Livius (Livy), The History of Rome, Book 40.54 Plutarch, Life of Demetrius, 46.3, 53.4 Eusebius, Chronicle, 243 Livy xl. 54 Livy xl. 58 Dodson, Aidan & Hilton, Dyan, The Complete Royal Families of Ancient Egypt (2010), p. 279 Plutarch, Life of Aemilius Paullus 8.3 Eusebius, Chronicle 1.237-8; also Syncellus Chronicle 535.19 Justin, Epitome of the Philippic History of Pompeius Trogus 28.3 Polybius, Histories 2.69.10 Justin, Epitome of the Philippic History of Pompeius Trogus 28.4 Polybius, Histories 2.70.4 Polybius, Histories 2.70.6