laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Saialill (perekond)

Saialill (Calendula) on korvõieliste sugukonda kuuluv ühe- ja mitmeaastaste rohttaimede perekond. Ladinakeelne nimetus on tõenäoliselt tuletatud sõnast calendae 'kalendid', millega tähistati iga kuu esimest päeva. Taim oli pühendatud neitsi Maarjale, sellest tuleb tema ingliskeelne rahvapärane nimetus marygold[viide?]. Saialilli on 12–20 liiki, mis on levinud Vahemere maadest ida poole Iraanini ja lääne poole Makroneesiani. Saialille õisik on kollane või oranž ja paikneb varrel üksikult. Õisik koosneb paljudest õitest, mis ei ole päris ühesugused. Välimised, õie äärel olevad õied on pika emakasuudmega ja viljuvad. Seesmised, õie keskel olevad õied on viljatud ja lühema emakasuudmega. Saialille viljad on seemnised. Need on heteromorfsed ehk mitmekujulised ja asuvad samal taimel mitmes reas. Seemnised on nii kõverad, et võivad olla koguni rõngakujulised. Välimised seemnised erinevad kuju ja ehituse poolest seespool asuvatest. Saialill kõlbab ka süüa. Tema kroonlehed sobivad värskena salatisse. Neid võib ka kuivatada ja pärast kasutada juustu värvimiseks või safrani asemel. Nimelt sisaldavad õielehed karotinoide ja flavonoide. Farmakoloogilised uurimused on näidanud, et saialilleekstraktil on viiruste, genotoksiinide ja põletike vastane toime. Saialilletinktuuri kasutatakse akne vastu, verejooksu peatamiseks ja ärritatud kudede rahustamiseks. Saialillešampooniga pestakse kuivi ja hapraid juukseid. Calendula arvensis – põld-saialill Calendula maritima – rand-saialill Calendula officinalis – harilik saialill
Ogre

Ogre (läti) on linn Lätis Vidzemes. Asub Daugava paremal kaldal Ogre jõe suudmes. Ogre on Ogre piirkonna halduskeskus. 65% Ogre elanikest on lätlased, 25% venelased, 4,2% valgevenelased, 1,9% ukrainlased ja 1,8% poolakad. Piirkonna varaseimad asukad olid liivlased. Ogre on nime saanud Ogre jõe järgi, mis kandis vanades allikates Vōgene (Wogene, Woga) nime. Tänapäevase nime olevat jõele andnud Katariina I; kuna jões elas palju angerjaid, siis oli see Ogre (vene keeles угри) jõgi. Linna tekkele pani aluse aastal 1861 valminud Riia–Daugavpilsi raudtee ja linna kohale rajatud Ogre raudteejaam. Selle ümber tekkisid suvilad, suverestoranid ja paviljonid. Aastal 1885 sai sealne kuurort küla staatuse. Aastal 1907 rajati Ogresse saekaater. Esimese maailmasõja ajal jäi asula rindele ja suurtükitules hävis suurem osa varasematest hoonetest. Aastal 1920 sai Ogrest alev ja aastal 1928 linn. Kuni Teise maailmasõjani oli linn koos Jūrmala, Saulkrasti ja Siguldaga üks tähtsamaid suvituspiirkondi Lätis. Nõukogude võimu ajal riigistati kõik linnas asunud restoranid, pansionaadid, sanatooriumid ja võõrastemajad. Linn oli aastani 2009 Ogre rajooni keskus. Riikliku kaitse all olevad muinsusmälestised on bensiinijaam aadressil Daugavpils iela 74, Saulstari sanatoorium, Ogre sanatoorium, Ogre sanatooriumi seinamaalingud, Zilais kalnsi linnamägi ja Ogre katoliku kiriku altar. Regionaalse kaitse all on laohoone aadressil Brīvības iela 20, Ogre luteri kirik, elamud aadressidel Kalna prospekts 3, Tirgoņu iela 9 ja Krasta iela 11 ning Ogre postkontori hoone. Kohaliku kaitse all on Ogre kalmistu kabel, linnavalitsuse maja, Ausbika võõrastemaja, kuursaal, kauplus-elamud aadressidel Brīvības iela 12, 13, ja 18 ning Kalna prospekts 1, elamud aadressidel Kalna prospekts 9, Krasta iela 9, Zaķu iela 14, Upes prospekst 1, 2, 6 ja 7, Turkalnes iela 4, 8, 10, 14, 16, 23 ja 25, Brīvības iela 2, 21, 23, 25 ning 48 ja Tirgoņu iela 1. Looduskaitse all on Špakovska park, Gadzjusi hiidmänd, Laura mänd, Ormaņi hiidmänd ja Norupe lehis. Lisaks kasvab linnas veel 48 looduskaitsealust nimetut põlispuud. Linn jääb osaliselt Ogre Zilie Kalni maastikukaitsealale. Ogre jõgi Õigeusu kirik Daugava jõgi linna all Luteri kirik Iedzīvotāju skaits pēc tautības reģionos, pilsētās, novados, pagastos, apkaimēs un blīvi apdzīvotās teritorijās gada sākumā (pēc administratīvi teritoriālās reformas 2021. gadā), vaadatud 19.06.2024. DABAS PARKA “OGRES ZILIE KALNI”Ogres novada Ogres pilsētā un Ikšķiles novadā DABAS AIZSARDZĪBAS PLĀNS 2011- 2021. Salaspils, 2011. lk 11. Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija. Valsts aizsargājamo nekustamo kultūras pieminekļu saraksts Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS Piirkonna koduleht Linna infoportaal
Tubakas (aine)

Tubakas on tubaka taimeperekonna (Nicotiana) lehtedest saadud aine. Eurooplaste esimesest kokkupuutest tubakaga on ülestähendusi leitud Chr. Kolumbuse laevapäeviku 1492. aasta 6. novembri sissekandes. Kolumbuse nimetatud San Salvadori saarel kinkisid pärismaalased Kolumbusele sõpruse märgiks mõned kuivatatud tubakalehed, kuid admiral ei osanud nendega midagi peale hakata. Kui oli randutud Kuubal, nägid Bartholome de las Casase päeviku andmeil Rodrigo de Jerez ja Luis de Torres esimeste eurooplastena tegelikku tubaka suitsetamist. Torukesi, mille kaudu tõmmati sisse suitsu, hakati nimetama hispaaniakeelse sõnaga tabacos. Algul kultiveeriti tubakat ta kaunite õite pärast ilutaimena. Veidi hiljem hakati teda kasutama ravimtaimena, eriti hambavalu, peavalu ja podagra vastu. Seda rohtu hakati nimetama nicotiana’ks ja siit tulenebki tubaka hilisem ladinakeelne nimetus Nicotiana, samuti temas leiduva tugeva närvimürgi nikotiini nimetus. Huuletubakas Suitsetamine Tubakatööstus
Senjöör

Senjöör (prantsuse seigneur < ladina senior – vanem) oli keskajal suurfeodaal, kellest olid sõltuvuses feodaalses hierarhias madalamal seisvad feodaalid ehk vasallid. Senjööril kui maaomanikul oli oma valdustes nii poliitiline, kohtu- kui ka haldusvõim. Teatud piirkonna senjööriks võis olla ka korporatsioon kloostri või linna näol. Territooriumi kõrgemat senjööri (kuningat, vürsti, hertsogit) nimetati ka süserääniks. Kõrgeim feodaal ehk süserään omas nominaalselt kogu maad riigis. Feodaalses hierarhias allpool seisid hertsogid (kunagiste hõimupealike järglased) ja krahvid (kuninga piirkondlikud asevalitsejad) ning neist omakorda allpool väikefeodaalidena parunid ja rüütlid. Senjööri ainuõiguseks (inglise seigniorage) oli raha vermimine ja selle kasutuse kohustuslikuks muutmine maksustamisõiguse läbi, s.t senjöör võttis oma alamatelt vastu maksusid vaid selles, tema poolt käibele lastud rahas. Tekitades nõudluse raha järele, oli senjööril võimalik tasuda oma alamatele ostetud kaupade ja teenuste eest enda poolt käibele lastud rahas. Kui raha omahind (metall + tootmiskulud) oli madalam, kui selle nominaalväärtus, siis tekkis selle emisioonist märkimisväärne rahaline tulu, mida võib käsitleda ka raha emisioonimaksuna. Paberrahast tekkiv tulu on veelgi suurem. maahärra ehk maaisand Bank of Canada (March 2012). "Backgrounders: Seigniorage" (PDF). Retrieved 2 January 2013. [1]
Tarastamine

Tarastamine (inglise keeles: enclosure) on Inglismaal hiliskeskajal ja varauusajal tööstusrevolutsiooni ajal toimunud protsess, mille käigus suur hulk külakogukondade ühiskasutuses olnud põllumaad muudeti suurmaaomanike eraomandisse kuuluvaks ning taradega piiratud lambakarjamaadeks, mistõttu seni põllumajandusega elatist teeninud maapiirkondade elanikud olid sunnitud vahetama elukutset ja kolima linnadesse, kus asusid palgatöölistena tööle manufaktuurides ja tehastes. Paljud endised ühismaa kasutajad seevastu kaotasid mitte ainult maa, vaid ka elamu ja said hulkuriteks ja pauperiteks. tarastamiskohustus
Brunswicki poolsaar

Brunswicki poolsaar on poolsaar Lõuna-Ameerika mandril Tšiili lõunaosas Magalhãesi ja Tšiili Antarktika piirkonnas. Seal paikneb osa Patagoonia Andide lääneosast. Sealsed mullad on maaharimiseks soodsad, kuid maad kasutatakse lambakasvatuseks. Brunswicki poolsaarel leidub suuri maavarade varusid, sealhulgas sütt ja vaske (viimase oluline leiukoht on Cutter Cove poolsaare edelaosas. Et poolsaarel asub piirkonna halduskeskus Punta Arenas, on sinna kogunenud palju inimesi ja tööstusettevõtteid. Viimastest on märkimisväärsed hiilgevähiliste ja lambaliha töötlemise ettevõtted, samuti laevaehitus ja -remont Magalhãesi väina ääres.
Tsunft

Tsunft (vananenud termin amet) on käsitööliste vennaskond. Pärast Prantsuse revolutsiooni kaotati kogu Euroopas järk-järgult tsunftikord. Selle, ja vabrikutööstuse arengu, tagajärjel langes käsitööliste ühiskondlik positsioon, kutseoskused ja majanduslik kindlustatus. Arenev tööliskond ja tema institutsioonid (ametiühingud) nägi käsitöölistes konkurenti, nende mõjul võeti vastu iseseisvatele käsitöölistele kahjulikke sotsiaalseadusi. Käsitöölised hakkasid uuesti organiseeruma pärast 1868. aastat, mil Austrias asutati esimene käsitööstuskoda. Samal ajal hakati ka väärtustama käsitöötooteid kui midagi aristokraatset ja hinnalist (vastandina vabrikutoodetele), Inglismaal tekkis Arts and Crafts Movement. Eesti linnades kehtis tsunftikord keskajast kuni 19. sajandini. Enim teateid Eesti tsunftidest on säilinud Tallinnast. Lõplikult kaotati tsunftid 1920. aastal Seisuste kaotamise seadusega. Käsitöölised organiseerusid uuesti kutsealase omavalitsusena Käsitööstuskotta, mis valiti 1936. aastal. Käsitööstuskoda Gild
Unioon

Unioon on iseseisvate riikide liit, millel võib olla ühine valitseja.
Hoorni neem

Hoorni neem (hollandi keeles Kaap Hoorn; hispaania keeles Cabo de Hornos; nimetatud Hoorni linna järgi Hollandis) on Tulemaa saarestiku kõige lõunapoolsem neem Tšiili lõunaosas. Asub Hoorni saarel, mille pindala on u 25 ruutkilomeetrit. Kuigi seda neeme peetakse sageli Ameerika kõige lõunapoolsemaks tipuks, on too tegelikult Diego Ramíreze saartel. Hoorni neem on ka kõige lõunapoolsem kolmest "suurest neemest" ning on Ameerikat Antarktikast eraldava Drake'i väina põhjapiir. Palju aastaid on Hoorni neem olnud üks peamisi orientiire purjelaevade navigatsioonis, kuigi Hoorni neeme ümbruse veed on tugevate tuulte, murdlainetuse ning jäämägede tõttu eriti ohtlikud. Seetõttu oli tava, et meremehed, kes esimest korda ümber Hoorni neeme purjetasid, said kuldse kõrvarõnga kõrva. Neeme avastasid 1616. aastal hollandi meresõitjad Jacob Le Maire ja Willem Schouten. Nad andsid sellele nime Schouteni kodulinna Hoorni järgi. Kliima on mõõdukas. Ilmastik on tuuline ja pilvine. Sajab palju kogu aasta jooksul. Maailma lõunapoolseimad puud kasvavad Hoorni saarel Hoorni neeme läheduses. Hoorni neemel asub tuntud tuletorn, mille meeskond koosneb mitmest inimesest. Neemest on kirjutatud mitmes ilukirjandusteoses. Üks tuntumaid on Jules Verne'i teos "En Magellanie". The tree at the bottom of the world—and the wind-blasted trek to find it National Geographic
Pukktuulik

Pukktuulik on tuulikutüüp, mis koosneb tuuliku jalast ja selle otsas asuvast täielikult ümber telje pööratavast tuulikukerest. Pukktuulikul on üks paar veskikive. Tuulik on jaotatud enamasti kaheks korruseks: ülemisel korrusel asetsevad liikuvad mehhanismid (veskikivid ja hammasrattad), esimesele korrusele suunatakse valmis jahu. Pukktuulikud on oma konstruktsioonilt ja sisseseadelt primitiivsemad tuulikud kui hiljem levima hakanud hollandi tüüpi tuulikud. Pukktuulikud on Eesti aladel levinud eelkõige saartel ja Lääne-Eestis. Tänapäeval on pukktuulikuid säilinud enim Saaremaal ja Hiiumaal. Pukktuulikuid on võimalik vaadelda oma algses asukohas grupina paiknevana Saaremaal Anglas. Muuseumidesse ületoodud pukktuulikuid on võimalik näha Eesti Vabaõhumuuseumis ja Eesti Põllumajandusmuuseumis. Pukktuulik toetub kogu kere raskusega emapuule, mis on 30–50 cm jämedune puitpost. Emapuu on vanematel pukktuulikutel rammitud otsapidi maasse, uuematel algab see maapinnalt alusraamiga samalt kõrguselt. Pukktuulikutel on enamasti raud- või paekivist sideaineta laoga kivijalg, mille sees asuvad alusraami ja emapuu vahele kiilutud diagonaaltoed - titsid. Tuulikukere põhilise raskuse võtab enda kanda emapuu otsa ümartapi abil kinnitatud söömer. Söömer kinnitub mõlemast otsast kere raamistikule ning söömri peal on kohe ülemise korruse põrand, mille peal asuvad veskikivid. Tuuliku nurgapostid ja paarid on kere jäigastamiseks omavahel seotud diagonaalidega. Tuuliku kere alla kinnituvad sõle või raudpoldi abil põlvepakud, mille otsad ulatuvad tahapoole kere alt välja. Põlvpakkude pealne on harilikult vormistatud piirdega ääristatud platvormina, mille ühest servast tuleb trepp maapinnalt platvormini. Põlvpakkude vahele on kiilutud vihmer (tuuliku saba), millest tuulik on võimalik tuulde pöörata. Tuulikukere ja ka katus on kaetud laudadega. Katuselauad on valmistatud kuusest ning on veesoontega, seinalaudis on poolpunnlaudis. Tiivad on pukktuulikutel kaetud laudluukide või purjedega. Tuuliku tiib ei ole igas lõigus ühesuguse kaldenurgaga, vaid nurk tiiva erinevates lõikudes muutub, olles üldjuhul tiiva keskel suurim. Kõik neli tiiba on aga täpselt samasugused. Tiivad kinnituvad tiivavõllile igede vahendusel rangide ja raudpoltide abil. Tiivavõll ulatub läbi tuulikukere ja kinnitub sabaga tuuliku tagumise seina ülemisele paarile. Tiivavõlli kael toetub esiseinal kaelakivile, mis on pealt kaarjas paekiviplokk. Tiivavõlli külge kinnitub suur ratas. Suure ratta ümber asetseb puidust pidur – pärss, mis võimaldab tuulikut jahvatamiselt maha pidurdada. Pärssi vajutatakse tuulikus sees oleva pärsikangi abil. Suur ratas annab tuule jõu edasi värklile, mis on ümar kodaratega hammasratas. Värkel on kinnitatud rauast võllile (harkpillile), mis ajab ringi pealmist veskikivi. Alumine kivi seisab jahvatamise ajal paigal. Kivide ümber on kivitõrs, mis suunab jahvatatud jahu põrandas asuva jahutoru kaudu esimesel korrusel asuvasse jahukirstu. hollandi tuulik  Pukktuulik – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Vaimulik rüütliordu

Vaimulik rüütliordu oli rüütlite sõjaline vennaskond, mille liikmed andsid mungatõotused (vaesus, abielutus ja kuulekus oma ülematele) ning pühendusid kiriku huvide või usu kaitsmisele ja levitamisele relvaga või muule vagale tegevusele. Vaimulikud rüütliordud olid ka Vanal Liivimaal tegutsenud Mõõgavendade ja Liivi ordu. Tänapäeval tegutsevad ajaloolistest rüütliordudest veel Johanniitide ordu ja Saksa ordu, mis mõlemad tegelevad heategevusega ja pole üle 200 aasta sõdu pidanud. Rüütliordu
Vakus

Vakus (ka: vakk) oli maksustuspiirkond keskaegsel Vana-Liivimaal ja tõenäoliselt ka hilisrauaaegses Eestis. Bathasar Russowi Liivimaa kroonika kohaselt (lk 114) olid Vana-Liivimaa isandate ja aadlike külad jagatud vakustesse: suuri ja jõukaid külasid oli ühes vakuses üks või kaks, väikesi ja vaesemaid aga enam kui üks, nii et isandatel ja aadlikel oli tema külade arvu järgi mitu vakust. Keskajast on teada, et maksu koguti vakuselt enamasti kaks korda aastas: talvel ja sügisel. Sel puhul said maksukoguja ja talupojad (talumehed ja vabatalupojad) kokku ning lisaks maksude (hinnuse) maksmisele peeti ka pidu. Seda üritust on nimetatud vakusepeoks ehk vakuseks. Sõnad 'vakus/vakk' maksustuspiirkonna tähenduses lähtuvad vakast kui anumast ja mahuühikust. Sõna on eesti/liivi päritolu. Alamsaksa keeles on wacke laensõna, mis levis kogu keskaja Liivimaal. Läti keeles oli vastav sõna vene keelest laenatud pagasts, mis tänapäeval tähistab valda. Linnusepiirkond Vakuraamat Vakukohus Ametimõis *Inna Põltsam-Jürjo, Vakupeost keskaja Liivimaal, Tuna 2007 nr 4 Valter Lang, Vakus ja linnusepiirkond Eestis. Lisandeid muistse haldusstruktuuri uurimisele peamiselt Harjumaa näitel. - Keskus - tagamaa - ääreala. Uurimusi asustushierarhia ja võimukeskuste kujunemisest Eestis. Muinasaja teadus, 2002 nr 11, lk 125 - 168. Tallinn, ISBN 998550349X
Vana-Liivimaa linnadepäev

Vana-Liivimaa linnadepäev oli Vana-Liivimaa kohalike hansalinnade võimuorgan. See kujunes välja 14. sajandi keskpaigaks ning oli esimene selgepiiriline üleliivimaaline seisuslik institutsioon. Perioodil 1350–1404 peeti teadaolevalt 55 linnadepäeva. "14. sajandi linnade-teljelised seisustepäevad" Histrodamus (vaadatud 8. mai 2012) Hansalinn Priit Raudkivi. Vana-Liivimaa maapäev. Ühe keskaegse struktuuri kujunemise lugu. Argo, 2007, lk 110–111
Abtiss

Mitte segi ajada abstsissiga Abtiss (ladina keeles abbatissa) on kristliku läänekiriku traditsioonis tavaliselt nunnakloostri ülem. Peamiselt kasutatakse abtissi ametinimetust selles tähenduses katoliku ja anglikaani kirikus. Luterlikus traditsioonis on mõnel pool Saksamaal ja Skandinaavias nimetatud abtissideks ka nunnakloostrite asemele tekkinud vallaliste aadlidaamide kommuunide ehk stiftide eestseisjaid. Kaasaja luterluses, kus kloostritraditsioon on taaselustatud, võib abtissi ametinimetus olla samuti kasutusel kloostriülema tähenduses. Mungakloostris vastab abtissi ametile abt. Mõlemad nimetused pärinevad arameakeelsest sõnast abba, mis tähendab "isa".
Turaida

Turaida (liivi Toreida, Toraid, oletatavalt 'Taara aed', saksa Treyden või Treiden) on endine asula Sigulda linna territooriumil (Koiva paremal kaldal) Lätis. Territooriumile on loodud Turaida muuseum-kaitseala, kus paiknevad Turaida luteri kirik, Turaida Roosi haud, Turaida skulptuuride park, Kirikumägi, Turaida mõis ning Turaida linnus. Turaida piiskopilinnus Turaida lahing Turaida vaherahu Turaida stiftifoogtide loend Turaida-Lēdurga kihelkond http://www.turaida-muzejs.lv/
Generaalstaadid

Generaalstaadid oli seisuste esinduskogu Prantsusmaal. Esimest korda kutsus 1302. aastal kokku seisuste esinduskogu ehk generaalstaadid Philippe IV Ilus, vastuolude tõttu Rooma paavstiga, katoliku kiriku maksustamise üle Prantsusmaal. Keskaegsesse seisustekogusse Prantsuse kuninga juures kuulusid esindajad kolmest seisusest, igal seisusel oli vaid üks hääl. Generaalstaatides, mis tegelesid koos kuningaga uute maksude kehtestamisega, olid esindatud vaimulikud, aadlikud (feodaalid) ja linlased. Kõik seisused kogunesid ja hääletasid eraldi. Dofään Charles viis läbi generaalstaaditide reformi, kui generaalstaadid nõudsid 4 piiskopist, 12 aadlikust ja 12 linnakodanikust koosneva valitava nõukogu moodustamist kuninga juurde ning kontrolli maksude laekumise ja rahavääringute üle. Aastal 1614 saadeti generaalstaadid laiali, ainuvõim läks seega kuninga kätte, Prantsusmaal algas absolutismiajastu.
Vili

Vili (fructus) on õistaimede organ, mis sisaldab seemneid. Vili koosneb viljakestast ja seemnest. Kui tolmlemine – õietolmu kandumine tolmukatelt emakasuudmele – on olnud edukas, hakkavad tolmuterad idanema ja tungivad sigimikku. Õiest hakkab sõltuvalt emakate arvust arenema kas lihtvili või koguvili. Õisikust omakorda hakkab arenema vilikond. Kasvavat ja arenevad tillukest vilja nimetatakse viljahakatiseks. Viljahakatised kasvavad ning hakkavad seejärel valmima. Olenevalt sellest, kas vilja veesisaldus valmimisel suureneb või väheneb, jagatakse vilju lihakviljadeks ja kuivviljadeks. Kuivviljadest kasvatatakse kultuuris teravilju, kaunvilju, pähkleid, seemneid jne. Lihakvilju kannavad hinnatud puuviljakultuurid (luu-, õun- ja pomerantsviljad) ning marjakultuurid. Aiakultuuride viljadel eristatakse kolme küpsusastet: koristusküpsus – vili on lõpliku suuruse ja kujuga; tarbimisküpsus – vili saavutab iseloomuliku põhivärvuse ja parima maitse; bioloogiline küpsus – seemned pruunistuvad. Sigimikus olevatest seemnealgmetest arenevad vilja sisemuses seemned. Bioloogiliselt küps seeme on uue taime alge. Kui vili on tekkinud viljastumata munarakust ehk partenokarpselt, siis seemneid ei moodustu. Vastavalt seemnete arvule jagunevad viljad üheseemnelisteks ja mitmeseemnelisteks. Bioloogilise küpsuse saavutanud viljad jagunevad avaviljadeks ja sulgviljadeks. Valminud avavili avaneb ja pillab seemned laiali, sulgviljal jääb viljakest seemne ümber ning vili ise kukub emataime lähedusse. Et aga emataime vahetus läheduses napib noore taime arenguks vajalikke toitaineid, valgust ja ruumi, on taimedel välja kujunenud mitmeid levimisviise. Viljade ja seemnete levimisel tuntakse mõisteid autohooria ehk iselevi ja allohooria ehk tegurlevi. Iselevi vahendid ongi eelkõige paiskviljad, mis heidavad avanedes seemned emataimest võimalikult kaugele. Tegurlevi puhul kasutavad taimed teiste elusolendite (loomad, inimesed) ning loodusnähtuste (tuul, vesi) abi. Tuullevi ehk anemohooria Vesilevi ehk hüdrohooria Loomlevi ehk zoohooria Inimlevi ehk antropohooria Paljasvili Rüüsvili Koguvili Õunvili Luuvili Mari Kuivvili Avavili Kaun Kupar Kõder Kõdrake Kukkur Sulgvili Pähkel Pähklike Teris Tõru Seemnis Laguvili Lihakvili Pomerantsvili Luuvili Mari Õunvili Paiskvili Tiibvili Ujuvili Kivistik, J., Taim ja aednik, Tallinn, Ilo, 2007
Krimulda

Krimulda (saksa keeles Kremon või Cremon) on endine küla Sigulda linna piires Koiva paremal kaldal. Krimuldas asuvad Riia peapiiskopile kuulunud Krimulda piiskopilinnuse varemed (varemeis 1630-ndaist) ning Krimulda mõisa rajatud sanatoorium. Ordulinnuse kohal või Suvorovi mäel asus 13. sajandi alguseni Koiva liivlaste Krimulda muinaslinnus. Krimuldal on köisraudteeühendus Koiva vastaskaldal asuva Sigulda kesklinnaga. Krimulda kirik on teada aastast 1205 ja see on Läti vanim kirik. Kirik ise asub Krimulda keskusest mitu kilomeetrit eemal ja jääb Krimulda piirkonna alale. Krimuldas asus keskajal Riia peapiiskopkonna toomkapiitli residents. Krimulda piiskopilinnus Krimulda mõisa peahoone Krimulda mõisa park Krimulda ja Sigulda vaheline köisraudtee Krimulda kirik Krimulda muinaslinnus Krimulda piiskopilinnus Krimulda kihelkond "Krimulda Evangelic Lutheran Church". Originaali arhiivikoopia seisuga 6. oktoober 2016. Vaadatud 28. jaanuaril 2017. Krimulda sanatoorium Krimulda ajaloolisest südamest
Kümnis

Kümnis, tuntud ka kui kirikukümnis oli maks, üks kümnendik saagist/tulust, mida maksti ilmalikule võimukandjale või kirikule. Tänapäeval on üks tuntumaid kirikukümniseid näiteks Ameerika Ühendriikides Viimse Aja Pühade Jeesuse Kristuse Kirikus – paljud mormoonid maksavad 10% oma sissetulekutest kirikule. Preestriks saamiseks või mormoonide templitesse pääsemiseks on kiriku liikmetel vajalik kümnise maksmine. Mitte osagi kogutud kümnisest ei maksta kiriku ametnikele, seda kasutatakse vaid Viimse Aja Pühade kirikute ehitamiseks ja hooldamiseks, ning mormoonluse laiendamiseks. Ka Brigham Youngi ülikooli Utah's, mis kuulub Viimde Aja Pühadele ning mille õpilased on praktiliselt eranditult (99%) mormooni kiriku liikmed, rahastatakse valdavalt just mormoonide kümnisest, mistõttu on seal näiteks madalam õppemaks kui teistes Ameerika Ühendriikide eraülikoolides. viljakümnis tiin (pindalaühik)
Koormis

Koormis (ebasoovitatav termin: koormatis) on kohustus kellegi kasuks. Ajalooliselt olid koormised talupoegade kohustused isanda, see tähendab antud mõistes riigi, mõisniku ja kiriku (kirikukoormis) ees. Peamiselt kasutatavad koormiste liigid olid eri aegadel erinevad. Eesti talupoegadel olid kanda järgmised koormised: loonusandamid juba enne 13. sajandit, mille põhiliselt moodustas viljakümnis, linnuste ehitamine ning hilisem korrashoid, vakuandamid, hinnus, teoorjus, mõisategu, raharent. U. Mereste, 2003. Majandusleksikon. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Köide I (A–M). Lk 425
Loonusrent

Loonusrent ehk naturaalrent on talupoegade või teiste maakasutajate tasu feodaalühiskonnas kasutatava maa eest maaomanikule. Sisuliselt tähendas loonusrent kohustust anda maaomanikule osa oma talumajapidamise saagist, mis põhiliselt tasuti teraviljaga. maarent
Lööv

Lööv on kummaltki poolt välisseina või toenditega piiratud pikisuunaline siseruum pikiehitistes, nagu näiteks kirikutes. Lööve võib olla üks või mitu ja nii paaris- kui ka paaritu arv, paarituarvulise asetuse puhul eristatakse ruumis kesklöövi ja kõrvallööve. Löövide arvu alusel jaotatakse kirikud ühelöövilisteks, kahelöövilisteks, kolmelöövilisteks jne. Kesk- ja külglöövide kõrguse järgi eristatakse kirikute ruumitüüpe nagu basiilika, kodakirik, pseudobasiilika, astmeskirik jne. Kõik need ruumitüübid eeldavad vähemalt kolme löövi olemasolu; erinevalt neist on saalkirik alati ühelööviline. Kesklööv ehk pealööv asetseb ehitise keskel ja see on reeglina kõige laiem, kõige kõrgem ja vahel ka kõige pikem ruum kirikus. Kesklööv oli reeglina mõeldud jumalateenistuse jälgijatele; sealt avaneb vaade peaaltarile. Kesklööviga külgnevaid, sellest sammaste või piilaritega eraldatud lööve nimetatakse kõrvallöövideks või külglöövideks. Kesklööv ja kõrvallöövid koos moodustavad kiriku põhiplaanil pikihoone. Ka kiriku kooriosa ja transept võivad olla jaotatud pea- ja kõrvallöövideks. Kesklöövi ja kõrvallööve eraldavad enamikus kirikutes sammastikud või arkaadid. Kui külglöövi kohal on lööviga ühelaiune teine korrus, nimetatakse seda kirikuarhitektuuris empooriks. Kiriku pikihoone Kesklööv Külglöövid Kunstileksikon, Kunst, Tallinn, 2000, lk 311