laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
MG 34

Maschinengewehr 34 (MG 34) on Saksamaal toodetud 7,92x57 mm padrunit kasutav täiskuulipilduja. Teise maailmasõja ajal oli see Wehrmachtis kasutusel standardkuulipildujana. Vajadus uue, senisest kergema kuulipilduja järele selgus Saksamaal juba esimese maailmasõja päevil. Kerget kuulipildujat vajati eeskätt tuletoetuseks rünnakul. Hoolimata Versailles' keelavatest lepingutest alustati Saksamaal juba 1920. aastate lõpus salaja uue kerge kuulipilduja väljatöötamist. Pärast mitmeid katsetusi töötas 1934. aastal Rheinmetalli tehases nõuetekohase relva välja konstruktor Louis Stange. Seeriatootmine algas juba samal aastal. MG 34 oli esimene igati õnnestunud ja valmimise ajal ka moodsaim universaalkuulipilduja: seda sai kasutada nii kergekuulipildujana (laskmiseks harkjalalt), raskekuulipildujana (laskmiseks kolmjalgstatiivilt), kui ka tankikuulipildujana. Tankikuulipildujal oli õhksärk asendatud õhuaukudeta soomusvutlari-ümbrikuga. Suhteliselt mugavalt oli võimalik vahetada ka lukku ja vintrauda. Valmistati veel mõningaid parandatud või kohandatud eriversioone nagu MG 34/41 ja MG 81. MG 34 oli Wehrmachti põhiline ja levinuim kuulipilduja teises maailmasõjas. Kokku valmistati seda kuulipildujat umbes 390 000 eksemplari. Aastatel 1942–1943 hakati seda pikkamisi asendama paremate laskeomaduste ja lihtsama tootmisprotsessiga MG 42-ga. Siiski jäeti endine relv edasi kasutusse tankikuulipildujana, millena osutus MG 42-st sobivamaks. Relva puudustena ilmnesid ebapiisav töökindlus, eriti niisketes, poristes ja külmades ilmastikuoludes ning seeriatootmise keerulisus ja kallidus. Ühe relva valmistamiseks kulus tervelt 150 töötundi. Hoolimata uue ja parema kuulipilduja kasutuselevõtust toodeti MG 34 veel 1945. aastani ikkagi pea 20 000 eksemplari. Pärast sõja lõppu jäi relv veel mõneks aastaks mitme riigi (näiteks Portugal, Prantsusmaa, Tšehhoslovakkia ja Iisrael) relvastusse.
MG42

MG 42 (Universal-Maschinengewehr Modell 42) on 1942. aastal Saksamaal arendatud 7,92x57 mm (Mauser) kaliibriga täisautomaatne kuulipilduja. MG42 oli laialdaselt kasutusel Wehrmachtis ja Waffen-SS-is Teise maailmasõja teisel poolel. Relva MG 34 (kaal 12,1 kg) tootmistehnoloogia täiustamise tulemusel II maailmasõja ajal saadi tehniliselt paremate omadustega kuulipilduja MG-42 (kaal 10,6 kg). Uue kiirema tootmisprotsessi juurutaja oli ettevõtte Metall- ja Lackwarenfabrik Johannes Großfuß lehtmetalli stantsimise ja metalli pressimise tehnoloogia spetsialist Werner Gruner. MG-42 mehhanismi rullikute ja teiste täiustuste autorid on tundmatud. Kuulipilduja oli oma eelkäijast MG 34-st pea kõigi näitajate poolest parem. Relva raua sai vajadusel 4 sekundi jooksul lihtsalt vahetada. Rulliku kasutamisega mehhanismis tõusis laskekiirus märgatavalt (kadens 1200 kuni 1500 lasku/min). See oli nii suur, et ainuüksi ühe sekundiga väljus relva rauast kuni 25 kuuli. Sõja käigus sai MG 42 hüüdnime Hitleri saag. Kasutusele jäi MG 34 harkjalg ja kolmjalgstatiiv. Tootmise käigus parendati ka relva raua suudmel oleva tagasilöögivõimendit tuletiheduse (kadentsi) suurendamiseks. Tavaliselt andis heale positsioonile paigutatud MG 42 75% jao tulejõust. Öeldi, et 10 meetri pealt vaenlast kaela tabanud kuulipildujavalang niitis ohvril pea otsast. Sõja jooksul toodeti umbes 750 000 MG-42. Sõja ajal toodetud originaalkuulipildujad on tänaseni kasutusel mõnes arengumaas. 1960. aastatel võttis Bundeswehr kasutusele MG 42 NATO padrunile 7,62x51 ümber tehtud kaliibriga versiooni MG3. MG3 ja selle analoogid on tänapäeval paljude riikide relvastuses, sealhulgas ka Eestis.
Parabellum 08

Püstol Parabellum ehk P 08 (saksa keeles Parabellum-Pistole; Ameerika Ühendriikides ka Luger P08) on 9 mm kaliibriga poolautomaatne püstol. P08 oli Wehrmachtis kasutusel standardkäsitulirelvana, mida kandsid peamiselt allohvitserid ja ohvitserid, aga näiteks lisarelvana ka kuulipildurid. Lugeri P08 oli seeriatootmises aastatel 1900–1999. Laskemoonana kasutatakse 9x19 mm Para(bellumi) padruneid. Relva algtööpõhimõtte töötas välja relvakonstruktor Hugo Borchardt 1890. aastatel, vt Borchardt C-93. 1899 alustas Saksa firma DWM (Deutsche Waffen und Munitionsfabriken) Georg Lugeri (1849–1923) parandatud püstoliversiooni tootmist. Pärast mõningaid edasiarendusi võeti relv 1908. aastal Kaiserliche Heeris kasutusele püstolina Pistole 08. 1914–1917 relva moderniseeriti, mille tulemusena tekitati võimalus paigaldada püstoli käepideme külge õlatugi-kaba. Esimese maailmasõja lõpuni toodeti P08-t Saksamaal DWM-is kuni 1,5 miljonit tükki. Pärast sõda jätkati püstoli tootmist väikeste partiidena. Samas müüdi neid Ameerika Ühendriikidele, Hollandile, Soomele, Lätile, Portugalile, Pärsiale, Hispaaniale, Peruule, Brasiiliale, Bulgaariale ja Türgile. Vahepeal toodeti ka 7,65 mm kaliibriga versiooni (7,65×21mm Parabellum), kuna suurem kaliiber oli sakslastel Versailles' rahuga ära keelatud. Uue padruni valmistasid sakslased aga pudelikujulise, mis suurendas kuuli algkiirust. 1930. aastal võttis relva tootmise üle Mauser AG. P08-t loeti üldiselt täpseks ja töökindlaks relvaks. Seeriatootmise keerukuse tõttu hakati P08-t alates 1942. aastal aga asendama lihtsama Walther P38-ga. Kuna uusi püstoleid vanade asendamiseks sõja jooksul piisavalt toota ei jõutud, jäi P08 praktiliselt sõja lõpuni vägede relvastusse. Fitzsimons, Bernard, ed. The Illustrated Encyclopedia of Weapons and Warfare. (London: Phoebus, 1977), Volume 16, lk 1778, "Luger". C.I.P. 9 mm Luger, Alternative Names: 9 mm Para(bellum), 9 x 19 (mm) 9x19mm Parabellum - Waffenlager.net IMFDB, Parabellum Paul L. Regnier: The Birth and History of the 1898 Parabellum Maßtafeln zur Pistole 08 und langen Pistole 08 Luger P08 (full disassembly and operation) Luger selfloading pistol German Naval P04 Luger
Walther P38

Walther P 38 on 9mm poolautomaatne püstol, mida Wehrmachtis kasutati standardkäsitulirelvana. Püstolit kandsid peamiselt allohvitserid ja ohvitserid, aga näiteks lisarelvana ka kuulipildurid. Püstoli töötas 1938. aastaks välja Carl Walther GmbH Sportwaffen, samal aastal algas seeriatootmine. Relva tööpõhimõte sarnanes oma eelkäijate, Walther PP ja Walther PPK, omaga. Waltheri 9x17 padrun oli asendatud Wehrmachtis kasutatava 9x19 Para padruniga. Püstol oli mugavamini kaitseriivistatav ja ohutum kui tema eelkäija Parabellum P08. Relva tootmine oli samuti eelkäijast lihtsam ja odavam. 1942. aastast alates hakati P 08-t järjest P 38-ga asendama. Uus relv võitis kiiresti üksustes populaarsuse. Täielikult P 38-ga aga sõja lõpuks tema eelkäijat asendada ei suudetud. Pärast sõda 1957. aastal võttis Bundeswehr P 38 väiksemate moderniseeringutega (sh kaalu vähendati 160 g) uuesti kasutusele nimetusega P 1. Seda relva kasutavad armees ka näiteks Norra ja Portugal. 1990. aasta alguses otsustas Bundeswehr relva välja vahetada moodsama H&K P8 vastu. Vana relva kahjuks rääkisid armeepüstoli kohta salve väike maht ja valmistamisel kasutatavate kergete polümeeride kallidus.
Dalmaatsia saared

Dalmaatsia saared on saared Aadria mere idaosas Istra poolsaarest Dubrovniki linnani. Kuuluvad Horvaatiale. Dalmaatsia
Walther PP

Walther PP ehk Polizei Pistole ja Walther PPK ehk Polizei Pistole Kriminal olid püstolid, mida Wehrmachtis kasutati ohvitserirelvadena. Relva töötas Saksamaal välja Fritz Walther ja seda hakati Zella-Mehlises Waltherite pereettevõttes tootma 1929. aastal. Relv oli konstruktsioonilt lihtne ja mugav kasutada, tänu sellele saavutas see kiiresti ülemaailmse tuntuse. Kasutatud double-action süsteem võimaldas mugavat päästmist. PP võeti kasutusele ka Reichswehris, millest sai 1933. aastal Wehrmacht. 1931. aastal tuli välja ka Waltheri lühem versioon PPK (Polizei Pistole Kriminal), mis omandas samasuguse populaarsuse. PPK on James Bondi relv. Toodeti ka 9 mm versiooni, mille salv mahutas ühe padruni vähem. Sõja lõppedes likvideerisid venelased Waltheri vabrikud täielikult, kuid omanikud sattusid Ameerika interneeritute laagrisse. Pärast sõda tootis taasasutatud Waltheri firma algul büroomasinaid ja ka õhkrelvi. PP ja PPK patent müüdi Prantsusmaale, kus 1952. aastal jätkati mõnda aega relva tootmist. Hiljem, pärast vastava loa saamist, jätkas ka Walther uuesti kodumaal Ulmis populaarsete püstolite tootmist. Valmistati veel edasiarendusi, nagu 6,35 mm kaliibriga, 135 mm pikk taskupüstol TPH ja Ameerika turu jaoks PPK/S. Püstoleid on tellimuse peale toodetud ka Ungaris (PPK/E) ja lisaks kopeeritud eri nimede all, nagu Makarovi PM. Ka Bundeswehr kasutas relva P 21 nime all. Jõustruktuuride relvastusest on 1970. aastast käibel olnud Waltheri politseipüstolid tänapäevaks praktiliselt igal pool maha võetud, kuid nende arv tsiviilrelvadena on pigem kasvanud.
Stielhandgranate 24

Käsigranaat Stiehlhandgranate M24 oli Wehrmachti kasutatavaim-tuntuim käsigranaat ('saksa kaigas'). Granaat koosnes silindrikujulisest laenguosast ja puidust varrest, mille sees paiknes viitsütik Abreisszünder. Granaadi kasutamiseks tuli ära keerata käepideme otsas olnud kork, tõmmata päästenöörist ja heita granaat sihtmärgile. Käepärase lõhkelaenguna või hädapärase tankitõrjevahendina kasutati ka granaadipundart Geballte Ladung, mis kujutas endast granaadi lõhkelaengu ümber ringikujuliselt seotud-kinnitatud kuut samasugust laengut. Sõja ajal valmistati granaadist ka moderniseeritud versiooni Hdgr. 43, mis sarnanes oma näitajatelt eelkäijaga ja mida võis kasutada ka ilma puitvarreta. Laengule oli lisatud seade, mis lasi kasutada granaati püünismiinina. Kokku toodeti mõlemat versiooni enne Teist maailmasõda ja sõja jooksul u 81 miljonit.
Eihandgranate M39

Eihandgranate M39 oli Wehrmachtis laialt levinud kerge käsigranaat. Granaadi tootmist alustati 1940. aastal. Granaat oli kerge ja kompaktne, kuid seda ei loetud sageli piisavaks. Kokku toodeti seda sõja jooksul u. 84 miljonit tk. Sõduritele tekitas see granaat tihti "pahandust" sest roomates kippus sütik ennast lahti kerima ja seega lasid mitmed sõdurid ennast ise õhku.
Panzerfaust 30

Panzerfaust 30 oli reaktiivgranaadiheitja ehk tankirusikas, mis oli mõeldud ühekordseks kasutamiseks jalaväe tankitõrjerelvana Wehrmachtis. Uue relva väljatöötamise tingis jalaväe järjest kasvav võimetus liitlasvägede tankide vastu. 1942. aasta suvel sai Leipzigi lambivabrik HASAG Hugo Schneider AG ülesande töötada välja uus tankitõrjerelv. Tööd hakkas juhtima dr Langeweiler. Esimeseks tootmisse läinud mudeliks sai Faustpatrone 30 (klein). See oli uuelaadne relv, mille lasketoru otsas oli sabaga koonusekujuline kumulatiivne lõhkepea, mis lennutati minema lasketorus paikneva heitelaengu abil. Lõhkepea sisaldas 400 grammi lõhkeainet ning relv oli umbes meetri pikkune ja laskis 30 meetri kaugusele. Tõsisteks puudusteks peale väikese laskekauguse olid sihiku puudumine ja lõhkepea rikošeteerumist soodustav kuju. Harjumisaega nõudis algul ka asjaolu, et laskehetkel pidi laskuri seljatagune reaktiivjoa tekke tõttu vähemalt mõne meetri ulatuses vaba olema. 1943. aasta augustis alustati parandatud ja täiustatud mudeli tootmist. Sellele oli lisatud suurem ja parema kujuga lõhkepea ning sihik. Suurendatud oli ka heitelaengut. Uuendustest hoolimata jäi laskekaugus endistviisi tagasihoidlikuks, mis jäi relva suurimaks puuduseks. Vaatamata väikesele laskekaugusele olid jalaväelased saanud lähivõitluseks vaenlase tankidega ikkagi uue, odava ja üsna tõhusa relva. Ebapiisav laskekaugus tingis aga peagi uue ja parema mudeli väljatöötamise. Sellegipoolest toodeti Panzerfaust 30-t sõja lõpuni. Panzerfaustide ja Faustpatronede toodang oli algul ligikaudu 400 000 tükki kuus, mis teatud ajal isegi kasvas. Panzerfaust 60 Panzerfaust 100
Panzerfaust 60

Panzerfaust 60 oli reaktiivgranaadiheitja ehk tankirusikas, ühekordseks tulistamiseks jalaväe tankitõrjerelvana II maailmasõja ajal Wehrmachtis. Panzerfaust 60 eelkäijateks oli esimene tagasilöögita tankitõrjarelv Panzerfaust 30, mille laskekaugus jäi siiski väheseks. Relvade täiustamise käigus töötati firmas HASAG Hugo Schneider AG 1944 a. suvel välja Panzerfaust 30-ga (viskelaeng 95 - 100 g) sarnanev, kuid suurema viskelaenguga (134 g) Panzerfaust 60, efektiivse laskekaugusega 80 m. Täiustatud oli veidi ka pääste- ja lööknõela mehhanismi. Panzerfaust 60 seeriatootmine algas 1944. a septembris, mida toodeti, vaatamata varsti tootmisse läinud uuele ja paremale mudelile Panzerfaust 60, sõja lõpuni. Panzerfaust 60-st sai levinuim tankirusikate sarjas. 1944. a novembris alustati täiustatud 160 g viskelaenguga Panzerfaust 100 tootmist. Uue Pantzerfaust 100 tõhus laskekaugus oli juba 100 m. Tankirusikad said sõja lõpupoole tõeliselt legendaarseteks tankitõrjerelvadeks. Reva odavus ja tootmise lihtsus võimaldasid selle masstootmist ning tulemuse efektiivsus lahinguväljal ning käsitsemise lihtsus, laialdast kasutamist. Kokku toodeti erinevaid tankirusikaid sõja jooksul Saksamaal üle 2 miljoni eksemplari. Sõdurid, aga ka Volkssturmi ja Hitlerjugendi hakkajad tankihävitajad (vene tankistide kõnekeeles – "faustnik") valmistasid tankiüksustele tankirusikatega märkimisväärseid kaotusi, mis nõudis järjest enam tankide ja soomukite kaitsmist jalaväe toetusega. Panzerfausti kaal: 8,5 kg Granaadi (Faustpatrone) kaal: 3,5 kg, (millest kumulatiivlõhkelaeng 1,6 kg) Granaadi soomuse läbistavus: 200 mm
R PzB 54

R. PzB. 54 (Reaktive Panzerbüchse, tuntud ka Panzerschreckina) oli Saksamaal toodetud 88 mm reaktiivgranaadiheitja. Teise maailmasõja ajal oli Wehrmachtis kasutusel jalaväe tankitõrjerelvana. Liitlasvägedelt 1943. aastal Tuneesias ja Idarindel sõjasaagiks saadud ameeriklaste reaktiivgranaadiheitjad M9A1 Bazooka tekitasid Saksamaal kohe ideid samalaadsete relvade omapoolseks tootmiseks. Juba samal aastal valmiski esimene mudel, R. PzB. 43. Vastukaaluks Bazooka 60 mm kaliibrile oli uue relva, mida ka Panzerschreckiks nimetama hakati, kaliiber 88 mm. Relval oli elektriline päästemehhanism ja seda oli odav toota. Eraldi olid kasutusel suvised ja talvised reaktiivgranaadid. Esimene mudel oli algul üsna ebapopulaarne, kuna kippus tekitama laskuri näole tugevaid põletushaavu. Esialgu lahendati see probleem gaasitorbiku näomaski kasutamisega. Rindeohvitseri Oberleutnant Riechersi 1943. aasta sügisel välja mõeldud sihtimisaknaga kaitsekilp oli probleemi lahenduseks. Uuendus võeti kohe ka tootmisse. Uue mudeli nimeks sai R. PzB. 54. Viimast toodeti sõja jooksul u 289 151 eksemplari. Toodeti ka mõningaid eriversioone. Näiteks versioon tankitõrjetankidele PzJäger Bren 731(e) (suurema kaliibriga) ja lühema ning pikema lasketoruga variante. Algul ei jõudnud uued granaadiheitjad kuidagi relvastusse. Veel 1944. aasta algul seisis enamus uutest toodetud relvadest ikka ladudes (39 526). Ühte relva teenindas 2 meest: granaadiheitur (sihtur) ja laadur. Kaks relvameeskonda moodustasid tankitõrjejao. Relv näitas end sageli efektiivsena. Sõjamehed kutsusid granaadiheitjat seoses selle sarnasusega punkriahju korstnaga "ahjutoruks" ("Ofenrohr").
HHL 3

Magnetkumulatiivlaeng HHL 3 (saksa Hafthohlladung) on peamiselt jalaväe poolt lähivõitluses vaenlase tankidega kasutust leidnud magnetmiin. Sõja ajal välja arendatud kumulatiivlaeng kinnitus metallmasina pinnale kolme magneti abil. Sütiku Sprengkapsel 8 viiteaeg oli 7,5 sekundit. Laeng tuli kinnitada käsitsi vaenlase tanki korpusele, käivitada viitsütik ja varjuda. Sõja jooksul suurendati laengu lõhkeaine kogust 1,7 kg-ni. Kogukaal kasvas samas 3,5 kg-ni. Kokku toodeti magnetkumulatiivlaenguid HHL sõja jooksul umbes 553 900 tükki. Julged tankihävitajad kippusid lähivõitluses laenguid järjest julgemalt piiratud väljanähtavusega tankide külge kinnitama. Seetõttu hakati sõja lõpus tankide metallkorpusi katma ka magnetmiini kinnitumist takistavate katteainetega.
LeFH 18

10,5cm le.FH.18 oli enne Teist maailmasõda Saksamaal valmistatud kerge välihaubits. Oli kasutusel Wehrmachti standardvälisuurtükina. Sellega olid relvastatud tavaliselt kolm neljast Wechrmachti jalaväediviisi suurtükiväerügemendi pataljonist. Haubitsa konstrueeris firma Rheinmetall-Borsig aastatel 1928–1929. Suurtükiväepataljonide relvastusse hakkas see jõudma 1935. aastal. Relva konstruktsioon oli traditsiooniline, aga kasutusele olid võetud avatavate haaradega haarlafett, kokkupandavad-ülestõstetavad lafetisahad ja kaheosaline hüdropneumaatiline taandurmehhanism, mille amortisatsiooniseadmed paiknesid kaheks jaotatuna raua all ja peal. Vastavalt omaaegsele tavale olid suurtükil metall- või puitvelgedega täiskummidega rattad. Relv oli konstruktsioonilt lihtne ja töökindel, kuid osutus manööversõjas armee jaoks siiski raskeks ja ebapiisavalt mobiilseks. Sõja jooksul valmistati suurtükist mõningaid moderniseeritud versioone. 10,5cm le.FH.18(M) – lisatud suudmepidur ja täiustatud taandurmehhanismi, mis suurendas laskekaugust 12 325 meetrini. 10,5cm le.FH.18/40 – ehitatud kergemale, kuid samas nõrgemale 7,5cm Pak 40 lafetile. Haubitsa veoks kasutati eelik-kaarikut kuuehobuserakendiga. Motoriseeritud üksustes kasutati suurtükkide vedamiseks ka poolroomikmasinaid või roomikmasinaid, harvem veoautosid. Hoolimata oma puudustest jäi leFH 18 pärast sõja lõppu veel väga pikaks ajaks nii mõnegi riigi relvajõudude kasutusse (sh Soomes 2002. aastani).
15 cm schwere Feldhaubitze 18

15 cm schwere Feldhaubitze 18 ehk sFH 18 oli raske välihaubits, mida Wehrmacht kasutas standardvälisuurtükina. Selle suurtükiga oli relvastatud tavaliselt üks neljast pataljonist (abteilung) Wechrmachti jalaväediviisi suurtükiväerügemendis. Haubits konstrueeriti aastail 1926–1930 kahe firma koostööna: suurtükisüsteemi projekteeris Rheinmetall-Borsig, lafeti aga Krupp. Kasutati hüdropneumaatilist taandurmehhanismi ja haarlafetti. Rännakuasendis olid lafeti sahad eraldatud ja haarade külgedele kinnitatud. Haubitsa veoks kasutati tavaliselt kahte eraldi hoburakendit: ühte lafeti ja teist suurtükiraua jaoks. Relva kokkupanekuks tulepositsioonil sõideti-lükati raud tagantpoolt oma hällile peale. Motoriseeritud üksustes kasutati suurtüki vedamiseks tavaliselt ühte keskmist või rasket poolroomikveokit. Relva põhipuuduseks oli tema suhteliselt väike laskekaugus. Sellele suurtükile töötati ajaloos esmakordselt välja ja kasutati reaktiivabimootoriga mürske, mille maksimaalseks laskekauguseks oli 19 kilomeetrit. Samas vähenes reaktiivlaskemoonaga tunduvalt lasketäpsus ja kiirenes süsteemide kulumine, mistõttu see ei leidnud erilist kasutamist. sFH 18 jäi kõigest hoolimata pärast sõja lõppu veel pikaks ajaks mõne riigi relvajõudude kasutusse. Soome ostis 1940. aastal 48 suurtükki, võttes need teenistusse tähistusega 150 H/40. Neid moderniseeriti 1988. aastal ja kasutati kuni 2007. aastani uue nimega 152 H 88-40.
7,5 cm leichtes Infanteriegeschütz 18

7,5 cm leichtes Infanteriegeschütz 18, lühidalt leIG 18 oli kerge jalaväesuurtükk, mis oli Teise maailmasõja ajal Wehrmachti standardvarustuses. Suurtüki väljatöötamine algas firmas Rheinmetall-Borsig 1927. aastal. Suurtükk võeti tootmisesse ja relvastusse 1932. aastal. Suurtükk oli koondlafetiga ja mugava kolblukuga, mis tähendas praktiliselt seda, et luku avamiseks tuli raua tagaosa üles tõsta. leIG 18 oli kaalult kerge ja väiksemõõduline. Esimestel partiidel olid puitvelgedega rattad, hiljem valmistati juba terasest kummirehvidega rattaid. Meeskonna kaitseks oli suurtükil soomustatud kaitsekilp. Suurtükist valmistati versioon mägedes kasutamiseks: 7,5 cm le.GebIG 18. Transpordiks sai selle 6–10 osaks lahti võtta. Raskeim tükk kaalus 74,9 kilogrammi. Tavaliselt määrati iga mägipataljoni juurde kaks sellist suurtükki. Langevarjuüksuste jaoks toodeti 1939. aastal kuus erimudelit 7,5 cm le.IG 18F. Neil olid väiksemad rattad ja kilp puudus. Transpordi jaoks sai need neljaks 140 kilogrammiseks jupiks võtta. Jalaväesuurtükke veeti üldiselt hoburakendiga. Motoriseeritud üksustes kasutati vedamiseks tavaliselt keskmisi või raskeid maastureid või kergeid poolroomikveokeid. Sõja-aastatel toodeti seda tüüpi jalaväesuurtükke 8266 tükki ja tootmine kestis kuni sõja lõpuni. Kuu enne sõja lõppu oli relvastuses veel umbes 2500 sellist suurtükki. Fail:Drawing leig18.jpg Ian V. Hogg, German Artillery of World War Two. 2nd corrected edition. Mechanicsville, PA: Stackpole Books, 1997 ISBN 1-85367-480-X
15 cm sIG 33

Raske jalaväesuurtükk 15 cm s. IG. 33 oli kasutusel Wehrmacht`i standardjalaväesuurtükina. Sellega oli relvastatud tavaliselt üks rühm jalaväerügemendi raskekompaniis. Relva valmistas firma "Rheinmetall-Borsig" 1927. aastal leIG 18 "suure vennana". Tootmisse ja relvastusse jõudis suurtükk 1933. aastal. Relva positiivseteks omadusteks olid efektiivsus, lihtsus ja vastupidavus. Negatiivsena oli aga väikese suurtüki kohta tohutu kaal, mis tegi sageli eesliini lähedal paikneva relva liialt kohmakaks. Relva vedamiseks kasutati tavaliselt kuuehobuserakendit eelikvankriga või vedukmasinat, harvem veoautot. Suurtükile töötati sõja ajal välja eestlaetav ühekaliibriline stabilisaatoritega mürsk Stielgranate 42, mis sisaldas 30 kg lõhkeainet. Relva kaalu üritati vähendada kergemate materjalide jms-ga, kuid tulemuseks oli ainult 150 kg võitmine. Transpordi hõlbustamiseks hakati metallvelgedele paigaldama täiskummirehve. Sõja ajal hakati sIG -e mobiilsuse tagamiseks monteerima ka vanemate tankide, nagu PzKpfw I, PzKpfw II ja PzKpfw 38(t) veermikele. Sõja lõpul vahetati üksustes sIG -e aga juba sageli kompaktsete ja efektiivsete 120 mm miinipildujate vastu. Aastatel 1939 - 1945 toodeti sIG 33 -sid 4155 tk.
GrW 34

8 cm Granatwerfer 34 on Kolmandas Riigis leiutatud 8 mm miinipilduja, mis Teise maailmasõja ajal kasutusel Wehrmachti standardmiinipildujana. Miinipildujatega oli relvastatud tavaliselt üks rühm jalaväepataljoni raskerelvakompaniis. Miinipilduja töötas välja firma Rheinmetall-Borsig 1932. aastal. Relv sai peatselt kasutajate poolt tunnustatuks ja omandas kiiresti populaarsust. Teise maailmasõja alguseks 1939. aastal oli neid miinipildujaid Wehrmachti relvastuses 4624 tükki. Sõja ajal toodeti juurde veel 71630 eksemplari. Sõja jooksul valmistati miinipildujast mõningaid moderniseeritud versioone: kz. 8 cm-Gr.W. 42 (lühikese rauaga), Gr.W.67 (veoki miinipilduja) ja Gr.W. 73 (laskekaugus 4,5 km). Valmistati ka erinevaid miinipildujamiine. Näiteks põrkav kildmiin W.Gr. 39 põrkas enne plahvatamist maapinnalt tagasi mõne meetri kõrgusele. Miinipildujat transporditi meeskonna poolt osadeks (raud, lafett ja tugiplaat) võetuna seljas kandes. GrW 42 German Infantry Weapons. United States War Department. May 25, 1943. lk. 102.
GrW 42

12 cm Gr.W. 42 oli 120mm Wehrmachti standardmiinipilduja. Relva eeskujuks oli NSV Liidus valmistatud rügemendi (polgu) miinipilduja "Polkovõi minomjot obr. 1938. goda", 120mm PM-38 mida oli 1941. aasta juuniks Punaarmees u 3800 eksemplari. Sakslased said neid sõja alates sõjasaagiks ja võtsid kiiresti kasutusele nimetusega 12 cm Granatwerfer 378(r). Relv osutus efektiivseks, kergeks ja seetõttu vägedes ka väga lugupeetuks. Kaliiber 120 mm Maksimaalne laskekaugus 5700 m Laskekiirus 8 - 10 lasku/min Kaal 280 kg Meeskond Saksamaal hakati oma 120 mm miinipildujaid tootma 1943. aastal Brunnis asuvas masinatehases "Erste Brunner Maschinenfabrik". 120 mm miinipiluja ehitus sarnanes põhimõttelt kerge 81 mm GrW 34 omaga, relv oli aga suurem, raskem ning lisandus kaherattaline alusvanker transpordiks, mida sai tulepositsioonil relvast eraldada. Miinipildujat veeti tavaliselt hoburakendiga (lisandus eelikvanker), maastikuautode või veokitega. Aegamööda hakkas 12 cm GrW 42 vaikselt asendama kohmakaid jalaväesuurtükke. Formeeriti isegi miinipildujapataljone, mille koosseisus oli 3 12-torulist miinipildujapatareid. Kokku valmistati Saksamaal aastail 1943–1945, 8461 120 mm miinipildujat. GrW 34