laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Karl Brüllov

Karl Brüllov (23. detsember 1799 Peterburi – 23. juuni 1852 Marciano) oli prantsuse-saksa päritolu maalikunstnik, kes töötas Venemaal ja Itaalias. Kunsti õppis Brüllov 1820–1821 Peterburi Kunstide Akadeemias, pärast õpingute lõpetamist elas ja töötas Itaalias. 1835. aastal naasis Peterburi, kus liikus kõrgemas seltskonnas ning oli kunstide akadeemias kõrgetel ametikohtadel. 1849 pöördus tervise halvenemise tõttu tagasi Itaaliasse, kus kolm aastat hiljem suri. Tema loomingule on iseloomulik figuuride klassitsistlik plastiline modelleering koos romantismile omase värvierksuse ja efektse heleda-tumeda-käsitlusega. Samuti on neis märgata realismile omast psühholoogilist peenust. Brüllovi loomingu paremiku moodustavad vene haritlaste psühholoogilised portreed, hästi tuntud on tema maal "Pompei viimnepäev".
Soontaga mõis

Soontaga mõis (saksa keeles Sontack, ka 1439 Sontacke, 1518 Sodatz, 1585 Sotak) oli metsamõis Rõngu kihelkonnas Tartumaal. Tänapäeval jääb kunagine mõis Tõrva valda Valga maakonnas. Soontaga mõisa (saksa k. Sontack, Sotack) kohta vanim teade on aastast 1439, kui Tartu stiftifoogt Klaus Holstver müüs mõisa koos veski ja 16 adramaaga Ludeke Zögele (Soygerile). Zöged, kellele kuulus ka lähedalasuv Puka mõis, pidasid mõisa kuni Poola ajani. Poola ajal kaotasid rootsimeelsed Zöged mõisa ja pärijad parun Reinhold Gustav Ungern ja kindralmajor Wolmar Anton von Schlippenbach said selle tagasi aastal 1697. 1726. aastal jäi Soontaga mõis vabahärra Carl Heinrich von Wrangellile. Tema järglane Sophia Helena von Wrangell pantis valduse 3000 hõberubla eest Valga kaupmehele Heinrich Johann Franzenile. Enne 1776. aastat ostis mõisa rittmeister Valentin Johann von Loewenstern, kes liitis selle oma kõrvalasuva Kuigatsi mõisaga ja Soontagast sai karjamõis. Järgnevalt kuulusid Pringi, Kuigatsi, Soontaga ja Vaalu mõisad, Loewensternidele. Kuna Soontaga mõisas on läbi ajaloo olnud väga vähe põllumaad (min 1725. aastal 2 1/4 adramaad), siis on ta olnud põhiliselt Aakre, vähem Puka, Kuigatsi ja Õru mõisate koosseisus niinimetatud metsamõisana. Lisaks metsarohkusele on metsanduse eelisarengule põllunduse ja karjanduse suhtes tuge pakkunud Soontaga oja oma suure languga alamjooksul ja stabiilse toitega Priipalu ja Rooni soodest ning seeläbi suhteliselt võimsa saeveskiga (38 kW, 4 turbiini 1940. aastal Eesti Rahvusliku Jõukomitee andmetel) ning mugav lähedus Väiksele Emajõele, mis lubas saematejalide toimetamist isegi Tartu linnani. Ametliku metsamõisa staatuse sai Soontaga mõis Esimese maailmasõja eel, Aakre mõisa koosseisus. Vaid väike ala mõisasüdames jäi põllumaana kasutusse möldrile, metsavahile ja puulõikajaile. Pärast Eesti iseseisvumist ja viimase Aakre metsamõisa metsaülema Adalbert Walteri lahkumist Saksamaale moodustati Soontaga ja ümberasuvate mõisate (Aakre, Puka, Ruuna, Kuigatsi, Vaalu, Mägiste, Pringi) metsadest Aakre metskond kontoriga Soontagas Saeveskil. 20. sajandi keskpaigaks oli säilinud puust mõisahoone (1960. aastatel Aakre metskonna kontor), härjatall ehk Valgemaja, sepikoda (lammutatud 1989. aastal uue metskonnahoone ehituse käigus) ja niinimetatud Adleri vesiveski. Mõisahoone paikneb miniatuurses pargis, mis on piiratud idast sarapuuhekiga ja läänest Soontaga oja ja Soontaga Veskijärvega. A.Tiideberg, Puka 2005, "Puka vald läbi ajaloo tuulte" ISBN 9949-13-154-5 Soontaga mõis (Rõngu khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis ERA f.1011, n.1, s.99 Eesti Metsaselts, Tartu 2007, "Valgamaa metsad ja metsamajandus", ISBN 978-9985-9602-6-4
Suir

Suir on mesilaspere poolt kogutud õietolmust valmistatud mesilaste söödavaru. Suira valmistamiseks koguvad mesilased taimedelt õietolmu, suruvad selle kärjekannus tihedaks tombuks, niisutavad seedenõredega ning konserveerivad lõpuks meega. Hapniku juurdepääsuta algab suiras kaks nädalat kestev fermentiseerumis- ja käärimisprotsess, mille tulemusel suureneb happe- ja suhkrusisaldus ning tekib K-vitamiin. Suira valmimise käigus saab õietolmutera väliskest kannatada ning tänu sellele muutuvad õietolmus leiduvad toitained mesilastele paremini omastatavaks. Suira või õietolmu puudumisel lakkab mesilasema munemast ning töölised lõpetavad mesilaspiima ja vaha tootmise. Suira saab mesinduses asendada mõne muu valgurikka söödaga, näiteks kuivatatud õietolmu või rasvavaba sojajahuga. Suira kättesaamiseks kärgedest soovitatakse kärg kuivatada ning kärjekannude ülemised otsad ära lõigata. Seejärel purustatakse kärg, mis on külmas rabedaks muutunud, ning eraldatakse suir vahatükkidest tuulamise teel. Tegu on üsna vaevarikka protseduuriga. Suir sisaldab umbes 55% süsivesikuid, 35% valke, 3% vitamiine ja mineraalaineid, 2% rasvhappeid ja 5% muid aineid. Nii õietolm kui suir on kõrge toiteväärtusega ning sisaldavad mitmeid organismile vajalikke aineid. Võrreldes õietolmuga on suiras rohkem süsivesikuid ja piimhapet, kuid vähem valke ja rasvu. Suir sisaldab ka oluliselt rohkem mineraalsooli, vitamiine ja orgaanilisi happeid. Võrreldes meega sisaldab suir poole vähem suhkrut. Uuringute järgi võib suir sisaldada 188 eri liiki seeni ning 29 liiki baktereid. Suira kasutati ravimi ning noorendava preparaadina juba Vana-Hiina ja Muinas-Egiptuse kultuurides, tervendamiseks kasutas seda ka Hippokrates. Suira võib pidada õietolmu kontsentreeritud vormiks. Õietolm aitab taastada maksa funktsioone, on efektiivne vahend aneemia korral, aktiviseerib kõhunäärme insuliinitootmist, vähendab vere hüübivust, tugevdab kapillaare, alandab vere kolesteroolitaset, on skleroosivastase toimega, soodustab sapi- ja uriinieritust, mõjub vähivastaselt, ei lase kahjulikel mikroorganismidel soolestikus paljuneda, stimuleerib immuunsüsteemi, on üldtugevdav, tõstab söögiisu ning füüsilist töövõimet, tugevdab seksuaalfunktsiooni ning vähendab eesnäärme suurenemise ohtu. Erinevalt puhtast õietolmust põhjustab suir harva allergiat. Tähelepanelik tuleks siiski olla inimestel, kellel on allergia mesilasmürgi vastu. Ivo Pilve "Õietolm ja suir - tervisele toeks" Maaleht, 26. veebruar 2011 Mati Haabel "Õietolmust looduses, selle kogumisest, tehnoloogilisest töötlemisest ja kasutamisest. Suira tootmise võimalustest ja kasutamisest. Kokkuvõte arendustööst", 2007 Eesti Entsüklopeedia 8, Eesti Entsüklopeediakirjastus, Tallinn 1995; lk 685 suir What is Bee Bread?Keeping-honey-bees.com. Kasutatud 21.11.2011 Looduspere toidukaubad. Toidulisandid: Suir[alaline kõdulink] Kasutatud 21.11.2011 Suir inglise Wikipedias. Kasutatud 21.11.2011
Johannes Markus

Johannes Markus (18. august 1884 Kaarma-Loona mõis, Saaremaa – 28. september 1969 Toronto) oli Eesti diplomaat. Markus sündis 1884. aastal Saaremaal Kaarma-Loona mõisas. Ta õppis aastatel 1894–1903 Kuressaares gümnaasiumis. Seejärel õppis ta aastatel 1903–1912 Peterburi Ülikooli füüsika-matemaatikateaduskonnas. Pärast ülikooli lõpetamist töötas ta "J. W. Junker & Ko" pangas Peterburis; 1914. aastast oli panga volinik ning puuvillatööstuse juhataja ja direktori abi Turkestanis. 1920. aastal naasis ta Eestisse. 15. veebruaril 1921 asus Markus tööle Välisministeeriumi, olles algul II sekretär, seejärel poliitilise osakonna juhataja kohusetäitja ja Lääne poliitilise osakonna juhataja. 1. jaanuaril 1923 sai ta administratiivosakonna juhatajaks ning ühtlasi protokolliülemaks. Aastatel 1925–1926 võttis ta osa Rahvasteliidu erakorralise komisjoni tööst Mosulis kindral Johan Laidoneri sekretäri ja komisjoni liikmena. Aastatel 1927–1931 töötas ta Berliini saatkonnas sekretär-konsuli ja nõunikuna ning seejärel Londoni saatkonna peakonsul-nõunikuna. Aastatel 1935–1939 oli ta Eesti saadik Poolas, Rumeenias ja Tšehhoslovakkias, asukohaga Varssavis. Seejärel oli ta saadik Türgis, Ungaris ja Rumeenias. Pärast Nõukogude okupatsiooni keeldus ta Eestisse tagasi pöördumast ja läks 1940. aasta septembris Ameerika Ühendriikidesse, kus pidas Lakewoodis kanafarmi. 1941. aastast oli ta Ülemaailmse Eesti Ühingu esimees ja hiljem töötas New Yorgi peakonsulaadis majandusküsimuste alal. 1. novembrist 1951 asus ta Eesti konsuli ametikohale Torontos, esialgu mitteametlikult, kuid alates 17. augustist 1962 kuni oma surmani 28. septembril 1969 Kanada valitsuse poolt tunnustatuna. Heini Vilbiks. 125 aastat Eesti konsuli Kanadas Johannes Markuse sünnist
Pipar

Pipar on musta pipra (Piper nigrum) vili, mida kasutatakse vürtsina. Pipraks võidakse nimetada ka vürtspaprika (Capsicum annuum) vilju, mis on aga eksitav, kuna tegemist teisest liigist taimega. Vürts valmistatakse rohelistest valmimata pipraviljadest, mida kuivatatakse tervelt, koos viljalihaga. Mõnikord kastetakse piprakobarad kuivamise kiirendamiseks mõneks minutiks keevasse vette või töödeldakse neid kuuma auruga. Kuivatatud must pipar kujutab endast 3,5–5 mm läbimõõduga musti või mustjaspruune teri, mille välispind on kortsuline. Must pipar on seda parem, mida kõvemad, tumedamad ja raskemad on pipraterad. Pipar saab oma terava maitse põhiliselt piperiinist, mida leidub ohtralt nii seemnes kui ka ülejäänud viljas. Must pipratera sisaldab piperiini 4,6–9,7 massiprotsenti, valge pipratera pisut rohkem. Pipraterad on olnud inimkonna ajaloos tähtsad. Neid on kasutatud nii ohvriannina kui ka maksevahendina. Hea musta pipra tera kaal on üsna täpselt 460 mg. Seepärast kasutati neid keskajal etalonina apteekides ja mujal, kus oli vaja täpset kaalu. Rooma impeeriumi languse ajal kasutati pipart barbaritele andami maksmiseks. Pipart lisatakse kastmetele, köögiviljadele, lihale, vinegretile, praemunale ja isegi mõnele magustoidule. Pipar kuulub marinaadide ja kuivade vürtsisegude koostisse. Pipra sissehingamine paneb aevastama. Sel põhjusel valmistatakse pipragaasi, mille peamine koostisosa on jahvatatud pipar. Seda kasutatakse enesekaitseks, pihustades seda ligitikkujatele näkku. Pipart kasvatatakse Lõuna- ja Kagu-Aasias, Kariibi mere saartel ning Lõuna-Ameerikas. Maailma pipratoodang oli kõige suurem 2003. aastal: 355 tuhat tonni. 2008. aastal oli see üksnes 271 tuhat tonni. Saagikust on vähendanud istanduste halb haldamine, taimehaigused ja halb ilm. 2008. aastal olid maailma suurimad pipratootjad Vietnam (34%), India (19%), Brasiilia (13%), Indoneesia (9%), Malaisia (8%), Sri Lanka (6%), Hiina (6%) ja Tai (4%). Maailma eksporditurgu domineerib samuti Vietnam, sest seal läheb peaaegu kogu pipratoodang ekspordiks. Rahalises väärtuses on pipar maailma kõige suurema käibega vürts. Pipra hind on muutlik. Näiteks 1998 moodustas pipar kogu maailma vürtsikaubandusest 39%, aga 2002 ainult 20%. Roheline pipar Valge pipar Hall pipar Roseepipar Paprika Tšillipipar http://www.toidutare.ee/termin.php?id=322 Maailma toiduainete entsüklopeedia. TEA 2006
Harry Partch

Harry Partch (24. juuni 1901 – 3. september 1974) oli USA avangardistlik helilooja ja publitsist, kelle looming on avaldanud mõju paljudele 20. sajandi heliloojatele. Harry Partchi küpset loomingut on määratletud mõistetega: mikrotonaalsus eksperimentaalmuusika – ebatraditsioonilised muusikainstrumendid. Aastal 1948 avaldas ta raamatu "Genesis of a Music". Oma kompositsioonide jaoks ehitas ta ise uusi muusikainstrumente. The World of Harry Partch (Columbia Masterworks MS 7207 & MQ 7207, 1969) Delusion of the Fury (LP Columbia Masterworks M2 30576, 1971; CD Innova 406, 2001) Enclosure II (early speech-music works) (Innova 401) Enclosure V ("On a Greek Theme") (Innova 405) Enclosure VI ("Delusion of the Fury") (Innova 406) The Seventeen Lyrics of Li Po (Tzadik, 1995). ASIN B000003YSU. Revelation In The Courthouse Park (Tomato Records TOM-3004, 2003) Enclosure I (Innova 400, VHS) Enclosure IV (Innova 404, VHS) "Delusion", "Music of HP" Enclosure VII (Innova 407, DVD) "Delusion", "Dreamer", Bonus Album, "Revelation" Enclosure VIII (Innova 399, DVD) Musical Outsiders: An American Legacy - Harry Partch, Lou Harrison & Terry Riley Blackburn, Philip (1998). Harry Partch: Enclosure III. Saint Paul: Innova. ISBN 096565690X. Gilmore, Bob (1998). Harry Partch, A Biography, New Haven: Yale University Press. Partch, Harry (1974). Genesis of a Music. New York: Da Capo Press. ISBN 030680106X. Partch, Harry (1991). Bitter Music: Collected Journals, Essays, Introductions and Librettos, Champaign: University of Illinois Press. www.harrypartch.com Corporeal Meadows
Experian

Experian plc (varasema nimega CCN Systems) on rahvusvaheline infoteenuste kontsern, mis pakub klientidele teavet ettevõtete krediidivõime ja finantsseisundi kohta. Experian tegutseb rohkem kui 40 riigis ja annab tööd 15 500 inimesele. Ettevõtte peakontor on Dublinis Iirimaal ning keskkontorid Nottinghamis Inglismaal ja Costa Mesas Californias. Experiani aktsiad on noteeritud Londoni börsil, aktsia kuulub Londoni börsi indeksi FTSE 100 koosseisu. Eestis tegutseb Experiani gruppi kuuluv Krediidiinfo AS.
G4S

G4S plc (varasema nimega Group 4 Securicor) on rahvusvaheline turvateenuste kontsern, mis tegutseb rohkem kui 125 maailma riigis. G4S-i aktsiad on noteeritud Londoni börsil ja Kopenhaageni börsil. Aktsia kuulub Londoni börsi indeksi FTSE 100 koosseisu. Eestis tegutseb G4S-i gruppi kuuluv G4S Eesti.
Kuressaare Pereraadio

Kuressaare Pereraadio on Eesti kristlik raadiojaam, mille stuudio asub Kuressaares aadressil Tallinna tänav 45. Raadiokanal levib Lääne-Eesti saartel, Lääne ja Pärnu maakonnas. Selle eesmärk on levitada kristlikku sõnumit. Internetis kasutab Kuressaare Pereraadio kaubamärki Pildiraadio. Jaama haldab MTÜ Kuressaare Pereraadio, selle eestvedaja on Valter Rooso. Kuressaare Pereraadio lainealad on Saaremaal 89,0 MHz, Hiiumaal 88,7 MHz ja Läänemaal 89,4 MHz. Eesti raadiojaamade loend Pereraadio
Inkerman

Inkerman on linn Ukrainas Krimmi poolsaarel, Sevastopoli haldusalas. 1976–1991 oli linna nimi vene keeles Belokamensk (Белокаменск), ukraina keeles Bilokamjansk (Бiлокам'янськ). Linnas asub koopaklooster. Krimmi sõja ajal 1854 toimus Inkermani lahing Venemaa ning Briti ja Prantsuse liitlasvägede vahel, mille liitlased võitsid. Q126684906
Rocca al Mare Uisukool

Rocca Al Mare Uisukool on 2001. aastal asutatud spordikool, tegevusaadressiga Tallinn, Haabersti 3. Uisukooli tegevus toimub Premia Jäähallis. Uisukool rajati viie iluuisutamisklubi baasil: Anna Levandi IK, Arabesk, Liibela, Oiler, Tallinna IK, treenerid: Anna Levandi, Jekaterina Nekrassova, Anna Nekrassova, Oksana Romanenkova, Aleksander Denissenko, Irina Frolova, Liina-Grete Lilender. Järgmisel hooajal lisandus veel kolm klubi. Kümnes hooaeg on edukalt alanud kaheksa klubiga ja ligi 300 õpilasega. Propageerida iluuisutamist rahvaspordina ja luua lai harrastajate ring, mille baasil oleks võimalik andekamaid lapsi suunata tippsporti; Kutsuda iluuisutamise juurde lisaks lastele ka täiskasvanuid. Luua harrastajatele võistlussüsteem ja korraldada võistlusi; Arendada Eestis iluuisutamist kui võistlussporti, tõsta spordiala kvalitatiivset taset. Arendada paralleelselt kõiki populaarsemaid iluuisutamisalasid: üksiksõitu, jäätantsu, paarissõitu; Kõrgeimaks eesmärgiks on treenida Eesti iluuisutajaid konkureerimaks maailma tipptasemel – olümpiavõitjaks, maailmameistriks. Algettevalmistuse astmes toimub õppetöö 3 aastat. Treeningurühmad moodustatakse lastest vanuses 4–7 aastat. Õppe-treeningutöö põhisuunaks on laste mitmekülgne kehaline ettevalmistamine. Õpilastele iluuisutamise tehniliste aluste õpetamine, laste kehaliste võimete, kehaehituse ja psüühiliste omaduste arendamine. Algspetsialiseerumise astmes toimub õppetöö 4 aastat. Õppe-treeningurühmad komplekteeritakse 6–15-aastastest spordikooli algettevalmistuse läbinud noortest ja täiendavalt teistel spordialadel piisava ettevalmistuse saanud iluuisutamishuvilisest Meistriklassis toimub õppetöö 4 aastat. Meistriklassi saavad tipptasemega iluuisutajad, kes on edukalt läbinud algspetsialiseerumise astme. Õppe-treeningutöö põhisuunaks on mitmekülgne üldkehaline ettevalmistus ning rõhutatult erialane treening. Õppe-treeningutöö eesmärgiks on orientatsioon maksimaalsele võimalikule tulemusele. Samuti noortele iseseisvaks treeningutööks vajalike teadmiste andmine. Moodustamisel on kujunduisutajate rühm. Kujunduisutamisega saavad tegeleda vähemalt iluuisutamise algettevalmistuse läbinud lapsed ja noored, kes soovivad aktiivselt treenida, kuid kellel ei ole võimeid või soovi jätkata algspetsialiseerumise astmes või meistriklassis. Kujunduisutamise rühma eesmärgiks on saavutada piisavalt kõrge sportlik tase, et olla konkurentsivõimeline nii kodus kui ka rahvusvahelisel tasemel. Harrastusrühmadesse kuuluvad lapsed ja noored, kes armastavad iluuisutamist, kuid ei püüdle tippsporti. Harrastusrühmades on võimalik uisutada ka terviseprobleemidega lastel, nt. astmahaiged, kellele treener annab eriprogrammi vastavalt lapse tervislikule seisundile ja raviarsti soovitustele. Eraldi tegutseb täiskasvanute harrastusuisutajate rühm, mis koguneb üks kord nädalas. Harrastajad omandavad kogenud treeneri näpunäidete järgi uisutamise põhialuseid, samuti lihtsamaid iluuisutamise elemente. Rocca al Mare Uisukool
Dorseti kultuur

Dorseti kultuur oli viimane paleoeskimote kultuuridest. See oli levinud Gröönimaal ning Kanada idaosa alal Arktika-piirkondadest kuni lähisarktilise Newfoundlandini ajavahemikus umbes 1000 eKr kuni umbes 1300 pKr. Iseloomulikud elatusalad olid hülgepüük ja põhjapõdrajaht. Kunstiesemeid on leitud rikkalikult. Dorseti kultuur on nime saanud Cape Dorseti järgi Baffini saarel.
Anshan Shi

Anshan Shi (hiina keeles 鞍山市 (Ānshān Shì)) on 2. järgu haldusüksus (ringkonna õigustega linn) Hiinas Liaoningi provintsis. Keskus on Tiedongi linnarajoon. Jaguneb seitsmeks 3. järgu haldusüksuseks: Anshan Shis on Hiina suurim terasetootmiskompleks. Anshan Shi koduleht
Eduard Wiiralti nimeline stipendium

Eduard Wiiralti nimeline stipendium on 2004. aastal asutatud stipendium, millega Kultuuriministeerium toetab kunstiüliõpilaste õppe- ja loomingulist tööd ning enesetäiendamist. Stipendiumi asutasid Kultuurkapital, kultuuriministeerium ja Eesti Kunstiakadeemia ning seda anti esialgu välja Eesti Kunstiakadeemia aastapäeval, hiljem kalendriaasta jooksul. Stipendiumi suurus on 3000 eurot. Stipendiumide arv sõltub Eduard Wiiralti autoritasude laekumisest. Kuna Wiiraltil puudusid pärijad, siis laekuvad tema autoritasud Eesti riigile. Stipendiumi saajad selgitab taotlejate seast välja ekspertidest komisjon, kuhu kuuluvad Eesti Kunstiakadeemia, Tartu Kõrgema Kunstikooli, Tartu Ülikooli, Eesti Kunstnike Liidu, Kultuuriministeeriumi, Eesti Kunstimuuseumi ning Kaasaegse Kunsti Eesti Keskuse esindajad. Eesti Kunstimuuseum lisab stipendiumile muuseumi kuldkaardi. Kaart on nimeline ning annab selle omanikule eluaegse tasuta külastusõiguse kõigis Eesti Kunstimuuseumi muuseumides. 2004 – Alvar Reisner 2005 – Merike Estna 2006 – Flo Kasearu, Eike Eplik 2007 – Villem Jahu, Martinus Daane Klemet, Maris Palgi 2008 – Laura Põld, Eva Labotkin, Einike Leppik, Olivia Verev, Veiko Klemmer, Margus Tamm, Eva Jakovits 2009 – Sigrid Viir, Laura Toots, Lauri Koppel 2010 – stipendiumi ei antud välja 2011 – Paul Kuimet 2012 – Mihkel Ilus 2013 – stipendiumi ei antud välja 2014 – Ivar Veermäe, Sten Saarits, Hanna Piksarv, Mikk Madisson 2015 – Alissa Nirgi, Ingel Vaikla 2016 – Anna Škodenko, Rainar Aasrand 2017 – Eva Mustonen, Mirjam Reili 2018 – Helena Keskküla, Keiu Maasik, Mark Antonius Puhkan 2019 – Maria Erikson, Aksel Haagensen, Maryliis Teinfeldt-Grins 2020 – Anna Mari Liivrand, Kaisa Maasik, Tauri Västrik 2021 – Cloe Jancis, Cärol Ott, Anna Tamm, Urmo Teekivi 2022 - Merily Mikiver, Mari-Triin Kirs, Tõnis Jürgens, Riin Maide, Sarah Nõmm, Karl Joonas Alamaa Wiiralti auhind Eduard Wiiralti stipendiumi saajad, Kultuuriministeerium Wiiralti stipendiaadid on Urmo Teekivi, Anna Tamm, Cärol Ott ja Cloe Jancis ERR, 15. detsember 2021 "Galerii. Selgusid 2020. aasta Lemba ja Wiiralti stipendiaadid" ERR, 22. detsember 2020 "Wiiralti stipendiumi saavad Ivar Veermäe ja Sten Saarits", Kultuuriministeerium, 14. märts 2014 "Eduard Wiiralti stipendiumi pälvis Mihkel Ilus", Kultuuriministeerium, 5. detsember 2012 "Eduard Wiiralti stipendiumi pälvis Paul Kuimet", Kultuuriministeerium, 12. detsember 2011 "Wiiralti stipendiumi saajad selgunud", Kultuuriministeerium, 3. detsember 2009 "Kultuuriminister kinnitas Underi ja Wiiralti stipendiumide saajad", Kultuuriministeerium, 27. november 2008 "Wiiralti stipendiumi pälvisid Villem Jahu, Martinus Daane Klemet ja Maris Palgi", Kultuuriministeerium, 27. november 2007 "Wiiralti stipendiumi pälvisid Flo Kasearu ja Eike Eplik", Kultuuriministeerium, 5. detsember 2006 "Wiiralti-nimelise stipendiumi saab sel aastal Merike Estna", Kultuuriministeerium, 19. oktoober 2005
Dreaming of You

"Dreaming of You" on Selena album. "I Could Fall in Love" Keith Thomas "Captive Heart" Mark Goldenberg, Kit Hain "I'm Getting Used To You" Diane Warren "God's Child (Baila Conmigo)" (duet with David Byrne) "Dreaming of You" Franne Golde, Tom Snow "Missing My Baby" A.B. Quintanilla III "Amor Prohibido" A.B. Quintanilla III, Pete Astudillo "Wherever You Are (Donde Quiera Que Estés)" (duet with Barrio Boyzz) "Techno Cumbia" Felipe Bermejo "Como La Flor" A.B. Quintanilla III, Pete Astudillo "Tu, Solo Tu" Felipe Valdés Leal "Bidi Bidi Bom Bom" Selena Quintanilla, Pete Astudillo
Selena

Selena Quintanilla-Pérez (16. aprill 1971 Lake Jackson Texas – 31. märts 1995 Corpus Christi, Texas), esinejanimega Selena, oli Mehhiko-USA laulja. 31. märtsil 1995 ta mõrvati, laulja oli siis vaid 23-aastane. 1997. aastal avati Corpus Christis tema auks mälestuskompleks Mirador De La Flor, kuhu kuulub ka tema elusuuruses pronkskuju. Tema elust on tehtud muusikaline mängufilm "Selena", kus teda kehastab näitleja Jennifer Lopez. 2020. aastal valmis tema elust Netflixi telesari, kus teda kehastab Christian Serratos. 2021. aastal pälvis ta postuumselt Grammy elutööauhinna. "Selena y Los Dinos" (1984) "The New Girl in Town" (1985) "Alpha" (1986) "Munequito De Trapo" (1987) "And The Winner Is..." (1987) "Preciosa" (1988) "Dulce Amor" (1988) "Selena" (1989) "Ven Conmigo" (1990) "Entre a Mi Mundo" (1992) "Selena Live!" (1993) "Amor Prohibido" (1994) "Dreaming of You" (1995) "Dos Mujeres, Un Camino" (1993–1994) "Don Juan DeMarco" (1995) "Blue In The Face" (1995) Selena y Los Dinos Koduleht
Sanriku

Sanriku (jaapani 三陸) on ajalooline piirkond Jaapanis Honshū saare põhjaosas. Hõlmab tänapäeva Aomori ja Iwate prefektuuri, suurem osa Miyagi prefektuurist ja väike osa Akita prefektuurist. Pärast Boshini sõda jagati Mutsu ja Dewa provints viieks uueks provintsiks: Rikuō, Rikuchū, Rikuzen, Iwashiro ja Iwaki provints. Kolme esimest hakati nimetama Sanrikuks (jaapani 'kolm Rikut'). Provintsid kaotati 1871 ja loodi prefektuurid, kuid Sanriku nimi jäi püsima. Sanriku rannik Sanriku raudtee
M/41

m/41 on Rootsis litsentsi alusel toodetud Soome firma Tampella 1940. aastal konstrueeritud ja masstootmises olnud 120mm järelveetav miinipilduja 120 Krh/40 . M/41 modifikatsioonid on relvastuses tänaseni. Eesti kaitseväes on M/41-D kasutusel jalaväepataljonide miinipilduja patareides. Miinipilduja maksimaalne laskekaugus on 6400(uue moonaga 8400)m, minimaalne 500(uue moonaga 200) m. Miinipilduja koosneb miinipildujarauast, harkjalast, tugiplaadist, sihikust, alusvankrist. Kaal: 260 kg Kaliiber: 120mm Raua pikkus: 189 cm Miini algkiirus: 116 kuni 290 m/s Tuletihedus: kuni 20 lasku minutis Lähim tulekaugus: 600 m Suurim tulekaugus: 5300 m Miini kaal: 12,5 kg (HE) Laskemoona tüüp: HE https://www.jaegerplatoon.net/MORTARS6.htm
Fukushima I tuumaelektrijaam

Fukushima I tuumaelektrijaam (福島第一原子力発電所, Fukushima Daiichi Genshiryoku hatsudensho) on Jaapanis Fukushima prefektuuris Ōkumas asuv tuumaelektrijaam. Tuumajaam asub Vaikse ookeani kaldal umbes 250 km Tōkyōst põhja pool. 12 km kaugusel asub Fukushima II tuumaelektrijaam. Tuumajaam kuulub ettevõttele Tōkyō Denryoku (Tokyo Electric Power Company – TEPCO). Tuumajaam alustas tööd 26. märtsil 1971. Seal on 6 kergveereaktorit koguvõimsusega 4696 MW. Reaktorid number 1, 2 ja 6 pärinevad General Electricult, reaktorid number 3 ja 5 Toshibalt ja reaktor number 4 Hitachilt. Tuumajaam sai tugevaid purustusi 2011. aasta märtsis maavärina tagajärjel, millele järgnes radioaktiivse reostuse kaasa toonud Fukushima I AEJ tuumaõnnetus. Fukushima II tuumaelektrijaam