laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Nurgadiivan

Nurgadiivan on mööbliese (diivan), mis koosneb mitmest ühendatud istmeosast, moodustades tavaliselt L- või U-kujulise konfiguratsiooni. Nurgadiivaneid kasutatakse peamiselt elutoas, kus need loovad mugava ja avara istumisala. Avatud planeeringuga aitavad need ruumi visuaalselt jagada ja määratleda erinevaid alasid. Need sobivad ka puhke- ja meelelahutusruumidesse. Nurgadiivanid on pakuvad rohkem istumisvõimalusi kui tavalised diivanid ja võimaldavad mitmel inimesel korraga mugavalt istuda. Neid saab sageli varustada reguleeritavaid peatugede, lamamistoolide ja panipaikadega. Nurgadiivaneid valmistatakse nahast, kunstnahast, erinevatest tekstiilidest ja mikrokangastest. Naha ja kunstnaha eelis on vastupidavus ja lihtne hooldatavus. Tekstiilkatted võimaldavad rohkem värve ja mustreid ning on sageli pehmemad ja mugavamad. Mikrokangaste eelis on plekikindlus ja vastupidavus. Nurgadiivanitel on erinevaid konfiguratsioone ja stiile: L-kujuline nurgadiivan: hästi istumisnurgaks ruumi nurgas. U-kujuline nurgadiivan: pakub rohkem istekohti. Modulaarne nurgadiivan: koosneb moodulitest, mida saab ümber paigutada. Lamamistooliga nurgadiivan: sisaldab lamamistooli osa jalgade sirutamiseks.
Ülemaailmne merehäda ja -ohutuse süsteem

Ülemaailmne merehäda ja -ohutuse süsteem (Global Maritime Distress and Safety System; GMDSS) on ülemaailmne ohutusprotseduuride, seadmete ja sideprotokollide kogum, millega suurendatakse ohutust ning hõlbustakse merehätta sattunud laevade hädakutsete edastamist. Süsteemi on välja töötanud ÜRO Rahvusvaheline Mereorganisatsioon (IMO). GMDSSi nõuded rahvusvahelistes vetes seilavatele laevadele on kirjeldatud SOLAS konventsiooni IV peatükis. See täiendab 1979. aastal vastu võetud rahvusvahelist mereotsingu ja -pääste konventsiooni (ICMSaR), sest kirjeldab erinevad tehnilised lahendused mille abil saab ICMSaR toimida. GMDSS koosneb mitmest süsteemist, mis on ette nähtud järgmiste funktsioonide täitmiseks: läheduses ja kaldal asuvate laevade hoiatamine (sealhulgas merehätta sattunud laeva asukoha määramine),  otsingu- ja päästetööde koordineerimine, asukoha määramine, mereohutusteated, üldine side ja laevadevaheline side. Konkreetsed nõuded sõltuvad pigem laeva tegevuspiirkonnast kui selle tonnaažist. GMDSS on kasutusel olnud alates 1992. aastast. Lõbusõidulaevad ei pea küll täitma GMDSS-i nõudeid, kuid on aina enam hakanud kasutama süsteemi digitaalset valikkutsungit (DSC), mis on GMDSSi osa. Alla 300 GT laevadele ei kehti GMDSS nõuded. "Maritime safety: weather and navigation". GOV.uk. Vaadatud 24. mail 2024. "SOLAS requirement for Global Maritime Distress Safety System (GMDSS)". Marine Insight. Vaadatud 28. mail 2024. "Shipping Emergencies - Search and Rescue and the GMDSS" (PDF). IMO. Vaadatud 28. mail 2024. "Introduction / History". IMO. Vaadatud 24. mail 2024.
Kisköre

Kisköre on linn Ungaris Hevesi komitaadis Hevesi kreisis. Linnas asub 1973. aastal valminud hüdroelektrijaam. Kisköre asub Tisza jõe vasakul kaldal, kreisikeskusest Hevesist umbes 19 km kagus ja Hevesi komitaadi keskusest Egerist ligikaudu 46 km lõunas. Linna läbib Kál-Kápolna–Kisújszállási raudteeliin. Piirkond on olnud asustatud juba vähemalt 4000 aastat. Asulat on esmamainitud 1323. aastal (Kure). 1967. aastal alustati Tisza jõele Kisköre tammi ehitamist. Linnaõigused sai Kisköre 2005. aastal. Detailed Gazetteer of Hungary, vaadatud 23.09.2024. Erőtelep és duzzasztómű, 1973. április (Kiskörei Vízlépcső építése 1967-1973) MúzeumDigitár. Vaadatud 24. mail 2024 A várossá nyilvánítás Kisköre Városi Önkormányzat. Vaadatud 24. mail 2024
Arshad Nadeem

Arshad Nadeem (urdu keeles ارشد ندیم; sündinud 2. jaanuaril 1997 Mian Channus) on Pakistani odaviskaja. 2019. aasta maailmameistrivõistlustel Dohas viskas ta kvalifikatsioonis Pakistani rekordi 81.52 ja sai 16. koha. Olümpiamängudeks valmistumisel ei saanud ta Pakistani riigilt toetust ja sponsorite puudumise tõttu oli ta sunnitud peamiselt harjutama koduaias ja tänavatel. 2021. aastal toimunud suveolümpiamängudel Tokyos viskas ta kvalifikatsioonis 85.16 ja pääses esimese Pakistani kergejõustiklasena olümpiamängudel finaali. Finaalis sai ta tulemusega 84.62 viienda koha. 2022. aasta maailmameistrivõistlustel Eugene'is oli Nadeem 86.16-ga viies. Sama aasta Rahvaste Ühenduse mängudel viskas ta esimest korda oda üle 90 meetri ja võitis mängude ja Pakistani rekordiga 90.18 Anderson Petersi ja Julius Yego ees kuldmedali. 2023. aasta maailmameistrivõistlustel Budapestis viskas Nadeem finaalis 87.82 ja võitis Neeraj Chopra järel hõbemedali. Nadeemi isiklik rekord on 2022. aasta Rahvaste Ühenduse mängudel Birminghamis visatud 90.18. See on ka Pakistani rekord. "Olympic finalist Arshad Nadeem did not even have a ground to practice, claims father". geo.tv. Vaadatud 24. mail 2024. Arshad Nadeem Rahvusvahelise Kergejõustikuliidu kodulehel (inglise)
Ants Vaadre

Ants Vaadre (6. juuni 1925 Tallinn – 29. märts 2016 Tallinn) oli eesti soomepoiss ja metsavend. Ta õppis kuni 1939. aastani Tallinna Prantsuse Lütseumis ja lõpetas 1943. aastal Tallinna 2. Gümnaasiumi, mille järel ta mobiliseeriti Saksa sõjaväkke ja saadeti lennuväe õppekeskusesse. Alates 13. novembrist 1943 teenis ta Soome mereväes: sai väljaõppe Turus, teenis Turu laevastikubaasis I ja IV pataljonis, soomuslaeval Väinamöinen, torpeedokaatril, abilaeval Tuppura ja 110. mereväe autokompaniis Helsingis. Ta naasis Eestisse 5. septembril 1944, võitles Narva rindel ja ühines admiral Pitka löögiüksusega, osaledes Keila ja Haapsalu-Risti kaitselahingutes. Ta oli metsavend Lääne-, Pärnu ja Viljandimaal, kuni arreteeriti 19. veebruaril 1946. Talle mõisteti 10 aastat vabadusekaotust ja lisaks 5 aastat sundasumist. Norilski vangilaagrist vabanes ta 1955. aasta veebruaris, oli asumisel Karagandõ oblastis kuni 15. jaanuarini 1957, mil naasis Eestisse. Ta oli elektrik, automehaanik ning mehaanik ja transpordiosakonna juhataja naha- ja jalatsikombinaadis Kommunaar, hiljem autotranspordi ja maanteede ministeeriumi õppekombinaadis filiaalijuhataja ja autoeriala õpetaja. 1985. aastal jäi ta pensionile, kuid jätkas õpetamist ka hiljem. 1980. aastatel lõpus asus ta koondama Eesti mereväe veterane, kogus ja publitseeris nende mälestusi. Vaadre oli Elias Lönnroti Seltsi Soomepoiste sektsiooni juhatuse liige, üks Soome Sõjaveteranide Eesti Ühenduse asutajaid ja juhatuse liige, Soomepoiste Meeskoori asutajaliige ja põhikoosseisu laulja. Ta panustas Eesti mereväe taasloomisse ja osales Eesti Mereväelaste Kogu töös. 1992. aastal asutati tema initsiatiivil Soome Mereväes Teeninud Eestlaste Gild, mille esimees oli ta asutamisest kuni tegevuse lõpetamiseni 2006. aastal. Ta korraldas kokkutulekuid, mälestustahvlite avamisi, trükiste väljaandmist, kujundas mereväe soomeposite sümboolikat. 1992. aastal oli ta üks Lembitu allveelaeva ülevõtmise korraldajatest. 1998 Kotkaristi V klassi teenetemärk 2001 Soome Valge Roosi Rüütliordu orden Tema isa Ernst-Johannes Vaadre oli Vabadusristi II liigi 3. järgu teenetemärgi kavaler ja Johan Pitka lähedane tuttav. . "Vaba Eesti Sõna - Lahkus soomepoiss Ants Vaadre". archive.vabaeestisona.com. Vaadatud 24. mail 2024. "Sodur nr 3, 2016 by Sõdur - Issuu". issuu.com (inglise). 27. juuli 2016. Vaadatud 24. mail 2024. "Suomen laivaston sotaveteraani, eestiläinen Ants Vaadre on kuollut" (PDF). "Vabariigi aastapäeval saavad autasu 260 inimest". www.ohtuleht.ee. Vaadatud 24. mail 2024.
Kaljo Schults

Kaljo Schults (26. detsember 1925 Tallinn – 18. oktoober 2004 Tallinn) oli eesti soomepoiss ja füüsik. Ta lõpetas Hiiu Algkooli ja õppis 1943. aastani Tallinna 2. Gümnaasiumis. 1943. aasta oktoobris läks ta Soome, oli jalaväerügemendi-200 radist ja naasis Eestisse 1944. aastal, kus lõpetas 1945. aastal Tallinna 2. Keskkooli. Aastatel 1945–1951 õppis ta Tallinna Polütehnilise Instituudi (TPI) mehaanikateaduskonnas, mille ta lõpetas insener-elektrikuna elektrimasinate ja aparaatide alal. Alates 1948. aastast oli ta Tallinna Toiduainete Tööstuse Tehnikumi ja Merekalandustehnikumi tehnilise mehaanika ja metallide tehnoloogia õpetaja, hiljem töötas ta elektrotehnika teoreetiliste aluste kateedris ja füüsika kateedris. Aastatel 1953–1956 õppis ta TPI-s aspirantuuris tahke keha füüsika erialal. 1961. aastal kaitses ta kandidaadikraadi ja 1963. aastal omistati talle dotsendi kutse. 1962. aastast elas ja töötas Schults Kohtla-Järvel. Tema tööga on seotud TPI õppe-konsultatsioonipunkti muutmine TPI üldtehniliseks teaduskonnaks, kus ta oli aastatel 1969–1979 üldtehnikakateedri juhataja ja 1983–1989 dekaan. 1992. aastast alates oli ta Virumaa Kõrgkooli füüsika õppetooli juhataja, dotsent ja professor, 2000. aastast kuni surmani õpetas ta seal füüsikat ja mitut tehnilist ala. Ta koostas mitmeid füüsika ja tehnilise mehaanika alaseid õppevahendeid ja oli Eesti Füüsika Seltsi asutajaliige, kuuludes 1990. aastast selle juhatusse. Ta avaldas ca 100 publikatsiooni. Mõõtühikud füüsikaliste suuruste mõõtmiseks. Rahvusvaheline mõõtühikute süsteem SI, 1963 "In Memoriam". opik.fyysika.ee. Vaadatud 25. mail 2024. "Leninlik Lipp : EKP Kohtla-Järve Linnakomitee ja Rajoonikomitee, Kohtla-Järve Linna RSN ja Rajooni RSN häälekandja 26 detsember 1985 — DIGAR Eesti artiklid". dea.digar.ee. Vaadatud 25. mail 2024. "Eesti Päevaleht 22 detsember 2000 — DIGAR Eesti artiklid". dea.digar.ee. Vaadatud 25. mail 2024. "Professor Kaljo Schults 75". "Üldinfo | Virumaa Kolledž | TalTech". taltech.ee. 19. november 2019. Vaadatud 11. juunil 2024.
Henno Tooming

Henno Tooming (3. jaanuar 1923 Tartu – 22. oktoober 1979 Stockholm, Rootsi) oli eesti päritolu pianist ja džassmuusik. Ta lõpetas 1944. aastal Tallinna Reaalkooli ja põgenes Eestist teise maailmasõja ajal. Ta moodustas kvarteti koos saksofonist Tommy Koverhulti, kontrabassist Torbjörn Hultcrantzi ja trummar Leif Wennerströmiga. Ta esines filmis "För vänskaps skull" väikeses rollis pianistina. Ta oli Riksteatri orkestri pianist. Tooming kuulus alates 1950. aastatest Rootsi džassmuusikute paremikku ja oli ainus teise maailmasõja ajal põgenenud väliseesti muusik, kes tegi koostööd rahvusvaheliste džassitippudega. Rootsi arhiivides säilinud lindistustele toetudes kinnitab pianist ja džassiuurija Tiit Lauk, et Tooming oli üks kõigi aegade parimaid eesti päritolu džasspianiste. "Sök gravsatt på SvenskaGravar.se". svenskagravar.se. Vaadatud 25. mail 2024. "Henno Tooming - SFdb" (rootsi). 3. jaanuar 1923. Vaadatud 25. mail 2024. "Eesti Päevaleht = Estniska Dagbladet 16 jaanuar 1967 — DIGAR Eesti artiklid". dea.digar.ee. Vaadatud 25. mail 2024. "EESTI JAZZ 90 | 1. osa". apps.keskraamatukogu.ee. Vaadatud 25. mail 2024.
Ilmar Bork

Ilmar Bork (24. juuni 1927 Tallinn – 11. jaanuar 2008 Tallinn) oli eesti arhitekt, purjetaja ja jääpurjetaja. Ta lõpetas 1945. aastal Tallinna 2. Keskkooli ja 1952. aastal arhitektina Tallinna Polütehnilise Instituudi. Bork hakkas purjetama 1947. aastal Kalevi Jahtklubis. Ta tuli Nõukogude Liidu meistriks purjetamises 1947. aastal L3 klassis koos Ernst Kuzmanovi ja Eli Kaldmaga ning jääpurjetamises aastatel 1949–1950 12 m2 vabaklassis koos Rein Kumariga. Ta sai NL-i meistrivõistlustel pronksmedali 1948. aastal jääpurjetamises monotüüp XV klassis koos Ernst Kuzmanoviga ja 1953. aastal purjetamises 5,5R klassis koos Rein Kumari ja Leo Purrega. Ta sai aastatel 1947–1953 purjetamises ja jääpurjetamises Eesti meistrivõistlustel auhinnalisi kohti, kuulus Kalevi ja Jõu spordiseltside liikmeskonda ning oli aastatel 1973–1980 Vinni Näidissovhoostehnikumi spordiklubi esimees. Bork töötas arhitektina, juhatas Narva taastamistöid pärast teist maailmasõda, oli aastatel 1953–1962 Narva linna peaarhitekt, 1962. aastast Eduard Vilde nimelise kolhoosi ja seejärel Vinni Näidissovhoostehnikumi peaarhitekt. 1957. aastal kavandas ta skulptor Olav Männiga Narvasse Vladimir Lenini monumendi, 1965. aastal skulptor August Vommiga Paljustisse Eduard Vilde monumendi. Bork on Pajusti tammikusse rajatud eksperimentaalelamute kompleksi arhitekt, ühes neist majadest elas ta ka ise. Ta osales Rägavere lahingu mälestussamba taastamisel ja kavandas Kaleva mälestusmärgi. "Bork, Ilmar - Eesti Entsüklopeedia". entsyklopeedia.ee. Vaadatud 25. mail 2024. "Tuntud inimesi Vinni vallas külade kaupa ja valdkonniti". "Ajalooline mälu - Ilmar Bork". www.ajalooline.ee. Vaadatud 25. mail 2024. "Eesti monumentide e-kataloog - Rägavere Vabadussõda". www.monument.ee. Vaadatud 25. mail 2024.
Hackfleischverordnung

Hackfleischverordnung (lühend HflV) tõlkes 'Hakklihaseadus' on Saksamaal kehtiv eraldi seadus hakkliha ja hakklihatoodete käitlemise kohta. Seaduse eesmärk on tagada vaid värske ja riknemata kauba jõudmine tarbijani, mis hakkliha kui väga kergesti halvaks mineva toiduaine juures on kuuldavasti keerukam kui teiste lihasaaduste puhul.
Endel Nigul

Endel Nigul (16. mai 1927 Tallinn – 7. aprill 1992 Tallinn) oli eesti spordiajakirjanik. Ta lõpetas 1945. aastal Tallinna 2. Keskkooli ja 1950. aastal Tartu Riikliku Ülikooli kehakultuuriteaduskonna. Nigul hakkas sportima 1940. aastal Tallinna Reaalkoolis, treenis Richard Kiipsaare ja Harry Aumere juhendamisel ning tuli tõkkejooksjana Eesti noortevõistlustel auhinnalistele kohtadele. Nigul töötas aastatel 1950–1953 Eesti NSV Spordikomitees riikliku kergejõustikutreenerina, oli 1953–1957 Õhtulehe spordiosakonna juhataja, 1958–1977 Spordilehe ja 1977–1987 Kehakultuuri vastutav sekretär, kuulus 1950. aastatel Tallinna spordikomitee kolleegiumi ja 1970-1980. aastatel Suusaspordiföderatsiooni propagandakomisjoni. Ta oli spordiajakirjanike ühenduse asutajaliige 1957. aastal ja Ajakirjanike Liidu liige 1958. aastast. XII taliolümpiamängud. Innsbruck 1976, 1977 "ESBL". esbl.ee. Vaadatud 25. mail 2024.
Olaf Olmann

Olaf Olmann (17. mai 1926 Tallinn – 8. veebruar 2003 Tallinn) oli eesti kiiruisutamis- ja jalgrattasporditreener ning sporditegelane. Ta lõpetas 1945. aastal Tallinna 2. Keskkooli ja õppis Tallinna Polütehnilises Instituudis mehaanikat, Tallinna Muusikakoolis orkestripille ja aastatel 1954–1960 Tartu Riikliku Ülikooli kehakultuuriteaduskonnas. Olmann alustas sportimist alustas 1942. aastal Nigul Maatsoo poksikursustel, jätkas Tallinna spordiklubis kiiruisutamistreener Armin Laugeni juhendamisel ja 1948. aastal Eimar Kase jalgratturite treeningurühmas. Ta töötas aastatel 1950–1959 Spartaki spordiühingu kiiruisutamis- ja jalgrattasporditreenerina, oli 1959. aastast Kalevi kesknõukogus jalgrattasporditreener, vastutav instruktor ja mitmel alal juhttöötaja. Ta tegutses kohtunikuna (1980. aastast kiiruisutamises vabariiklik kategooria ja jalgrattaspordis üleliiduline kategooria), kuulus üle 25 aasta kiiruisutamisföderatsiooni ja jalgrattaspordiföderatsiooni presiidiumi ja treenerite nõukokku ning avaldas kirjutisi Kehakultuuris ja Spordilehes. Tema õpilaste hulgas olid Ants Antson, Mai Männiste, Ants Saks, Toivo Kauniste, Tamara Brõnova, Jaan Klassepp, Ants Jeret, Vello Altma, Avo Nurm, Rein Kasela, Juhan Anupõld. Ta oli Swing Clubi asutajaliige ja mängis orkestris Energia. 1964 Kalevi auliige 1964 NSV Liidu teeneline treener Tema esimene abikaasa oli jooksja ja treener Eha Olmann, teine abikaasa oli maletaja ja maletreener Monika Tsõganova, tütar on Kerttu Olmann-Mõis. Jalgrattale! 1988 "ESBL". www.esbl.ee. Vaadatud 25. mail 2024. "Spordileht 17 mai 1976 — DIGAR Eesti artiklid". dea.digar.ee. Vaadatud 25. mail 2024. "Spordileht 21 mai 1996 — DIGAR Eesti artiklid". dea.digar.ee. Vaadatud 25. mail 2024.
Lébény

Lébény (saksa keeles Leiden) on linn Ungaris Győr-Moson-Soproni komitaadis Mosonmagyaróvári kreisis. Lébény asub Slovakkia piirist 16 km ja Austria piirist 22 km kaugusel, kreisikeskusest Mosonmagyaróvárist umbes 17 km lõunakagus ja komitaadikeskusest Győrist ligikaudu 20 km lääneloodes. Linna kõrvalt läheb läbi Budapest–Hegyeshalom–Rajka raudteeliin. Lébény ja selle lähiümbrus on arheoloogiliste leidude põhjal olnud pidevalt asustatud alates 5. aastatuhandest eKr. Rooma ajal asus Lébény kohal sõjaväelinnus Quadrata. Lébény kloostrit on ürikutes esmamainitud 1208. aastal. 1529. aastal rüüstasid Viini piiramiselt naasnud Türgi väed Lébényit, rüüstasid ja hävitasid osa kirikust. 1683. aastal rüüstasid Lébényit taas Viinist tagasi pöörduvad Türgi väed. 1841. aastal hävis suur osa külast tulekahjus. Aastatel 1832–1872 oli Lébény turulinn. 1973. aastal liideti Lébény ja Mosonszentmiklósi külad Lébénymiklósi nime alla. Kaks küla said jälle iseseisvateks asulateks 1989. aastal. Linnaõigused sai Lébény 15. juulil 2013. Detailed Gazetteer of Hungary, vaadatud 23.09.2024. Történet Lébény. Vaadatud 25. mail 2024
Žirondiinid

Žirondiinid (nimi tuleneb Gironde departemangust, kust enamus saadikuid oli pärit) olid Prantsuse revolutsiooni mõõdukam fraktsioon, kes lõid jakobiinidest lahku pärast monarhia kukutamist 1792. Nende meelest oldi vabariigi loomisega revolutsiooni eesmärgid saavutatud.
Herend

Herend (saksa keeles Herrendorf) on linn Ungaris Veszprémi komitaadis Veszprémi kreisis. Herend asub Veszprémist ligikaudu 12 km lääneloodes. Linna läbib Székesfehérvár–Szombathely raudteeliin. Keskajal asus praeguse Herendi alal mitu väiksemat küla. Veszprém oli aastatel 1552–1566 Türgi võimu all, ka Herend tühjenes elanikest. Herendi uuesti asustamist alustati 1764. aastal. Piirkonda saabus palju saksa asunikke. Linnaõigused sai Herend 1. juulil 1999. Linnas asub 1826. aastal asutatud Herendi portselanimanufaktuur. Teise maailmasõja järel manufaktuur natsionaliseeriti. 1992. aastal portselanimanufaktuur erastati ja 75% sellest kuulub ettevõtte töötajatele. Manufaktuuri juures tegutseb 1964. aastal rajatud portselanimuuseum. Detailed Gazetteer of Hungary, vaadatud 23.09.2024. Herend Város Önkormányzata e-Cégadatbank. Vaadatud 25. mail 2024 Herend Porcelain Manufactory Magas-Bakony Szeretlek. Vaadatud 25. mail 2024 Porcelánművészeti Múzeum Herend.com Vaadatud 25. mail 2024
Balatonfűzfő

Balatonfűzfő on linn Ungaris Veszprémi komitaadis Balatonalmádi kreisis. Balatonfűzfő asub Balatoni järve kirdenurga ääres, kreiskeskusest Balatonalmádist umbes 4 km põhjakirdes ja komitaadikeskusest Veszprémist ligikaudu 10 km idakagus. Linna läbib Székesfehérvár–Tapolca raudteeliin. Balatonfűzfő kohal oli asula juba Rooma riigi ajal. Küla varasem nimi oli Máma ja seda on ürikutes esmamainitud 990. aastal. Mongolite sissetungi ajal 1242. aastal laastati ka Mámat ja selle kirik võis hävineda. Ühe dokumendi järgi oli juba 1292. aastal külas Püha László auks ehitatud Máma kirik, mis on suure tõenäosusega ehitatud pärast mongolite sissetungi. Máma küla hävimise kohta pole kirjalikke andmeid, kuid oletatakse, et see hävitati 18. sajandi alguses Rakoczi iseseisvussõja ajal. Balatonfűzfő areng hakkas kiirenema pärast raudteeühenduse saamist 1909. aastal. Asulasse rajati keemiatehas ja paberivabrik. Suvituskohaks hakkas Balatonfűzfő kujunema 1920. aastatel. Linnaõigused sai Balatonfűzfő 1. juulil 2000. Detailed Gazetteer of Hungary, vaadatud 23.09.2024. Balatonfűzfő Város Önkormányzata e-Cégadatbank. Vaadatud 25. mail 2024
Haralds Kalniņš

Haralds Kalniņš (20. juuli 1911 Peterburi – 27. oktoober 1997) oli läti luterlik vaimulik. Lisaks oli ta aastast 1967 Venemaa, Ukraina, Kasahstani ja Kesk-Aasia sakslaste vaimulik hooldaja. Ta sündis aastal 1911 Peterburis saksa-läti segaperekonnas. Aastal 1919 opteerusid tema vanemad Lätti. Aastatel 1933–1937 õppis ta vaimulikus seminaris Baselis. Pärast seminari lõpetamist oli ta vikariaadis Elsassis. Aastal 1938 naasis ta Lätti. Aastatel 1943–1945 teenis ta Läti SS-leegionis veltveeblina. Pärast sõjavangist vabanemist aastal 1947 naasis ta Lätti. Aastal 1951 ordineeriti ta Läti Evangeelse Luterliku Kiriku peapiiskopi Gustavs Tūrsi poolt Läti Evangeelse Luterliku Kiriku pastoriks. Ta tegutses pastorina Riia Jeesuse kirikus. Aastal 1967 asus ta vaimulikult hooldama Venemaa sakslaseid. Aastal 1981 omistati talle superintendendi tiitel. Aastal 1988 lahkus ta Läti kirikust, et saada NSV Liidu saksa kogukondade (saksa keeles Deutschen Evangelisch-Lutherischen Kirche in der Sowjetunion) (tulevane ELKRAS) täieõiguslikuks piiskopiks. Aastal 1989 avas ta kaugõppe teoloogilise seminari. Sessioonid toimusid kaks korda aastas. Jäi 1994. aastal pensionile.
Gabber

Gabber on elektroonilise tantsumuusika stiil ja hardcore techno alamstiil. Seda stiili iseloomustavad kiired biidid, moonutatud ja rasked kicktrummid, tumedate teemade ja sämplitega. See stiil sai alguse Rotterdamis ja Amsterdamis 1990ndatel.
Rim Tim Tagi Dim

"Rim Tim Tagi Dim" on Horvaatia muusiku Baby Lasagna laul. See ilmus 12. jaanuaril 2024 Virgin Music Groupi kaudu. See laul on kolmas singel Baby Lasagna tulevaselt debüütalbumilt Demons and Mosquitoes. Baby Lasagna esindas selle lauluga Horvaatiat 2024. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel ja saavutas 547 punktiga teise koha.
Tuomas Holopainen

Tuomas Lauri Johannes Holopainen (sündinud 25. detsembril 1976 Kitees) on Soome muusik, laulukirjutaja ja produtsent. Ta on tuntud kui peamine laulukirjutaja, klahvpillimängija ja sümfoonilise metal'i ansambli Nightwish kaasasutaja.
Ooperiball (film)

"Ooperiball" on 1974. aasta Eesti muusikafilm. Filmi režissöör on Virve Aruoja. Filmi tootis Tallinnfilm. Filmis toimub lossis ball, kus tollased ooperisolistid kannavad ette tuntud heliloojate (nt Mozarti, Tšaikovski, Verdi) teoseid. Ooperisolistidena mängivad filmis teiste seas Margarita Voites, Hendrik Krumm, Anu Kaal. Ooperiball Eesti filmi andmebaasis (vaadatud 15.08.2016) Ooperiball Eesti filmi andmebaasis
Vorst

Vorst on lihatoode, mis algupäraselt kujutab enesest maitsestatud, enamasti nitriti sisaldavaid, keedusoolaga soolatud hakkliha- või tangupudru-seguga täidetud sooli. Tänapäeval asendatakse sooled tihti odavamate, mitmesugustest kunstmaterjalidest kestadega. Vorstid jagunevad keeduvorstideks, suitsuvorstideks ja toorvorstideks. Esimesi keedetakse või kuumutatakse valmistamise käigus, viimased valmivad pikemat aega kas bakterite toimel (salaami) või neid kuivatatakse, suitsuvorste suitsutatakse. Väikesi vorste süüakse kuumas vees soojendatuna või pannil ehk ahjus praetuna (aga samuti grillituna) iseseisva toiduna. Suurema läbimõõduga kõva sisuga vorste tarbitakse viilutatuna, näiteks võileivakattena. Omaette vorstid on pehme, pasteeditaolise määritava sisuga (maksavorst). Eriti rikkalikult leidub vorstisorte Saksa köögis, keskaegsest alamsaksa keelest pärineb ka eesti sõna 'vorst'. doktorivorst frankfurdi vorst grillvorst jahimehevorst kartulivorst keedusink keeduvorst lastevorst lihaleib maksavorst piimavorst poolsuitsuvorst salaami servelaat sinkvorst suitsuvorst sültvorst tanguvorst teevorst toorvorst täissuitsuvorst verivorst viiner
2018. aasta jäähoki maailmameistrivõistlused

2018. aasta jäähoki maailmameistrivõistlused oli rahvusvaheline jäähokiturniir, mida võõrustasid Taani linnad Kopenhaagen ja Herning ning mis peeti 4.–20. maini 2018. IIHF kuulutas võidupakkumise välja 23. mail 2014. aastal Valgevenes Minskis. Lõuna-Korea tegi oma debüüdi maailmameistrivõistlustel, olles varem mänginud madalamates divisjonides. Rootsi jäi turniiril võitmatuks ning tuli pärast finaalis Šveitsi alistamist üheteistkümnendat korda maailmameistriks. Pronksimängu võitis USA, alistades Kanada 4:1. Turniiri ametlik maskott oli luik, mis on inspireeritud Taani kirjaniku ja poeedi Hans Christian Anderseni muinasjutust "Inetu pardipoeg". Eelringi pääsemine põhines 2017. aasta IIHF-i maailma edetabelist, mis lõppes 2017. aasta jäähoki maailmameistrivõistluste lõppedes. Põhigruppi kuulus 16 meeskonda, mis oli jagatud kahte alagruppi (IIHF 2017. aasta edetabel sulgudes): Allikas: IIHF Allikas: IIHF Koduleht
Tompa

Tompa on linn Ungaris Bács-Kiskuni komitaadis Kiskunhalasi kreisis. Tompa asub Serbia piirist 3,5 km kaugusel, Suboticast 15 km loodes. Kreisikeskusest Kiskunhalasist asub Tompa umbes 25 km lõunas, Szegedist 47 km läänes ja komitaadikeskusest Kecskemétist ligikaudu 78 km lõunas. Linna kõrvalt läheb mööda Budapest–Belgradi raudteeliin. Enne Trianoni rahulepingut oli praeguse Tompa linna ala Subotica (ungari keeles Szabadka) koosseisu kuuluv tühermaa. Iseseisvaks külaks sai Tompa 12. aprillil 1922. Suurkülaks sai Tompa 1970. aastal. 1978. aastal avati Tompas maanteepiiripunkt. Linnaõigused anti Tompale 2004. aastal. Detailed Gazetteer of Hungary, vaadatud 23.09.2024. Város a déli határon Jegyző, 2005/6. Vaadatud 26. mail 2024