laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Hageri kihelkond

Hageri kihelkond (lühend Hag, saksa keeles Kirchspiel Haggers) on ajalooline kihelkond Harjumaa keskosas ja Eestimaa kubermangu Harju kreisis. Hageri kihelkonnast põhja poole jäi Keila kihelkond, läände Nissi kihelkond, kirdesse Jüri kihelkond, itta Kose kihelkond, kagusse Juuru kihelkond ja lõunasse Rapla kihelkond. Oletatavasti oli kihelkond Lohu muinaslinnuse ümber olemas juba muinasajal, kuid kihelkonna toonane nimi ei ole teada. Hageri kihelkonda on kirjalikes allikates esmamainitud 1241. aastal. 1240. aastal eraldus Hageri kihelkonnast Juuru kihelkond. Kihelkonnas paiknes 22 mõisat, neist 1 kirikumõis, 15 rüütlimõisast peamõisat ning nende 6 kõrvalmõisat. Lisaks veel 1 karjamõis. Hageri kirikumõis (Pastorat Haggers) Adila (Addila) rüütlimõis Angerja (Angern), Pahkla kõrvalmõis Haiba (Haiba) rüütlimõis Kelba (Kelp) rüütlimõis Kirdalu (Kirdal), Kurtna kõrvalmõis Kernu (Kirna) rüütlimõis Kohatu (Kohhat), Kernu kõrvalmõis Kohila (Koil) rüütlimõis Kurtna (Kurtna) rüütlimõis Lohu (Loal) rüütlimõis Lümandu (Limmat), Sutlema kõrvalmõis Maidla (Wredehagen) rüütlimõis Mäeküla (Mähküll), Sutlema kõrvalmõis Ohulepa (Erlenfeld) rüütlimõis Pahkla (Pachel) rüütlimõis Parkhofi mõis Rabivere (Rabbifer) rüütlimõis Ruila (Ruil) rüütlimõis Salutaguse (Sallentack) rüütlimõis Sutlema (Sutlem) rüütlimõis Tohisoo (Tois) rüütlimõis Uuemõisa (Neuhof), Adila kõrvalmõis Adila vald (1866–1891) Angerja vald (1866–1891) Hageri-Mäeküla vald (1866–1867) Haiba vald (1866–1891) Kelba-Ohulepa vald (1866–1891) Kirna-Kohatu vald (1866–) Kohila vald (1866–) Kurtna-Kirdalu vald (1866–1891) Lohu vald (1866–1891) Maidla vald (1866–1891) Mäeküla vald (1867–1889) Pahkla vald (1866–1891) Rabivere vald (1866–1891) Ruila vald (1866–1891) Salutaguse vald (1866–1891) Sutlema-Lümandu vald (1866–1891) Tohisoo vald (1866–1891) Kihelkonna piiridesse jääb tänapäevane Kohila vald ühes Kohila aleviga. Samuti jäävad kihelkonna piiridesse Kiisa ja Kurtna küla. Hageri Lambertuse kogudus Hageri kirik Hageri Eesti Kodanike Komitee Hageri kihelkond. Eesti mõisaportaal. (Kasutatud 26. detsembril 2010) Mõisaportaal (vaadatud 12. september 2012) Hageri kihelkond, Eesti Ajalooarhiiv Eesti kihelkondade kaart EKI lehekülgedel Hageri kihelkond portaalis Eesti mõisad Hupel, August Wilhelm (1782). Topographische Nachrichten von Lief- und Ehstland. Dritter und lelzter Band. Riga: zu finden bey Johann Friedrich Hartknoch. Lk 440–442. Bienenstamm, H. von (1826). Geographischer Abriß der drei deutschen Ostsee-Provinzen Rußlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: Deubner. Lk lk. 62–63.
Vilepill

Vilepill on torujas huuliku ja sõrmeaukudega puidust, metallist, savist või plastist valmistatud muusikariist. Tuntumaid vilepille on pajupill, mis on peamiselt lastepillina tänini kasutatav. Vilepille tehti ka muude puude koorest (toomingas, lepp, pihlakas, männikasvust jt.). Pill tehti kevadel mähiajal siledast sõrmejämedusest umbes 15 cm pikkusest oksast. Puhumisotsast 2–3 cm kaugusele lõigati sisse hammas(sälk), oksa koor klopiti lahti ning keerati pealt ära. Puhumisotsa lõigati poolviltuselt. Väljakeeratud puust pandi sellesse otsa huulikuks puupulgast "keel", millel pealmine kumerus oli ära lõigatud, nii et tekkis väike pilu. Pilusse puhudes tekkis heli. Teise otsa pandi punn, mis oli mõnikord liikuv ja sellega sai muuta heli kõrgust. Lisaks kuulub vilepillide hulka heinputkest valmistatud mitme sõrmeavaga putkepill, Lõuna-Eestis nimetatakse seda pütsikpilliks. Sõrmeavadega vilepille tehti ka puust (millesse põletati sisekanal) või plekist. Leitud on sarnaseid keskaegseid loomaluust vilepille. Eraldi variant oli Kirde-Eestis kasutatud venevile (ka piibar), see oli kaks korda pikem pajupillist, tema keskel oli puhumisava ning otsad olid suletud punnidega. Puhumisavast kahel pool asusid sõrmeavad. karjapasun pajupill roopill sikusarv Vilepill, Eesti Entsüklopeedia. Vaadatud 05.06.2021 Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 355 Eesti etnograafia sõnaraamat. 1996. Koostanud Arvi Ränk. Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus. Lk 240 Eesti rahvapillid ja rahvatantsud, Herbert Tampere. Tallinn, Eesti Raamat, 1975. Pajupill puhkma..., Igor Tõnurist. Maakodu 1998,5. Pajupill Eesti Rahva Muuseum Vilepill, Eesti Põllumajandusmuuseum Õpeta lapsed pajupilli tegema Pärimuspillid:Viled
Varss

Varss on kasvueas hobuslane või kaamel. Hobust loetakse varsaks, kui ta on vähem kui aastane. Veidi vanem kuid mitte veel suguküps noorhobune on sälg (mitmus: sälud). sälg täkk mära
Vello Park

Vello Park (26. juuli 1938 Koogi – 23. mai 2018) oli eesti Antarktika-uurija, meremeteoroloog, geofüüsik ja alpinist. Ta lõpetas 1965. aastal Tartu Riikliku Ülikooli füüsikuna. Aastatel 1963–1970 oli ta Eesti Põllumajanduse Akadeemia õppejõud, 1970–1980 Eesti NSV TA Astrofüüsika ja Atmosfäärifüüsika Instituudi kosmiliste uuringute sektoris vaneminsener, 1980–1992 Eesti TA Termofüüsika ja Elektrofüüsika Instituudi Läänemere osakonnas ning 1992–1996 Mereinstituudi vaneminsener ja uurimislaeva Livonia kapteni asetäitja teadusalal. Ta kandideeris Erakonna Eestimaa Rohelised nimekirjas Riigikogu 2011. aasta valimistel ning sai Tallinna Kesklinnas, Lasnamäel ja Pirital 22 häält. Vello Park on ainus neli korda Antarktikas talvitunud eestlane. 1972–1974 oli ta polaarjaamas Molodjožnaja meteoroloog, 1975–1977 ja 1977–1979 Mirnõis aerometeoroloog ning 1981–1983 Vostokis meteoroloog. Viimasel talvitumisel elas ta üle tuleõnnetuse, kui süttis jaama elektrijaam ning talvitujad jäid polaaröötingimustes kütte ja valguseta. Ekspeditsiooniliikmete meelekindlus ja nutikus hoidis Vostoki töös ning viis talvitujat, sealhulgas Vello Park, said vapruse eest Tööpunalipu ordeni. Vello Park on olnud Eesti Polaarklubi president. Ta hakkas alpinismi ja kaljuronimist harrastama 1959. aastal. Ta on tulnud 1961., 1963. ja 1966. aastal Baltimaade meistriks. Ta läbis 1968. aastal esimese eestlasena 6. raskuskategooria marsruudi. 1972. aastal tõusis ta Kommunismi mäetippu (7495 m) ja kordas sellega Eesti kõrgtõusu rekordit. 1969. aastal sai ta meistrikandidaadiks alpinismis. Ta on tegutsenud aastatel 1963–1991 alpinismiinstruktorina, 1963–1980 ühtlasi Tartu mägimatkakooli lektorina. Vello Park on Tartu Ülikooli alpiklubi Firn üks asutajaid (1959), selle teine president (1961–1968) ja auliige aastast 2009. 1983 Tööpunalipu orden Keeleteadlane Indrek Park on tema poeg. Samuti on tal tütar Vilja ja poeg Allan. EE 14. köide lk. 359. PARK, Vello. ESBL. esbl.ee. Alpiklubi Firn ajalugu Firni kodulehel. Olev Remsu. "Ordenipeitja" Õhtuleht, 26. mai 2018 Biograafia ESBL-is "Kui –30 on sulailm…" Õhtuleht, 28. jaanuar 2006 Jaanus Piirsalu. "Vangi mõistetud! Kaheksa kuud 80-kraadise külmaga. Edasikaebamisõiguseta" Eesti Päevaleht, 29. aprill 2006 "Eesti talved on Vostoki kõrval palav suvi!" Õhtuleht, 14. aprill 2007 Vello Park saates "Püramiidi tipus" Eesti Televisioon, 29. jaanuar 2011 "Vello Park: mägedes inimesed ei vanane" Go reisiajakiri Katrin Savomägi. "Hüvasti, polaarrüütel Vello Park! 26. juuli 1938 – 23. mai 2018" Postimees, 25. mai 2018 Olev Remsu. "Ordenipeitja" Õhtuleht, 26. mai 2018 (järelehüüe)
Preisimaa hertsog

Preisimaa hertsog (saksa keeles Herzog von Preußen) oli Preisimaa hertsogiriigi valitseja 16.–18. sajandil. Esimeseks Preisimaa hertsogiks oli endine Saksa ordu kõrgmeister Albrecht von Hohenzollern, kes 1525. aastal muutis Preisimaal asuvad orduvaldused ilmalikuks hertsogkonnaks. Sellest ajast kuni 1660. aastani oli Preisimaa hertsog Poola kuninga vasall. Lisaks viis esimene hertsog Albrecht Preisimaal läbi reformatsiooni, mistõttu sellest sai esimene ametlikult luterlik riik Euroopas. Preisimaa hertsogi võim oli küllaltki suur, kuid 1560. aastatel hakkas esimese hertsogi vananedes omandama olulist mõju hertsoglik nõukogu, mille roll tugevnes veelgi, kui hertsogiks sai nõrgamõistuslik Albrecht Friedrich. Pärast viimase surma 1618. aastal sai Preisimaa hertsogiks Brandenburgi kuurvürst Johann Sigismund ning sellest alates olid kuni 1701. aastani Preisimaa hertsogiteks Brandenburgi markkrahvid. Kuni selle ajani oli ametlikult tegemist kahe eraldiseisva riigi, Brandenburgi ja Preisimaaga, mis olid omavahel personaalunioonis. Kui moodustati Preisimaa kuningriik, kadus ka Preisimaa hertsogi tiitel. 1525–1568 Albrecht von Hohenzollern 1568–1618 Albrecht Friedrich 1577–1603 markkrahv Georg Friedrich, administraator 1603–1608 kuurvürst Joachim Friedrich, regent 1608–1619 kuurvürst Johann Sigismund, kaasregent 1618–1619 hertsog Johann Sigismund 1619–1640 hertsog ja kuurvürst Georg Wilhelm 1640–1688 hertsog ja kuurvürst Friedrich Wilhelm, Suur Kuurvürst 1688–1701 hertsog ja kuurvürst Friedrich III Saksa ordu kõrgmeister Preisi maameister Preisimaa kuningas Brandenburgi kuurvürst
British Airwaysi lend 38

British Airwaysi lend 38 oli lend Pekingist, Hiinast Londonisse, Suurbritanniasse, mis lõppes õnnetusega. 17. jaanuaril 2008 kell 12.42 (GMT) kukkus lennuk maandumisel sihtkohta alla. Kõik pardal olnud jäid ellu, kuid 47 said vigastada. See oli esimene õnnetus, milles sai kahjustada lennukitüübi Boeing 777 kere. aaib.gov.uk välja otsitud 26.12.10 (inglise keeles) bbc.co.uk välja arvatud 26.12.10 (inglise keeles)
Rahvusvaheline Ühistute Liit

Rahvusvaheline Ühistute Liit (International Co-operative Alliance, ICA) asutati 1895. aastal. Selle liikmeteks on riiklikud ja rahvusvahelised ühistegelised organisatsioonid kõikidelt elualadelt, sh põllumajanduse, töötleva tööstuse, kaubanduse, rahanduse, turismimajanduse, elamumajanduse ja infrastruktuuri haldamise valdkondadest, lisaks veel mitmesugused töö-, sotsiaal- ja kultuuriühistud. ICA ühendab enam kui 730 miljonit inimest ja 230 liikmesorganisatsiooni ligi sajast riigist. Oma 1937. ja 1966. aasta ühistuidentiteedi deklaratsioonides määratles ja täpsustas ICA ühistute mõistet ja tööpõhimõtteid. Need deklaratsioonid on mõjutanud muuhulgas ka riikide ühistegevust sätestavat seadusandlust. Tähelepanuväärne on, et ainsad Euroopa riigid, kelle puudub ICA's esindus on Eesti ja Läti. Tööühistu Ühistu Eesti Ühistegeline Liit Rahvusvaheline Ühistute Liit (ICA) ICA Annual report 2018
Suurtobias

Suurtobias (Hyperoplus lanceolatus) on tobiaslaste sugukonda suurtobia perekonda kuuluv kalaliik. Suurtobias elab Lääne- ja Põhja-Euroopa rannikumeres. Eestis elab vähesel arvul Soome lahes. Suurtobia keha on pikenenud ja ümara ristlõikega. Pea on samuti pikenenud ja otsast terav, terava väljaulatuva alalõuaga. Ülalõug ei ole väljasopistuv. Silmatorkavalt pikk on seljauim, mis koosneb 53–60 hargnenud kiirest. Kala pikkus on kuni 40 cm. Nahavärv on seljal rohekas, külgede ülaosas kollane, alakülgedel ja kõhul hõbedane. Ninamiku küljel on tume laik. Suurtobias võib elada kuni 5 aastaseks. Suurtobia peamiseks toiduks on plankterid ja väikesed kalad. P. J. Miller, M. J. Loates. "Euroopa kalad", tõlkinud Tiit Raid. Eesti Entsüklopeediakirjastus 2006, lk. 230 Suurtobias andmebaasis eElurikkus
Suttlimusk

Suttlimusk (Lumpenus lampretaeformis) on ahvenaliste seltsi kuuluv kala. Suttlimusk on levinud Atlandi ookeani põhjaosa rannikuvetes 100–200 m sügavusel. Talvel tõuseb madalamasse vette. Eestis on teda leitud Soome lahest ja Läänemere avaosa rannikult. Täiskasvanud suttlimusk võib olla kuni 49 cm pikk, kuid enamasti on alla 30 cm pikkune. Eesti kalade süstemaatiline nimestik Suttlimusk andmebaasis eElurikkus
Ühistuidentiteedi deklaratsioon

Rahvusvahelise Ühistute Liidu avaldatud ühistuidentiteedi deklaratsioon defineerib ja suunab kogu maailma ühistuid. See sisaldab ühistute määratlust teatava organisatsioonina, ühistute põhiväärtusi ja kehtivaid printsiipe, mis suunavad ühistute tegevust. Viimane deklaratsioon avaldati aastal 1995 ja see sisaldab uuendatud versiooni Rochdale'i ühistegevuse printsiipidest, mis avaldati juba aastal 1844. Ühistu on vabatahtlikult ühinenud inimeste iseseisev ühendus, mis on loodud selleks, et rahuldada majanduslikke, sotsiaalseid ja kultuurilisi vajadusi ning soove ühises omanduses oleva ja demokraatlikult juhitava ettevõtte kaudu. Ühistute põhiväärtusteks on eneseabi, vastutusvõime, demokraatia, võrdsus, õiglus ja solidaarsus. Traditsiooniliselt on ühistulise liikumise rajajad pidanud oluliseks ausust, avatust, sotsiaalset vastutust ja hoolivust teiste inimeste suhtes. Pole lubatud kedagi diskrimineerida (lähtudes nt sotsiaalsest seisundist, soost, rassist, poliitilistest või usulistest veendumustest) kuid võib paika panna reeglid, millise geograafilise piirkonna inimestele ühistu on loodud ning kehtestada liikmetasu. Ühistud on demokraatlikud organisatsioonid, mida juhivad nende liikmed, kes osalevad eesmärkide ja sihtide püstitamisel ning otsuste vastuvõtmisel. Liikmed võivad rakendada ka esindusdemokraatiat ja valida endale esindajad, kuid vaatamata sellele on otsedemokraatia ühistus olulisema tähtsusega. Liikmed annavad õiglase panuse ühistu kapitali ja teostavad selle üle demokraatlikku kontrolli. Osa sellest kapitalist on ühistu ühine vara. Dividendid, mida liikmed saavad liikmeksoleku tingimuseks olevalt osamaksult, on piiratud või neid ei maksta. Liikmed jaotavad ülejäägi (kasumi) järgmiste eesmärkide jaoks: ühistu arendamine ja reservide kogumine; liikmetele kasumi jagamine vastavalt sellele kui palju nad on ühistu teeneid kasutanud; muud liikmete poolt heakskiidetud tegevused. Ühistud on iseseisvad, ennast aitavad organisatsioonid, mida juhivad nende liikmed. Kui ühistu teeb kokkuleppe teise organisatsiooniga (või valitsusega) või kui kogutakse kapitali välistest allikatest, siis tehakse seda tingimustel, et säilib ühistu demokraatlik juhtimine ja iseseisvus. Ühistud pakuvad liikmetele ja töötajatele haridust ning koolitusi, et nad saaksid efektiivselt ühistu arengule kaasa aidata. Nad informeerivad avalikkust – eriti noori ja arvamusliidreid, ühistute olemusest ja kasulikkusest. Ühistud tugevdavad ühistegevuslikku liikumist tehes omavahel koostööd kohalikul, rahvuslikul, regionaalsel ja rahvusvahelisel tasandil. Ühistud töötavad oma kodukoha jätkusuutliku arengu heaks liikmete poolt heakskiidetud juhtnööride järgi. Rochdale’i printsiibid ingliskeelses Vikipeedias Majandusdemokraatia International Co-operative Alliance (26.05.2007). "Statement on the Co-operative Identity" (inglise). Originaali arhiivikoopia seisuga 4.02.2012. Vaadatud 27.12.2010. Rochdale’i ausad pioneerid
Hans Backe

Hans Backe (sündinud 14. veebruaril 1952) on rootsi päritolu endine jalgpallur ja praegune treener, Soome jalgpallikoondise peatreener 2016. aastast.
Ettelugeja

"Ettelugeja" (originaalpealkiri "The Reader") on 2008. aasta draamafilm, mis põhineb 1995. aasta Bernhard Schlinki samanimelisel romaanil. Stsenaariumi on kirjutanud David Hare ja lavastanud Stephen Daldry. See jäi produtsentide Anthony Minghella ja Sydney Pollacki viimaseks filmiks; mõlemad surid enne, kui see esilinastus. Kate Winslet – Hanna Schmitz David Kross – noorem Michael Berg Ralph Fiennes – täiskasvanud Michael Berg Alexandra Maria Lara – noor Ilana Mather Bruno Ganz – professor Rohl Lena Olin – Rose Mather Hannah Herzsprung – Julia Karoline Herfurth – Martha Burghart Klaußner – kohtunik The Reader Box office mojo Koduleht
Edil Bajsalov

Edil Bajsalov (Эдиль Байсалов; sündinud 6. augustil 1977) on Kõrgõzstani poliitik ja kodanikuühiskonna aktivist, partei Ajkol El juht. Osales Tulbirevolutsioonis. Ta võttis Kurmanbek Bakijevi võimu ajal sõna kuritegevuse ja korruptsiooni vastu. 2006. aastal tehti talle väidetavasti atentaat. 2007. aastal astus Bajsalov Sotsiaaldemokraatlikku Parteisse. Keskvalimiskomisjon kõrvaldas ta sama aasta detsembris Sotsiaaldemokraatliku Partei parlamendivalimiste kandidaatide nimekirjast, kuna Bajsalov olevat oma blogis avaldanud valimisbülletääni. Bajsalov lahkus paar päeva hiljem poliitilisele tagakiusamisele viidates riigist ja siirdus Rootsi. Pärast 2010. aasta aprillirevolutsiooni naasis Bajsalov Kõrgõzstani ja tegutses võimule tulnud Kõrgõzstani ajutise valitsuse kantseleiülemana. Sügisel toimunud parlamendivalimistel tema partei Ajkol El valimiskünnist ei ületanud. Õppinud vahetusõpilasena Türgis (1992–1993) ja Ameerika Ühendriikides (1994–1995). Õppis Ameerika Ülikoolis Kõrgõzstanis ärikorraldust ja Kirgiisi Riiklikus Ülikoolis politoloogiat. Rootsi eksiili siirdumise järel õppis Uppsala Ülikoolis. Abielus, üks tütar. Bajsalovi blogi
Väikekoskel

Väikekoskel ehk pudukoskel (Mergellus albellus) on partlaste sugukonda kuuluv veelinnuliik. Ta on väikekoskla perekonna ainus liik. Väikekoskel pesitseb Euraasia põhjaosa taigapiirkondades. Eestis ei pesitse. Saabub siia sügisel põhja poolt talvituma. Eestis talvitub 500–2000 lindu. Väikekoskel teeb pesa puuõõnsusse või kännu sisse. Maikuus on kurnas 7–11 muna. Emaslind haub kurna 26–28 päeva. Maailmas arvatakse olevat 130 000 – 210 000 paari väikekosklaid. Väikekoskel on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse. "Eesti lindude staatus, pesitsusaegne ja talvine arvukus 2003–2008" (PDF). Hirundo. Eesti Ornitoloogiaühing. 2009. Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 14. detsember 2011. Vaadatud 27. oktoobril 2011. Väikekoskel andmebaasis eElurikkus Väikekoskel
Ilse Lehiste

Ilse Lehiste (kuni 8. märtsini 1935 Lest; 31. jaanuar 1922 Tallinn – 25. detsember 2010 Columbus, Ohio) oli eesti päritolu ameerika keeleteadlane, paljude foneetikaalaste uurimuste autor. Ilse Lehiste lõpetas Elfriede Lenderi Tütarlaste Eragümnaasiumi Tallinnas. Seejärel õppis filoloogiat Tartu ja Hamburgi Ülikoolis. Doktorikraadi sai ta Hamburgi Ülikoolist väitekirjaga inglise prerafaeliitliku kirjaniku William Morrise kohta. 1959. aastal lõpetas ta doktorikraadiga keeleteaduses Michigani Ülikooli. Ameerika Ühendriikidesse jõudis Ilse Lehiste 1949. aastal. Tema teine doktoritöö (kaitstud 1959, lingvistika alal Michigani ülikoolis) oli teemal "An Acoustic-Phonetic Study of Internal Open Juncture", selle juhendaja oli Kenneth L. Pike. Ilse Lehiste on töötanud lektorina Hamburgi Ülikoolis (1948–1949), nüüdiskeelte abiprofessorina Kansase Wesley Ülikoolis (1950–1951) ja Detroiti Tehnoloogiainstituudis (1951–1956) ning uurimisassistendina Michigani Ülikoolis (1957–1963). Doktorikraadi saamise järel õpetas Ilse Lehiste Ohio Osariigi Ülikooli keeleteaduskonnas peamiselt foneetikat (1963–1987). Aastatel 1965–1971 ja 1985–1987 oli ta samas keeleteaduskonna juhataja. Ta on olnud külalisprofessor Kölni Ülikoolis Saksamaal (1965), Viini Ülikoolis Austrias (1974) ja Tōkyō Ülikoolis Jaapanis (1980). 1980. aastal valiti Ilse Lehiste Põhja-Ameerika keeleteadlasi ühendava Ameerika Keeleteaduse Seltsi presidendiks. Ilse Lehiste sulest on ilmunud 11 raamatut, 176 teadusartiklit ja 101 retsensiooni. 1989. aastal ilmus Roomas Vello Salo kirjastuse Maarjamaa kaudu tema luulekogu "Noorest peast kirjutatud laulud. Luuletusi aastaist 1938-48". 1977 Essexi Ülikooli audoktor 1982 Lundi Ülikooli audoktor 1989 Tartu Ülikooli audoktor 2001 Valgetähe III klassi teenetemärk 2008 Eesti Teaduste Akadeemia välisliige 2009 Ferdinand Johann Wiedemanni keeleauhind Soome Teaduste Akadeemia välisliige Ilse Lehiste. 2000. Keel kirjanduses. Ilmunud sarjas "Eesti mõttelugu", köide 36, koostaja Jaan Ross. Tartu: Ilmamaa. lk. 9. (ISBN 9985-878-89-2) Ilse Lehiste CV. "Tartu Ülikooli audoktorid". Tartu Ülikool. Vaadatud 13. detsembril 2022.
Sidrun-liivatee

Sidrun-liivatee (Thymus × citriodorus) on huulõieliste sugukonna liivatee perekonda kuuluvate paljalehise liivatee ja aed-liivatee hübriid. Sidrun-liivatee on mitmeaastane igihaljas 30 cm kõrgune poolpõõsas. Lehed on üsna suured, rohelised ja tugeva sidrunilõhnaga. Õied on roosad. Sidrunilõhna ja -maitse pärast kasutatakse sidrun-liivateed meelsasti salatites, millele ta annab meeldivalt hapuka maitsevarjundi. Linnu- ja vasikalihale ning mereannitoitudele lisab sidrunilõhna. Haljastuses kasutatakse eri lehevärviga sidrun-liivatee sorte: 'Aureus' on kollaste lehtedega, 'Silver Queen' on valge äärega lehtedega. Nõmm-liivatee Aed-liivatee
Tõmmuvaeras

Tõmmuvaeras (Melanitta fusca) on partlaste sugukonda kuuluv veelinnuliik. Ta on peaaegu rongasuurune (kehapikkus 48–57 cm), musta (isaslind) või tumepruuni (emaslind) sulestikuga. Isaslinnul on valge laik tiival ja silma all. Isaslinnud kaaluvad 1,5–2 kg, emaslinnud umbes 1,2 kg. Pesitseb Euraasia ja Põhja-Ameerika tundra- ja osalt taigavööndis. Eestis pesitseb põhja- ja läänerannikul. Tõmmuvaera pesitsusaegset arvukust Eestis hinnatakse 400–700 paarile, talvist arvukust 20 000 – 200 000 isendile. Kurnas, mis on täis juuni keskpaigast alates, on 6–12 muna. Tõmmuvaeras on jahilind. Hooaja jooksul lastakse Eestis kümmekond isendit. http://www.iucnredlist.org/details/22724836/0 (vaadatud 9.5.2017) "Eesti lindude staatus, pesitsusaegne ja talvine arvukus 2003–2008" (PDF). Hirundo. Eesti Ornitoloogiaühing. 2009. Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 14. detsember 2011. Vaadatud 27. oktoobril 2011. Tõmmuvaeras andmebaasis eElurikkus
Portugali liivatee

Portugali liivatee (Thymus caespititius) on huulõieliste sugukonda liivatee perekonda kuuluv igihaljas mitmeaastane taim. Portugali liivatee on 10 cm kõrgune ja 20 cm laiune poolpõõsas. Õied on lillakasroosad. Kitsad, erkrohelised lehed kinnituvad tihedate männastena varrele. Portugali liivatee õitseb juunis-juulis. Tugev, madal, tallamiskindel padjand, mis sobib kasvatamiseks näiteks kõnniteeplaatide vahel.
Dörfleri liivatee

Dörfleri liivatee (Thymus doerfleri) on huulõieliste sugukonda liivatee perekonda kuuluv igihaljas mitmeaastane taim. Ta on 2 cm kõrgune ja 20 cm laiune poolpõõsas. Helelillad või roosakad õied. Hallid, karvased, õhukesed lehed, madal padjand. Taim on pärit Balkani poolsaarelt. Sobib kiviktaimlates ja murukatusel kasvatamiseks.
Väiketiir

Väiketiir (Sternula albifrons) on väikseim tiirlane. Väiketiir on levinud kõikide mandrite paras- ja palavvöötmes. Eestis on ta väikesearvuline haudelind. Lääne- ja Põhja-Eesti rannikul pesitseb 400–500 paari. Ta saabub Eestisse aprilli lõpul, lahkub juulis-augustis. Talvitub Lõuna-Aafrikas ja Austraalias. Väiketiiru saba on keha suhtes lühem kui teistel tiirudel. Pealagi on must ja üle silma kulgeb must pikitriip. Jalad ja nokk on kollakasruuged. Lind on 22–24 cm pikk, tiibade siruulatus on 48–55 cm ja kaal 40–60 g. Pesitseb liivarannal või klibuvallil. Kurnas on 2–3 muna. Pesitsusaeg on mai lõpus või juuni alguses. Väiketiir toitub väikestest kaladest, putukatest ja vähilistest. Väiketiir andmebaasis eElurikkus Väiketiir
Köömnelõhnaline liivatee

Köömnelõhnaline liivatee (Thymus herba-barona) on huulõieliste sugukonda liivatee perekonda kuuluv igihaljas mitmeaastane taim. Köömnelõhnaline liivatee on 2 cm kõrgune ja 20 cm laiune poolpõõsas. Tal on roosipunased õied ja tumerohelised köömnelõhnalised lehed. Taim sobib hiinapäraste toitude ja loomaliha maitsestamiseks.
Kiliikia liivatee

Kiliikia liivatee (Thymus cilicicus) on huulõieliste sugukonda, liivatee perekonda kuuluv igihaljas mitmeaastane taim. Kiliikia liivatee on mitmeaastane 5 cm kõrgune ja 20 cm laiune poolpõõsas. Taim on roosade õitega. Erkrohelised, kitsad, terava tipuga lehed kinnituvad vartele männastena. Lehtede lõhn meenutab sellerit. Madal padjand, mis sobib hästi kõnniteeplaatide vahede haljastamiseks.
Lühivillane liivatee

Lühivillane liivatee (Thymus pseudolanuginosus) on huulõieliste sugukonna liivatee perekonda kuuluv igihaljas mitmeaastane taim. Lühivillane liivatee on 2 cm kõrgune ja 20 cm laiune poolpõõsas. Õied on õrnad, roosad või helelillad. Lehed on tihedalt kaetud hallikate karvadega. Moodustab tiheda padjandi. Sobib hästi kiviktaimlates, kividest kõnniteede pragudes ja kuivmüürides kasvatamiseks.
Pürenee liivatee

Pürenee liivatee (Thymus zygis) on huulõieliste sugukonna liivatee perekonda kuuluv igihaljas mitmeaastane taim. Pürenee liivatee on 30 cm kõrgune ja 20 cm laiune poolpõõsas. Õied on valged. Lehed on väikesed, õhukesed, hallikasrohekad ning meeldiva lõhnaga. Taim on pärit Hispaaniast ja Portugalist. Sobib hästi kiviktaimlates kasvatamiseks.