laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Nikolai Talts

Nikolai Talts (26. november 1890 Laiksaare vald, Pärnumaa – 26. jaanuar 1949 Tallinn) oli Eesti advokaat ja poliitik. Nikolai Talts sündis Laiksaare vallas Pärnumaal talupidajate pojana. Õppis Laiksaare vallakoolis, 1900–1902 Jõhvi ministeeriumikoolis, 1902–1910 Riia vaimulikus koolis ja seminaris ning Varssavi ülikoolis õigusteadust (lõpetas 1914). Oli vandeadvokaadi abi Pärnus, Pärnumaa miilitsaülem, Pärnu Maakonnavalitsuse ja Pärnu Linnavolikogu liige, Asutava Kogu liige, Põllutööministeeriumi juriskonsult ja põllutööministri abi. Nikolai Talts oli Konstantin Pätsi viiendas valitsuses põllutööminister (1933–1938) ja Rahvuskogu liige. Ta vahistati 16. novembril 1944 NKVD poolt ja mõisteti tribunali otsusega 25. veebruaril 1946 §58-3 alusel viieks aastaks vangi. Vabanes vangistusest 1949. aasta jaanuaris. Nikolai Talts 45-aastane. Postimees, 25. november 1935, lk 7. "Homseid sünnipäevi". Uus Eesti. 25. november 1935. Vaadatud 9.02.2019. Meie parlament ja aeg. Eesti Vabariik 1918–1940. 1937: Rahvuskogu 18.02.1937 – 17.08.1937. Rahvuskogu koosseis www.nlib.ee Kasutatud 9.08.2012. "Memento 1966. T-TIM". Originaali arhiivikoopia seisuga 29. aprill 2021. Vaadatud 9. augustil 2012. Foto Nikolai Taltsist koos abikaasa Ella-Emilie ja tütre Teaga 1925.a.
Ludvig Ojaveski

Ludvig Ojaveski (kuni eestistamiseni märtsis 1935 Ludvig Mühlbach, 26. aprill 1892 Kõnnu vald, Harjumaa – 6. august 1940 Nõmme) oli Eesti poliitik, Nõmme linnapea. Valiti 1. jaanuaril 1925 koos Johannes Lindemanni ja Jaan Vagaga taastatud Nõmme Kaitseliidu ajutisse juhatusse. 25. aprillil 1934 nimetas Vabariigi Valitsus ta Nõmme linnapeaks. 5. detsembril 1939 valiti ta ainsa kandidaadina ühehäälselt (kõik 28 häält poolt) tagasi Nõmme linnapeaks. Linnapeana oli Ojaveski Kaitseliidu Nõmme malevkonna propagandapealik. Ta oli Rahvuskogu liige, Nõmme Loomakaitse Seltsi asutaja, esimene esimees aastail 1930–1932 ja auliige; Eesti Vastutavate Ametnikkude Ühingu esimees; Nõmme Majaomanikkude Panga juhatuse esimees. 12. juunil 1940 valiti ta Omakaitse Sihtkapitali Nõmme komitee esimeheks Teise Nõukogude okupatsiooni ajal lõpetas ta tõenäoliste repressioonide kartuses oma elu enesetapuga. 1936 Kotkaristi V klassi teenetemärk 1938 Eesti Punase Risti III klassi teenetemärk Rohelise Risti II järk Tema poeg oli põllumajandusteadlane Kalju Ojaveski. Muudetud nimede register, 1935, lk. 123. http://www.ra.ee/dgs/browser.php?tid=68&iid=110700257154&img=era0031_002_0000294_00486_t.jpg&tbn=1&pgn=25&prc=30&ctr=0&dgr=0&lst=2&hash=8d411c9dd12235cc62dad905a1f58dd8 "L. Ojaveski teiskordselt Nõmme linnapeaks". Rahvaleht nr 287, 6. detsember 1939. Lk 7 Leho Lõhmus. Nõmme Kaitseliit. Tallinn: Koolibri 2009. Lk 24–25, 52. ISBN 978-9985-0-2282-5 "Asutati omakaitse sihtkapitali komitee". Uus Eesti nr 156, 13. juuni 1940. Lk 6 Leho Lõhmus. "70 aastat Nõmme linnapea traagilisest surmast". Nõmme Sõnumid, 6. august 2010
Eduard Riisna

Eduard Riisna (kuni 15. oktoobrini 1938 Eduard Riismann; 6. märts 1898 Juuru vald, Harjumaa – 2. november 1990 Toronto) oli Eesti poliitik, I Riigivolikogu liige. Ta õppis Westholmi Gümnaasiumis ja Tallinna Õhtugümnaasiumis ning lõpetas 1925. aastal Tartu Ülikooli õigusteaduskonna. Osales vabadussõjas. Akadeemiliselt kuulus ta EÜS-i Ühendus. Riisna valiti 1936. aastal uut põhiseadust välja töötavasse Rahvuskogusse ning 1938. aastal valiti ta 10. valimisringkonnast I Riigivolikogusse. Paguluses jätkas ta Riigivolikogu liikmena tegevust Riigivolikogu ja Riiginõukogu liikmete Põhja-Ameerika rühma kirjatoimetajana. Ta oli ka 1939. aastal valitud Tallinna linnavolinik. Poliitiliselt kuulus Uuendusliitu, Konstantin Päts'i Riigivanemaks Valimist Korraldavasse Komiteesse ja Põhiseaduse Elluviimise Rahvarindesse. Ta oli Tööühingute Liidu esimees ja ka üks ühingu Radikaal asutajaid. Põgenes 1944. aasta sügisel perega Rootsi ja 1951. aastal emigreerus perekonnaga Kanadasse Torontosse. Seal tegutses pikka aega Balti Liidu ja Eesti Liit Kanadas esimehena. Samuti oli Riisna Toronto Eesti Ühispanga asutajaliige ning üks RVN-i loojatest. Tema palvel kanti Riisna nr. 378 all perekonnanimede kaitseregistrisse. 1939 Eesti Punase Risti IV klassi teenetemärk Tema abikaasa oli tõlk, ühiskonnategelane ja valitsuse erinõuandja immigrantide küsimustes Olga Riisna (abiellusid 1933. aastal). Neil on kaks tütart, Aime (sündinud 1935) ja Ene (sündinud 1938). https://www.ra.ee/dgs/_purl.php?shc=EAA.1211.1.146:132 "Õppursõdur ja riigitegelane E. Riisna surnud". Võitleja = The Combatant : ülemaailmne Eesti sõjameeste ja vabadusvõitlejate häälekandja. 1.11.1990. Vaadatud 22.07.2022. https://dea.digar.ee/page/stockholmstid/1956/10/05/1 Artellide liidu esimeheks Ed. Riisna. Uus Eesti, 13. juuni 1940, nr. 156, lk. 6. "Olga Riisna (sünd. Ostman) 19. mai 1904—17. nov. 1998". Vaba Eestlane = Free Estonian. 22.12.1998. Vaadatud 23.07.2022. Eduard Riisna Eesti biograafilises andmebaasis ISIK Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944
Artur Tupits

Artur Tupits (8. oktoober 1892 Pikknurme, Puurmani vald, Tartumaa – 28. oktoober 1941 Ussollagi vangilaager, Solikamsk, Molotovi oblast (nüüd Permi krai), Vene NFSV) oli Eesti ajakirjanik ja poliitik. Artur Tupits oli I, II, III, IV ja V Riigikogu ning Rahvuskogu ja I Riigivolikogu liige ja põllutööminister neljas valitsuses. Ta esindas Maaliitu, hiljem põllumehi. Ajalehe Kaja peatoimetaja ning Riigikogu liikmena andis Tupits 1929. aastal Riigikogu vestibüülis kõrvakiilu toonasele töö- ja hoolekande- ning haridusministrile Leopold Johansonile. See oli üheks suuremaks skandaaliks Riigikogu ajaloos ning kõnekeelde tuli väljend "tupitsat tegema", mis hiljem mugandus väljendiks "tuupi tegema". Juhtum lahendati 1932. aastal, kui mõlemad pooled kuulusid koos valitsusse. 1. november 1932 – 18. mai 1933 põllutööminister Konstantin Pätsi neljandas valitsuses 11. september 1937 – 9. mai 1938 põllutööminister Konstantin Pätsi viiendas valitsuses 9. mai 1938 – 12. oktoober 1939 põllutööminister ja ühtlasi peaministri asetäitja (alates 11. maist 1938) Kaarel Eenpalu teises valitsuses 12. oktoober 1939 – 21. juuni 1940 põllutööminister Jüri Uluotsa valitsuses Juunis 1940 sooritas Artur Tupits ametiülesannete täitmisel üle-Eestilise ringreisi. Hävinud oli umbes 2 500 000 viljapuud, ligemale 100% pirni- ja ploomipuudest. Kõige raskemalt oli külm kahjustanud õunapuid Tartu-, Võru- ja Petserimaal. Põllutööministeeriumis töötati välja üldjooneline kava puuviljaaianduse ülesehitamiseks, mis nägi ette 10 aasta jooksul 3 400 000 uue viljapuu istutamise. Artur Tupits vahistati 16. novembril 1940 Tallinnas, talle mõisteti 14. mail 1941 tribunali otsusega §58-13 ja §58-2 alusel 10+5 aastat ja ta suri Solikamskis Ussollagi vangilaagris 28. oktoobril 1941. "Meie parlament ja aeg: 1929. Virtuaalnäitus Rahvusraamatukogu lehel". Originaali arhiivikoopia seisuga 17. oktoober 2013. Vaadatud 4. märtsil 2016. Kähmlus riigikogus tõi rahva sekka ütluse "tuupi tegema" Pealinn, 10. detsember 2018 Tupits Johansoniga ühes lauas. Rahvaleht, 3. november 1932, nr 130, lk 1. VI RIIGIKOGU (Riigivolikogu ja Riiginõukogu), 07.04.1938-05.07.1940 Eesti Rahvusraamatukogu virtuaalnäitus "Meie parlament ja aeg : fakte, sündmusi, dokumente, inimesi" Leiba peaksime tänavu saama. Rahvaleht, 15. juuni 1940, nr 139, lk 8. "POLIITILISED ARRETEERIMISED EESTIS 1940–1988 (§58)" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 22. detsember 2015. Vaadatud 4. märtsil 2016. Artur Tupits Eesti biograafilises andmebaasis ISIK
Karl Puusemp

Karl Puusemp (21. oktoober 1903 Tähtvere vald, Tartumaa – 18. juuni 1978 Türi) oli Eesti vaimulik ja poliitik. Puusemp lõpetas 1927. aastal Tartu Linna Õhtuse Ühisgümnaasiumi, õppis aastatel 1926–1927 Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonnas ja aastatel 1927–1934 usuteaduskonnas. Ta oli korporatsiooni Rotalia liige. Aastatel 1934–1935 oli Puusemp prooviaastal Rõuge Maarja koguduses (Valter Viksi juures). 11. veebruaril 1935 ordineeriti ta õpetajaks. 1935. aastal oli ta Rõuge Maarja koguduse õpetaja Valter Viksi isiklik adjunkt. Aastatel 1936–1958 oli ta Pindi koguduse õpetaja. Sisuliselt teenis ta Pindi kogudust aastani 1948, kuni sai teada, et teda kavatsetakse vahistada. Siis otsustas ta sõita Krimmi tervist kosutama, enne aga taotledes luba sanatooriumis oleku ajal lubada jutlustajana töötada oma naisel Hiljal. Sanatooriumist ta aga tagasi ei ilmunud ning 1954. aastani teenis kogudust jutlustajana tema abikaasa, kes kasvatas sel ajal üksi kolme last. Karl Puusemp varjas ennast, läbiotsijad teda ei leidnud. 1953. aastal Eesti NSV Siseministeeriumi Võru osakonnas koostatud tagaotsimistoimiku järgi varustas Puusemp aastatel 1944–1948 kirikuõpetajana metsavendi valedokumentidega ning abistas neid. 1948. aastast alates pidas ta sidet Võrumaa metsavendade ühe juhi Jaan Rootsiga, kes langes lahingus juunis 1952. Kui aastal 1954 jõudis kätte tütre leeripäev, tuli Puusemp peidust välja ning andis ennast Võrus miilitsas üles. Aastatel 1954–1958 teenis Puusemp edasi Pindi kogudust ning aastatel 1958–1978 õpetajana Türi Püha Martini kogudust. Aastal 1972 taastati tema eestvõttel 1941. aastal purustatud Türi kiriku tornikiiver. Karl Puusemp oli alates 1938. aastast I Riigivolikogu liige (Riigivolikogu 75. valimisringkonnas). http://www.ag.tartu.ee/?q=kool/ajalugu/vilistlased&k=1927/tlog Türi kirik ja kogudus 690. Türi 2010. koostanud Andres Tšumakov Konrad Veem Eesti Vaba Rahvakirik Dokumentatsioon ja leksikon EVR Stockholm 1988 Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918–1944
Mihkel Reimann

Mihkel Reimann (19. juuli 1889 Väätsa vald, Järvamaa – 26. november 1968) oli Eesti põllumees ja poliitik. Reimann sündis 19. juulil 1889. aastal Järvamaal Väätsa vallas talupoja pojana. Hariduse omandas ta Türi kihelkonnakoolis ja Paide linnakoolis ning sai 1908. aastal pedagoogiliste kursuste läbimise järel õpetaja kutse. Ta töötas õpetajana kaks aastat Särevere valla Lokuta algkoolis, siirdudes seejärel Tallinna täiendõppele keskkooli õhtukursustele. Hiljem õppis Reimann veel põlluteadust Tartu Eesti Põllumeeste Seltsi korraldatud kursustel, et üle võtta isatalu, kuid samal ajal alanud esimene maailmasõda viis ta hoopis sõtta. Eesti polkude asutamispäevil korraldas Reimann eestlastest sõjameeste rahvusväeosadega liitumist, liitudes ka ise 3. polguga. Pärast Vabadussõda asus Reimann tööle põllumehena Väätsa vallas Küti talus. Lisaks talupidamisele võttis Reimann agaralt osa ka ühiskonnaelust. Ta oli kokku kolm korda Väätsa vallavanem ning oli Järva maavolikogu liige. Reimann valiti 1931. aastal Põllutöökoja esimese koosseisu liikmeks ning põllumeeste konventide asutamise järel Türi põllumeeste konventi, kus ta sai juhatuse liikmeks. Ta võttis osa ka Kaitseliidu tegevusest. 1938. aastal kandideeris Reimann I Riigivolikokku Põhiseaduse elluviimise rahvarinde kandidaadina Järvamaal 22. ringkonnas Peet Nõmmiku ja Mihkel Rõugu vastu. Reimann sai valimistel 2647 häält ja osutus Riigivolikogusse valituks. Riigivolikogu 7. koosolekul 5. mail 1938 valiti Mihkel Reimann August Jürima ettepanekul rahvakasvatuse ja -kultuuri komisjoni ning maa-, töö- ja rahvaheaolu komisjoni liikmeks.[viide?] 1940. aastal valiti Reimann Järvamaa Isamaaliidu juhatusse. 1943. aastal oli Reimann Eesti Rahva Ühisabi Väätsa valla nõukogu liige. Eesti okupeerimise järel arreteerisid bolševikud Reimanni 18. detsembril 1944 ning talle määrati 10 aastat vangistust. Ta oli aastatel 1944–1949 Leningradis vanglas. 1949–1954 oli ta Mordvas vangilaagris. Pärast Karl Kaupsi surma 8. oktoobril 1968 oli Mihkel Reimann vanim elusolev I Riigivolikogu liige. Mihkel Reimann suri 26. novembril 1968. aastal.[viide?] Mihkel Reimani vanemad olid Mihkel Reimann (1850–1941) ja Eva Reimann (sündinud Nuut; 1860–1931)[viide?] ning abikaasa Miina Reimann (sündinud Minkovitš; 1898–1972). Mihkel Reimanni lapselapselaps on Priit Värk,[viide?] kes oli aastatel 2014–2015 ja uuesti 2017–2021 Paide linnapea. "Rahvarinde Järvamaa kandidaadid Riigivolikogusse". Uus Eesti. 31.01.1938. "Järwamaa põllumeeste esituse kandidaatide nimekirjad". Järva Teataja. 01.12.1931. "Tüsedaid kandidaate Türi valimisringkonnas". Järva Teataja. 18.02.1938. "Riigiwolikogu walimiste tulemused". Postimees. 26.02.1938. "Peaministri asetäitja A. Jürima kõneles Paides". Pärnumaa Teataja. 21.05.1940. "ERÜ rühmkonnajuhid Väätsa vallas". Järva Teataja. 18.02.1943. "Paide linnapea sai isaks". Postimees. 27.11.2020.
Valter Eenmaa

Valter-Aleksander Eenmaa (kuni 8. juunini 1936 Einmann; 24. jaanuar 1898 Riia – 20. juuli 1948 Tallinn) oli eesti poksija. Ta lõpetas 1914. aastal Tallinnas kaubanduskooli. Ta hakkas poksiga tegelema 1920. aastal Tallinna Spordis, kus tema treener oli Arkadi Harlampijev. Ta kuulus Spordi meeskonda selle esimesel avalikul võistlusel, kohtumisel 1. oktoobril 1921 Helsingi Poksiklubiga (see oli ka helsinglaste esimene avalik võistlus üldse). Ta võitis kergekaalus (kuni 135 naela ehk 61,2 kg) oma kohtumise Helsingi klubi esindajaga. Ta võitis 1922. aastal Helsingis peetud rahvusvahelisel võistlusel (selle võistluse täpne nimetus on teadmata) ainsa eestlasena esikoha kergekaalus (kuni 135 naela ehk 61,2 kg). Ta oli 1925. aastal Eesti meister kergekeskkaalus (kuni 147 naela ehk 66,7 kg). Ta oli Tallinna Poksiklubi üks asutajaid ja selle esimene esimees. Hiljem tegutses ka poksikohtunikuna. Eenmaa võttis osa Vabadussõjast soomusrongil Kapten Irv. Hiljem töötas Tolliametis raamatupidajana. Ta osales II maailmasõjas Saksa sõjaväes. Ta arreteeriti Nõukogude võimu poolt 21. aprillil 1948. Eenmaa suri veel kohtu või erinõupidamise otsuseni jõudmata, tema surma- ja matuseolud pole teada. Spordibiograafiline leksikon. Tallinna Kirjastuse Kooperatiiv. Tallinn 1937. Rein Pajur. "Poksi lugu". Tallinn 2009. Lk 366 Valter Eenmaa (Einmanni) sporditulemused
Lars Christenseni mäetipp

Lars Christenseni mäetipp (norra keeles Lars Christensen-toppen) on kilpvulkaan Antarktikas asuval Peeter I saarel. Geograafilised koordinaadid on 68°50′ S, 90°37′ W või 68°51' S, 90°35' W. Selle tipp on saare kõrgeim mäetipp. Mäe kõrgus merepinnast on 1640 m või 1646 m või 1750 m või 1753 m. Lars Christenseni mäetipp on kõrguselt merepinnast Antarktika mäetippude seas 75. kohal. Ta on ultraprominentne mäetipp. Vulkaan on kaetud liustikuga. Vulkaani tipus on 100 m laiune kraater. Vulkaani kuju osutab tema noorusele. Et vulkaani ülemine osa ei ole muutunud, siis võib osa sellest olla pärit Holotseenist või koguni ajaloolisest ajast (LeMasurier, Thomson 1990). Vulkaani peetakse kustunuks. Ta on saanud nime norra reederi Lars Christenseni järgi. Tema vaalapüügilaev Odd I seilas jaanuaris 1927 ümber Peeter I saare. Antarktika vulkaanide loend Lars Christensentoppen, Antarctica Peakbagger.com "Global Volcanism Program". Originaali arhiivikoopia seisuga 12. oktoober 2004. Vaadatud 25. märtsil 2009. Петра I остров. Институт географии. Российская Академия Наук Antarctica Range4 High Points Peakbagger.com "The FIRST Peter One DXpedition, 1987". Originaali arhiivikoopia seisuga 28. september 2011. Vaadatud 25. märtsil 2009. W. E. LeMasurie, J. W. Thomson (toim). Volcanoes of the Antarctic Plate and Southern Oceans, American Geophysical Union: 1990, ISBN 0-87590-172-7 Peeter I saar Norra Polaarinstituudi saidil (foto) Sissekanne saidil peakbagger.com Sissekanne saidil Global Volcanism Program, foto Foto 2005. aasta raadioamatööride ekspeditsiooni saidil Artikli kirjutamisel on kasutatud norra-, saksa- ja ingliskeelse Vikipeedia artiklit seisuga 25.3.2009.
Maarit Murka

Maarit Murka (sündinud 2. detsembril 1981) on eesti kunstnik. 2004. aastal lõpetas Murka Eesti Kunstiakadeemia maalikunsti erialal, 2006. aastal kaitses ta magistritööd Helsingi Kunstiakadeemias. Hiljem on ta õppinud Balti Filmi- ja Meediakooli magistriõppes. Murka kuulub Eesti Kunstnike Liitu ja Maalikunstnike Liitu. 2001. aastast osaleb ta näitustel. "Maarit Murka Afganistani maalinäitusest: kes tahab, näeb seal lihtsalt eesti sõdurit" ERR, 21.04.2014 (vaadatud 01.12.2020) Koduleht Ants Juske. Maarit Murka – noor tõusev täht EPL.ee, 20. aprill 2009
Korjus

Korjus on suurema surnud looma (mitte inimese) keha. Lagunevat korjust nimetatakse raipeks. Surnud loomal lõdvestuvad kõigepealt kõik lihased. Varsti pärast seda (enamasti mõne tunni jooksul, ajavahemik oleneb temperatuurist) saabub koolnukangestus. Sel ajal on looma liha veel värske. Lihas sisalduvate ensüümide toimel kaob laibakangestus mõne ööpäeva jooksul ja lihased lõdvestuvad uuesti. Need ensümaatilised protsessid (autoproteolüüs) on korjuse lagunemise esimene etapp, mistõttu nüüd võib korjust nimetada ka raipeks, kuigi selle liha on inimestele ja röövloomadele ikka veel söödav (vt laagerdamine). Lõpnud looma immuunsüsteem on sel ajal veel toimiv, mistõttu ei saa alata bakteriaalne roiskumine, millest tekivad laibamürgid. Antikehad ja leukotsüüdid võitlevad mitu ööpäeva enamiku mikroobidega, kuni antikehad saavad otsa ja leukotsüüdid on kogu korjuses leiduva C-vitamiini ära tarvitanud. Alles siis lakkab surnud looma immuunsüsteem täielikult töötamast ning bakterid hakkavad korjust seedima ning paljunema.
Elīna Zālīte

Elīna Zālīte (19. oktoober 1898 Läti, Alūksne rajoon Trapene vald Vososi talu – 7. aprill 1955 Riia) oli läti kirjanik ja tõlkija. Õppis Jaunlaicene vallakoolis, Valga tütarlastegümnaasiumis ning sooritas küpsuseksamid 1918. aastal eksternina Tartu tütarlaste gümnaasiumis. Töötas õpetajana Alūksnes ja Hopas ning dramaturgina Riia Kunstiteatris, seejärel vabakutselise kirjaniku ja tõlkijana. Oli tegev ka Riia muusika-komöödiateatri kirjandusala juhatajana. Kirjanduse alal debüteeris 1921. aastal eesti luule läti keelde tõlkijana, avaldades Villem Grünthal-Ridala luuletuse "Ohvrikivi". Seejärel avaldas ka originaalvärsse ja proosat. 1929. aastal ilmus tema tõlkes "Kalevipoeg". Tõlkis ka A. H. Tammsaare "Kõrboja peremehe" (1925), "Tõe ja õiguse" I–IV (1936) ja "Elu ja armastuse" (1938), samuti Eduard Vilde, August Kitzbergi, Oskar Lutsu, Mait Metsanurga, Hugo Raudsepa, Friedebert Tuglase jt teoseid. Tõlkis soome keelest Aleksis Kivi "Seitse venda". Kirjutas ka näidendeid, millest eesti keelde tõlgitult on avaldatud komöödiad "Armu väikesed vääratused" (1932), "Šokolaadiprintsess" (1947) ja "Sõna on naistel" (1952). Maetud Rainise kalmistule. Apes asub Elīna Zālīte memoriaalmuuseum, mille ekspositsioon pärineb 1973. aastast.
Voore (Keskmaa)

Voore (ingl Bree) on küla J. R. R. Tolkieni triloogias "Sõrmuste Isand". Voore oli tähtsaim küla Vooremaal, mis asus nagu saareke kesk ümberringi laiuvaid tühermaid. Voorel elasid sõbralikult koos nii Suur Rahvas kui Väike Rahvas (kääbikud). Voore elanikud olid enamasti pruunijuukselised, laiaõlgsed ja lühemat kasvu, rõõmsameelsed ja isepäised: nad ei allunud kellelegi peale iseenda, kuid kääbikute, päkapikkude, haldjate ja ka teiste maailmade asukatega käisid läbi rohkem ja sõbralikumalt, kui Suurel Rahval muidu kombeks oli. Voore küla seisis vanal maanteede ristumiskohal. Seal ristusid paljud tähtsad teed, näiteks Idatee ühe teise iidse teega, kus omal ajal olevat tihe liiklus olnud. Samuti ristus seal vana Põhjatee, mis oli ammu tühjaks jäänud ja rohtunud, mistõttu Voore rahvas kutsus seda sageli Roheliseks Teeks. Nende teede ääres asub vana Kepsleva Poni kõrts.
Ökosemiootika

Ökosemiootika on semiootika valdkond, mis uurib ökoloogiliste nähtustega seotud semiootilisi protsesse. Täpsemalt uuritakse ökosemiootika raames ökosüsteemide toimimist mõjutavaid märgiprotsesse, keskkonna märgilisust, looduse tõlgendusi kultuuris ja keskkonnaprobleemide semiootilisi tahke. Ökosemiootilise vaate jaoks on keskkond semiootiline eri tasanditel ja viisidel. Füüsilisel keskkonnal nagu maapind on potentsiaal (sobimus) osaleda semiootilistes suhetes. Eri loomaliigid omistavad keskkonnale tähendusi lähtudes oma vajadustest ja omailmast. Liikide vahel jagatud kommunikatsioon moodustab ökosüsteemi informatsioonilise kihi nn. ökoloogilise koodi ja reguleerib ökosüsteemi toimimist. Inimkultuuris tähistatakse keskkonda paljudel eri viisidel, näiteks loodussümboleid esile tõstes või keskkonda kunstis ja kirjanduses kujutades. Keskkonna esitised kultuuris mõjutavad omakorda inimese tegevuse läbi keskkonda. Ökosemiootika analüüsib nende keskkonna märgiliste tasandite vahelisi vastasmõjusid, ülekandeid ja probleeme. Ökosemiootilise analüüsi olulised mõisted on näiteks semiotsiid, sobimus (ehk võimaldus), ökoväli, ökoloogiline kood, omailma üleminek, konsortsium. Ökosemiootika valdkond kujunes 1990. aastatel Winfried Nöthi ja Kalevi Kulli uurimistöö tulemusena. Hiljem on ökosemiootika arengusse panustanud Itaalia ökoloog Almo Farina. Alates aastast 2001 on Eestis suviti toimunud ökosemiootika suveseminarid, mida korraldavad Jakob von Uexkülli Keskus ja Tartu Ülikooli semiootika osakond. Semiootika osakonna ja Tallinna Loomaaia koostöös toimub looduskultuuri seminaride sari. Eestis on ökosemiootikaga tegelenud Kalevi Kull, Timo Maran, Kati Lindström, Riin Magnus, Renata Sõukand jt. biosemiootika keskkonnaajalugu ökolingvistika ökokriitika keskkonnahumanitaaria Nöth, Winfried 1998. Ecosemiotics. Sign Systems Studies 26: 332–343. Kull, Kalevi 1998. Semiotic ecology: Different natures in the semiosphere. Sign Systems Studies 26: 344–371. Kull, Kalevi 2010. Ecosystems are made of semiosic bonds: Consortia, umwelten, biophony and ecological codes. Biosemiotics 3(3): 347–357. Maran, Timo 2007. Towards an integrated methodology of ecosemiotics: The concept of nature-text. Sign Systems Studies 35(1/2): 269–294. Maran, Timo; Kull, Kalevi 2014. Ecosemiotics: main principles and current developments. Geografiska Annaler: Series B, Human Geography 96(1): 41–50. Maran, Timo 2018. Two decades of ecosemiotics in Tartu. Sign Systems Studies 46(4): 630-639. Maran, Timo 2020. Ecosemiotic: The Study of Signs in Changing Ecologies. Cambridge: Cambridge University Press
Särghaua talu

Särghaua (ka Särgava, Sergava, Sergawwa, Särghavva) talu on talu Põhja-Pärnumaa vallas Kurgja külas Pärnu jõe ääres. Selle naabertaluks on Kurgja talu. Särghaua talust on pärit kirjanik Ernst Peterson-Särgava, samuti arst prof. Viktor Särgava. Alates 1971. aastast kuulub talu Geoloogia Instituudile (praegune TTÜ Geoloogia Instituut), kes rajas sinna oma välibaasi. Särghaua talu ajaloost, välibaasist ja õppekeskusest TTÜ Geoloogia Instituudi lehel
Viktor Särgava

Viktor Särgava (aastani 1935 Viktor Peterson; 4. märts 1918 Uue-Vändra vald, Pärnumaa – 31. jaanuar 1983 Tartu) oli Eesti ohvitser (lipnik) ja kõrva-kurguhaiguste arst. Ta oli pärit Särghaua talust. Ta lõpetas 1937 Vändra Gümnaasiumi ja 1947 Tartu Ülikooli arstina. Akadeemiliselt kuulus Eesti Üliõpilaste Seltsi. 1955. aastal kaitses Tartu Ülikoolis kandidaadiväitekirja "Audiomeetrilisi vaatlusi kuulmishäirete puhul, eriti kurtidel ja raskeltkuuljatel". 1969. aastal kaitses Tartu Ülikoolis doktoriväitekirja "Вопросы речевой аудиометрии и осциллографии речи на эстонском языке при расстройствах слуха". 1939. aastal ülendati ta sõjakooli aspirantide kursuse lõpetamisel (ratsaväe alal) lipnikuks. 1944. aastal oli ta Saksa armees (4. Eesti Piirikaitserügemendi 1. pataljonis) arst. Langes septembris 1944 vangi, oli aastatel 1944–1946 Nõukogude armee tööpataljonis. Aastatel 1946–1959 töötas Tartu Kliinilise Haigla kõrva-, nina- ja kurguosakonnas. Aastatel 1956–1960 oli Tartu Ülikooli otorinolarüngoloogia kateedri laborant, 1960–1970 assistent. Alates 1971. aastast oli ta professor, aastast 1975 otorinolarüngoloogia ja oftalmoloogia kateedri juhataja. Ta oli ka Tartu meditsiinikooli õppejõud. Särgava avaldas töid kuulmishäirete ja kuulmist parandavate operatsioonide alalt. Ohvitseride andmekogu (vaadatud 21. novembril 2014) EE 14: 498. Album Academicum Väljavõte Eesti Sõjamuuseumi andmebaasis (vaadatud 21. novembril 2014) Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944 Eesti ohvitserid 1918–1940 Foto