laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Uku Annus

Uku Annus (23. aprill 1947 Tallinn – 6. oktoober 2019) oli eesti orienteeruja. 1965. aastal lõpetas Tallinna 10. Keskkooli. 1970. aastal lõpetas Tallinna Polütehnilise Instituudi elektrotehnikateaduskonna automaatika ja telemehaanika eriala, lõputöö teema oli "Töötajate tööaja arvestuse automaatsüsteem". Töötas AS-is Norma. Aastatel 1965–1984 võitis orienteerumise Eesti meistrivõistlustel 11 kulda, 8 hõbedat ja 9 pronksi, neist 2 kulda, 4 hõbedat ja 2 pronksi suusaorienteerumises, ülejäänud medalid orienteerumisjooksus. 1967. aastal tuli TPI võistkonnas Jüriööjooksu võitjaks. Nõukogude Liidu esivõistlustel võitis 5 kulda: 1968 ja 1971 nii orienteerumisjooksu tavarajal kui ka teatejooksus, 1969 suusaorienteerumise teatevõistlusel. Tema orienteerumistreener oli Toomas Kerem. Ta oli üks esimesi eestlastest meistersportlasi orienteerumises (1967). Tema abikaasa on orienteeruja Leena Annus. Nende tütar on orienteeruja Anu Åkerman, pojad on jurist Taavi Annus ja insener Sander Annus. "Eesti Orienteerumisliit. In memoriam Uku Annus". Originaali arhiivikoopia seisuga 31. oktoober 2019. Vaadatud 8. oktoobril 2019. "Tallinna Nõmme Gümnaasium. XXXII lend 1965". Originaali arhiivikoopia seisuga 8. jaanuar 2015. Vaadatud 16. juulil 2015. TTÜ lõpetajad 1918-2006 TPI Automaatikainstituudis 1970.a. kaitstud lõputööd "ESBL sporditulemused. Uku Annus". Originaali arhiivikoopia seisuga 24. september 2015. Vaadatud 16. juulil 2015. Eesti Spordi Biograafiline Leksikon. Uku Annus "Tiiu Nittim. NSVL meistersportlased orienteerumises Eesti NSV-s" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 24. september 2015. Vaadatud 16. juulil 2015.
Laheda valla lipp

Laheda valla lipp on Põlva maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Laheda valla lipp. Lipp kinnitati riigisekretäri poolt 21. märtsil 1995 ja Laheda vallavolikogu poolt 27. märtsil 1995. Valla lipp on ruudukujuline vapilipp. Sinise kanga ülaservas on kollane horisontaalne laid, millel on kõrvuti neli sinist linaõit. Sinisel väljal on lipu alaservast tõusev valge vähk. Lipu normaalsuurus on 105×105 cm. Lipu värvid ja kujundid tähistavad puhast loodust, linakasvatust ja sinisavi. Kollane laid viitab Põlvamaa vapile. Linaõite arv märgib valla maadel paiknenud nelja mõisat. Lipp heisatakse alaliselt lipumastis Laheda Vallavalitsuse hoone juures kõrvuti Eesti riigilipuga. Lipu võib heisata riiklikel pühadel, valla pidupäevadel, tähtsündmustel ning suhtlemisel teiste valdadega. Laheda valla elanikel on õigus heisata valla lipp perekondlike sündmuste ja tähtpäevade puhul. Laheda vallas tegutsevatel ettevõtetel ja organisatsioonidel on õigus heisata valla lipp oma ürituste ja tähtpäevade puhul. Valla lipu alalise heiskamise otsustab vallavalitsus. Kui valla lipp heisatakse koos Eesti riigilipu, mõne teise riigi või tema omavalitsuse, mõne Eesti maakonna, valla või muu lipuga, asub valla lipp lippude poolt vaadatuna vasakul Eesti riigilipust või teise riigi lipust. Laheda valla vapp Põlva maakond Laheda valla sümboolika valla kodulehel Laheda valla sümboolika Riigikantselei kodulehel
Atsimo-Andrefana piirkond

Atsimo-Andrefana piirkond on 1. järgu haldusüksus (piirkond) Madagaskaril saare edelaosas. Piirkonna keskus on Toliara. 2004. aastal oli piirkonna rahvaarv hinnanguliselt 1 018 500. Piirkonna pindala on 66 236 km2 ning see on Madagaskari piirkondadest suurim.
Filantroopia

Filantroopia ("inimesearmastus", inimsõprus, heategevus) kõige laiemas mõttes on teadlik annetamine või vabatahtlik tegevus ühiskonna üldiseks hüvanguks. Filantroopia kui ühiskondliku nähtuse juured on peidus Euroopas, antiiksete Kreeka ja Rooma tavades aga ka piibliaegades. Tegelikult võimegi leida Piiblist kõige esimesi näiteid filantroopiast ja filantroopiliseks otstarbeks annetuste kogumisest. Tänapäeval on aga filantroopia ühiskondliku mõtteviisina väga tunnuslik nähtus just Põhja-Ameerikale, eelkõige Ameerika Ühendriikidele ja nn Vana-Maailm on pisut maha jäänud. Filantroopia algusaeg keskendus isiklikule heategevusele. Muutuse mõtteviisi tõi Benjamin Franklin, kes uskus kogukonda ja üldisesse heaollu. Franklin arvas, et ühiskond võib ise ennast ümber kujundada nii, et ei jää enam abivajajaid ja kaob ka vajadus heategevuseks. Ta kasutas inimeste ühenduste (assotsiatsioonide) mõistet, kus inimesed töötavad ühise heaolu nimel. 18. sajandi lõpus hakatigi Ameerikas looma massiliselt ühendusi, esialgu spontaanselt sarnaste huvide ja eesmärkidega inimeste poolt. Üha enam hakati aga tegutsema ka avaliku poliitika raames ja ühendused muutusid juriidilisteks isikuteks. Heategevus, mis tähendas puudust kannatavate kaaskodanike otsest ja kaastundliku teenimist, andis teed filantroopiale, mis pakkus kaudset ja mitteisikustatud tegevus, olles suunatud terve kogukonna sotsiaalsetele probleemidele. 19. sajandi lõpu poole kerkis esile kaks silmapaistvat filantroopi, kes avaldasid maailma filantroopilisele mõtteviisile ja tegevusele mõju pika aja jooksul. Tööstur Andrew Carnegie uskus filantroopia ennetavasse jõusse. Ta arvas et elus edasijõudnud peaksid head tegema kogu ühiskonna muutmiseks, mitte ainult parandama üksikuid ühiskondlikke probleeme. Tema ideedel põhineb tänaseks väga levinud filantroopilise organisatsiooni vorm – fond ehk sihtasutus. John D. Rockefeller andis fondide liikumisele edasise tõuke. Tema teeneks on filantroopilise tegevuse süstemaatiliseks muutmine – enne annetuse tegemist uuriti põhjalikult organisatsiooni või ürituse eesmärke ja vajadusi. Alates 20. sajandi teisest poolest on filantroopia alane tegevus eelkõige ettevõtete poolt muutunud veelgi süsteemsemaks ja kaalutlevamaks. Kasutusele on tulnud terminid korporatiivne sotsiaalne vastutus, sponsorlus ja sotsiaalseosega turundus. Üha enam arvestavad ettevõtted head tehes oma äriliste huvidega, katsudes siduda toetuspoliitikat ettevõtte missiooni, visiooni ning toodete ja teenustega. Kasvanud on ka ootused ja nõudmised toetatavatele ühendustele, eeldatakse üha enam professionaalsust organisatsiooni- ja projektjuhtimisel, teadmisi turundusest. heategevus strateegiline filantroopia vabatahtlik "Filantroopiaprojekt" EMSLI veebilehelt (vaadatud 28.06.2012) Urmo Kübar "Olivier Zunz: väikeannetajad muudavad heategevuse demokraatlikuks" edasi.org, 5. september 2018
Lühiokkaline jugapuu

Lühiokkaline jugapuu (Taxus brevifolia) on taimeliik jugapuuliste sugukonnast. Lühiokkaline jugapuu on väike (10–15 m kõrgune) igihaljas okaspuu. Tüve diameeter ei ületa üldiselt viitkümmet sentimeetrit. Aeglase kasvuga puu tüvi on tavaliselt mädaniku tõttu seest õõnes, mistõttu pole võimalik puude vanust aastaringide põhjal täpselt hinnata. Lühiokkaline jugapuu kasvab põhiliselt Põhja-Ameerika läänerannikul. Levila ulatub põhjas Alaskani ja lõunas California keskaladele. Lühiokkalist jugapuud kasvab siiski ka rannikust kaugemale jäävatel aladel, Castlegari linna ümbruses ja USA Idaho osariigis.  Pikemalt artiklis Paklitakseel Põhja-Ameerika põliselanikud kasutasid selle liigi puitu vibude ja aerude valmistamiseks, sellest tehti ka muid tarbeesemeid. Lühiokkalise jugapuu koorest eraldatud lipofiilset paklitakseeli (seda ainet sisaldavad tegelikult kõik taimeosad) kasutatakse mitme inimesel esineva vähivormi kemoteraapias (toodetakse ka poolsünteetiliselt hariliku jugapuu ainete baasil). Paklitakseeli kasutatakse koos muude ravimitega munasarja kartsinoomi, rinnanäärme kartsinoomi, kaugelearenenud mitteväikerakk-kopsuvähi, AIDS-iga seotud Kaposi sarkoomi ja pankreasevähi ravis. Taxus brevifolia Nutt., veebiversioon (tarve 16.07.2015)(inglise keeles) Molekulaarne printer võib kiirendada uute ravimite avastamist, 13.03.2015
Maximilian Pilar von Pilchau

Parun Maximilian Johannes Alexander Pilar von Pilchau (19. november 1859 Vardi – 23. oktoober 1917 Tallinn) oli Vardi ja Riidaku mõisnik. Ta oli Vardi mõisniku Georg Jakob Pilar von Pilchau ja Sophie Clapier de Colongue ainus poeg. Olles vallaline ja järglasteta, adopteeris ta Hermann von Treskow' (sündinud 1. novembril 1907 Kölnis) uue nimega Pilar von Treskow, kellele Vardi mõis kuulus 1919. aastani.
Lasva valla lipp

Lasva valla lipp on Võru maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Lasva valla lipp. Lipp kinnitati 31. oktoobril 1996. Valla lipp on ristkülikukujuline vapilipp. Kangas on jaotatud laineliselt kaheks võrdseks väljaks, vardapoolsest alanurgast lehvipoolsesse ülanurka. Vardapoolne väli on kollane ning sellel on sinine rukkilille õis. Lehvipoolne alumine väli on aga sinine ning sellel on kolme lehe ja kahe tõruga kollane tammeoks. Lipu normaalmõõtmed on 100x150 cm ning laiuse ja pikkuse suhe 9:6. Lasva valla vapp Võru maakond Lasva valla sümboolika valla kodulehel Lasva valla sümboolika Riigikantselei kodulehel
Puukentsefaliidi viirus

Puukentsefaliidi viirus (tick-borne encephalitis virus; lühend TBEV) on viiruseliik Flaviviridae sugukonnas. Puukentsefaliidi viirus liigitatakse RNA-viiruste hulka. Sellel on järgmised alamtüübid: Western European subtype (varem Central European encephalitis virus, CEEV; puugivektor: Ixodes ricinus); Siberian subtype (varem West Siberian virus – Siberi alam-tüüpi viirus; puugivektor: Ixodes persulcatus); Far Eastern subtype (varem Russian Spring Summer encephalitis virus, RSSEV; puugivektor: Ixodes persulcatus). Viirust seostatakse puukentsefaliidiga. Nakatumisohtu vähendab terve geen CCR5. Siberi alamtüüpi viirus võib põhjustada pärast puugihammustust vastuvõtlikel inimestel Siberi alamtüübi puukentsefaliidi vormi Siberi entsefaliiti, mis võib lõppeda surmaga ja millele ei ole veel ravi leitud. Siberi entsefaliidi juhtumeid on 2014. aasta seisuga diagnoositud Soomes kokku ligi 20 ning on esinenud ka surmajuhtumeid. Kilumets, Margit; Normet, Mart (29. veebruar 2024). "Mait Metspalu: 11-13% Eesti rahvast võib olla immuunne HIV-i vastu | Vikerhommik. Margit Kilumets ja Mart Normet | Vikerraadio". ERR. Vaadatud 3. märtsil 2024. Triinu Laan, Soomes levib eriti ohtlik puugihaigus, millele puudub ravi, Maaleht.ee, 18. mai 2015, veebiversioon (vaadatud 16.07.2015) Sergey Y. Kovalev ja Tatyana A. Mukhacheva, Tick-borne encephalitis virus subtypes emerged through rapid vector switches rather than gradual evolution, DOI: 10.1002/ece3.1301, Ecology and Evolution, 4. väljaanne, nr 22, lk 4307–4316, november 2014 News, Dangerous strain of tick-borne encephalitis spreads, 16.05.2015
Kodema

Kodema on küla Ukrainas Donetski oblastis Bahmuti rajoonis, 16 km kaugusel Artemivskist lõunakagus ja 57,9 km kaugusel Donetskist põhjakirdes. Kodema asub 136 meetri kõrgusel merepinnast. 2001. aasta rahvaloenduse andmeil elas asulas 590 inimest. 16. juuli 2015. Infovastupanu. Обстреливая поселок на Донетчине, террористы убили мирного жителя, - МВД (vene keeles)
Belo Monte hüdroelektrijaam

Belo Monte hüdroelektrijaam on ehitamisel olev hüdroelektrijaam Brasiilias Xingu jõel. Paisu ehitamist alustati aastal 2011. Selle ehitamisele on olnud suur vastuseis, ehitamist on ka korduvalt seisatud.
KeePass

KeePass Password Safe on tasuta vabavaraline paroolihaldustarkvara, mille abiga luuakse- ja salvestatakse näiteks Windowsis ja Linuxis salasõnu (paroole). KeePass News Archive KeePass Help Center Sander Hüüs, Kuidas paroolihaldurite abil oma salasõnasid hallata?, 27. august 2008 Paroolihaldustarkvara KeePass LifeHacker, Jason Fitzpatrick, Best Password Manager: KeePass, 5/04/10 Selles artiklis on kasutatud soomekeelset artiklit fi:KeePass seisuga 16.07.2015.
Piia Tiitus

Piia Tiitus (sündinud 21. mail 1938 Tallinnas) on eesti tantsija. Ta lõpetas aastal 1958 Tallinna Koreograafiakooli (Liia Leetmaa klassis). Ta oli aastatel 1958–1980 teatris Estonia tantsija; lisaks oli ta samas teatris aastatel 1978–1980 ühtlasi ballettmeistri assistent. Aastatel 1976–1991 töötas ta varietees Tallinn (aastani 1980 repetiitorina, aastatel 1980–1989 kunstilise juhina, aastani 1991 trupijuhina. Lisaks oli ta aastatel 1986–1991 Draamateatri tuletõrjeametnik. Tema onu oli karikaturist Romulus Tiitus. 1958 Shakespeare "Windsori lõbusad naised" (Robin) 1963 Igor Morozov "Doktor Ai-ai-ai" (Vanja) 1965 Sergei Prokofjev "Tuhkatriinu" (Õde) 1969 Pjotr Tšaikovski "Uinuv kaunitar" (Punamütsike) Eesti teatri biograafiline leksikon. Tallinn, 2000
Juta Lehiste

Juta Lehiste (kodanikunimi aastast 1964 Juta Lass; sündinud 23. juunil 1941 Tali vallas) on eesti baleriin, varieteetantsija ja tantsupedagoog. Ta alustas tantsuõpinguid Pärnus Tirgo-Kasemetsa juures, lõpetas aastal 1960 Tallinna Koreograafiakooli (Liia Leetmaa klassis) ja aastal 1972 Tartu Riikliku Ülikooli inglise filoloogia erialal. Ta töötas aastatel 1960–1986 Estonias. Aastatel 1986–1987 töötas ta Viru varietees (ka repetiitorina). Aastast 1987 töötas ta klassikalise tantsu õpetajana Tallinna Pedagoogikaülikoolis (seejuures aastast 1988 professorina) ja aastast 1993 ka Tallinna Balletikoolis. Ta on esinenud iseseisvate balletiõhtutega. Ta on mänginud ka filmis (1979 "Imelugu", Eesti Telefilm). Temast räägib film "Juta Lehiste" (1973, Tallinnfilm). 1960 Romualds Grīnblats "Rigonda" (Ameeriklanna) 1960 Lydia Auster "Põhjamaa unenägu" (Daam ja Jääkuninganna) 1962 Lydia Auster "Tiina" (Mari) 1963 Igor Stravinski "Lugu sõdurist" (Printsess) 1964 Adolphe Charles Adam "Giselle" (Myrtha) 1966 Samuel Barber "Medeia" (Medeia) 1966 Eduard Tubin "Kratt" (Kratt) 1967 Léo Delibes "Coppèlia" (Coppèlia) 1967 Rodion Štšedrin "Küürselg-Sälg" (Sälg) 1968 Béla Bartók "Võlumandariin" (Prostituut) 1969 Georges Bizet/Rodion Štšedrin "Carmen" (Carmen) 1971 Eino Tamberg "Joanna tentata" (Joanna) 1972 Sulkhan Tsintsadze "Deemon" (Tamara) 1973 Sergei Prokofjev "Kadunud poeg" (Kaunitar) 1976 Andrei Petrov "Maailma loomine" (Kuradike) 1978 Lepo Sumera "Anselmi lugu" (Turueit, Lise ja Nõiamoor) 1980 Veljo Tormis "Eesti ballaadid" (Eksinud neiu) 1982 Herman Severin Løvenskiold "Sülfiid" (Madge) 1983 Luciano Berio "Naine" (Naine) 1969 Eesti NSV teeneline kunstnik 1975 Béla Bartóki mälestusmedal (Ungari) 1983 Balleti aastapreemia 1985 Eesti NSV rahvakunstnik Ta oli abielus balletitantsija Jüri Lassiga.
Gelgaudiškise mõis

Gelgaudiškise mõis (leedu keeles Gelgaudiškio dvaras) on endine mõis Leedus Šakiai rajoonis Gelgaudiškise vallas Gelgaudiškise linnas. Mõisakompleks asub Panemunė regionaalpargi territooriumil Nemunase jõe oru lõunanõlval. XV sajandi alguses kuulus Nemunase teisel kaldal asuv Skirsnemunė mõis Jurgis Gedgaudasele ja mõisa maad allusid temale. Sealse Gedigaudiškise karjamõisa andis Aleksander 1504. aastal Jan Sapiehale ja seda aastat loetakse mõisa asutamise ajaks. Esimesed omanikud olid Sapiehad, hiljem kuulus mõis Massalskitele, Dembińskitele, Oziembłowskitele, Gelgaudastele, Zabiełłodele, Czartoryskitele. XVIII sajandi alguses jagati see ametlikult kaheks: Aukštosios Gelgaudiškise ja Žemosios Gelgaudiškise mõisaks, kuigi neil oli üks omanik. (Poola keeles vastavalt Giełgudyszki górne ja Giełgudyszki dolne). Kui mõis pärast Poola jagamist Preisimaa koosseisu kuuluma hakkas, hakkas see kuuluma Keudellide suguvõsale. 1887. aastal olid Keudellid sunnitud mõisa maha müüma, kuna Venemaa seadused ei lubanud välismaistel suguvõsadel piiri ääres maad omada. Kuni 1892. aastani kuulus mõis neljaliikmelisele ühistule, seejärel said omanikeks Komarid. Maade viimaseks omanikuks sai 1918. aastal J. Budrys, mille järel valdus tükeldati. Praeguse peahoone lasi ehitada Gustav Keudell ja see valmis aastail 1842–1846. 1890. aastatel ehitasid Komarid selle veidi ümber. Hoone on uusklassitsistlik, seda liigendavad arvukad sambad. Peahoone asub Nemunase oru kohal. See on riikliku tähtsusega arhitektuurimälestis. Esimese maailmasõja ajal müüsid Komarid peahoone Leedu emade ühendusele, pärast sõda oli see kasutusel orbude varjupaigana. Teise maailmasõja ajal oli hoones sõjaväe staabihoone, hiljem sõjaväehaigla. Nõukogude ajal muudeti hoone lastekoduks, 1966. aastast oli see kasutusel internaatkoolina. 2009. aastal hakati hoonet restaureerima. Lisaks peahoonele kuuluvad mõisakompleksi veel köök, kontorihoone, kaks keldrit, ait, laut, kasvuhoone ja torn. Mõisakompleksi hoonete vahele on hiljem lisandunud mitmeid uusehitisi. Peahoone juures paikneb park, mille pindala on 118,5 hektarit; tegemist on ühe suurema pargiga Leedus. Pargi keskmeks on kaheksa allee ristumispaik, seal asub ka Keudellide suguvõsa rahula. Park on keeruka struktuuriga, range planeeringuga osa saab kokku Nemunase oru nõlvadel kasvava ürgmetsaga. 2009. aastani kasvas seal Leedu jämedaim kuusk. XX sajandi alguses istutati sinna mitmeid võõrliike, seal kasvavad hõbevaher, harilik hobukastan, must ja valge mänd, harilik robiinia ja ameerika pärn. http://dir.icm.edu.pl/pl/Slownik_geograficzny/Tom_II/554 "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 12. jaanuar 2017. Vaadatud 16. juulil 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Sissekanne Leedu mõisate veebisaidil; fotod (leedu keeles) Sissekanne Leedu mõisate veebisaidil; asendiplaan (leedu keeles) Artikkel mõisa ajaloo kohta (leedu keeles)
Ants Haljamaa

Ants Haljamaa (sündinud 8. juulil 1941 Keavas Rapla vallas Harjumaal) on eesti tõlkija, toimetaja, korrektor ja kirjastaja. Ta lõpetas 1961. aastal Keila Keskkooli ja 1966. aastal Tartu Riikliku Ülikooli eesti filoloogina. Pikka aega töötas ta kirjastus Valguse humanitaarainete õpikute toimetuse juhatajana. Ta on tõlkinud soome keelest peaasjalikult Antti Tuuri teoseid, sealhulgas "Jõgi voolab läbi linna" ja Pohjanmaa sarja. Oskar Kruus. "Haljamaa, Ants". // Eesti kirjarahva leksikon. Tallinn 1995. Lk 104–105 Tõlkijad: Ants Haljamaa (Eesti Raadio saade) http://www.keeletoimetajateliit.ee/kroonika
Níkos Voútsis

Níkos Voútsis (kreeka keeles Νίκος Βούτσης; sündinud 4. märtsil 1951 Ateenas) on Kreeka poliitik, vasakradikaalse erakonna SYRIZA liige. Ta on lõpetanud Ateena Rahvusliku Tehnikaülikooli ehitusinseneri kvalifikatsiooniga. Ta oli 27. jaanuarist 2015 kuni 28. augustini 2015 Kreeka siseminister.
Betbakdala

Betpakdala (ka Näljastepp, Põhja-Näljastepp; kasahhi Бетбақдала) on kõrb Aasias. Piirneb põhjas Sarõarkaga, idas Balkaši järvega, lõunas Tšüj jõega (Mojõnkumi kõrbega) ja läänes Sarõsuga. Valdavalt savikõrb, idaosas künklik kivikõrb.
Sipelgmardikas

Sipelgmardikas (Thanasimus) on perekond mardikalisi sugukonnast sipelgmardiklased (Cleridae). Eestis elab kaks selle perekonna liiki. Thanasimus femoralis – lääne-sipelgmardikas Thanasimus formicarius – harilik sipelgmardikas
Sipelgmardiklased

Sipelgmardiklased (Cleridae) on sugukond mardikalisi. Necrobia (Eestis 3 liiki) Opetiopalpus (1 liik) Opilo (1 liik) Thanasimus – sipelgmardikas (2 liiki) Tillus – toonesepahunt (1 liik) Trichodes – tarumardikas (1 liik)
Harilik sipelgmardikas

Harilik sipelgmardikas (Thanasimus formicarius) on liik mardikalisi perekonnast sipelgmardikas. Ta tegutseb tihti üraskite koorealustes käikudes, toitudes üraskivastsetest. Eestis tavaline. 2010. aastal valiti harilik sipelgmardikas Läti aasta putukaks. Harilik sipelgmardikas andmebaasis eElurikkus
Köhler's Medizinal-Pflanzen

"Köhler's Medizinal-Pflanzen" ehk "Köhler's Medizinal-Pflanzen in naturgetreuen Abbildungen mit kurz erläuterndem Texte: Atlas zur Pharmacopoea germanica" on aastatel 1887–1914 Gera-Untermhausi väljaandel ilmunud kolmeköiteline ravimtaimeraamat, milles autor käsitleb valikut meditsiiniliselt olulistest ravimtaimedest. Raamatu autor on Hermann Adolph Köhler ja toimetaja Gustav Pabst. Lisaks ravimtaimede monograafiatele on taimeraamatus ligi 400 lehekülge Walther Mülleri, C.F. Schmidti ja K. Guntheri loodud taimede botaanilisi illustratsioone (kromolitograafia). Taimeraamatu originaalpealkiri: "Köhler's Medizinal-Pflanzen in naturgetreuen Abbildungen mit kurz erläuterndem Texte: Atlas zur Pharmacopoea germanica, austriaca, belgica, danica, helvetica, hungarica, rossica, suecica, Neerlandica, British pharmacopoeia, zum Codex medicamentarius, sowie zur Pharmacopoeia of the United States of America". Iga taime kohta saab lugeda botaanilist iseloomustust, andmeid leviku, anatoomia, ajaloo, keemilise koostise ja taimesaaduste meditsiinilise kasutusotstarbe ja vormide ning näidustuste kohta. Taimeraamatu illustratsioone on kasutatud ka Ain Raali "Maailma ravimtaimede entsüklopeedias".(Raal, 2010) Abies alba Mill. – Euroopa nulg Abrus precatorius L. – kee-palvehernes Acacia catechu (L.f.) Willd. – katehhu-akaatsia Acacia senegal (L.) Willd. – kummiakaatsia Köhler's Medizinal-Pflanzen in naturgetreuen Abbildungen mit kurz erläuterndem Texte : Atlas zur Pharmacopoea germanica, austriaca, belgica, danica, helvetica, hungarica, rossica, suecica, Neerlandica, British pharmacopoeia, zum Codex medicamentarius, sowie zur Pharmacopoeia of the United States of America / Register of plates Köhler's Medizinal-Pflanzen – Scientific species names
Jaanimardiklased

Jaanimardiklased (Lampyridae) on sugukond mardikalisi. Paljud selle sugukonna mardikad võivad vahel helendada – neil esineb bioluminestsents. Sugukonnas on kokku umbes 2000 liiki. Tavaliselt jaotatakse sugukond viieks alamsugukonnaks: Cyphonocerinae, Lampyrinae, Luciolinae, Ototretinae ja Photurinae. Mitmed jaanimardiklased kaitsevad ennast toksiinide abil (lutsibufagiinid – sarnased verevas sõrmkübaras leiduvate südameglükosiididega). On pakutud, et üks jaanimardikas võiks olla piisavalt mürgine, et mõne väiksema sisaliku või konna poolt ärasöömisel võiks põhjustada selle surma. Näiteks on teada, et üks Austraalia jaanimardiklaseliik osutub ärasöömisel sealsetele sisalikele perekonnast Pogona surmavaks. Sarnaseid toksiine on leitud olevat ka Euroopas elaval jaanimardikal. Kuna jaanimardikatel on selline moodus kaitsta ennast ärasöömise vastu (olles mürgine ja mittemaitsev), siis on arvatud, et mardikate omadus pimedas helendada oli algselt aposemaatiline mehhanism (hoiatusvärvus), mis on aga hiljem leidnud rakendust ka kaaslaste ligimeelitamisel. Kuigi mainitud hüpotees pole üksüheselt kinnitust leidnud, on katsed kärnkonnadega (Bufo bufo) näidanud, et konnad üldiselt väldivad nende helendavate putukate söömist. Eestis elab selle sugukonna kahe perekonna liike, kummaski üks liik. Mõlemal liigil on emased tiivutud ja helendavate tagakehalülidega, kuid hõõgmardikatel helendavad ka isased. Lampyris – jaanimardikas Lampyris noctiluca – jaanimardikas Phosphaenus Phosphaenus hemipterus – hõõgmardikas Vanemas perioodikas (1892) mainitakse veel liiki Lampyris splendidula (ehk Lamprohiza splendidula). Liigil helendavad mõlemad, nii isased kui emased, sh isased teevad seda ka lennates. Kuna uuemaid vaatlusandmeid pole ja liigi leviala on lõunapool, Kesk-Euroopas, siis võib selles ka kahelda. Photinus pyralis Pyractomena borealis Lamprohiza splendidula Nyctophila reichii Ellychnia corrusca Cyphonocerus ruficollis Photuris pensylvanica Luciola lusitanica Pteroptyx tener Alecton discoidalis Lowry, N. Firefly Toxins. Vaadatud 01.09.15. Tyler, J.; Mckinnon, W.; Lord, G. A.; Hilton, P. J. (2008) "A defensive steroidal pyrone in the Glow-worm Lampyris noctiluca L. (Coleoptera: Lampyridae)." Physiological Entomology, 33: 167–170. Cock, R. De; Matthysen, E. (2003) "Glow-worm larvae bioluminescence (Coleoptera: Lampyridae) operates as an aposematic signal upon toads (Bufo bufo)." Behavioral Ecology. 14 (1): 103-108. Malakauskiene, Asta. (2018). Reported and potential bioluminescent species in Lithuania. Biologija. 64. Olewik, 13 aprill 1892, Hiilgawad loomad GBIF | Global Biodiversity Information Facility, Lamprohiza splendidula (Linnaeus, 1767) Vaadatud 14.07.24
Jaanimardikas (perekond)

Jaanimardikas (Lampyris) on mardikaliste perekond sugukonnast jaanimardiklased. Eestis elab üks selle perekonna liik – jaanimardikas (Lampyris noctiluca).
Laura Huhtasaari

Laura Talvikki Huhtasaari (sündinud 30. märtsil 1979 Vilppula vallas) on Soome poliitik, Euroopa Parlamendi liige. Ta valiti 2015. aasta Soome parlamendivalimistel Eduskunda Põlissoomlaste nimekirja kaudu. Ta on ametilt kooliõpetaja. Ta kandideeris ka 2011. aasta Soome parlamendivalimistel Eduskunda, kuid ta ei osutunud valituks. 13. juulil 2015 Poris toimunud arvamusfestivalil "Suomi Areena" leidis ta, et vägistajad võiks saata Eesti vanglatesse. 2019. aasta Euroopa Parlamendi valimistel valiti ta 92 760 häälega Euroopa Parlamendi liikmeks. Laura Huhtasaari on abielus, tema abikaasa Teemu Lämsä on arst; neil on kaks tütart. Soome rahvasaadik: vägistajad võiks saata karistust kandma Eestisse https://vaalikone.yle.fi/eurovaalit2019/14/ehdokkaat/101?lang=fi-FI