laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Vepsa köök

Vepslaste toidulaual esineb vähe liha, rohkem on seal aedvilja-, tangu-, kala- ja seenetoite. Kartuli kõrval tarvitatakse rohkesti kapsast, kaalikat, naerist ja hernest. Kartulist valmistatakse nii vormiroogi kui ka pirukatäidiseid, hernejahust valmistatakse herneleiba. Palju keedetakse suppe, millele liha lisatakse vaid pühade ajal. Tavaliselt pannakse supp hommikul potiga ahju, kus see haudub õhtuni. Kala süüakse nii värskelt, kuivatatult kui ka soolatult. Tunnustatud kala on säinas. Peolaua juurde kuulusid varem kindlasti valge leib ja kalitsad, mis meenutavad korpe, samuti mitmesuguse täidisega pirukad. Palju joodi kalja. Nii on Kesk-Vepsas üldtuntud naerikali (repoi), mida peeti laupäeva- ja pühapäevajoogiks. Kindlalt kuulus aga toidukordade juurde tee. Kolm korda päevas teed juua oli Äänisvepsas lausa seadus. Traditsioonilistest pulmatoitudest on teada lihasupp, puder või munanitš (munavormiroog) ning kohupiim, mis vahel asendati hapupiimaga. Peojoogid olid õlu ja viin. Vepsa köök soome-ugri maitsed
Narva–Musta rongiliin

Narva–Musta rongiliin oli liin Ida-Virumaal Narva ja Musta (Eesti soojuselektrijaam) vahelisel raudteelõigul. Peamiselt elektrijaama töölistele mõeldud raudteeliinil opereeris diiselrongidega viimasena Edelaraudtee. 2000. aasta sõiduplaani kohaselt kestis sõit algpunktist lõppjaama umbes 45 min. Liin suleti 2001. aastal. Narva Energia Soldina Auvere Musta (Eesti soojuselektrijaam) "Diiselrongide sõiduplaanid aastal 2000". Originaali arhiivikoopia seisuga 22. aprill 2016. Vaadatud 15. novembril 2015.
Neeme Vaarpuu

Neeme Vaarpuu (sündinud 12. mail 1957 Tallinnas) on eesti arhitekt. Ta lõpetas 1975. aastal Tallinna 4. Keskkooli ning õppis aastatel 1975–1982 ERKI-s, mille lõpetas arhitektina. Aastatel 1975-1990 töötas ta projekteerimisinstituudis Eesti Maaehitusprojekt ning aastast 1990 arhitektuuribüroos Vaarpuu&Kõll (koos arhitekt Hans Kõlliga). Ta on Eesti Arhitektide Liidu liige alates 1983. aastast. Salme koolimaja, 1988 kontorihoone Painkülas, 1994, (kaasautor Hans Kõll) Piirsalu keskus, 1982,kaasutor Erik Hanson, I auhind Uulu keskus, 1983,,kaasutor Erik Hanson, I auhind Tartu Postimaja, 1990, I-II auhind Harkujärve kirik, 1991, III auhind (kaasautor Hans Kõll) Tallinna Vabaduse väljak 1992, III auhind (kaasautor Hans Kõll) Piret Lindpere. "Vaarpuu, Neeme". // Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 1996, lk 557
Tagavere mõis

Tagavere mõis (saksa keeles Tackfer) oli rüütlimõis Lääne-Nigula kihelkonnas Läänemaal. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Lääne maakonda Lääne-Nigula valda. Mõisat mainiti esimest korda 1493. Jorge Hoeseden müüs 1563. aastal Tagavere Läänemaa stiftifoogtile Klaus Aderkasile, kellele mõis 1568 üle anti. Kui Rootsi vallutas Läänemaa, siis Aderkas põgenes ja mõis riigistati. 1564. aastal läänistas Rootsi kuningas Erik XIV 24 adramaad 35 adratalupoja ja 24 üksjalaga Heinrich Ruuthile, Heinrich von Fuldale ja Hans Crafftile. 1584. aastal koostatud väljaostulepingu alusel Kärbla mõisniku Klaus Aderkasi ja Johann Maydelli vahel, valdas mõisa viimatimainitu. 1589. aastal müüs Klaus Aderkas oma naise Elisabeth Schlippenbecki nõusolekul mõisa Johan Zöge lesele Margaretha Gilsenile. 1616. aastal pärandas Otto von Zöge kogu oma vara, sealhulgas Tagavere mõisa Tallinna ja Eestimaa asehaldurile Gabriel Bengtsson Oxenstiernale. 1650. aastal müüs Gabriel Bengtsson Oxenstierna Tagavere ooberstleitnant Fabian von Aderkasile Salajõelt. 1688. aasta reduktsioonikomisjoni otsusega vabastati Tagavere reduktsioonist ja jäi Fabian von Aderkasi pärijatele. 1699. aasta pärandavara jagamise lepinguga sai poeg Otto Reinhold von Aderkas Tagavere mõisa, surnud tütre Anna Sophia lapsed aga Kirimäe mõisa. 1730. aasta pärandavara jagamise lepinguga jäi Tagavere mõis Georg Gustav von Aderkasile (1699–1774). 1782. aasta pärandavara jagamise lepinguga oli pärij tema poeg Reinhold Wilhelm von Aderkas (1729–1814), kes sai alloodimõisa Tagavere ja meesläänimõisa Salajõe mõisa. 1812. aasta pärandavara jagamise lepinguga sai Tagavere mõisa ja Suureniidu heinamaa rittmeister Wilhelm Fabian von Aderkas (1771–1838). 1841. aastal omandas mõisa avalikul müügil Gotthard Eugen von Ungern-Sternberg (1811–1902), kes 1852. aastal müüs Tagavere mõisa Alexandrine von Ungern-Sternbergile (sünd von Rosenbaum). 1884. aastal asutas Alexandrine von Ungern-Sternberg, oma surnud mehe Karl Gustav Andreas von Ungern-Sternbergi (1821–1876) testamendi täiteks fideikomissi. Tagavere liideti krahv Ewald Ungern-Sternbergi poolt asutatud fideikomissiga Võnnu-Jõesse-Keskvere-Ungru. 1904. aastal päris Tallinna Ringkonnakohtu nõusolekul fideikomissi, Karl Gustav Andrease vennapoeg krahv Ewald von Ungern-Sternberg. 1910. aastal kinnitati, pärast krahv Ewald Ungern-Sternbergi (1863–1909) surma fideikommissi pärijaks on tema vend krahv Klaus von Ungern-Sternberg (1877–1934). Talle kinnistati Tagavere, Võnnu, Ungru, Vidruka, Keskvere, Jõesse mõisad. Mõisa viimased omanikud enne 1919. aasta mõisate võõrandamist olid Ungern-Sternbergid. Mõisa peahoone on hävinud. Tagavere mõis - 1339 Eesti Ajalooarhiivi fondiloendis (vaadatud 15.11.2015) http://www.mois.ee/vallad/laane.shtml (vaadatud 31.01.2016) Tagavere mõis (Lääne-Nigula khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis Tagavere mõis - 1339 Eesti Ajalooarhiivi fondiloendis Tagavere mõis (Lääne-Nigula khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis
Are mõis

Are mõis (saksa keeles Arrohof) oli rüütlimõis Pärnu-Jaagupi kihelkonnas Pärnumaal. Veel 1782 oli mõis riigi omanduses. 1797 oli mõis Fischbachide omanduses. Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta mõisate võõrandamist oli Walter Jacob Konstantin von Baggehufwudt (Baggo). Are mõis - 5206 Eesti Ajalooarhiivi fondiloendis (vaadatud 15.11.2015) Are mõis - 5206 Eesti Ajalooarhiivi fondiloendis
Matsuyama

Matsuyama (jaapani 'männimägi') on linn Jaapanis, Ehime prefektuuri keskus. Asub Seto kaldal. Linn loodi 1889. aastal. Matsuyama on tuntud kuurortlinn. 1. jaanuaril 2005 liideti Matsuyamaga Hōjō ja Nakajima linnad. Suurimaks vaatamisväärsuseks on 1602. aastal valminud Matsuyama loss, mis on üks neljast originaalis säilinud jaapani lossist. 愛媛県庁／県推計人口, vaadatud 25.03.2021. Matsuyama koduleht (jaapani ja inglise keeles)
Pöögle mõis

Pöögle mõis (saksa keeles Böcklershof) oli rüütlimõis Karksi kihelkonnas Pärnumaal. Mõisat on esimest korda mainitud 1561, kui mõisa omanikuks sai Heinrich Böckeler. Mõisa viimased omanikud enne 1919. aasta mõisate võõrandamist olid Mellinid. Pöögle mõis - 1351 Eesti Ajalooarhiivi fondiloendis (vaadatud 15.11.2015) Pöögle mõis - 1351 Eesti Ajalooarhiivi fondiloendis
Paju mõis (Kihelkonna)

Paju mõis, ka Pajumõisa (saksa keeles Pajomois) oli rüütlimõis (fideikomiss) Kihelkonna kihelkonnas Saaremaal. Mõis rajati 16. sajandil ja tollal oli see Saaremaa idaosa Liivi ordu alade halduskeskus. Enne 1798. aastat oli mõis riigi omanduses ja seejärel kinkis Paul I mõisa Carl Johann von Lodele. Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta mõisate võõrandamist oli Carl Johann Freytag von Loringhoven. Fideikomiss Pajumõisa mõis - 1374 Eesti Ajalooarhiivi fondiloendis (vaadatud 15.11.2015) Pajumõisa mõis - 1374 Eesti Ajalooarhiivi fondiloendis
Haaslava mõis

Haaslava mõis (saksa keeles Haselau) oli rüütlimõis Kambja kihelkonnas Tartumaal. On teada, et enne 14. sajandi keskpaika oli seal kindlusmõis, mille kaks Haselowi-nimelist venda jagasid Haaslava ja Uniküla mõisaks (hilisema nimega Hilja mõis). 19. sajandi II poolest olid mõisaomanikud Šeremetjevid. 20. sajandi alguses oli mõisa rentnik parun Woldemar Karl Ferdinand von Hoyningen-Huene. Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta mõisate võõrandamist oli krahv Sergei Šeremetjev. Haaslava ja Hilja mõis - 1410 Eesti Ajalooarhiivi fondiloendis (vaadatud 15.11.2015) Maiste, Juhan. Nutt, Nele. Tartumaa mõisad. Näituse "Kaotatud paradiis" kataloog. − Eesti Põllumajandusülikool. Maastikuarhitektuuri eriala toimetised II. Balti villa rustica II. Tartu: 2005. Lk 21. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Erster Teil. Der estnische District. Dorpat: Druck von C. Mattiesen, 1877. Lk 25-27 [1]. Tartumaa: maadeteadusline, majandusline ja ajalooline kirjeldus. Peatoim. J. Rumma, toim. J. G. Granö, J. V. Veski. − Eesti I. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1925. Lk 169 [2]. Haaslava ja Hilja mõis - 1410 Eesti Ajalooarhiivi fondiloendis
Hilja mõis

Hilja mõis, varem Uniküla mõis (saksa keeles Hiljamois) oli Haaslava mõisa kõrvalmõis Kambja kihelkonnas Tartumaal. On teada, et enne 14. sajandi keskpaika oli seal kindlusmõis, mille kaks Haselowi-nimelist venda jagasid Haaslava ja Uniküla mõisaks (hilisema nimega Hilja mõis). http://www.mois.ee/pikknimh.shtml (vaadatud 15.11.2015) Haaslava ja Hilja mõis - 1410 Eesti Ajalooarhiivi fondiloendis (vaadatud 15.11.2015) Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Erster Teil. Der estnische District. Dorpat: Druck von C. Mattiesen, 1877. Lk 25-27 [1]. Tartumaa: maadeteadusline, majandusline ja ajalooline kirjeldus. Peatoim. J. Rumma, toim. J. G. Granö, J. V. Veski. − Eesti I. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1925. Lk 169 [2]. Haaslava ja Hilja mõis - 1410 Eesti Ajalooarhiivi fondiloendis
Telefoniseks

Telefoniseks on kujuteldav seksuaalvahekord, milles osalejad on omavahel telefoniühenduses.
Lagendik

Lagendik on looduslik lage koht või maistu. Metsas olevat (väikest) lagendikku nimetatakse väluks. raiesmik "Eesti keele seletavas sõnaraamatus" (vaadatud 16.11.2015) "Eesti keele seletavas sõnaraamatus" (vaadatud 16.11.2015)
Võllas

Mitte segi ajada häbiposti ehk kaagiga Võllas ehk kaak on ühest või kahest postist ja nende peale pandud põikpuust rajatis, kus poodi inimesi üles. Võllas võeti kasutusele keskajal. "Eesti keele seletavas sõnaraamatus" (vaadatud 16.11.2015)
Kuratoorium

Kuratoorium ehk hoolekogu on asutuse organ, mille ülesanne on juhtida või teha järelevalvet asutuse üle. Kuratoorium võib olla ülikoolil, näiteks Tartu Ülikooli kuratoorium, Tallinna Tehnikaülikooli kuratoorium. nõukogu
Küberseks

Küberseksi ehk internetiseksi all peetakse enamasti silmas kujuteldavat seksuaalvahekorda (virtuaalseksi), milles osalejad on omavahel audiovisuaalses ja/või tekstilises ühenduses interneti vahendusel. Küberseksiks nimetatakse ka võrguühenduse kaudu juhitud tehissuguelundite abil vahekorras olemist. Virtuaalseks Telefoniseks Teledildoonika
Vincent (laul)

"Vincent" on Don McLeani laul, mis on kirjutatud austusavaldusena Vincent van Goghile. Laul on tuntud ka avarea "Starry Starry Night" järgi, mis on viide van Goghi maalile "Tähistaevas". Laul räägib ka teistest van Goghi maalidest. McLean kirjutas laulu 1971. aastal pärast van Goghi elust rääkiva raamatu lugemist. Järgmisel aastal jõudis laul Briti singlimüügiedetabelis esikohale.
Kristjan Krevald

Kristjan Krevald (sündinud 22. märts 1966 Tallinnas) on eesti arhitekt. Ta lõpetas 1984. aastal Tallinna 4. Keskkooli ning õppis aastatel 1984–1989 ERKI-s, mille lõpetas arhitektina. Aastatel 1989–1992 töötas ta projekteerimisinstituut EKE Projekti Tartu osakonnas ning aastast 1992 arhitektuuribüroos Liivimaa Arhitektid. Ta on Eesti Arhitektide Liidu liige. Hotell "Taru" II järk, 1992 (kaasautor Andres Kadarik) Kõrgema Usuteadusliku Seminari hoone, 1994 (kaasautor Andres Kadarik) Harjumaa Perekonnaseisuameti hoone, 1989, III auhind Jõhvi raamatukogu, 1990, III auhind (kaasautor Andres Lunge) Hotell Pärnus, 1990, II auhind Eesti Rahva Muuseumi uus kompleks, 1993, ost (kaasautor Andres Kadarik ja Andres Lunge) Eesti Vabariigi saatkonna hoone Pekingis, 2007 Piret Lindpere. "Krevald, Kristjan". // Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 1996. Lk 210
Annika Rihma

Annika Rihma (sündinud 14. juunil 1984 Põlvas) on eesti orienteeruja ja jooksja. Lõpetas 2002. aastal Hugo Treffneri Gümnaasiumi. 2007. aastal lõpetas Tartu Ülikooli kehalise kasvatuse ja spordi eriala. 2011. aastal lõpetas Eesti Kunstiakadeemia sisearhitektuuri ja mööblidisaini eriala bakalaureuseõppe. Tegutseb sisearhitektina. Harrastab orienteerumist ja pikamaajooksu. Orienteerumisega tegelenud 1997. aastast. Eesti meistrivõistlustel orienteerumises on ta võitnud aastatel 2001–2017 13 kuld-, 9 hõbe- ja 6 pronksmedalit (sealhulgas 1 kulla suusaorienteerumise märketeates, ülejäänud medalid orienteerumisjooksus). Osalenud aastatel 2004–2017 Eesti koondises orienteerumisjooksu MMil, parimad tulemused 11. koht lühirajal (2008), 20. koht tavarajal (2017), 27. koht sprindis (2009 ja 2013) ja Eesti naiskonna liikmena 6. koht teatejooksus (2015). Orienteerumisjooksu EMil 2014. aastal tavarajal 15. koht ja teatejooksus 5. koht. Balti meistrivõistlustel Eesti naiskonna koosseisus võitnud teatejooksus 4 kulda (2005, 2009, 2011, 2016) ja tavarajal 2 hõbedat (2007, 2011). Eesti kergejõustiku meistrivõistlustel on ta võitnud 2 kulda – 2011. aastal 5000 meetri jooksus ja 2015. aastal 10 000 meetri jooksus, lisaks erinevatelt jooksualadelt 7 hõbedat ja 6 pronksi. 2009., 2011., 2012., 2016. ja 2018. aastal Eesti parim naine orienteerumisjooksus 2011. ja 2016. aastal Põlva maakonna parim naissportlane Hugo Treffneri Gümnaasium. Vilistlased. 2002. a lend "Tartu Ülikooli lõpetajate tähestikuline nimekiri". Originaali arhiivikoopia seisuga 4. märts 2016. Vaadatud 16. novembril 2015. "EKA Sisearhitektuuri ja mööblidisaini osakonna kaitsmised 2011". Originaali arhiivikoopia seisuga 17. november 2015. Vaadatud 16. novembril 2015. Eesti spordi biograafiline leksikon. Rihma, Annika "ESBL-i sporditulemused. Annika Rihma". Originaali arhiivikoopia seisuga 17. november 2015. Vaadatud 16. novembril 2015. Annika Rihma Eesti spordi biograafilises leksikonis World of O. Athlete profile: Annika Rihma http://www.delfi.ee/teemalehed/annika-rihma
Grupiseks

Grupiseks on kolme või enama isiku vaheline seksuaalvahekord. Grupiseksis peab arvestama samasuguste turvaseksi nõuetega kui kahe inimese seksuaalvahekorras.
Opus sectile

Opus sectile on panustehnika, mis seisneb eri värvi õhukeste ja lihvitud kiviplaatide kombineerimises mingi suurema pinna kaunistamiseks. Tavalisest mosaiigist eristab seda suuremate kivitükkide kasutamine, mis on lõigatud nii, et kivitükid sobituvad pinna katmiseks kokku. Tavalisemad materjalid, mida kasutati, olid pärlmutter, marmor ja klaas. Kuigi varaseimad stiilinäited pärinevad Egiptusest ja Väike-Aasiast, hakati seda tehnoloogiat siiski rohkem kasutama alles 4. sajandil Roomas. Seal kestis tehnoloogia õitseaeg 6. sajandini, mil see pärast riigi langust hääbus. Stiili on kirjeldanud ka Plinius Vanem. Pärast 6. sajandit kasutati seda tehnoloogiat jätkuvalt Bütsantsis kirikute põrandate dekoreerimiseks. Sealt levis stiil järk-järgult tagasi Itaalia aladele ja Sitsiiliasse. 12. sajandil kasutasid seda aktiivselt Cosmati perekonna kiviraidurid, tol perioodil loodi valdavalt geomeetrilisi mustreid. Cosmatide järgi hakati seda kutsuma cosmatesco'ks. Tehnikat hakati taas rohkem kasutama renessansiajastul. Tol ajal oli üks olulisemaid meistrite suguvõsasid Gambade pere. Hiljem arenes sellest välja intarsia. Marketrii "Primum Romae parietes crusta marmoris operuisse totos domus suae in Caelio monte Cornelius Nepos tradit Mamurram, Formiis natum equitem Romanum, praefectum fabrum C. Caesaris in Gallia, ne quid indignati desit, tali auctore inventa re." (Naturalis historia, XXXVI, VII, 48). "Le Muse", De Agostini, Novara, 1965, Kd. III, lk. 461–462. Rita Venturini, I colori del sacro-Tarsie di marmi e pietre dure negli altari dell'alto mantovano 1680–1750, Mantova, 1997.
Pappkarp

Pappkarp, ka pappkast, on papist (sh lainepapist) valmistatud kast või karp, mida kasutatakse esemete hoidmiseks ja transportimiseks, sh kauba pakendamiseks. Pappkarpe valmistatakse tööstuslikult mitmesuguses suuruses ja mitmesugusest papilaadsest materjalist. Pappkarp fototehnika pakendamiseks Pappkastid dokumentide arhiveerimiseks
Marisol Touraine

Marisol Touraine (sündinud 7. märtsil 1959 Pariisis) on Prantsusmaa poliitik (Sotsialistlik Partei). Ta on 16. maist 2012 Prantsusmaa Tervishoiu- ja Sotsiaalminister. Ta on lõpetanud Institut d'études politiques de Paris ja École normale supérieure'i, kus ta spetsialiseerus majandusele ja sotsiaalteadustele. Tema isa on sotsioloog Alain Touraine, ema oli Tšiili päritolu hambaarst-kirurg d'Adriana Pizarro Arenas; vend Philippe Touraine on arstiteadlane-endokrinoloog. Ta on aastast 1989 abielus diplomaat Michel Reveyrand de Mentoniga, neil on kolm last.
Megatron

Megatron on tegelane kauaaegses "Transformerite" sarjas. Ta on sarja peamine antagonist ja põhiliselt helindab teda Frank Welker, kuid filmides helindab teda Hugo Weaving. Uussündinud Megatroni nimetatakse Galvatroniks. Enamikus (kui mitte kõigis) versioonides sureb ta Optimus Prime'i käe läbi. Ta esineb kõikides "Transformerite" filmides. Ta algne nimi oli enne sõdu Megatronus, kuid hiljem lühendati see Megatroniks. Ta on Decepticonide liider ja enamikus inkarnatsioonides ka asutaja, filmides oli selleks Megatronus Prime, kes oli hiljem tuntud kui Langenu. Megatron suri kolmandas filmis, hukkudes Optimuse käe läbi, kes rebis tal lihtsalt kirvega pea otsast. Neljandas rändas ta hing Lutikate abil inimeste valmistatud Galvatroni, kus ta võtab süsteemid üle ja esineb filmi tertiaarse antagonistina.
Iigaste mõis

Iigaste mõis (saksa keeles Igast) oli rüütlimõis Sangaste kihelkonnas Tartumaal. Mõisat on esimest korda mainitud 1581. Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta mõisate võõrandamist oli Eugen Schultz. Mõisa peahoone ei ole säilinud. Iigaste mõis - 1381 Eesti Ajalooarhiivi fondiloendis (vaadatud 15.11.2015) Praust, Valdo. Tartumaa mõisad. Tallinn: Tänapäev, 2008. Lk 98-99. Iigaste mõis - 1381 Eesti Ajalooarhiivi fondiloendis Iigaste, Keeni, Kuigatsi., Postimees (1886-1944), nr. 6, 7 jaanuar 1928
Ilmatsalu mõis

Ilmatsalu mõis (saksa keeles Ilmazahl) oli rüütlimõis Tartu-Maarja kihelkonnas Tartumaal. Tänapäeval jääb kunagine mõisasüda Tartu maakonna Tartu linna Ilmatsalu aleviku keskele. On teada, et Ilmatsalu ja Luke mõis kuulusid 13. sajandil Löwenwoldedele. Mõisa viimased omanikud enne 1919. aasta mõisate võõrandamist olid Maria von Knorring ja Woldemar von Knorring. Ilmatsalu mõis - 1382 Eesti Ajalooarhiivi fondiloendis (vaadatud 15.11.2015) EKI KNAB (vaadatud 21.05.2016) http://www.ra.ee/apps/kinnistud/index.php/et/kinnistud/view?id=1416&knr=&hpr=&krundi_nr=&markus=&kinnistu_nimi=&eesnimi=&perenimi=&sisu=&perenimi_sisu=&majad=&tanav=&asustus_yksus=ilmatsalu&asustus_yksus_sisu=&liht_otsing=&_xr=eNotilEOQDAQBe%252ByF6CI8HoY2dDQqCZs%252ByHSu1N8zbzJYyhcFqVmNJ8IVAtarfdWQpwKMXyMC%252BVeg1jiU2U410dy7EHWbRyEXXxPoP2nyuxAjv0ceTZ5ViATSKd0Az93JnU%253D Maiste, Juhan. Nutt, Nele. Tartumaa mõisad. Näituse "Kaotatud paradiis" kataloog. − Eesti Põllumajandusülikool. Maastikuarhitektuuri eriala toimetised II. Balti villa rustica II. Tartu: 2005. Lk 22-24. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Erster Teil. Der estnische District. Dorpat: Druck von C. Mattiesen, 1877. Lk 51-52 [1]. Tartumaa: maadeteadusline, majandusline ja ajalooline kirjeldus. Peatoim. J. Rumma, toim. J. G. Granö, J. V. Veski. − Eesti I. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1925. Lk 442 [2]. Ilmatsalu mõis - 1382 Eesti Ajalooarhiivi fondiloendis
Poka mõis

Poka mõis (saksa keeles Heidohof, varem Buckenhof ja Nachtel) oli rüütlimõis (fideikomiss) Võnnu kihelkonnas Tartumaal. 1550 pantis Hans Beckmann mõisa Tartu raehärrale Paul Bockile (Bucker). Tema järgi on saanud mõis ka oma eestikeelse nime. Mõisa omanikud olid kuni 1919. aasta mõisate võõrandamiseni Essenid. Kastre, Mäksa ja Poka mõis - 1411 Eesti Ajalooarhiivi fondiloendis (vaadatud 15.11.2015) Maiste, Juhan. Nutt, Nele. Tartumaa mõisad. Näituse "Kaotatud paradiis" kataloog. − Eesti Põllumajandusülikool. Maastikuarhitektuuri eriala toimetised II. Balti villa rustica II. Tartu: 2005. Lk 65. Kastre, Mäksa ja Poka mõis - 1411 Eesti Ajalooarhiivi fondiloendis
Keeni mõis

Keeni mõis (saksa keeles Könhof) oli rüütlimõis Sangaste kihelkonnas Tartumaal. Mõisat on esimest korda mainitud 1551. Aastani 1790 oli Keeni mõis Vaalu mõisa kõrvalmõis. Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta mõisate võõrandamist oli Edward Magnus Reinhold von Lilienfeld. Mõisa peahoones tegutses 1938–1988 Keeni kool. Keeni mõis – 1385 Eesti Ajalooarhiivi fondiloendis (vaadatud 15.11.2015) Praust, Valdo. Tartumaa mõisad. Tallinn: Tänapäev, 2008. Lk 130–133. Keeni mõis – 1385 Eesti Ajalooarhiivi fondiloendis Iigaste, Keeni, Kuigatsi., Postimees (1886-1944), nr. 6, 7 jaanuar 1928
Mäenduse mõisteid

Siin on loetletud mäenduse mõisteid. # A B C D E F G H I J K L M N O P Q R S Š Z Ž T U V W Õ Ä Ö Ü X Y aheraine aherainemägi allmaakaevandamine allveekaevandamine avakaevandamine bremsberg deebit gaasiväli geotehnoloogia gesenk hiib kaevandamine kaevandus kaeveõõs kaevur kamberkaevandamine karjäär katend kivimurd maagirikastamine maak maapõu maardla maavara mäeeraldis mäeeraldise teenindusmaa mäeinsener mäendus paemurd pimešaht strekk tootus kiht vasemaak väljamine
Keeri mõis

Keeri mõis (saksa keeles Kehrimois) oli rüütlimõis Tartumaal Nõo kihelkonnas. Mõis rajati 1789 Ropka mõisast eraldatud alast, teistel andmetel eraldati see 1790. aasta paiku Tähtvere mõisa maadest, tõenäoliselt varasema veskikoha juurde. Mõisa omanike sekka on kuulunud von Baranoffid, von Ungern-Sternbergid, von Strykid, von Kruedenerid, von Braschid jt. Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta mõisate võõrandamist oli Johann Jannau. Mõisa peahoone on hävinud. Varemeis või ümberehitatuna on säilinud mõned kõrvalhooned. Kompleksi kuulus ka ajalooline veskikoht. Keeri mõis Eesti Ajalooarhiivi fondiloendis (vaadatud 15.11.2015) Praust, Valdo. "Tartumaa mõisad". Tallinn: Tänapäev, 2008. Lk 134-135. Maiste, Juhan. Nutt, Nele. Tartumaa mõisad. Näituse "Kaotatud paradiis" kataloog. − Eesti Põllumajandusülikool. Maastikuarhitektuuri eriala toimetised II. Balti villa rustica II. Tartu: 2005. Lk 37. Praust, Valdo. Tartumaa mõisad. Tallinn: Tänapäev, 2008. Lk 134-135. Tartumaa: maadeteadusline, majandusline ja ajalooline kirjeldus. Peatoim. J. Rumma, toim. J. G. Granö, J. V. Veski. − Eesti I. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1925. Lk 296 [1]. Keeri mõis Eesti Ajalooarhiivi fondiloendis
Kodijärve mõis

Kodijärve mõis (saksa keeles Gothensee, aastani 1881 Kodjerw) oli rüütlimõis (aastast 1881 fideikomiss) Kambja kihelkonnas Tartumaal. Mõis rajati XVII sajandi 2. poolel Arula mõisast eraldatud alast. Kodijärve viimane omanik enne 1919. aasta mõisate võõrandamist oli Arthur von Ackermann. Nüüdisajal tegutseb mõisa peahoones Kodijärve hooldekodu. Mõisasüdamest umbes 500 meetrit läände jääb Kodijärve mõisa kalmistu. Kodijärve mõisa kõrvalhoone Kodijärve mõisa kalmistu Fideikomiss Kodijärve mõis - 1386 Eesti Ajalooarhiivi fondiloendis (vaadatud 15.11.2015) Baltisches historisches Ortslexikon. Teil I. Estland (einschließlich Nordlivland). − Quellen und Studien zur baltischen Geschichte. Köln-Wien: Böhlau Verlag, 1985. Lk 90 [1]. Maiste, Juhan. Nutt, Nele. Tartumaa mõisad. Näituse "Kaotatud paradiis" kataloog. − Eesti Põllumajandusülikool. Maastikuarhitektuuri eriala toimetised II. Balti villa rustica II. Tartu: 2005. Lk 38. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Erster Teil. Der estnische District. Dorpat: Druck von C. Mattiesen, 1877. Lk 27-28 [2]. Tartumaa: maadeteadusline, majandusline ja ajalooline kirjeldus. Peatoim. J. Rumma, toim. J. G. Granö, J. V. Veski. − Eesti I. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1925. Lk 169 [3]. Kodijärve mõis – 1386 Eesti Ajalooarhiivi fondiloendis