Waldemar (Brandenburg)

Waldemar Suur (Waldemar der Große; u 1280 – 14. august 1319), Askania dünastia liige, oli Brandenburgi markkrahv 1308. aastast kuni surmani. Temast sai Brandenburgi markkrahvkonna ainuvalitseja pärast tema nõo Johann V surma 1317. aastal. Waldemar on tuntud kui viimane Askania markkrahvide reas alates Albrecht Karust 1157. aastal; tema järel oli veel alaealine nõbu Heinrich II, kes suri aasta hiljem. Ta oli markkrahv Konrad I ja tema naise Konstancja Przemysłówna poeg. Waldemar oli kaasvalitseja 1302. aastast ja jätkas markkrahvina pärast oma onu Otto IV surma 1308. aastal. 1307. aastal sõlmis Waldemar lepingu Święca perekonnaga, loovutades neile Pomereelia maid (Ida-Pommeri), pärast mida okupeerisid Brandenburgi väed Świecie, Tczewi ja kõik strateegilised paigad kuni Gdańskini (Danzig). Poola kuningas Władysław I kutsus omakorda appi Saksa ordu rüütlid ja pärast Danzigi ülevõtmist nende poolt loovutas Waldemar 1309. aasta Soldini lepinguga nõudmised Pomereeliale Łeba jõest idas 10 000 hõbemarga eest Saksa ordule. Lossiringkonnad Schlawe ja Stolp, sealhulgas Święca residents Rügenwalde, jäid esialgu Brandenburgile. 1312. aastal pidas Waldemar jälle sõda Meißeni markkrahvi Friedrich I vastu. Friedrich püüti kinni ja vahistati; vabaduse taastamiseks pidi ta Brandenburgile loovutama Lausitzi margi, samuti Torgau ja Großenhaini linnad, ja maksma 32 000 hõbemarka lunaraha. 1314. aasta keisrivalimistel hääletas Waldemar Wittelsbachist kandidaadi Ludwig IV poolt tema Habsburgist rivaali Friedrich Ilusa vastu. 1316. aastal okupeeris Waldemar taas Dresdeni kuni vaenuse lõpetamiseni Meißeniga 1317. aastal. Jätkuvas konfliktis Mecklenburgi vürsti Heinrich II-ga toetas Waldemar Stralsundi kodanikke eelseisva Mecklenburgi sissetungi vastu ja okupeeris Stargardi isandkonna, Heinrichi surnud naise Beatrix von Brandenburgi endise valduse. Sellega provotseeris ta enda vastu suure Mecklenburgi, Werle ja Taani koalitsiooni. 1316. aasta augustis said Waldemari väed Gransee lähedal lüüa. 1317. aasta Templini rahuga pidi markkrahv loovutama Stargardi ja Neubrandenburgi Mecklenburgile. Samuti pidi ta loobuma eelmistest Pomereelia omandustest Schlawest ja Stolpist, mis läksid Pommeri hertsog Wartislaw IV-le. 1319. aastal omandas Waldemar Sileesia linnad Züllichau ja Schwiebus. 1309. aastal abiellus ta oma nõo Agnesega (u 1296 – 1334), kes oli markkrahv Hermanni tütar. Abielu jäi lastetuks. Waldemar oli viimane valitsev Askania dünastia Brandenburgi liini liige. Tema nõo Johann V surmaga 1317. aastal hääbus Brandenburgi markkrahvide noorem Salzwedeli liin. 1318. aastast oli Waldemar ka tema alaealise nõo Heinrich II eestkostja. Tema edenemist Preisimaa suunas jätkati rohkem kui 200 aastat hiljem, kui nii Brandenburg kui ka Preisimaa hertsogiriik olid Hohenzollernite dünastia valitsemise all. Pärast Waldemari surma abiellus tema lesk Agnes 1319. aasta detsembris Braunschweig-Göttingeni hertsogi Ottoga. Kui Waldemari eestkostetu Heinrich II 1320. aasta juulis suri, hääbus Askania dünastia Brandenburgi haru. Tagasipöörduva läänina läks markkrahvkond tagasi Wittelsbachist kuningas Ludwig IV-le. 1323. aastal läänistas ta Brandenburgi oma vanemale pojale Ludwigile, eirates Anhalti Askania vürstide nõudmisi.  Pikemalt artiklis Vale-Waldemar 1348. aastal ilmus Magdeburgi peapiiskopkonda pettur ja väitis edukalt, et tegemist on Waldemariga, kes naasis palverännakult pühale maale pärast seda, kui keegi tema asemele oli maetud. Saades Wittelsbachi ja Luksemburgi dünastiate vahelise rivaalitsemise tõttu kiiresti toetust, kuningas Karl IV nimetas ta umbes kaheks aastaks ametisse, enne kui "viimane askanialane" paljastati ja ta põgenes Anhalti õukonda Dessaus, kus veetis ülejäänud elu.