laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Joseph Poelaert

Joseph Poelaert (21. märts 1817 Brüssel – 13. november 1879 Brüssel) oli Belgia arhitekt. Tuntuimad tema projekteeritud hooned on Brüsseli kohtumaja (Palais de Justice de Bruxelles; 1866–1883) ja Laekeni Jumalaema kirik (1854–1909). Ta on ka Brüsseli Kongressi väljaku servas asuva Kongressi ausamba (1850–1859) autor. Joseph Poelaert sündis 1817. aastal Brüsselis jõukas kunstilembeses perekonnas. Tema isa oli tuntud arhitekt Philippe Poelaert (1790–1875). Ta alustas arhitektuuriõpinguid isa käe all ning jätkas lühikest aega Brüsseli Académie Royale des Beaux-Artsis arhitekt Tilman-François Suysi juhendamisel. Seejärel suundus ta Pariisi õppimaks École des Beaux-Artsis, kus tema juhendajaks sai Louis Visconti, ja paralleelselt Jean-Nicolas Huyot' ateljees. Poelaerti esimesed projektijoonised jäävad tema kahekümnendatesse eluaastatesse. Pärast kooli lõpetamist töötas ta algul arhitekti ja hoonete ülevaatajana, seejärel Brüsseli kommunaalarhitektina, kuni nimetati 1855. aastal Brüsseli linnaarhitektiks. 1850. aastatel kavandas ta Kongressi ausamba (1850), projekteeris Püha Katariina kiriku (1854) ning töötas välja La Monnaie teatri (1855) uuenduskava. 1860. aastal kuulutas kuningas Léopold I välja konkursi uue kohtuhoone ehitamiseks. Pärast mitme konkursi nurjumist pakkus toonane justiitsminister Victor Tesch välja aastatega aina enam mõjukust kogunud Poelaerti nime. Projekt oli kaalukas, sest hoone pidi hakkama asuma suurel alal ja linnapildis domineerima. Poelaert pakkus välja klassitsistlikus stiilis ja oma täiendustega nägemuse. Kuna hoone ehitamise tõttu lammutati ümbruskonnas palju hooneid ja kolima sunnitud elanikele maksti küsitavatel põhjustel eri suurusega hüvitisi, hakati teda rahvasuus kutsuma nimetusega schieven architect ('häbiväärne arhitekt'). Poelaert on maetud Laekeni kalmistule. Académie royale de Belgique. Bulletin de la Classe des beaux-arts, tome XXV, 1943, 10–12. Bruxelles. 1945. Lk 136. "Joris Snaet, Elisabeth Van Besien. Le Palais de Justice de Bruxelles. Un tour de force monumental". Bruxelles Patrimoines. 2012. Lk 79. "Palais de justice de Bruxelles (place Poelaert)". La Régie des Bâtiments. Originaali arhiivikoopia seisuga 24. veebruar 2011. Vaadatud 23. novembril 2021. Frédéric Solvel (30. oktoober 2020). "Noteworthy Cemeteries in Brussels". Brusselslife.be. Vaadatud 23. novembril 2021.
Venemaa keisririigi sõjaministrite loend

Venemaa keisririigi sõjaministrite loend on loetelu Venemaa Keisririigi Sõjaministeeriumi juhtidest alates ministeeriumi asutamisest aastal 1802 kuni 1917. aasta Veebruarirevolutsioonini. Aastatel 1802−1815 oli ametis maavägede minister. Venemaa Keisririigi Sõjaministeerium
Portugali Guinea

Portugali Guinea (portugali keeles Guiné; 1951–1972 Mereülene Guinea Provints, portugali keeles Província Portuguesa de Guiné; 1972–1974 Guinea Osariik) oli Portugali koloniaalimpeeriumi koloonia Lääne-Aafrikas 1588. aastast kuni 1974. aastani, kui see Guinea-Bissau Vabariigi nime all iseseisvus. Portugali Guinea kuberneride loend Arquivo Histórico Ultramarino
AFC Meistrite Liiga

AFC Meistrite Liiga (inglise keeles AFC Champions League, lühend ACL) on rahvusvaheline klubide meistrisari, millest võtavad osa Aasia Jalgpalli Konföderatsiooni (AFC) klubid. Meistrisari asutati 1967. aastal Aasia klubide meistrivõistluste nime all. Praegune Meistrite Liiga loodi 2002. aastal. Alates 1967. aastast on võitnud kümne riigi klubid. Kõige edukamad on olnud Lõuna-Korea (12 võitu), Jaapani (7 võitu) ja Saudi Araabia klubid (6 võitu). Kokku on tulnud Aasia meistriks 24 klubi. Kõige edukamad on olnud Saudi Araabia klubi Al-Hilal, mis on võitnud neljal korral, ja Lõuna-Korea klubi Pohang Steelers, mis on võitnud kolmel korral. 1967 – Hapoel Tel Aviv, Iisrael 1969 – Maccabi Tel Aviv, Iisrael 1970 – Taj Tehran, Iraan 1971 – Maccabi Tel Aviv, Iisrael 1985–86 – Daewoo Royals, Lõuna-Korea 1986 – Furukawa Electric, Jaapan 1987 – Al Hilal, Saudi Araabia 1988–89 – Al Sadd, Katar 1989–90 – Liaoning, Hiina 1990–91 – Esteghlal, Iraan 1991–92 – Al Hilal, Saudi Araabia 1992–93 – PAS Tehran, Iraan 1993–94 – Thai Farmers Bank, Tai 1994–95 – Thai Farmers Bank, Tai 1995 – Ilhwa Chunma, Lõuna-Korea 1996–97 – Pohang Steelers, Lõuna-Korea 1997–98 – Pohang Steelers, Lõuna-Korea 1998–99 – Júbilo Iwata, Jaapan 1999–2000 – Al Hilal, Saudi Araabia 2000–01 – Suwon Samsung Bluewings, Lõuna-Korea 2001–02 – Suwon Samsung Bluewings, Lõuna-Korea 2002–03 – Al Ain, Araabia Ühendemiraadid 2004 – Al-Ittihad, Saudi Araabia 2005 – Al-Ittihad, Saudi Araabia 2006 – Jeonbuk Hyundai Motors, Lõuna-Korea 2007 – Urawa Red Diamonds, Jaapan 2008 – Gamba Osaka, Jaapan 2009 – Pohang Steelers, Lõuna-Korea 2010 – Seongnam Ilhwa Chunma, Lõuna-Korea 2011 – Al Sadd, Katar 2012 – Ulsan Hyundai, Lõuna-Korea 2013 – Guangzhou Evergrande, Hiina 2014 – Western Sydney Wanderers, Austraalia 2015 – Al-Ahli, Araabia Ühendemiraadid 2016 – Jeonbuk Hyundai Motors, Lõuna-Korea 2017 – Urawa Red Diamonds, Jaapan 2018 – Kashima Antlers, Jaapan 2019 – Al Hilal, Saudi Araabia 2020 – Ulsan Hyundai, Lõuna-Korea 2021 – Al Hilal, Saudi Araabia Koduleht
Jang Hyun-soo

Jang Hyun-soo (korea keeles 장현수; sündinud 28. septembril 1991 Soulis) on Lõuna-Korea jalgpallur, kes mängib kaitsja või kaitsva poolkaitsjana Saudi Araabia kõrgliiga klubis Al Hilal. Aastatel 2012–2013 ja 2017–2019 mängis ta Jaapani kõrgliiga klubis FC Tokyo ning 2014–2017 Hiina kõrgliiga klubis Guangzhou R&F. 2019. aasta juulis liitus ta Al Hilaliga. Ta on klubiga kaks korda võitnud AFC Meistrite Liiga ja kaks korda Saudi Araabia kõrgliiga. Lõuna-Korea jalgpallikoondises mängis Jang aastatel 2013–2018 kokku 58 korda ja lõi kolm väravat. Ta kuulus Aasia koondisse 2015. aasta Aasia meistrivõistlustel ja 2018. aasta maailmameistrivõistlustel. 2014. aasta Aasia mängude jalgpalliturniiril võitis ta Lõuna-Koreaga võistkonnaga kuldmedal. Lisaks osales ta Lõuna-Korea võistkonnaga 2016. aasta suveolümpiamängude jalgpalliturniiril. Al Hilal AFC Meistrite Liiga: 2019, 2021 Saudi Professional League: 2019–20, 2020–21 King Cup: 2019–20
Arnaut Danjuma

Arnaut Danjuma Groeneveld (sündinud 31. jaanuaril 1997 Lagoses) on Nigeerias sündinud Hollandi jalgpallur, kes mängib äärepoolkaitsjauna Inglismaa kõrgliiga klubis Everton ja Hollandi jalgpallikoondises. 2008. aastal liitus ta Hollandi klubiga PSV Eindhoven. Klubi põhimeeskonnas ei mänginud ta kordagi, hooajal 2015–16 ühe korra vaid klubi reservmeeskonnas Hollandi esiliigas. 2016. aasta suvel liitus ta Hollandi kõrgliiga klubiga NEC. Hooajal 2016–17 lõi ta Hollandi kõrgliigas 12 mänguga ühe värava. Läbimurde saavutas ta järgmisel hooajal, kui lõi Hollandi esiliigas 11 väravat ja andis 16 väravasöötu. Hooajal 2018–2019 mängis ta Belgia kõrgliiga klubis Club Brugge. 3. oktoobril 2018 lõi ta UEFA Meistrite Liiga alagrupimängus värava Madridi Atlético vastu. 2019. aasta augustis siirdus ta 13,7 miljoni naelsterlingi eest Inglismaa kõrgliiga klubisse AFC Bournemouth. Hooajal 2019–20 ei löönud ta Inglismaa kõrgliigas 14 mänguga ühtegi väravat. Hooajal 2020–21 säras Danjuma Inglismaa esiliigas, lüües Bournemouthi meeskonnas 15 väravat. Hooajal 2020–21 valiti Danjuma Bournemouthi hooaja parimaks mängijaks. 2021. aasta augustis sõlmis ta viieaastase lepingu Villarrealiga. Ülemineku arvatav summa oli umbes 25 miljonit eurot. Suvel 2023 liitus ta laenulepingu alusel Evertoniga. Hollandi jalgpallikoondises debüteeris Danjuma 13. oktoobril 2018 mängus Saksamaa vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta kolm päeva hiljem sõprusmängus Belgia vastu.
Gilberto Moraes Júnior

Gilberto Moraes Júnior (tuntud lihtsalt kui Gilberto; sündinud 7. märtsil 1993 Campinases) on Brasiilia jalgpallur, kes mängib paremkaitsjana Brasiilia kõrgliigaklubis Bahia. 2012. aastal debüteeris ta Brasiilia kõrgliigas Botafogo meeskonnas. 2014. aastal mängis ta laenul Brasiilia kõrgliiga klubis Internacional. 2015. aasta juulis liitus ta Itaalia kõrgliigaklubiga Fiorentina, kuid klubi põhimeeskonda ta ei murdnud. Hooaja 2015–16 teises pooles oli ta laenul Itaalia kõrgliigaklubis Verona Hellas, hooaja 2016–17 esimeses pooles Itaalia esiliigaklubis Latina ja 2017. aastal Brasiilia kõrgliigaklubis Vasco da Gama. 2017. aasta detsembris läks ta laenule Brasiilia kõrgliigaklubisse Fluminense, kus mängis lõpuks kuni 2020. aasta keskpaigani. 2020. aasta augustis sõlmis ta viieaastase lepingu Portugali kõrgliigaklubiga Lissaboni Benfica. Hooajal 2022/23 tuli ta Benficaga Portugali meistriks. 2023. aasta juulis naasis Gilberto Brasiiliasse, kui sõlmis kolme ja poole aasta pikkuse lepingu Bahiaga. 2015. aastal võitis Gilberto Brasiilia võistkonnaga Panameerika mängude jalgpalliturniiril pronksmedali. Internacional Campeonato Gaúcho: 2014 Fluminense Taça Rio: 2020 Benfica Primeira Liga: 2022–23 "Gilberto deixa Benfica para ser treinado por Renato Paiva no Bahia" [Gilberto leaves Benfica to be coached by Renato Paiva at Bahia] (portugali). Público. 9. juuli 2023. Vaadatud 9. juulil 2023.
Juan Musso

Juan Agustín Musso (sündinud 6. mail 1994 San Nicolás de los Arroyoses) on Argentina jalgpallur, kes mängib väravavahina Itaalia kõrgliiga klubis Atalanta. Aastatel 2016–2018 mängis ta Argentina kõrgliiga klubis Racing Club ja 2018–2021 Itaalia kõrgliiga klubis Udinese. 2021. aasta juulis liitus ta Atalantaga. Argentina jalgpallikoondises tegi Musso debüüdi 26. märtsil 2019 sõprusmängus Maroko vastu. Ta oli Argentina koondise varuväravavaht 2019. ja 2021. aasta Copa Américal.
Lutheri tänav

Lutheri tänav on tänav Tallinnas Kesklinna linnaosa Veerenni asumis. Tänav algab Vana-Lõuna tänavalt suundudes läände ja lõppeb tupiktänavana kunagise Lutheri vabriku maa-alal. Lutheri tänav sai nime 2016. aastal. Päring kohanimeandmebaasist. KNAB.
Antanas Baranauskas

Antanas Baranauskas (poola keeles Antoni Baranowski, ladina keeles Antonius Baranovski; 17. jaanuar 1835 Anykščiai – 26. november 1902 Sejny) oli leedu luuletaja, matemaatik ja poola-leedu katoliku piiskop. Ta sündis leedu aadlipäritolu tagasihoidlikus talupojaperes. Varases nooruses saatsid vanemad ta kohalikku kihelkonnakooli. Nagu ta päevikus kirjeldab, õppis ta aastatel 1841–1843 poola keelt ja 1848–1851 vene keelt. Tema esimesi katseid leedu keeles luulet ja riime kirjutada leidub tema päevikutes. Hiljem õppis ta Rumšiškėsis iga kahe aasta tagant korraldatavas vallakirjutajate koolis. Seal hakkas ta kirjutama oma esimesi poolakeelseid luuletusi. 1853. aastal lõpetas ta kooli, pärast seda töötas kirjutaja või kantseleiametnikuna mitmes Leedu väikelinnas. Sel perioodil alustas ta suhteid žemaitlaste luuletaja Karolina Proniewska (Karolina Praniauskaitė) ja tema perekonnaga. Neid kahte ühendas kirg Adam Mickiewiczi luule vastu. Praniauskaitė soovitas Baranauskasel proovida rohkem leedu keeles kirjutada. 1856. aastal üritas Karolina perekond paari lahutada, toetades Baranauskase õppima asumist Varniai katoliku seminaris. Seal õppides hakkas ta keskenduma leedu kirjakeele arendamisele ning kirjutas kommentaari leedu ja žemaidi keelele "Apie lietuvių ir žemaičių kalbą". See oli esimene teaduslik katse neid dialekte eristada. Seminaris olles hakkas ta kirjutama luuletusi leedu keeles ja sellest ajast kirjutas sisuliselt selles keeles. Üks tema varasemaid Mickiewiczi mõju all kirjutatud teoseid oli "Anykščių šilelis". Seda peetakse leedu kirjanduse klassikaliseks teoseks. Kirjanduskriitikud peavad seda sümboolseks viiteks Leedu ajaloole ja keelele. Kui mõned kriitikud väidavad, et Baranauskas kirjutas luuletuse vihasena, vastuseks tema lektori Alexander Gabszewiczi väitele, et leedu keel pole luuletuste kirjutamiseks piisavalt ilus, siis teised vaidlevad sellele kui väärtõlgendusele vastu. Luuletus avaldati esmakordselt 1861. aastal ja taas 1862. aastal Laurynas Ivinskise kalendrites. Aastatel 1858–1862 õppis ta Peterburi Roomakatoliku Vaimulikus Akadeemias, kus omandas magistrikraadi teoloogias. Aastatel 1863–1864 õppis ta Müncheni, Rooma, Innsbrucki ja Louvaini katoliku ülikoolides. 1871. aastast töötas ta Kaunase vaimulikus seminaris ja hakkas õpetama leedu keelt. Ta kirjutas leedukeelse grammatikaõpiku "Mokslas lietuviškosios kalbos". Pärast seda, kui Baranauskas läks Sejnysse, saavutas ta märkimisväärse maine, kuna suutis jutlustada nii poola kui ka leedu keeles. Aastaks 1880, pärast seda, kui ta mõistis, et leedu keeles trükkimise keeldu ei tühistata, hoolimata tsaarivõimude mitteametlikest lubadustest seda teha, vähenes tema soov leedu keelt propageerida vähehaaval. Ta ei lakanud uskumast, et leedu keelt tuleks arendada ja selle kasutamist laiendada ning töötas kuni oma surmani piibli leedu keelde tõlkimise kallal ning tal õnnestus 10–12 tundi päevas töötades tõlkida kolm viiendikku Vanast Testamendist.
Bosnek

Bosnek (bulgaaria keeles Боснек) on küla Bulgaarias Perniki piirkonnas. Bosneki bussiõnnetus https://www.grao.bg/tna/t41nm-15-03-2024_2.txt  Bosnek – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Antwerpen-Centraal

Antwerpen-Centraal (prantsuse keeles Gare d'Anvers-Centrale) on Belgia suuruselt teise linna Antwerpeni peamine raudteejaam. Maailma üheks ilusamaks peetud raudteejaama haldab riiklik raudtee-ettevõte Nationale Maatschappij der Belgische Spoorwegen.  Antwerpen-Centraal – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Kõrve raudteepeatus

Kõrve raudteepeatus oli raudteepeatus Jõgeva maakonnas Mustvee vallas Sonda–Mustvee raudteeliinil. Kõrve peatuskohas asus lisaks peateele üks tupiktee. Peatusele eelnes Sonda suunalt Avinurme raudteejaam ja järgnes Piilsi pooljaam. Peatus suleti 1968. aasta mais seoses Avinurme–Mustvee kitsarööpmelise raudteelõigu sulgemisega. Kõrve peatus[alaline kõdulink]; Histrodamus Eesti kitsarööpmelised raudteed
Magic of Nature

"Magic of Nature" on Rootsi-Iraani Dancelaulja Alireza Hosseinii teine stuudioalbum. Selle avaldas 2018 . Singlid albumilt olid "Midnight", "My Milonga", "Nature", "Vernal Cloud", "Knight" ja "Clipper Nave". Apple Music Deezer Spotify
Peressaare raudteepeatus

Peressaare raudteepeatus oli raudteepeatus Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas Sonda–Mustvee raudteeliinil. Peresaare jaamas asus 2 teed, jaamahoone ülesannet täitis vana neljateljelise kaubavaguni kere. Jaamast veidi Adomäe suunas (33,20 km) algas itta suunduv 3,5 km pikkune metsaveo harutee. Peressaare kool Kitsarööpmeline raudtee Eestis Eesti kitsarööpmelised raudteed; raudtee.eu FOTO: Endine raudteelaste elamu Peressaares aastal 2001; Baltic Trains Picture Gallery
Vääna raudteejaam

Vääna raudteejaam oli raudteejaam Harjumaal Väänal. Tegemist oli lõppjaamaga kitsarööpmelisel Liiva–Vääna raudteel, mis avati 1913. aastal seoses Peeter Suure merekindlusega. Ehkki raudtee oli ehitatud sõjaliseks otstarbeks, toimis sellel hiljem ka reisirongiliiklus. Jaam suleti koos raudteega 1959. aastal ja rööpad demonteeriti 1962. aastal. 1917. aastal valmis Vääna jaamahoone, mis erinevalt teistest selle raudteeliini jaamahoonetest on puidust (enamik jaamahoonetest on paekivist). 1930. aastatel tegutses jaamahoones puhvet. Pärast raudtee sulgemist töötas hoone postkontorina. 1997. aastast on hoone arvel kultuurimälestisena ja praegu kasutusel elamuna. Peeter Suure merekindlus Kitsarööpmeline raudtee Eestis Eesti kitsarööpmelised raudteed Rong see sõitis kunagi ka Harku vallas; Maaleht, 08.07.2011 8853 Peeter Suure Merekindluse raudtee Vääna jaamahoone, 1917. a.; Kultuurimälestiste register
Rojak

Rojak (bulgaaria keeles Рояк) on küla Bulgaarias Varna piirkonnas Dǎlgopoli vallas. 2021. aasta novembri lõpul hooldekodus toimunud põlengu tagajärjel hukkunud üheksa inimese ja päev hiljem Bosneki bussiõnnetuses hukkunud vähemalt neljakümne nelja inimese mälestuseks kuulutati Bulgaarias 24. november leinapäevaks. https://www.grao.bg/tna/t41nm-15-03-2024_2.txt "Fire at nursing home in Bulgaria kills 9 people". Reuters (inglise). 22.11.2021. Vaadatud 24.11.2021.
Pärnu kesklinna raudteejaam

Pärnu raudteejaam (saksa Pernau) oli kitsarööpmeline tupikjaam, mis rajati 1896. aastal seoses Valga–Ruhja–Pärnu raudteega Pärnu kesklinna. Pärnu linn loovutas selleks platsi südalinnas kunagisel kindlusevallil. Pärnu naaberjaam oli Papiniidu raudteejaam. Rüütli platsi juures asunud jaamast kulges raudtee edasi mööda Pärnu jõe lõunakallast Suur-Jõe tänaval. Esimese maailmasõja eel kavandati Pärnu raudteejaamast algavat ja Mustveel lõppevat uut raudteed, kuid sõja puhkemine tõmbas sellele plaanile kriipsu peale. Aastal 1917 asuti kavandama Pärnu ja Haapsalu raudteejaamade vahele uue raudtee rajamist, ent ka see plaan jäi teostamata. Alates 1928. aastast, kui avati Lelle–Papiniidu–Pärnu raudtee, sai linn otseühenduse Tallinnaga. Papiniidu või Pärnu jaamast hargnesid haruteed: Livoonia haruteele, Pärnu majandusühisuse haruteele, Schmidti haruteele ja Shelli uuele haruteele. Viimane kitsarööpmeline rong väljus Pärnu kesklinna vaksalist pealinna 6. aprillil 1971. 1971. aasta suvel jõudis Pärnusse laiarööpmeline raudtee ja avati linna servas asuv Pärnu kaubajaam. Aastatel 1976–2014 asus laiarööpmeline raudteejaam ka Raekülas (vt Pärnu raudteejaam). Pärnu kesklinnas (Port Arturi kaubanduskeskuse tagusel alal) paiknenud jaamahoone projekteeris insener Kaspar Krzizanowski. See valmis koos raudteejaamaga 1896. Hoone raudteepoolne fassaad oli ühenduses varikatusega. 1944. aastal hävis jaamahoone Nõukogude lennuväe pommirünnakus. Seejärel võeti jaamahoonena kasutusele lähedal Ringi 3 asuv endise Pärnu linnapea Oskar Brackmanni eluhoone, Brackmanni linnapeaks oleku ajal sai Pärnu raudteeühenduse Valga ja Tallinnaga. Hoones asus hiljem Pärnu bussijaam. Seoses Eesti kitsarööpmelise raudtee 110. aastapäevaga 2006. aastal avati endise kesklinna jaama asukohas 1911. aastal Saksamaal O. & Koppeli firmas ehitatud auruvedur ning 1913. aastal Peterburis Arthur Koppeli firmas ehitatud platvormvagun. Kitsarööpmeline raudtee Eestis Eesti Muuseumraudtee Kui raudtee Pärnu jõudis; Pärnu Postimees, 19.10.2005 Eesti kitsarööpmelised raudteed Mehis Helme, Eesti raudteede 100 aastat, lk 38. Jaak Juskega kadunud Eestit avastamas 6: Pärnu bussijaama ümbruse lugu; Forte, 14.05.2016 Pärnu kitsarööpmelise raudtee mälestusmärk; Puhka Eestis Hillar Palamets: Ajalootund R2-s: AJALOOTUND R2-S. 110 aastat esimesest kitsast raudteest Eestis; ERR
CEA

CEA võib lühendina tähistada: Canadian Economics Association, akadeemiline organisatsioon Kanadas China Eastern Airlines, Hiina lennukompanii Kartsinoembrüonaalne antigeen Kolli silmaanomaalia, koerte kaasasündinud haigus Kulutõhususe analüüs Silindriline võrdpindne projektsioon, kaardiprojektsioon Lisaks kannab seda nime jõgi Hispaanias: Cea jõgi
S-metüülmetioniin

U-vitamiin ehk S-metüülmetioniinkloriid ehk antihaavandiline faktor (ka vitamiinilaadne biomolekul) on kliiniliselt tõestatud haavandivastase toimega looduslikult leiduv toitumisfaktor, ka vitamiinilaadne faktor. U-vitamiini biofunktsiooniks on ilmselt metüülrühmade doonori roll. U-vitamiini avastas ja nimetuse andis (1950) ligi kümme aastat kestnud uurimistöö käigus Stanfordi ülikooli meditsiinikooli töötaja dr Garnett Cheney. Täpsed andmed tema vajaduse, vaeguse ja toksilisuse kohta puuduvad. U-vitamiini leidub sellistes toiduainetes nagu kapsas, hapukapsas, spargel, petersell, tomatid, oder, harilik lutsern, seller, pastöörimata piim, toores munakollane. Meditsiinis on kasutatud S-metüülmetioniinkloriidi nii haavandiravis – haavandtõve, maohaavandi kui ka kaksteistsõrmiksoolehaavandi ravis – kui ka lipiidide metabolismi häirete ravis. U-vitamiini haavandivastase toime aluseks olid katsed merisigadega (neil ennetas see histamiinitekkelisi haavandeid) ja kliinilised katsed kinnipeetavatega. Kliiniliste katsete tulemused näitasid, et U-vitamiinil, manustatuna värske kapsa mahlana, on ravitoime haavandtõve korral, vähendades sümptomeid (valu, ebameeldivustunnet kõhus) ning kiirendades haavandi paranemist. National Center for Biomedical Ontology. "Methylmethionine Sulfonium Chloride". Originaali arhiivikoopia seisuga 14. aprill 2013. Vaadatud 26. juulil 2013. "Medicine: U for Ulcers", Monday, Jan. 24, 1949, https://web.archive.org/web/20130730022850/http://www.time.com/time/magazine/article/0,9171,799694,00.html Osaline veebiversioon (vaadatud 26.07.2013) "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 22. juuli 2013. Vaadatud 26. juulil 2013.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Garnett Cheney, RAPID HEALING OF PEPTIC ULCERS IN PATIENTS RECEIVING FRESH CABBAGE JUICE, Calif Med. 1949 January; 70(1): 10–15., PMCID: PMC1643665, [1]
Juris Rancāns

Juris Rancāns (sündinud 28. jaanuaril 1977) on Läti poliitik, ta on Uue Konservatiivse Partei liige. Ta on aastast 2018 Läti Seimi liige. Ta lõpetas aastal 2002 Läti Politseiakadeemia juristi kvalifikatsiooniga ja aastal 2014 Läti Ülikooli politoloogina. Ta on Uue Konservatiivse Partei liige, samas nimekirjas valiti ta 2018. aasta Läti parlamendivalimistel Läti Seimi liikmeks.
Jūlija Stepaņenko

Jūlija Stepaņenko (neiuna Jūlija Fedotova; sündinud 1. septembril 1977 Riias) on Läti jurist ja poliitik. Ta on aastast 2014 Läti Seimi liige. Ta sündis 1977. aastal Riias matemaatikaõpetaja peres. Õpetaja oli ka tema vanaema, kes töötas külakoolis ja õpetas nii läti kui vene keeles geograafiat, keemiat ja bioloogiat. Kooliajal tegeles ta tantsu ja joonistamisega ning kuulas klassikalist muusikat. 1996. aastal lõpetas ta Riias humanitaargümnaasiumi ja 2001. aastal Läti Ülikooli õigusteaduskonna. Ta töötas ettevõttes Latvijas Finieris advokaadina, 2011. aastal sai temast praktiseeriv vandeadvokaat. Ta valiti 2014. aasta Läti parlamendivalimistel Koosmeele ridades Seimi liikmeks. Samuti valiti ta 2018. aasta Läti parlamendivalimistel Läti Seimi liikmeks. 2021. aasta novembris oli ta üks kolmest Seimi saadikust, kes peatati Covid-19 vaktsineerimis- või haigustõendi puudumise tõttu töölt Seimis. Jūlija Stepaņenko on abielus, tema abikaasa on jurist ja poliitik, Riia linnavolikogu liige Vjačeslavs Stepaņenko, neil on neli last.
Edgar Sööt

Edgar Alfred Sööt (18. jaanuar 1902 Järve vald, Virumaa – 23. mai 1935 Tallinn) oli eesti arst ja sõjaväelane (leitnant, 1932).
Teadus- ja hariduskeskus Holocaust

Teadus- ja hariduskeskus Holocaust (vene keeles Научно-просветительный центр «Холокост») on Venemaa regioonidevaheline ühiskondlik organisatsioon. Esimene organisatsioon postsovetlikus ruumis, mis seadis eesmärgiks holokaustiohvrite mälestuse jäädvustamise; muuseumide ja dokumentaalnäituste loomise; teema kaasamise koolide ja ülikoolide haridusprogrammidesse; mälestusõhtute pidamise; ohvrite mälestusmärkide, dokumentide, tunnistuste ja mälestuste kogu loomise. Keskus asutati Moskvas 1. aprillil 1992. Esimene president oli juudi rahvusest Venemaa ajaloolane ja filosoof, teises maailmasõjas osalenud Mihhail Gefter (1918–1995). Praegu on juhatuse liikmed kirjanik ja publitsist Alla Gerber ning ajaloolane-arhivist Ilja Altman. 1997. aastal asutati holokaustimuuseumi loomiseks regioonidevaheline fond. Fondi ruumid Moskva kesklinnas eraldati Venemaa Föderatsiooni valitsuse korraldusega. Keskuse filiaalid asuvad Peterburis, Vladimiris, Doni-äärses Rostovis, Smolenskis, Taganrogis, Brestis. Igal aastal korraldavad fond ja keskus holokausti ohvrite ja vastupanu kangelaste mälestusõhtuid, millest võtavad osa Venemaa valitsuse juhid. Need õhtud tekitavad ühiskonnas ja meedias suurt vastukaja. Auschwitzi vabastamise aastapäeva ja rahvusvahelist holokaustiohvrite mälestuspäeva (27. jaanuar) tähistavaid õhtuid ja mälestustseremooniaid peetakse igal aastal (alates 1995. aastast). Venemaa holokaustiraamatukogu sarjas on ilmunud üle 30 raamatu. Keskuses töötavad igal aastal vabatahtlikud Saksamaalt (Aktion Sühnezeichen Friedensdienste) ja Austriast (Gedenkdienst). Koduleht
Balázs Havasi

Balázs Havasi (sündinud 18. septembril 1975 Budapestis) on ungari pianist ja helilooja.  Balázs Havasi – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis