Osmanite Albaania

Albaania Osmanite riigi alluvuses viitab perioodile Albaania ajaloos alates Osmanite vallutusest 14. sajandi lõpus kuni Albaania iseseisvusdeklaratsioonini 1912. aastal. Osmanid sisenesid Albaaniasse esmakordselt 1385. aastal Albaania aadliku Karl Topia kutsel Balša II vägede mahasurumiseks Savra lahingu ajal. Neil oli pärast 1385. aasta Savra lahingut mõnes Albaania piirkonnas mõningane mõju, kuid mitte otsest kontrolli. Osmanid paigutasid 1418. aastaks kogu Lõuna-Albaaniasse garnisonid ja kehtestasid 1431. aastaks Kesk-Albaanias ametliku jurisdiktsiooni. Kuigi Osmanid nõudsid kõigi Albaania maade valitsemist, valitses enamikku Albaania etnilisi territooriume endiselt keskaegne Albaania aadel, kes oli Osmanite võimust vaba. Albaania sandžakk loodi 1420. või 1430. aastal, kontrollides peamiselt Kesk-Albaaniat, samas Osmanite võim tugevnes 1479. aastal pärast Shkodëri langemist. Kristlikud albaanlased mässasid uuesti 1481. aastal, kuid Osmanid kontrollisid Albaaniat lõpuks 1488. aastaks. Osmanite allikates riigi kohta kasutatud termin oli Arnavudluk (osmanitürgi keeles: آرناوودلق), mis hõlmas selliseid piirkondi nagu tänapäeva Albaania, Kosovo, Põhja-Makedoonia lääneosa, Lõuna-Serbia, Lõuna-Montenegro ja Põhja-Kreeka osad. 1431. aastal alustasid paljud Albaania vürstid, sealhulgas Gjergj Arianiti, Zenebishi perekond, Andrea Topia II ja Gjon Kastrioti sõda Osmanite riigi vastu, mille tulemusel sai Gjon Kastrioti lüüa, kuid Gjergj Arianiti võitis neli lahingut ja Andrea Topia II võitis ühe. Need Albaania võidud avasid 1443. aastal Krujas tee Skanderbegi tulekule. Enamiku Albaania piirkondade iseseisvust säilitati aastatel 1443–1479 Skanderbegi juhtimisel toimunud ülestõusuga, mis saavutas koos teiste Albaania aadlikega nagu Gjergj Arianiti, Andrea Topia II ja Lekë Dukagjini märkimisväärse tulemuse 30+ võitu Osmanite riigi üle. Albaania vastupanu ja sõda Osmanite vastu kestis 48 aastat. Viimased linnad, mille Osmanid vallutasid, olid Shkodër 1479. aastal, Durrës 1501. aastal ja Himarë 1509. aastal, välja arvatud Albaania põhjaosa Mirdita, mida ei suudetud kunagi täielikult vallutada. Osmanitürklased, nähes võimatust sellesse kohta tungida, olid sunnitud tagama piirkonnale autonoomiaõiguse oma pärilike vürstidega. Mirdita vürstkond jäi alati vabaks, seda valitses Gjomarka perekond 400 aastat, sisuliselt kogu Osmanite perioodi Balkanil. Pooliseseisvuse periood algas 1750. aastatel iseseisvate Albaania pašadega. 1754. aastal asutati Bushati perekonna autonoomne Albaania pašalik keskusega Shkodëri linnas, nimega Shkodëri pašalik. Hiljem asutati samaautonoomne Berati pašalik ja kulmineerus see Ali Pashë Tepelena Albaania pašalikiga 1787. aastal. Albaania pašalikid lõppesid 1831. aastal, kusjuures viimane neist oli Bushati pašalik. Need de facto Albaania pašalikid ulatusid Bosniast Moreani. Albaanlased astusid hiljem 15. ning eriti 16. ja 17. sajandil islamiseerimise perioodi. Albaanlased domineerisid islamisse pöördumise kaudu lõpuks Osmanite võimustruktuurides ebaproportsionaalselt nende väikese elanikkonnaga võrreldes, arvestades Osmanite riigi suurt territooriumit ja tohutut rahvastikku. Neist sai riigi üks tähtsamaid ja prestiižsemaid rahvusi, kellel oli silmatorkav roll, eriti 17., 18. ja 19. sajandil. Tänapäeval Albaania vabariiki kuuluv territoorium jäi Osmanite riigi osaks kuni iseseisvuse väljakuulutamiseni 1912. aastal, Balkani sõdade ajal.  Pikemalt artiklis Albaania keskajal Osmanid laiendasid oma kontrolli Anatooliast Balkanile 14. sajandi keskpaigas. Nad sisenesid Euroopa territooriumile 1352. aastal ja alistasid 1389. aastal Kosovo lahingus serblastest, albaanlastest ja bosnialastest koosneva Balkani koalitsiooniarmee. Osmanite surve vähenes 1402. aastal, kui mongolite juht Timur (Tamerlan) ründas Anatooliat idast, tappis sultani ja vallandas kodusõja. Kui kord oli taastatud, jätkasid Osmanid oma läänesuunalist edu. 1453. aastal vallutasid sultan Mehmed II väed Konstantinoopoli ja tapsid viimase Bütsantsi keisri. Albaanlastega asustatud maade jagunemine väikesteks tülitsevateks läänideks, mida valitsesid sõltumatud feodaalid ja hõimupealikud, muutis need Osmanite armeedele kergeks saagiks. 1385. aastal pöördus Albaania Durrësi valitseja Karl Topia sultani poole abipalvega oma rivaalide Balšićite vastu. Osmanite vägi marssis piki Via Egnatiat kiiresti Albaaniasse ja purustas Balša II Savra lahingus. Mõned Albaania vürstkonnad hakkasid peagi pärast 1420. aastat saama Osmanite riigi vasallideks. Gjirokastër sai 1420. aastal Albaania sandžaki maakonnalinnaks ja Kruja loodi Albaania sandžaki keskuseks pärast seda, kui Gjergj Arianiti võitis aastatel 1431-1435 Osmaneid. Osmanid lubasid Albaania klannipealikel säilitada oma positsiooni, võimu ja vara, kuid nad pidid maksma andamit ja mõnikord saatma oma pojad Osmanite õukonda pantvangideks ning varustama Osmanite armeed abivägedega. Kuid paljud Albaania klannid ja vürstkonnad ei tunnustanud Osmanite võimu ega maksnud andamit.  Pikemalt artiklis Skanderbegi mäss Albaanlaste vastupanu Osmanitele 14. sajandil ja eriti 15. sajandil pälvis neile tunnustuse kogu Euroopas. Gjon Kastrioti Krujast oli üks Albaania aadlikest ja klannijuhtidest, kes allus 1425. aastal Osmanite ülemvõimule. Ta oli sunnitud saatma oma neli poega Osmanite pealinna sõjaväeteenistuse väljaõppeks. Noorim, Gjergj Kastrioti (1403–68), kellest sai albaanlaste rahvuskangelane, köitis sultani tähelepanu. Islami usku pöördudes Iskanderiks ümber nimetatud noormees osales sõjaretkedel Väike-Aasiasse ja Euroopasse, saades üheks peamiseks Osmanite kindraliks. Kui Iskander määrati Balkani ringkonda haldama, sai ta tuntuks kui Skanderbeg. Pärast seda, kui Skanderbegi alluvuses olevad Osmanite väed said 1443. aastal lüüa lahingus Niši lähedal tänapäeva Serbias (tema poolt tahtlikult), tormas Skanderbeg Krujasse ja pettis türgi pašat Albaania kindlust loovutama. Seejärel võttis Skanderbeg omaks roomakatoliikluse ja kuulutas välja püha sõja Osmanite riigi vastu. 1. märtsil 1444 kogunesid Albaania pealikud koos Montenegro vürsti ja Veneetsia delegaatidega Lezhë toomkirikusse ning kuulutasid Skanderbegi Albaania vastupanu juhiks. Kogu Albaania nõustus tema juhtimisega Osmanite vastu, kuid kohalikud juhid säilitasid kontrolli oma piirkondades. Skanderbegi heraldilise embleemiga punase lipu all tõrjus umbes 10 000 – 15 000-meheline Albaania vägi Osmanite kampaaniaid nende maadele 24 aastat, kui Skanderbeg oli ülemjuhataja, ja veel 11 aastat pärast tema surma. Kolm korda tõrjusid albaanlased Kruja piiramise. 1450. aastal lõid albaanlased sultan Murad II ennast. Hiljem tõrjusid nad tagasi sultan Mehmed II juhitud rünnakud 1466. ja 1467. aastal. 1461. aastal läks Skanderbeg oma süseräänile, Napoli kuningas Alfonso I-le Sitsiilia kuningate vastu appi, alistades praktiliselt kõik oma rivaalid Lõuna-Itaalias. Albaania-Veneetsia sõjas alistasid albaanlased 1449. aastal kolmes lahingus ka Veneetsia. Mõnikord oli Skanderbegi valitsus siiski ebastabiilne ja mõnikord tegid kohalikud Albaania valitsejad Osmanitega tema vastu koostööd. Napoli kuningriigi ja Vatikani poliitilise ja vähese materiaalse toetusega jätkus vastupanu Osmanite riigile 36 aastat. Kruja langes Osmanite kätte alles 1478. aastal, 10 aastat pärast Skanderbegi surma; Shkodër alistus 1479. aastal pärast nurjunud piiramist 1474. aastal ja tugevamat piiramist 1478. aastal, mis lõppes sellega, et Veneetsia loovutas Shkodëri Osmanitele. Seejärel evakueerisid veneetslased 1501. aastal Durrësi. Vallutused vallandasid albaanlastest aadlike suure väljarände Veneetsiasse ja Itaaliasse, eriti Napoli kuningriiki, aga ka Sitsiiliasse, Rumeeniasse ja Egiptusesse. Enamik Albaania põgenikest kuulus õigeusu kirikusse. Itaalia albaanlased mõjutasid märkimisväärselt Albaania rahvuslikku liikumist tulevastel sajanditel ning Albaania frantsiskaani preestrid, kellest enamik põlvnesid Itaaliasse läinud emigrantidest, mängisid olulist rolli katoliikluse säilimisel Albaania põhjapoolsetes piirkondades. Skanderbegi pikaajaline võitlus Albaania vabana hoidmise nimel sai Albaania rahva jaoks väga oluliseks, kuna see tugevdas nende solidaarsust, muutis nad rohkem teadlikuks oma rahvuslikust identiteedist ja oli hiljem suureks inspiratsiooniallikaks nende võitluses rahvusliku ühtsuse, vabaduse ja rahvuse eest. Mälestus 15. sajandi keskpaiga vastupanust Skanderbegi juhtimisel on albaanlastele jätkuvalt oluline ja tema perekonna lipust, millel punasel väljal must kahepäine kotkas, sai lipp, mille alla Albaania rahvuslik liikumine sajandeid hiljem koondus. 11 aastat pärast Skenderbegi surma ja Kruja langemist saavutas Osmanite riik kontrolli etniliste albaanlaste alade üle ja tegi palju poliitilisi muudatusi.  Pikemalt artiklis Albaania islamiseerimine Albaania elanikkond hakkas järk-järgult islami usku pöörduma bektaši õpetuste kaudu, mis pakkusid märkimisväärseid materiaalseid eeliseid Osmanite kaubandusvõrgustikes, bürokraatias ja armees. Paljud albaanlased värvati algul janitšaride ja devşirme hulka (paljudel juhtudel Albaania aadlike pojad) ning hiljem moslemiteks saades avasid nad tee väga edukale sõjaväelisele ja poliitilisele karjäärile, veendes teisigi albaanlasi seda tegema. Albaanlased astusid hiljem 15. ning eriti 16. ja 17. sajandil islamiseerimise perioodi. Albaanlased domineerisid islami usku pöördudes lõpuks Osmanite võimustruktuurides ebaproportsionaalselt nende väikese elanikkonnaga võrreldes, arvestades Osmanite riigi suurt territooriumi ja tohutut rahvaarvu. Neist said riigi üks tähtsamaid ja prestiižsemaid rahvusi, kes mängisid alates 15. sajandist, kuid eriti 17., 18. ja 19. sajandil nööritõmbavat rolli. Näiteks 48 suuvesiiri olid Albaania päritolu, kes juhtisid Osmanite riiki ligi 190 aastat. Mõned silmapaistvamad albaanlased Osmanite võimu ajal olid: Skanderbeg, Ballaban Badera, Koca Davud Paşa, Hamza Kastrioti, Iljaz Bej Mirahori, Pargali Ibrahim Paşa, Mimar Sinan, Nezim Frakulla, Köprülü Mehmed Paşa, Ali Paşa, Edhem Paşa, Omer Vrioni, Patrona Halil, Haxhi Shehreti, Ali Paşa, Ibrahim Paşa, Köprülü Fazıl Ahmed, Muḩammad `Alī, Kara Mahmud Bushati, Kara Murad Paşa, Ahmet Kurt Paşa, Mustafa Bushati, Ibrahim Bushati, Sedefkar Mehmed Agha. Albaanlased mängisid enne iseseisvuse saavutamist otsustavat rolli ka Osmanite-Veneetsia sõjas (1499–1503), Osmanite-Ungari sõdades ja Osmanite-Habsburgide sõdades. Osmanite riik sõltus oma sõjapidamises 1600. aastate algusest kuni 1800. aastate keskpaigani kuni Tanzimati reformideni suuresti Albaania palgasõduritest. Osmanite keskvõimu ja timarisüsteemi nõrgenemine tõi albaanlastega asustatud maadele anarhia. 18. sajandil tekkis kaks Albaania võimukeskust: Shkodër Bushati perekonna alluvuses; ja Ioannina Ali Paşa alluvuses. Kui see nende eesmärkidega sobis, tegid mõlemad kohad koostööd Kõrge Väravaga, ja kui oli otstarbekas keskvõimu trotsida, tegutsesid mõlemad iseseisvalt. Bushati perekond domineeris esialgu Shkodëri piirkonnas läbi liitude võrgustiku erinevate mägismaa hõimudega ning laienes hiljem tohututele aladele tänapäeva Montenegros, Põhja-Albaanias, Makedoonias, Lõuna-Serbias. Kara Mahmud Bushati püüdis rajada de jure iseseisvat vürstkonda ja laiendada tema kontrolli all olevaid maid, mängides Kõrge Värava vastu välja Austria ja Venemaa. 1785. aastal ründasid Kara Mahmudi väed Montenegro territooriumit ja Austria tegi ettepaneku tunnustada teda kogu Albaania valitsejana, kui ta liitub Viiniga Kõrge Värava vastu. Kasutades võimalust, saatis Kara Mahmud 1788. aastal sultanile Austria delegatsiooni pead ja Osmanid määrasid ta Shkodëri kuberneriks. Kui ta üritas 1796. aastal Montenegrolt maad välja rebida, sai ta aga Montenegro põhjaosas varitsusest lüüa ja tapeti. Kara Mahmudi vend Ibrahim Bushati tegi koostööd Kõrge Väravaga kuni oma surmani 1810. aastal, kuid tema järglane Mustafa Paşa Bushati osutus tõrksaks, hoolimata osalemisest Osmanite sõjalistes kampaaniates Kreeka revolutsionääride ja mässuliste pašade vastu. Ta tegi koostööd mägihõimudega ja viis oma kontrolli alla suure ala Balkanil nagu Kara Mahmud Bushati. Shkumbini jõest lõunas elasid peamiselt talupoeglikud toskid kompaktsetes külades valitud valitsejate all. Mõned kõrgel mägedes asulates elavad toskid säilitasid oma iseseisvuse ja pääsesid sageli maksude tasumisest. Osmanite võimudel oli aga madaliku toske lihtne kontrollida. Albaania hõimusüsteem kadus siin ja Osmanid kehtestasid sõjaväe läänide süsteemi, mille alusel andis sultan sõduritele ja ratsaväelastele ajutised maaomandid ehk timarid vastutasuks sõjaväeteenistuse eest. 18. sajandiks olid paljudest sõjaväelistest läänidest saanud majanduslikult ja poliitiliselt võimsate perekondade pärilikud maaomandid, kes pigistasid rikkuse välja oma raskes hädas kristlastest ja moslemitest talunikelt. Beid, nagu põhjapoolsete mägede klannipealikud, said oma provintsides praktiliselt iseseisvateks valitsejateks, neil oli oma sõjaväekontingendid ja nad pidasid sageli üksteise vastu sõda, et suurendada oma maaomandit ja võimu. Kõrge Värav üritas teostada jaga-ja-valitse poliitikat, et hoida kohalikke beisid ühinemast ja Osmanite võimu ennast ohustamast, kuid vähese eduga. Osmanite-Albaania suhted halvenesid 1826. aastal Mahmud II valitsemisajal, ta oli õhutanud kurikuulsat paljutõotavat juhtumit ning sellele järgnenud segadus põhjustas janitšaride, devşirme ja kogu Balkani moslemijuhatuse vägivaldse laialisaatmise Rumeelias, põhjustades uue mässulaine ja ebastabiilsuse järk-järgult nõrgenevas Osmanite riigis. Pärast Bushatide ja Ali Paşa purustamist juurutas Kõrge Värav rea reforme, tuntud kui tanzimat, mille eesmärk oli tugevdada riiki, ohjeldades tõrksaid pašasid. Timaritest said ametlikult suured üksikmaavaldused, eriti madalikel. 1835. aastal jaotas Kõrge Värav albaanlastega asustatud maad Ioánnina ja Rumeelia vilajettideks ning saatis Konstantinoopolist ametnikke neid haldama. See kutsus aastatel 1843–1844 esile rea mässe, kuid Osmanite armee surus need maha. Pärast 1865. aastat jagas keskvõim Albaania maad uuesti Shkodëri, Ioánnina ja Monastiri vilajettide vahel. Reformid vihastasid mägismaa albaanlaste pealikke, kes avastasid, et nende privileege vähendati ilma nähtava hüvitiseta, ja võimud loobusid lõpuks jõupingutustest neid kontrollida. Kuid Osmanite väed purustasid kohalikud mässud madalikel ja tingimused seal jäid süngeks. Põhja-Albaania hõimude religioosne jagunemine viis nad vastasseisu. Põhja-Albaania moslemihõimud osalesid Osmanite kampaaniates kristlike Albaania hõimude vastu, nagu 1876. aastal, kui nad laastasid Mirditë katoliiklastega asustatud territooriumit. Suur hulk toske rändas välja, et ühineda suurte Albaania emigrantide kogukondadega Rumeenias, Egiptuses, Bulgaarias, Konstantinoopolis, Lõuna-Itaalias ja hiljem Ameerika Ühendriikides.  Pikemalt artiklis Albaania rahvuslik ärkamine 1906. aastal tekkisid Osmanite riigis opositsioonirühmitused, millest üks arenes liidu ja progressi komiteeks, rohkem tuntud kui Noortürklased, kes tegi ettepaneku taastada Konstantinoopoli põhiseaduslik valitsus, vajaduse korral revolutsiooni teel. 1908. aasta juulis, kuu pärast Noortürklaste mässu Makedoonias, mida toetas albaanlaste ülestõus Kosovos ja Vardari Makedoonias, eskaleerus armee ulatuslikuks ülestõusuks ja mässuks, nõustus sultan Abdül Hamid II Noortürklaste nõudmistega taastada põhiseaduslik kord. Paljud albaanlased osalesid Noortürklaste ülestõusus, lootes, et see saavutab nende rahvale autonoomia riigi sees. Noortürklased tühistasid Osmanite keelu albaaniakeelsetele koolidele ja albaania keeles kirjutamisele. Selle tulemusena valisid 1908. aastal Manastiris (tänapäeva Bitola) kogunenud Albaania haritlased standardkirjaks ladina tähestiku. Noortürklased olid aga seatud riigi säilitamisele ega olnud huvitatud järeleandmistest arvukatele rahvuslikele rühmitustele selle piirides. Pärast Abdül Hamid II troonist loobumist 1909. aasta aprillis kehtestasid uued võimud makse, keelustasid sissirühmitused ja natsionalistlikud kogukonnad ning püüdsid laiendada Konstantinoopoli kontrolli Põhja-Albaania mägilaste üle. Lisaks legaliseerisid Noortürklased bastinado ehk kepiga peksmise isegi väärtegude eest, keelasid püssi kandmise ja eitasid albaania rahvuse olemasolu. Uus valitsus taotles ka islami solidaarsust albaanlaste ühtsuse lõhkumiseks ja kasutas moslemi vaimulikke, et püüda peale suruda araabia tähestikku. Albaanlased keeldusid allumast noortürklaste kampaaniale neid jõuga "osmaniseerida". Uued albaanlaste ülestõusud algasid Kosovos ja põhjapoolsetes mägedes 1910. aasta aprilli alguses. Osmanite väed kustutasid need mässud kolme kuu pärast, keelustasid Albaania organisatsioonid, desarmeerisid terveid piirkondi ning sulgesid koolid ja väljaanded. Montenegro, kes valmistus albaanlastega asustatud maid endale haarama, toetas 1911. aastal mägihõimude ülestõusu Noortürklaste režiimi vastu, mis kasvas välja laialdaseks mässuks. Kuna Osmanite valitsus ei suutnud albaanlasi jõuga kontrollida, andis ta järeleandmisi koolide, sõjaväe värbamise ja maksustamise osas ning lubas albaania keele puhul kasutada ladina kirja. Valitsus keeldus aga nelja albaanlastega asustatud vilajetti üheks Albaania vilajetiks ühendamast. Halduslikult jagasid Osmanid albaanlastega asustatud maad mitme ringkonna ehk vilajeti vahel. Osmanite võimud ei rõhutanud islami usku pöördumist ja algselt viisid selle 14. sajandi lõpus ja 15. sajandi alguses läbi Albaania aadlikud ning massid aktsepteerisid seda järk-järgult. 1479. aastaks oli kogu maa peale Durrësi, Ulcinji ja Bari Osmanite valitsemise all. Silmapaistvad vesiirid ja pašad pärinesid Albaaniast ning määrati nende ametikohtadele ammu enne seda, kui enamik albaanlasi tunnistas islamit. Osmanite sultan pidas end jumala agendiks maal, religioosse – mitte rahvusliku – riigi juhiks, mille eesmärk oli islamit kaitsta ja propageerida. Mittemoslemid maksid lisamakse ja omasid madalamat staatust, kuid nad võisid säilitada oma vana religiooni ja suure osa kohalikust autonoomiast. Islami usku pöördudes võisid üksikisikud vallutatute seast tõsta end ühiskonna privilegeeritud kihi hulka. Riigi algusaastatel olid kõik Osmanite kõrged ametnikud sultani sulased, kristlastest alamate lapsed, kes valiti lapsepõlves oma lubaduse järgi, pöördusid islami usku ja said teenistuse hariduse. Mõned neist valiti välja sõjavangide hulgast, teised saadeti kingituseks ja muud saadi devshirme kaudu, Osmanite riigi Balkani maade maksustatud laste andamist. Paljud sultani eliitkaardiväe parimad võitlejad janitšarid olid värvatud noorte poistena kristlikest albaania perekondadest ja kõrgetel Osmanite ametnikel olid sageli Albaania ihukaitsjad. Ajaloolase Zija Shkodra sõnul arendati Albaaniat sama palju kui ülejäänud Balkanit. Shkumbini jõest põhja pool asuvates mägedes säilitasid geegi karjakasvatajad oma iseseisva klannipõhise kogukonna. Klannide ühendust kutsuti bajrakiks. Põhjapoolsete hõimude makse oli Osmanitel ebatasase maastiku ja Albaania mägismaalaste ägeduse tõttu raske või isegi võimatu koguda. Mõnedel mägihõimudel õnnestus oma iseseisvust läbi sajanditepikkuse Osmanite võimu kaitsta, pidades vahelduvat sissisõda Osmanite vastu, kes ei pidanud kunagi vajalikuks neid allutada. Kuni viimase ajani kasutasid geegi klannipealikud või bajraktarid patriarhaalset võimu, korraldasid abielusid, vahendasid tülisid ja määrasid karistusi. Põhja-Albaania mägede hõimud ei tunnustanud muud seadust kui Lekë Dukagjini koodeksit (Kanuni i Lekë Dukagjinit), mis oli hõimuseaduste kogum, mille roomakatoliku preester 14. sajandil ümber kirjutas. Koodeks reguleeris mitmesuguseid teemasid, sealhulgas veritasu. Isegi tänapäeval peavad paljud Albaania mägilased kaanonit maa kõrgeimaks seaduseks.  Pikemalt artiklis Millet (Osmanite riik) Neli sajandit kestnud Osmanite valitsus rühmitas albaania rahva usuliste, piirkondlike ja hõimutunnuste järgi. 16. sajandil ja 17. sajandi algul pöördusid albaanlased aga suurel hulgal islami usku, kuna see konventsioon tõi kasu. Sajandi jooksul sai moslemi-albaania kogukond riigi suurimaks religioosseks kogukonnaks, kaotades oma varasema täielikult õigeusu ja katoliikliku usulise identiteedi. Albaanlased jagunesid sel ajal kaheks erinevaks hõimu- ja murderühmaks: geegid ja toskid (vaata albaania keel). Karmides põhjapoolsetes mägedes elasid geegi karjused hõimuühiskonnas, mis oli sageli Osmanite võimust täiesti sõltumatu. Lõunas töötasid moslemid ja õigeusklikud toskid moslemitest beidele, provintsivalitsejatele, kes mässasid sageli sultani võimu vastu. 15. ning eriti 16. ja 17. sajandil rändasid paljud islami usku pöördunud albaanlased mujale Osmanite riiki ning leidsid karjääri Osmanite sõjaväes ja valitsuses. Mõned saavutasid Osmanite valitsuses võimuka positsiooni, mis seadis katoliku kogukonna tõsiselt ebasoodsasse olukorda, kuna islami usku pöördumisega kaasnes palju kõrgklassi kuuluvust. Umbes 48 albaanlast tõusis suurvesiiriks, sultani enda asetäitjaks. 17. sajandi teises pooles andis Albaania Köprülü perekond 6 suurvesiiri, kes võitlesid korruptsiooni vastu, vähendasid ajutiselt keskvalitsuse kontrolli röövivate kohalike beide üle ja saavutasid mitu sõjalist võitu, laiendades Osmanite riiki maksimaalselt Viini väravate ja Ukraina keskosani. Juba 18. sajandil levis riigi albaanlastega asustatud maadele müstiline islami sekt bektaši dervišid. Arvatavasti 13. sajandi lõpus Anatoolias asutatud bektašismist sai 16. sajandi lõpus janitšaride ametlik usk. Bektaši sekt sisaldab normatiivsest islamist üsna erinevaid jooni ja rõhutab inimest kui jumaliku peegeldust. Naised, looritatud, osalevad bektaši tseremooniatel ja pidulised kasutavad veini hoolimata alkoholi keelust enamikus islami šariaadi tõlgendustes. Bektašidest sai Lõuna-Albaanias innukas religioosne rühmitus pärast seda, kui sultan 1826. aastal janitšarid laiali saatis. Bektaši juhid mängisid võtmerolli Albaania rahvuslikus liikumises 19. sajandi lõpul. 19. sajandil püüdsid Osmanite sultanid tulutult tugevdada oma lagunevat impeeriumi, viies sisse rea reforme, mille eesmärk oli ohjeldada tõrksaid kohalikke ametnikke ja kustutada rahvusluse tuld selle arvukate rahvaste seas. Rahvusluse jõud osutus aga liiga tugevaks, et vastu seista. Tänapäeval ei ole albaanlastel oma mitmekesise usulise identiteediga tugevat sidet, kuna umbes 50 aastat kestnud kommunistlik valitsus keelas usupraktika. Albaania keskajal Albaania rahvuslik ärkamine