laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Piiprellid

Piiprellid (ka toruhelmed) on etnograafias värvilised torujad klaaspärlid. Eesti etnograafias kasutati neid 3–20 mm pikkusi värvilisi torukujulisi klaashelmeid lükituna kaelaehete valmistamiseks, lisaks tikiti piiprelle peakatetele, põlledele, lahttaskutele ja teistele rõivastele. Piiprellide baasil on tänapäeval välja kujunenud muidki helmetöötehnikaid. Lisaks ehete valmistamisele tikitakse neid rõivastusele ja gobeläänidele, kasutatakse helmeheegelduseks, helmestatud niidiga põimimiseks ja minikujude valmistamiseks, helmestatud põimimistraadiga painutustehnikateks jne. Toruhelmeste tikkimisel kasutatakse helme-tikkimisnõelu, lükkimisel pikki ja peeneid lükkimisnõelu või painduvaid terahelmenõelu. helmed kaelakee kaelakett kaelaraha krõllid kudrused Eesti keele seletav sõnaraamat Vaadatud 05.09.2020 Eesti etnograafia sõnaraamat. 1996. Koostanud Arvi Ränk. Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus. Lk 142 Toruhelmes, piiprell Piiprellid beebimütsil 1910. a..
Eesti Kultuurkapitali audiovisuaalse kunsti sihtkapitali aastapreemia

Mitte segi ajada Eesti Kultuurkapitali audiovisuaalse kunsti aastapreemiaga Eesti Kultuurkapitali audiovisuaalse kunsti sihtkapitali aastapreemia on audiovisuaalse kunsti preemia, mida annab välja Eesti Kultuurkapital. Preemia asutati 1995. aastal. Selle eesmärk on tunnustada silmapaistvaid saavutusi Eesti audiovisuaalses kunstis, ergutada filmivaldkonna arengut ning tõsta selle üldist prestiiži ühiskonnas. Audiovisuaalse kunsti sihtkapitali aastapreemiad antakse igal aastal üle Kultuurkapitali pidulikul galaüritusel. Eesti Kultuurkapitali aastapreemia -> Eesti Kultuurkapitali audiovisuaalse kunsti aastapreemia Eesti Kultuurkapitali audiovisuaalse kunsti sihtkapitali elutööpreemia Aastapreemiad. Eesti Kultuurkapitali veebisait.
Kaimynai

Kaimynai on küla Leedus Utena rajoonis Užpaliai vallas. Aastal 2001 oli külas 168 elanikku. Külas on järgi on nimetatud Nabala lademe Kaimynai kihistik. 2011 m. surašymas. Lietuvos statistikos departamento, vaadatud 24.08.2019. Stratigraafia terminoloogia Küla portaalis vietoves.Lt
Eesti Kultuurkapitali audiovisuaalse kunsti sihtkapitali elutööpreemia

Eesti Kultuurkapitali audiovisuaalse kunsti sihtkapitali elutööpreemia on üks Eesti Kultuurkapitali välja antavatest elutööpreemiatest, mis määratakse kultuuri- ja sporditegelastele elutöö eest. Igal aastal antakse välja kaheksa Eesti Kultuurkapitali elutööpreemiat. Audiovisuaalse kunsti sihtkapitali elutööpreemiaid antakse välja alates 1995. aastast. Preemiasumma suurused kinnitab Eesti Kultuurkapitali nõukogu igal aastal eraldi. Koos rahalise preemiaga antakse laureaadile preemia tunnusmärk. Alates 2013. aastast on selleks messingust kera ("Jonnakas", mille autorid on Risto Tali ja Rait Siska). Kera on valmistatud trugimise meetodil, kaetud poleeriga ning raskuseks tinavalu. Kerale on söövitatud Eesti Kultuurkapitali logo elemendid ning graveeritud valdkonna või sihtkapitali nimetus, laureaadi nimi ja aastaarv. Eesti Kultuurkapitali aastapreemiate ja sihtkapitalide elutööpreemiate laureaadid saavad kuldse poleeriga 200 mm diameetriga kera. 1995 Kaljo Kiisk (eesti mängufilmi arendamine) Veste Paas (filmiajalooalane uurimistöö) Rein Raamat (eesti joonisfilmi rajamine) Andres Sööt (eesti dokumentaalfilmi arendamine) Elbert Tuganov (eesti nukufilmi rajamine) 1996 Rein Maran (filmilooming) Enn Säde (eesti filmi helirežissuuri arendamine) 1999 Kalju Suur (sihikindel ja pikaajaline eesti kultuuriloo talletamine pildis) Arvo Kruusement (30 aastat mängufilmi "Kevade" esilinastusest) 2001 Mati Põldre 2003 Arvo Kruusement 2005 Jaan Ruus 2006 Jüri Sillart 2007 Õie Orav 2008 Peep Puks 2009 Heino Pars 2010 Rein Karemäe (panuse eest Eesti telepublitsistika ja dokumentaalfilmi mängulisemaks muutmisel) 2011 Jaak Elling (tipptasemel helirežissöör ja muusikaline kujundaja Eesti filmides läbi aastakümnete) 2012 Arvo Iho 2013 Hans Roosipuu (eesti spordi suurkujude ja -sündmuste talletaja) 2014 Arvo Nuut 2015 Evald Aavik (elutööpreemia näitlejale, kelle ainulaadsed ja jõulised tegelaskujud on läbi eri aegade rikastanud eesti filmikunsti oma inimliku sügavusega) 2016 Halja Klaar 2017 Mark Soosaar (Eesti filmiajaloo omanäolisemaid ja isepäisemaid dokumentaliste, kes on alati kohal, lavastades reaalsust nii kaadri taga kui otse kaadris) 2018 Priit Pärn (aastakümnetepikkuse ja rahvusvaheliselt kõrgelt tunnustatud loomingu ja õppetöö eest animatsioonivaldkonnas) 2019 Tõnu Kark (aastakümnetepikkune viljakas tegevus filmivallas, mis on toonud tänu asendamatusele kaasa hüüdnime „Eesti filmi Kark”) Mati Kütt (arthouse'i lipu kõrgel hoidmise eest meie animafilmis) 2021 Valentin Kuik (audiovisuaalse kunsti sihtkapitali elutööpreemia aastatepikkuse viljaka töö eest stsenaristi ja režissöörina) 2022 Ly Pulk (hindamatu panuse eest Eesti filmimaastikul) Eesti Kultuurkapitali aastapreemia -> Eesti Kultuurkapitali audiovisuaalse kunsti aastapreemia Eesti Kultuurkapitali audiovisuaalse kunsti sihtkapitali aastapreemia Aastapreemiad. Eesti Kultuurkapitali veebisait.
Vidiškės

Vidiškės on küla Leedus Ignalina rajoonis, Vidiškėse valla halduskeskus. Külas on gümnaasium, postkontor ja raamatukogu. Sealne katoliku kirik valmis aastal 1906. Külas asub Vidiškėse mõisa hoonetekompleks. Küla kohta pärinevad esimesed teated XVI sajandist. Nõukogude perioodil oli Vidiškės kohaliku linnukasvatusega tegeleva sovhoosi keskasulaks. Külas on sündinud Leedu laskesuusataja Algimantas Šalna. Vidiškės Koolimaja Katoliku kirik 2011 m. surašymas Vidiškės. Visuotinė lietuvių enciklopedija, Kd. XV (Venk–Žvo). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2014 Poola Kuningriigi geograafiline leksikon Küla portaalis vietoves.Lt
Piiprellid (tantsurühm)

Piiprellid on rahvatantsuselts, mis tegutseb alates 1989. aastast Kuressaares. 2006. aastal moodustati rühma juurde gümnaasiumiõpilastest noorterühm Öieti. Seltsi eesmärgiks on arendada Kuressaares rahvatantsu ja seltsielu. Rühma esinemisprogrammi kuuluvad nii folkloorsed kui ka autoritantsud. Pidevalt on programmis üle 20 tantsu, nende hulgas eesti rahvatantsu hümn "Tuljak". Rühma hümn on Helgi Alliku seatud tants "Autojuhtide polka". Rühma juhendaja on Eena Mark. 1994 üldlaulu- ja tantsupidu 1996 Europeade ’96 Itaalias 1998 folklooriüritus Taanis 1999. aasta üldtantsupidu "Talismani tantsud" 2000 Saaremaa laulu- ja tantsupidu 2001 Jaanipäeva festival Portugalis 2002 Eesti päevad Rootsis 2003 Saaremaa laulu- ja tantsupidu 2004. aasta üldtantsupidu "Las jääda ükski mets" 2004 Kuressaare esindamine Soomes Naantalis 2005 Eesti-Soome laulu- ja tantsupidu 2007 üleriigiline "Tuljaku" võistutantsimine 2007 X noorte laulu- ja tantsupidu "Ilmapuu lävel" 2007 Roja merepäevad Saaremaa sõprusrajoon Talsis (Läti) 2008 International Country-Wandering Festival Lõuna-Ungaris 2009. aasta üldtantsupidu "Üheshingamine" 2011 Europeade 2011 Tartus 2013 võistutantsimine "Pärnu Labajalg 2013" 2014. aasta üldtantsupidu "Puudutus" 2016 Võrumaa öötantsupidu "Kohtumised ristteel" 2018 Saare maakonna 46. tantsupidu "Tuhande tunde saar" 2019. aasta üldtantsupidu "Minu arm" 2019 Ilma Adamsoni tantsude võistutantsimine Tantsurühm Piiprellid. Vaadatud 05.09.2020 Piiprellid tähistasid sünnipäeva... Saarte Hääl 15.04.2015 Autojuhtide polka - Piiprellid.
Tarłów

Tarłów on küla Poolas Święty Krzyżi vojevoodkonnas Opatówi maakonnas, Tarłówi valla halduskeskus. Tarłów asub Opatówist umbes 30 km kirdes ja Ostrowiec Świętokrzyskist ligikaudu 25 km idakirdes. Tarłów sai linnaõigused 1550. aastal, kuid kaotas need 1869. aastal. https://bdl.stat.gov.pl/api/v1/data/localities/by-unit/052615306072-0808570?var-id=1639616&format=jsonapi, vaadatud 6.10.2022. Tarłów Świętokrzyski Sztetl
Pikasabaline konksik

Pikasabaline konksik (Cercopagis pengoi) ehk sabaloom on liik vesikirbulisi. Pikasabalise konksiku iseloomulikem tunnus on tema keha pikenenud tagaots, mis võib olla kümme korda pikem kui tema paari millimeetri pikkune keha. Pika keha tõttu võib looma ka palja silmaga näha. Konksikud võivad pikka saba pidi üksteisesse takerduda ja hulkadena kalavõrke ummistada Pikasabaline konksik on röövtoiduline ja toitub endast väiksematest vees hõljuvatest olenditest. Konksikud söövad sama toitu, mida kalad, näiteks räim. Samuti söövad kalad sabalooma ennast, aga tema keha koosneb suuremas osas peenest pikenenud osast ("sabast"), siis ei ole ta kaladele kuigi toitev suutäis. Pikasabaline konksik elab järvedes (nt Suures Järvistus)[viide?] ja meres. Ta on pärit Kaspia ja Musta mere piirkonnast. Läänemeres on ta võõrliik, kes leiti esimest korda 1992. aastal Pärnu lahest. Praeguseks on loom levinud kogu Eesti rannikumeres. Pikasabaline konksik levib uutesse elupaikadesse eelkõige laevade ballastveega. Riina Klais. Tulnukas: sabaloom. Zooloogid 2.0. M. Põldmaa, L. Lennuk. Kutsumata külalised Eesti meres. Tule uuri kaugetelt maadelt saabunud uusi liike! - Tartu ülikooli Eesti mereinstituut. 2023 M. Põldmaa, L. Lennuk. Kutsumata külalised Eesti meres. Tule uuri kaugetelt maadelt saabunud uusi liike! - Tartu ülikooli Eesti mereinstituut. 2023 M. Põldmaa, L. Lennuk. Kutsumata külalised Eesti meres. Tule uuri kaugetelt maadelt saabunud uusi liike! - Tartu ülikooli Eesti mereinstituut. 2023
Viljandi linnakirik

Viljandi linnakirik oli 14. sajandil ehitatud ning evangelist Johannesele ja pühale Klaarale pühitsetud kirik, mis paiknes turuväljaku ääres (praegune Johan Laidoneri plats). Liivi sõjas kirik purustati ja 17. sajandil kohandati linnakirikuks frantsisklaste kloostri kirik, praegune Viljandi Jaani kirik, 18. sajandil Viljandi linnakiriku müürid lammutati. 1996. aastal tulid Viljandi sotsiaalameti hoone (Johan Laidoneri plats 5) sissepääsu juurde rajatava kaldtee jaoks vundamendikraavi kaevamisel hoone sisehoovis välja linnakiriku müürid. Leiti ka kalmistule viitavaid luid ja hauaplaatide tükke 17. sajandist pärineva Viljandi linnaplaani järgi võib öelda, et kirik oli kolmelööviline, polügonaalse koori ja sellest põhja poole jääva käärkambriga. Kirikutorn oli osaliselt pikihoonesse sisse ehitatud. Kiriku ümber oli kalmistu. Kirik lammutati 1770. aastal, et ehitada selle asemele Viljandi Maakohtu hoone – esimene kiviehitis, mis kerkis Viljandisse pärast Põhjasõda. K. Männik, R. Peirumaa. Viljandi vanalinna tänavatevõrgu ajalooline kujunemine. – Viljandi 2007 M. Toomiste. Viljandi linnakiriku müürid peatasid invaliidide kaldtee ehituse. Postimees, 31. jjuli 1996, lk 4 K. Baum. Soliidses eas maja läheb teisele katsele. Sakala, 23. august 2014
Tarmo Õuemaa

Tarmo Õuemaa (13. veebruar 1975 Tallinn – 17. august 2020) oli eesti ajakirjanik ja ajalehe Lääne Elu peatoimetaja. Ta lõpetas Tallinna Õismäe Humanitaargümnaasiumi saksa keele eriklassi. Seejärel õppis ta Eesti Humanitaarinstituudis ja lõpetas 2008. aastal ajakirjanikutöö kõrvalt Tartu Ülikooli ajakirjanduse ja suhtekorralduse eriala. Ta valdas kõiki ajakirjandusžanre, uudistest rohkem paelus teda aga elu kogu oma rikkuses – sündisid värvikad reportaažid ja olemuslood ning omanäolised arvamuslood. Tema ajakirjanikutöö algas 1990. aastatel Tallinnas ajalehe Kulutaja toimetuses ja jätkus ajakirjas Mihkel. Lääne Elu reporterina alustas ta tööd 1998. aastal. 2003. aastal sai temast Lääne Elu peatoimetaja kokku kümneks aastaks (2003–2006, 2008– 2010, 2011–2014). 2003 ja 2006–2008 töötas ta Eesti Päevalehes. 2008. aastal Tartu Ülikooli lõpetamise järel töötas ta mõnda aega ülikoolis õppejõuna ning tõi Lääne Elusse igal suvel praktikale ajakirjandustudengeid. 2014–2016 töötas ta portaalis Läänlane. 2016. aastast kuni surmani töötas ta taas ajalehes Lääne Elu. Ta oli Läänemaa jalgpalliklubi asutajaliige ja kuulus kümme aastat klubi juhatusse. Ta oli aastaid ka Eesti Ulmeühingu liige. 2002. aastal võitis ta Eesti Ajalehtede Liidu (EALL) pressipreemia Lääne Elus ilmunud arvamusloo eest, mis kritiseeris Euroopa Liidu rahaga toimuvate koolituste demoraliseerivat mõju. Tema Väikse viigi äärse kodu juurde paigaldati nimeline pink. Just selline vaade, nagu avaneb pingil istujale, avanes ka Tarmole tema koduaknast. Ta oli pühendunud mälumängija ja lõi edukalt kaasa nii kohalikel mälumänguturniiridel kui ka Maakilvas. Ta oli kirglik lugeja, eriti paelus teda ulmekirjandus. Tänu temale ilmusid Lääne Elus järjejuttudena Indrek Hargla, Tiit Tarlapi ja Maniakkide Tänava tekstid. Koos Iida Ligiga pidas ta Kirjakoi kirjandusblogi Talle meeldisid väga ka arvutimängud ja rollimängud Ajakirjandusliku erihuvina tõestas ta end asjatundliku spordireporterina. Eriti armastas ta jalgpalli, kus ta suurvõistluste ja maailmakuulsate klubide mängude kõrval hoidis silma peal Läänemaa jalgpalliklubide käekäigul Ilves, Kaie; Reiljan, Kaire (18.08.2020). "Hüvasti, Lääne Elu päikesepoiss Tarmo Õuemaa". Lääne Elu. Vaadatud 15.08.2021.{{netiviide}}: CS1 hooldus: mitu nime: autorite loend (link) EALL (25.02.2002). "Anti üle ajakirjanduspreemiad". Eesti Meediaettevõtete Liit. Vaadatud 15.08.2021. "Varalahkunud ajakirjanik Tarmo Õuemaa sai kodumaja juurde nimelise pingi". Läänlane. 24.09.2020. Vaadatud 15.08.2021. Kallas, Jüri. "Järelehüüd. Tarmo Õuemaa". Reaktor. Vaadatud 15.08.2021. "Minust endast". Sadama 5 (kr)ahv. Vaadatud 15.08.2021. Haud Haapsalu Metsakalmistul
Soome-Rootsi prospekt

Soome-Rootsi prospekt oli tänav Narvas, Peetri eeslinna ja Kadastiku linnaosa piiril. Tänav kandis ka nimesid Ring-Strasse, Schwedisch-Finnischer-Prospekt ja Soome-Rootsi promenaad. Kohanimi, Päring kohanimederegistrist, www.eki.ee
Radziłów

Radziłów on küla Poolas Podlaasia vojevoodkonnas Grajewo maakonnas, Radziłówi valla halduskeskus. Radziłów asub Grajewost umbes 26 km lõunas ja Białystokst ligikaudu 60 km loodes. Radziłów sai linnaõigused 1466. aastal, kuid kaotas need 1869. aastal. Wieś Radziłów w liczbach Polska w liczbach History of Radzilow Radziłów
Otto IV (Schaumburg)

Otto IV (1517 – 21. detsember 1576) oli Saksa aadlimees. Ta oli Schauenburgi ja Holstein-Pinnebergi krahv. Ta oli Jobst I ja selle naise Maria poeg. Ta võttis omaks Martin Lutheri õpetuse. Kuid austusest oma vanemate vendade Kölni peapiiskop-kuurvürstide Adolf III ja Anton I suhtes hoidus ta avalikust vastasseisust. 1559. aastal alustas ta Schauenburgis ja Holstein-Pinnebergis ametlikult reformatsiooni. Need alad jäid luterlikuks läbi vastureformatsiooni ja tänase päevani. Otto abiellus esiteks Pommeri hertsogi Barnim IX tütre Mariega. Nad said neli poega: Hermann (1545–1592) Otto (1545–1572) Adolf XI (1547–1601) Anton (1549–1599) 1558. aastal abiellus Otto teist korda, hertsog Ernst I tütre Elisabeth Ursulaga. Nad said kaks tütart ja ühe poja: Maria (1559–1616) Elisabeth Ernst (1569–1622) Martin Luther
Dysnykštis

Dysnykštis on järv Leedus Ignalina rajoonis. Järv asub Dysnai järvest lõunas, merepinnast 144,6 meetri kõrgusel. Kaldad on tasased ja liivased, idas ja läänes ka soostunud. Kaldajoone pikkus on 15,46 kilomeetrit. Kaldaid katab võsa, kohati ka metsad. Dysnykštises asuvad 3,47 ha suurune Liepinė saar ja saareke pindalaga 0,22 ha. Dysnykštis asub jääajal tekkinud lohus. Põhja katavad savi ja sapropeeliga segunenud muda, Liepinė saare ümbruskonnas ka liiv. Järvest voolab välja Dysna jõgi, sinna suubub Dysnai järvest algav Dysnykščia (Dysna jõe alguse kohalik nimetus). Veel suubub järve 4 nimetut oja. Vee läbipaistvus on suvel 0,5 m, talvel aga 2,4 m. Järve veetaset mõjutab 1959. aastal valminud Padysnise hüdroelektrijaam. Dysnykštise kaldale jäävad küladest Kazlupiškė, Merlieniškė ja Liesniškė. Kaladest elavad järves haug, särg, koger, latikas, koha, ahven, linask, karpkala, kiisk, luts, säga, viidikas, säinas ja angerjas. Dysnykštis. Visuotinė lietuvių enciklopedija, Kd. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 14 lk. Dysnykštis. Tarybų Lietuvos enciklopedija, kd. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. 437 lk.
Ernst (Schaumburg)

Ernst (24. september 1569 – 17. jaanuar 1622) oli esimene Schauenburgi ja Holstein-Pinnebergi krahv, kes kasutas 1619. aastast vürstitiitlit. Kuid ta suri 1622. aastal pärijateta. Schauenburg-Pinneberg oli olnud luterlik piirkond ajast, kui tema vanaisa Otto IV oli omaks võtnud Martin Lutheri õpetuse. Pärast Ernsti surma sai katoliiklik krahv Jobst Hermann osa Schauenburgist, kuid suri samuti lastetuna, ja Otto V, kes oli kalvinist, järgnes Ernstile. Vürst Ernst ehitas endale ja oma perele Stadthageni mausoleumi. Praegu hinnatakse seda hoonet Euroopa tähtsusega kultuurimälestiseks. 11. septembril 1597 abiellus ta Wilhelmsburgi lossis Schmalkaldenis Hedwig von Hessen-Kasseliga. Abielu jäi lastetuks. Schaumburgi dünastia Otto IV (Schaumburg) Martin Luther Reformatsioon Protestantism
Mielagėnai

Mielagėnai (valgevene keeles traditsiooniliselt Мелагены) on alev Leedus Ignalina rajoonis, Mielagėnai valla halduskeskus. Alev asub Ignalinast 20 kilomeetrit kagus merepinnast 135 meetri kõrgusel Kančiogina jõe kaldal. Alevis on põhikool, rahvamaja, postkontor ja raamatukogu, seal asub ka kalmistu. Mielagėnai katoliku kirik valmis aastal 1790. Kiriku väravad, piirdemüür ja kellatorn on muinsuskaitse all. Mõisat on esmamainitud 1656. aastal. 1736. aastal kuulus see Liivimaalt pärit karikahoidjate Kublickite perele. 1760. aastal ehitas sealse mõisa omanik Mielagėnaisse kabeli, aastal 1779 moodustati selle juurde aga kihelkond. Stanisław II andis asulale aastal 1768 õiguse turuplatsile, mis tähendas sisuliselt alevi staatust. 1828. aastast on esimesed teated sealse kihelkonnakooli kohta. Alevis elas üks Novembriülestõusu juhte Leedu aladel, Vincentas Bortkevičius. Tsaariajal kasutati alevi kohta venekeelset nimekuju Магеляны. Aastail 1893–1915 toimus koolis õppetöö vene keeles. XX sajandi algusaastatel, mil asula olid hõivanud Saksa väed, kandis asula nime Melagėnai. Aastail 1920–1939 kuulus Mielagėnai Poola koosseisu, 1921–1939 aastail toimus seal õppetöö poola keeles. Aastail 1939–1940 oli alev Valgevene NSV koosseisus. Juulis 1941 asustasid Saksa okupatsiooniväed sealsed 15 juudi peret Švenčionysi getosse. Nõukogude võimud küüditasid 8 sealset elanikku. Aastal 1944 süütasid Saksa väed alevi põlema. Nõukogude perioodil oli alev kohaliku kolhoosi keskasulaks. Mielagėnai Alevi tänavavaade Katoliku kirik Kiriku sisevaade 2011 m. surašymas Вялікі гістарычны атлас Беларусі : у 3 т. / Дзяржаўны камітэт па маёмасці Рэспублікі Беларусь, Рэспубліканскае унітарнае прадпрыемства «Белкартаграфія»; рэдкалегія: В. Л. Насевіч (галоўны рэдактар) [і інш.]. — Kd. 2 / — 2013 — lk. 81. — ISBN 978-985-508-245-4. Магеляны. Географическо-статистический словарь Российской империи, Kd. 3 (Лаарсъ — Оятъ). СПб, 1867, 131 lk. Alev portaalis vietoves.Lt
Jobst Hermann (Schaumburg)

Jobst Hermann (6. oktoober 1593 – 5. november 1635) oli Schaumburgi dünastia liige. Tema vanemad olid Schaumburgi ja Holstein-Pinnebergi krahv Heinrich V Gemeni sugupuu kõrvalliinist ja Limburg-Styrumi krahvi Hermann Georgi tütar Matilda. 1622. aastal sai temast Schaumburgi krahv ja Gemeni isand. Kuigi ta oli katoliiklane, ei teinud ta katset oma territooriumite religioosset konfessiooni muuta. Kolmekümneaastase sõja ajal oli tal vähe võimalusi sündmusi mõjutada; siiski õnnestus tal oma Gemeni isandkonda keisri- ja Hesseni vägede rängima rõhumise eest kaitsta. Ta abiellus hertsog Otto II tütre Katharina Sophiaga, kuid abielu oli lastetu, ja kui ta 1635. aastal suri, puhkes Holstein-Schaumburgi ja Limburg-Styrumi perekondade vahel pärimisvaidlus otse keisrile alluva Gemeni isandkonna suhtes. Tema tädi krahvinna Agnes von Limburg-Stirum, kes oli Elteni, Vredeni, Borghorsti ja Freckenhorsti abtiss, võitis vaidluse.
Gerhard II (Holstein-Plön)

Gerhard II (1254 - 28. oktoober 1312) Pime oli Holstein-Plöni krahv aastatel 1290-1312. Ta oli krahv Gerhard I (Holstein-Itzehoe) ja Mecklenburgi Elisabethi teine poeg. Pärast isa surma 1290. aastal jaotati krahvkond poegade vahel. Gerhard II sai Holstein-Plöni; tema noorem vend Adolf VI sai Holstein-Pinnebergi ja Heinrich sai Holstein-Rendsburgi. Ta abiellus 12. detsembril 1275 Rootsi kuninga Valdemari tütre Ingeborgiga. Nad said neli last: Catharina (u.1276 - enne 1300) Gerhard IV (1277-1323) Waldemar (u.1279 - 29. juuli 1306) Elisabeth (u.1282 - 20. juuli 1318 või 1319) 1293. aastal abiellus Gerhard kuningas Erik Klippingi lese Agnesega. Nad said poja: Johann III (u.1297 - 27. september 1359)
Gerhard IV (Holstein-Plön)

Gerhard IV (u.1277 – 1323) oli Holstein-Plöni krahv 1312. aastast kuni oma surmani. Ta oli Gerhard II ja selle naise Ingeborgi vanim poeg. Ta päris Holstein-Plöni; 7. juunil 1314 müüs ta enamuse oma pärandist oma vennale Johann III-le. Ta abiellus 30. juulil 1313 Schwerini krahvi Nikolaus I tütre Anastasiaga ja nad said järgmised lapsed: Gerhard V (u.1315 – 22. september 1350) Ingeborg (u.1316 – pärast 1349)
Heinrich I (Holstein-Rendsburg)

Heinrich I (1258–1304) oli esimene Holstein-Rendsburgi krahv. Ta oli Gerhard I ja Mecklenburgi Elisabethi poeg. 1285. aastal suutis ta veenda Taani kuningat Erik V vabastama Schleswigi hertsog Valdemar IV vangistusest. Pärast isa surma jaotasid pojad krahvkonna isekeskis. Heinrich sai Rendsburgi. Ta oli pidevalt sõjajalal Dithmarscheniga. Veidi enne surma kehtestas ta tollimaksu importkaupadele. Pool tulust läks Hamburgile, teise poole jaotasid omavahel Holstein-Schaumburg ja Holstein-Rendsburg. Pärast Holstein-Schaumburgi liini hääbumist 1640. aastal läks selle tulu Holsteini hertsogkonnale. Pärast Holsteini hertsogite hääbumist 1768. aastal läks tulu Hamburgile. Ta abiellus 1289. aastal Bronckhorsti krahvi Florise tütre Heilwigiga. Nad said järgmised lapsed: Gerhard III (u.1293 – 1. aprill 1340) Adelheid (suri jaanuaris 1350) Giselbrecht (1290–1345) Elisabeth (1300 – enne 1340)
Koroonapandeemia Indias

Koroonapandeemia Indias on osa 2019. aasta sügisel Hiinast Wuhanist alanud ja 2020. aasta märtsis pandeemiaks kasvanud kiiresti leviva SARS-CoV-2 koroonaviiruse põhjustatud ülemaailmsest koroonapandeemiast. Esimene nakatumisjuhtum tuvastati 30. jaanuaril 2020. 2020. aasta 5. septembri seisuga oli riigis registreeritud üle 4 miljoni nakatunu; 16. septembriks ületas ametlikult registreeritud nakatunute arv 5 miljoni piiri, haiguse läbi oli surnud üle 80 tuhande inimese. "Cumulative COVID-19 vaccination doses administered per 100 people" (inglise). Our World in Data. Vaadatud 1.05.2021. "India's Covid infections soar". BBC World Service. 5.9.2020. Vaadatud 5.9.2020. "India's coronavirus infections top five million mark" (inglise). BBC News. 16.9.2020. Vaadatud 16.9.2020. "India's death toll soars past 10K, backlog deaths raise count by 437 in Delhi, 1,409 in Maharashtra". Hindustan Times (inglise). 17. juuni 2020. Vaadatud 17. juunil 2020. "45,720 new cases in 24 hrs, 13% positivity, single-day toll 1,129 after Tamil Nadu update". The Print (inglise). 23. juuli 2020. Vaadatud 5. augustil 2020. Jeffrey Gettleman, Sameer Yasir, Hari Kumar, Suhasini Raj, As Covid-19 Devastates India, Deaths Go Undercounted, The New York Times, 30. aprill 2021 Viitamistõrge: Olemas on <ref>-silt rühma "lower-roman" jaoks, aga puudub vastav silt <references group="lower-roman"/>.
Nava jõgi

Nava jõgi on 2,6 km pikkune Põltsamaa jõge ja Endla järve ühendav jõgi. 1870. aastatel lasi Vaimastvere mõisa omanik Endla järve veetaseme alandamiseks ja ümbruskonna heinamaade kuivendamiseks ehitada kraavi (Suurkraav ehk Uusjõgi) Endla järvest Sinijärve kaudu Põltsamaa jõkke ning rajada Endla järve otse Põltsamaa jõega ühendavale Nava jõele tammi, et Põltsamaa jõe vesi järve voolata ei saaks. Loodimisvigade tõttu alanes veetase vaid 30 cm. 1950. aastatel süvendati kraav kanaliks (Räägu kanal). Nüüd langes järvede veetase sedavõrd, et enamik Endlast ja kogu Sinijärv kadus ning vool vanas Põltsamaa jõe sängis aeglustus tunduvalt. Põltsamaa jõgi hakkas voolama Nava jõe, järvede ja Räägu kanali kaudu. 1968. aastal rajati Sinijärvele algeline pais, mis mõlemad järved suures osas taastas. 1997. aastal ehitati sinna kindlam pais ja 2005. aastal ka kalatrepp. Pärast seda voolab põhiosa Põltsamaa jõe veest vana jõeharu kaudu. Endla looduskaitseala endiste töötajate teatel hakkas sellest alates Nava jõe voolusuund sõltuma vee tasapinnast Põltsamaa jões ja Räägu kanalis (Endla järves). Nava jõgi keskkonnaportaalis Nava jõgi keskkonnaportaalis Helmut Joonuks. Põltsamaa jõgi. Tallinn, 1981. Lk 36–39 Katrin Möllits (1997). Endla ja ta sõsarjärved. Eesti Loodus, 10/1997 Sinijärve pais sai kalatrepi. Vooremaa 10.10.2005