laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Tønsberg

Tønsberg on linn Norras Vestfoldi maakonnas, Tønsbergi valla ja Vestfoldi maakonna keskus, mis asub Oslo fjordi ääres Oslost 73 km edelas. Tønsberg on Norra vanim linn. Snorri Sturlusoni järgi rajati linn enne Hafrsfjordi lahingut, mis toimus 872. aastal. Kuningas Håkon Håkonsson lasi ehitada Castrum Tunsbergise, kust valitses Norrat. Osa asulast jääb Nøtterøy valda (Teie äärelinnana). Rahvaarv on Norra Statistikaameti andmetel 49 735 (1. jaanuar 2013), millega Tønsberg on suuruselt Norra üheksas asula. Kaubaaitade kai Kindlusetorn Slottsfjelletil Linnaraamatukogu Tettsteders befolkning og areal "The municipality of Tønsberg". Originaali arhiivikoopia seisuga 21. oktoober 2007. Vaadatud 10. aprillil 2009.  Tønsberg – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Sigurd Magnusson

Sigurd Magnusson (ka Sigurd I või Sigurd Jeruusalemmasõitja (vanapõhja Sigurðr Jórsalafari, norra Sigurd Jorsalfare; u. 1090 – 26. märts 1130) oli Norra kuningas aastail 1103–1130. Ta oli Magnus Paljasjala poeg. 1098. aastal oli Sigurd kaasas oma isa sõjakäigul Orkney saartele, Hebriididele ja Iiri merele. Samal aastal sai ta Orkney kuningaks ning Manni ja Saarte kuningaks. Ei ole teada kas Sigurd naasis sõjakäigu järel koos isaga Norrasse. Igatahes 1102. aastal kui Magnus uuesti läände sõitis, oli Sigurd Orkneyl. Magnus ja Iirimaa ülemkuningas Muirchertach Ua Briain olid kokku lepinud abielu Sigurdi ja Muirchertachi tütre Blathmin O'Brieni vahel. Magnuse surma järel jäeti abieluplaanid siiski katki. Peale oma isa surma 1103. aastal tõusis Sigurd koos oma vendade Øystein Magnussoni ja Olav Magnussoniga Norra troonile. 1107. aastal siirdus Sigurd norralastest koosneva väesalga eesotsas appi Jeruusalemma kuningriigile, olles esimene Euroopa kuningas kes võttis osa Norra ristisõjast. Ristisõjast osavõtu eest sai ta omale lisanime Jeruusalemmasõitja. Ta võttis osa lahingutest Lissabonis, erinevatel Vahemere saartel, ning Palestiinas. 1110. aastal võttis ta koos Jeruusalemma kuninga Baudouin I-ga osa rannikulinna Sidoni vallutamisest. Sigurd naasis 1111. aastal Norrasse ja viis oma pealinna Konghellesse ning ehitas sinna linnuse. Linnuses hoidis ta muuhulgas Baudouini käest kingituseks saadud reliikviat – puutükki, mis olnud pärit Jeesuse ristipuust. 1123. aastal asus Sigurd uuesti sõtta kristluse nimel. Sedapuhku võitles ta Smålandi elanike vastu, kes olid taganenud ristiusust ja hakanud uuesti austama oma vanu jumalaid. Sigurdi valitsusajal võeti Norras kasutusele kirikukümnis ning asutati Stavangeri piiskopkond. Sigurd suri 1130. aastal ja maeti Hallvardskirkeni kirikusse Oslos. Sigurdi surma järel algas Norras kodusõda tema poja Magnus Sigurdssoni ja Sigurdi väidetava poolvenna Harald Gille vahel. See tõi kaasa endaga kodusõdade perioodi, mis kestis 1240. aastani. Sigurd oli abielus Kiievi suurvürsti Mstislav I tütre Malmfrediga, kellega tal oli tütar Kristin Sigurddatter. Kristin abiellus mõjuvõimsa jarli Erling Skakkega. Borghild Olavsdotteriga oli tal poeg Magnus Sigurdsson, kes oli 1130–1135 ja 1137–1139 Norra kuningas. Norra kuningate loend Snorri Sturluson "Heimskringla"
Saatanlikud pühakirjad

"Saatanlikud pühakirjad" (inglise keeles "The Satanic Scriptures") on Saatana kiriku ülempreestri Peter H. Gilmore'i kirjutatud raamat. Nagu Saatanlik piibel enne seda, on see esseede ja tähelepanekute kogumik; samuti sisaldab see kunagi mitteavalikuks peetud saatanlike rituaalide kirjeldusi ja lahtiseletusi. Teose kõvaköiteline versioon ilmus esimest korda piiratud levitamisega 2007. aasta 30. aprillil, volbripäeval kirjastuselt Scapegoat Publishing, millele järgnes laiemalt levitatud versioon sama aasta 13. oktoobril. Eestikeelne raamat ilmus 2009. aasta volbripäeval kirjastuselt Algol. Suur osa esseedest olid avaldatud ka enne raamatu enese ilmumist; siiski on mõned raamatus avaldatud esseed nende parandatud versioonid. Mõned, kaasa arvatud teose tagakaanel olev väljavõte, tegelevad Saatana kiriku poolt pseudosatanistideks peetavatega ning nendega, kes keelduvad end kirikuga sidumast, moodustades seeläbi omaenese gruppe. Veebisait väidab, et teised esseed puudutavad teemasid, mis puudutavad fašistlike esteetika ning Laveyliku satanismi sarnasusi koos mitmesuguste poliitiliste seisukohtadega, mis vastavad satanistide vaatenurgale. Teemade hulka kuuluvad ka muuhulgas Ameerika Ühendriikides toimuva terroristliku tegevuse, geiõiguste ja muude sarnaste probleemide käsitlused. Paljud raamatus kirjeldatud rituaalid, näiteks Anton LaVey pulmariitus koos detailidega saatanliku matuse kohta, olid eelnevalt teada ainult Saatana kiriku preesterkonna liikmetele ning on vaid üks tema meetod paljude seast. Kuigi saatanlik pulm radikaalse ajakirjaniku John Raymondi ja Judith Case'i vahel oli LaVey poolt läbi viidud juba 1967. aastal, on satanistid ja just eriti mitte Saatana kirikusse kuuluvad satanistid nende riituste preesterkonna poolt varjatuna olemise tõttu valinud endale sekulaarsed pulmad. Sama kehtib ka matuste kohta hoolimata sellest, et LaVey viis läbi saatanliku matuse mereohvitseri Edward Olseni jaoks. Sissejuhatus Blanche Barton Eessõna 1. Esseed Satanism: peljatud religioon Me oleme leegion Võõrandumine Algaja misantropoloogi aabits Asjakäik võtab uue pöörde Maailmalõpp nüüd ja kohe Mina olen valgus ja tee 11. septembri esimesel aastapäeval Võitjad ja ohvrid: Lääne-Memphisest Columbine’ini Memmepojad murravad läbi Fašismiküsimus Eugeenika Raudne noorsugu Pereloomine: „moraal“ vs samasooliste abielu Intellektuaalsed mustad augud Rohesilmsed hamstrid Saatanlik esteetika Diabolus in musica Nauding iidoleist Põrgulik linn ANTON SZANDOR LaVEy: austusavaldus kuriloomale Hüvasti, pilkane pühakoda Täiustamisest ja õiglusest Loomulik hierarhia: nagu ülal, nii ka all Isandlikud orjad „Saatanliku kommuuni“ müüt ja teised virtuaalsed viirastused Eesmärgita mässajad Meisterlikkuse maagia Iga mees ja naine on täht Ajarännakud – odavalt ja lihtsalt Mida kuradit? 2. Rituaalid Saatanlik rituaal Saatanlik pulm Saatanlik matuseriitus Ragnaröki riitus Nokturn: sündinud Saatanale Peggy Nadramia Morgul, "Saatanlikud pühakirjad" http://www.poogen.ee/?SubID=8&ArID=49652
Tønsbergi vald

Tønsbergi vald on omavalitsusüksus Vestfoldi maakonnas Norras. Tønsbergi vald loodi 1. jaanuaril 1838. Aastal 1988 liideti Semi vald. Suurim asula on vallakeskus Tønsbergi linn. Valda läbib Euroopa maantee E18. Arealstatistikk for Norge 07459: Alders- og kjønnsfordeling i kommuner, fylker og hele landets befolkning (K) 1986 - 2023
Maran

Maran (Potentilla) on roosilaadsete seltsi roosõieliste sugukonda kuuluv rohttaimede perekond, kuhu kuulub umbes 500 liiki. Teaduslikult kirjeldas maranat kui perekonda esimesena Carl von Linné. Maranad kasvavad enamuses Holarktises. Üksikuid liike kohtab isegi Uus-Guinea kõrgmägedes. Enamus neist on rohttaimed, aga leidub ka üksikuid põõsaid. Mõned maranad on umbrohud, teised jälle ilutaimed. Maranad on tüüpiliselt üsna maasikate moodi, vähemalt õite poolest, aga erinevalt maasikatest on neil kuiv ja söögiks kõlbmatu vili. Lisaks sellele, et neil on kroonlehti 5, on ka nende lehed sõrmjagused ja jagunevad 5, mõnikord ka 3 osaks nagu liigil Potentilla sterilis või kuni 15 osaks nagu hanijalal, mille lehed on sulgjad. Õied on tavaliselt kollased, aga võivad olla ka valged, roosad või isegi punased. Maranaid tolmeldavad putukad. Kõigil maranatel ei olegi vili kuiv, mõnel on koguni rüüsvili nagu maasikal. Rüüsvilja koosseisus on suur hulk pisikesi pähkleid, millest igaüks sisaldab tillukese seemne. Maranate seas on ilutaimi, mida aedades kasvatatakse nii kiviktaimlates kui minisoodes. Need liigid on tavaliselt eredalt värvunud silmatorkavate õitega. Mõnestki liigist on aretatud topeltõitega vorme ja esimese neist aretas Victor Lemoine Prantsusmaal Nancys 1854. Tedremaranat on kasutatud ümberistutamiskatses, mille korral eri keskkondades kasvanud eri välimusega taimed istutatakse ümber ühesugusesse keskkonda. Kui nad kuuluvad samasse liiki ja samasse alamliiki, siis muutuvad nad ühesugustes tingimustes sarnasteks ja järelikult oli nende esialgne erinev välimus üksnes keskkonnast tingitud. Seevastu eri alamliikidesse ja seda enam eri liikidesse kuuluvad taimed ei muutu sarnastes tingimustes ühesugusteks, kuigi nad võivad muutuda sarnasemaks. Tänapäeval võimaldab molekulaarbioloogia kahe taime geneetilise erinevuse teada saada märksa kiiremini ja suurema täpsusega, aga ümberistutamiskatse on tänapäevani palju odavam. Eesti pärismaises flooras leiduvad järgmised maranaliigid: Potentilla anglica – laskuv maran Potentilla anserina – hanijalg Potentilla argentea – hõbemaran Potentilla crantzii – mägimaran Potentilla erecta – tedremaran Potentilla fruticosa – põõsasmaran Potentilla heidenreichii – karvane maran Potentilla intermedia – keskmine maran Potentilla neumanniana – kevadmaran Potentilla norvegica – norra maran Potentilla palustris – soopihl Potentilla reptans – roomav maran Potentilla subarenaria – värdmaran Lisaks on Eestist leitud tulnukatena kasvamas järgmised liigid: Potentilla bifurca – sämpmaran Potentilla canescens – hallikas maran Potentilla goldbachii – tõusev maran Potentilla recta – püstmaran Potentilla supina – lamav maran Marana teaduslik nimetus Potentilla on seotud ladinakeelse sõnaga potens, mis tähendab 'tugev', 'jõuline'. Seetõttu on maranat alates 11. sajandist kasutatud heraldikas tugevuse, jõu, au ja lojaalsuse sümbolina. Ühtlasi kasutati maranat hinge seisundi kirjeldamiseks. Eriti levinud oli marana kasutamine heraldikas Normandias ja Bretagne'is. Koos William Vallutajaga jõudis maran heraldilise sümbolina ka Inglismaale. Leht, Malle (toim.) 1999. "Eesti taimede määraja". Tartu: EMÜ, Eesti Loodusfoto, lk 153–156.
Norra maran

Norra maran (Potentilla norvegica) on roosõieliste sugukonda marana perekonda kuuluv rohttaim. Norra maran kasvab Euraasia ja Põhja-Ameerika parasvöötmes. Tõenäoliselt ei ole ta Lääne-Euroopasse Elbest läände looduslikult, vaid inimeste abil levinud. Nii näiteks leidub teda sagedamini üksnes Ida-Saksamaal ja läänepiiril, mujal kasvab ta laiguti ja haruldasena. Lõunas ulatub tema levila Lõuna-Alpideni, aga Vahemere maades ja Väike-Aasias ta ei kasva. Norra maran kasvab pioneertaime ja umbrohuna toitaineterikkal, tavaliselt lubjasel või turbasel pinnasel. Neid leidub teepervedel ning kraavide ja jõgede kallastel. Eestis kasvab norra maran hajusalt, peamiselt jäätmaadel, kuivendatud turbapinnasel, teeservades. Norra marana vars on tõusev kuni püstine, harunev, roheline, aga eredas päikesevalguses punane. Vars on kaetud hõredate pikkade harali karvadega. Lehed on kolmetised, pika leherootsuga ja paiknevad varrel vaheldumisi. Alumised lehed võivad olla ka viietised. Lehed on elliptilised või äraspidimunajad, 2–6 cm pikad, sulgjad ja hõredalt kuni tihedalt karvased. Abilehed on tavaliselt 4 või 5 hõlmaga ja kuni 3 cm pikad. Õisikuks on hõre pööris. Õied on mõlemasoolised, radiaalsümmeetrilised, 5 õielehega, kollased ja umbes 12 mm läbimõõdus. Tupplehed on pikemad kui kroonlehed: nende pikkus on 6–14 mm, aga munajad kroonlehed on algul 4–5 mm, pärast 8–10 mm pikad. Tolmukaid on tavaliselt 15–20. Norra maran õitseb juunist kuni septembrini. Vili on kuni 1,3 mm pikkune pruunikas seemnis. Malle Leht (toim.). "Eesti taimede määraja". Tartu 1999: EMÜ, Eesti Loodusfoto, lk. 154 Norra maran andmebaasis eElurikkus Liigikirjeldus ja fotod
James Herriot

James Herriot (pseudonüüm; kodanikunimi James Alfred Wight; 3. oktoober 1916 Sunderland, Suurbritannia – 23. veebruar 1995 Thirsk, Suurbritannia) oli inglise loomaarst, kes sai tuntuks kirjanikuna, paljudesse keeltesse tõlgitud loomajuttude autorina. Tema südamlikud ja humoristlikud raamatud põhinevad paljus isiklikel kogemustel, kajastades loomaarsti elu argipäeva. Teise maailmasõja ajal teenis ta aastatel 1941–1943 lennuväes. Tema esimene raamat oli "If only they could talk" ("Kui nad vaid saaksid rääkida", 1970). Novembris 1941 abiellus ta Joan Catherine Anderson Danburyga. Neil sündis kaks last: poeg James Alexander (Jim; 1943), hiljem samuti loomaarst, ja Rosemary (Rosie; 1947), kellest sai meditsiinidoktor. "Ja kõigi loomade üle" (Every living thing, 1992). Tõlkinud Urmas Rattus. I-II köide, Eesti Raamat, Tallinn 1993 "Loomaarst pöörises" (Vet in a Spin; 1977). Tõlkinud Jaagup Alaots. Valgus, Tallinn 1994 "Loomaarstist lenduriks" (Vets might fly; 1976). Tõlkinud Jaagup Alaots. Valgus 1994 "Koerajutud" (Dog stories; 1986). Tõlkinud Urmas Rattus. Eesti Raamat 1995 "Lood igasugu ilusatest ja imelistest loomadest" (All things bright and beautiful; 1973). Tõlkinud Kristina Uluots, Eesti Raamat 1998 "Kõik see Issanda loomaaed" (Lord God made them all; 1981). Tõlkinud Kristina Uluots. Eesti Raamat 1999 "Suured loomad, väiksed loomad" (All creatures great and small; 1972; põhineb kahel varasemal kogumikul "If only they could talk", 1970, ja "It shouldn’t happen to a vet", 1972). Tõlkinud Kristina Uluots, Eesti Raamat 2000 Jim Wight, "The real James Herriot: the authorized biography". London: Penguin Books, 2000
Siim Mandre

Siim Mandre (kuni 14. juulini 1936 Siegfried Mankin; 17. oktoober 1913 Viljandi – 5. veebruar 2002 Viljandi) oli Eesti sõjaväelane (lipnik), maletaja ja poksija. Ta harrastas veel jalgpalli, jäähokit, suusahüppeid ja bridži. Ta lõpetas 1934. aastal Viljandimaa Poeglaste Gümnaasiumi. Mandre poksis aastatel 1933–1939, tal ei olnud korralist treenerit. Mandre sai raskekaalus (üle 79,4 kg) Eesti meistrivõistlustel 2. koha (1937 ja 1938). Ta oli raskekaalus (üle 79,4 kg) Viljandimaa meister (1934–1939) ja sõjaväes olles Tallinna Garnisoni meister (1936). Mandre arreteeriti 19. jaanuaril 1945, teda süüdistati Saksa sõjaväkke kuulumises ning talle mõisteti 28. augustil 1945 erinõupidamisel 8 aastat vangilaagrit. Ta oli aastatel 1975–1979 Viljandi maleklubi esimees. Ta oli Viljandi represseeritute ühenduse esimese juht (1996). Tiit Lääne. "Jalgpalliväravast poksiringi". Maaleht, 13. jaanuar 2000 Henn Saarmann, Erlend Teemägi. "Eesti spordi biograafiline leksikon". Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 2001 Rein Pajur. "Poksi lugu". Tallinn 2009. Lk 382 Biograafia ESBL-is Eesti ohvitserid 1918-1940 Eesti kommunismiohvrid 1940–1991 Haud Viljandi vanal kalmistul
Trygve Gulbranssen

Trygve Emanuel Gulbranssen ( 15. juuni 1894 Oslo – 10. oktoober 1962 Eidsberg) oli Norra kirjanik. Ta sündis tisleri ja ehitusmeistri Christen Gulbrandseni ja tema naise Alette kolmanda pojana. Tegutsenud algul ettevõtjana ja pikka aega spordiajakirjanikuna, hakkas ta ilukirjandust kirjutama alles ligi 40-aastaselt. Ainsateks autori sulest ilmunud ilukirjandusteosteks võib pidada nn Bjørndali-triloogiat, mis on tõlgitud enam kui 30 keelde ning mis kuulub omaaegse Norra ilukirjanduse tippteoste hulka. Triloogia koosneb kolmest romaanist. 1933. aastal ilmus esikromaan "Og bakom synger skogene" ("Ja taamal laulavad metsad"). Aasta hiljem järgnes sellele "Det blåser fra Dauingfjell" ("Tuuled puhuvad Vaimudemäelt") ning triloogia lõpetas 1935. aastal ilmunud "Ingen vei går utenom" ("Ei lähe kõrvalteed"). 1940. aastal asus kirjanik elama oma tallu Eidsbergis, kus tegi loometööd elu lõpuni. Gulbransseni teoste kogutrükiarv on üle 12 miljoni. http://www.trygvegulbranssen.no/
Ja taamal laulavad metsad

"Ja taamal laulavad metsad" (norra keeles (bokmål) "Og bakom synger skogene") on Norra kirjaniku Trygve Gulbransseni esikromaan. Norras ilmus see 1933. aastal, eesti keeles 1939. aastal (August Hanko tõlkes) ning kordustrükina 1953. ja 1992. aastal (mõlemad Agnes Antiku tõlkes). Romaan jutustab vanast Norra talupoegade suguvõsast. Sündmused leiavad aset suures Bjørndali metsatalus 18. sajandi lõpul ja 19. sajandi algul. Palju on tähelepanu pööratud põhjamaise looduse karmi ilu ning vanade jahitavade kirjeldamisele ning süüvitud on ka sealsete inimeste salapärasesse kammitsetud siseellu, mida ilmestavad ühtviisi nii usulised tõekspidamised, igapäevase elu rutiin ja karmus kui ka sügavaimad ja intiimseimad tunded, mida vaevu näidata julgetakse. Teose peategelaseks on vanema põlvkonna esindajana Vana-Dag, kelles võitlevad materiaalsus ning soov leida inimsuhete parandamisest elu lõpul hingerahu. Uut generatsiooni esindab romaanis tema poeg noor Dag.
Tuuled puhuvad Vaimudemäelt

"Tuuled puhuvad Vaimudemäelt" (norra keeles "Det blåser fra Dauingfjell") on Norra kirjaniku Trygve Gulbransseni teine romaan. Kodumaal ilmus see 1934. aastal, eesti keeles 1939. aastal ning kordustrükina 1992. aastal, mõlemad Agnes Antiku tõlkes. Romaan on järg sellele eelnenud teosele "Ja taamal laulavad metsad". Ka teises raamatus jälgitakse Bjorndali metsatalu elu. Siin tõuseb tegevuse keskmesse Noor-Dag, kes abiellub Adelheidiga ning lähemalt jälgitakse nende elu – raskeid nälja-aastaid ning väikeste perepoegade surma, millele järgneb pikk lein talus. Siiski sünnivad paari aasta pärast perre taas lapsed, seekord kaksikud poisid Torgeir ning Dag, ja elu talus saab jälle uue suuna.
Ei lähe kõrvalteed

"Ei lähe kõrvalteed" (norra keeles "Ingen vei går utenom") on Norra kirjaniku Trygve Gulbransseni kolmas ja ühtlasi viimane romaan. Norras ilmus see 1935. aastal, eesti keeles 1954. aastal ning kordustrükina 1992. aastal Agnes Antiku tõlkes. Romaan on nn Bjørndali-triloogia viimane raamat, millele eelnesid "Ja taamal laulavad metsad" ja "Tuuled puhuvad Vaimudemäelt". Suguvõsaromaani viimases osas leiavad aset saatuslikud sündmused. Elutee jõuab esmalt lõpule talu kauaaegsel võimukal ja rühikal peremehel Vana-Dagil, mis muudab pingelisemaks ka tema poja, noore Dagi suhted lähikondsetega. Adelheid kasvatab kaht väikest poega ning pühendab end neile, püüdes samal ajal päästa ka suhteid abikaasaga. Romaani lõpus hukkub ka noor Dag, päästes üht poisikest kevadiselt jäält. Selle sündmuse kaudu avaldub ka autori sõnum lugejale: abivalmidus ja heasüdamlikkus on kõrgeimad inimlikud väärtused, millele tuleb truuks jääda lõpuni.
Dina raamat

"Dina raamat" (norra keeles "Dinas bok") on Norra kirjaniku Herbjørg Wassmo Dina-triloogia 1989. aastal ilmunud esimene raamat. Teose peategelaseks on võluv, noor ja andekas, kuid ka isepäine ja ohtlik naine Dina, kes kannab endas lapsepõlvetraumat, millest ta kuni teose lõpuni üle ei saa. Loos on juttu tema rasketest suhetest nii meeste kui ka perekonnaga, eneseotsingutest muusika kaudu ja ka Dina emakssaamisest. Raamat on kirjutatud kaasakiskuvalt ja omanäoliselt – seal on palju vihjeid piiblile, vanadele muinasjuttudele, tihti toimub ka tegevustik reaalse ja fantastilise piiril – sageli on Dina kaaslasteks juba surnud inimesed (tema enda vanemad, esimene abikaasa, samuti ämm ema Karen jt) ning hääled ja kujutluspildid minevikust. Samuti on omanäoline teose keel – kohati küll üllatavalt napp, aga see-eest väga nüansirohke. Tegevuspaik on Norra rannikualadel asuv suur Reinsnesi talu. Raamatu järgi on tehtud Norra, Taani ja Rootsi koostööfilm "Mina olen Dina" (2002, režissöör Ole Bornedal).
Õnne poeg

"Õnne poeg" (norra keeles "Lykkens sønn") on Norra kirjaniku Herbjørg Wassmo Dina-triloogia teine raamat (esimene oli "Dina raamat"). See ilmus 1992. aastal. Teoses jätkub Dina perekonna ja armastuse lugu, mis on kirjutatud väga poeetilises keeles ja kaasakiskuvalt. Teose peategelaseks saab Dina poeg Benjamin. Romaani üks pealiine on ema ja poja kummaliselt tõmbuvad-tõukuvad suhted, Benjamini pidevad emaotsingud ning nende üürikesed kohtumised. Peale Dina on meditsiinitudengist Benjamini elus oluline roll veel mitmel naisel: tema tütre emal Karnal, kes sünnitusel sureb, parima sõbra kihlatul Annal, kellest lõpuks tema naine saab, samuti lapsepõlvekiindumusel Hannal, kellest noormees kuidagi loobuda ei suuda.
Mina olen Dina

"Mina olen Dina" (norra "Jeg er Dina") on 2002. aastal Norra, Taani ja Rootsi ühistööna valminud mängufilm, mis on tehtud Herbjørg Wassmo teose "Dina raamat" põhjal. Film linastus Eestis pealkirja "Dina lugu" all (PÖFF, 2002). Filmi režissöör on Ole Bornedal. Filmi peetakse üheks kõrgetasemelisemaks kogu Norra filmi ajaloos.[viide?] Filmi valmimise ajal oli see seni kalleim Põhjamaades tehtud film, eelarve oli 160 miljonit Norra krooni. Kuid film kogus kinodes oodatust vähem vaatajaid. Piletitulu ei katnud filmitootmise kulusid. Kuigi algul olid paljud veendunud, et nimiossa sobiks kõige paremini Gørild Mauseth, valiti siiski Maria Bonnevie. Meespeaosas on Gérard Depardieu. Amanda auhind (2002) Parim naispeaosatäitja – Maria Bonnevie Montreali filmifestivali auhind (2002) Parim võõrkeelse filmi naispeaosatäitja – Maria Bonnevie Publiku lemmik – Ole Bornedal
Maria Bonnevie

Anna Maria Cecilia Bonnevie (sündinud 26. septembril 1973 Västeråsis) on Norra-Rootsi näitleja. Maria Bonnevie sündis Rootsis, kuid ta lapsepõlv möödus Norras Oslos. Tema ema Jannik Bonnevie on Norra näitleja ja isa Per Waldvik Rootsi näitleja. Hariduse sai ta Rootsi Riiklikus Miimika- ja Näitekunstikoolis (Teaterhögskolan i Stockholm), mille lõpetas 1997. aastal. Esimese tähtsama teatrirolli tegi ta Hrafn Gunnlaugssoni tükis "Den Hvite Viking" ("Valge viiking"). Samal aastal debüteeris ta ka Rootsi Draamateatris (Dramaten), kus mängis Ingmar Bergmani lavastuses "Yvonne".[viide?] Esimese filmirolli tegi ta 1991. aastal Ola Solumi filmis "Kvitebjørn Kong Valemon", kuid läbimurdeks osutus 1997. aastal valminud film "Jeruusalemm". Sellele järgnesid filmid "Insomnia", "Øyenstikker" ("Kiil", 2001) ja "Syndare i Sommarsol" (2001). Peaosa eest 2002. aastal valminud filmis "Jeg er Dina" ("Mina olen Dina") pälvis Bonnevie Montréali rahvusvahelisel filmifestivalil auhinna parima võõrkeelse filmi peaosa kategoorias. Samal aastal nimetati ta ka Euroopa filmide tõusvaks täheks.[viide?] 1999. aastal mängis Bonnevie Olgat filmis "13. sõdalane", 2004. aastal Simon Staho rootsikeelses filmis "Dag och natt" ("Öö ja päev") ning 2007. aastal naisjuhti vene filmis "Pagendus". Amanda filmiauhind (2002) – parima peaosatäitja auhind Dina rolli eest filmis "Mina olen Dina" Montréali filmifestivali auhind (2002) – parima peaosatäitja auhind Dina rolli eest filmis "Mina olen Dina" Selles artiklis on kasutatud ingliskeelset artiklit en:Maria Bonnevie seisuga 10.04.2009. Maria Bonnevie andmekogus IMDb (inglise)
Gørild Mauseth

Gørild Mauseth (sündinud 24. aprillil 1972 Kjøllefjordis Finnmargis) on norra näitlejatar. Pärast Norra Rahvusliku Teatriakadeemia lõpetamist on ta töötanud peamiselt rahvusteatris Nationaltheatret. Tuntud on ta peamiselt televisiooni- ja filmirollide järgi, näiteks telesarjas "Deadline Torp" (2005) ja filmis "Når mørket er forbi" ("Möödudes pimedusest", 2000). Aastal 2001 nimetati ta Euroopa filmide esitlusel Euroopa filmide tõusvaks täheks. Palju tähelepanu on Mauseth pälvinud ka oma alastistseeniga 1997. aasta filmis "Brent av frost", kus ta oma kaasnäitleja Stig Henrik Hoffiga sõudepaadis suurel kalakuhjal armatseb. Selle rolli eest võitis ta 1998. aastal parima uustulnuka auhinna Amanda. Väike skandaal tekkis stseenist siis, kui Norra Reklaamikompanii seda stseeni hiljem ilma loata ja väljaspool konteksti näitama hakkas. Mauseth on abielus itaalia produtsendi Tommaso Mottolaga ning paar elas Roomas. "Deadline Torp" (TV, 2005) "Når nettene blir lange" (2000) "Når mørket er forbi" (2000) "Brent av frost" (1997) "Black & Decker" (1996) "Telegrafisten" (1993) Selles artiklis on kasutatud ingliskeelset artiklit en:Gørild Mauseth seisuga 7.04.2009.