Kreeta sõda (1645–1669)

Kreeta sõda (kreeka keeles Κρητικός Πόλεμος, türgi keeles Girit'in Fethi), ka Candia sõda (itaalia keeles Guerra di Candia) või Viies Osmanite–Veneetsia sõda, oli konflikt Veneetsia vabariigi ja selle liitlaste (peamiselt Malta rüütlid, Paavstiriik ja Prantsusmaa) ning Osmanite riigi ja berbeririikide vahel, kuna see toimus suures osas Kreeta saare, Veneetsia suurima ja jõukaima ülemerevalduse pärast. Sõda toimus aastatel 1645–1669 ja seda peeti Kreetal, eriti Candia linnas, ning arvukates merelahingutes ja rüüsteretkedes Egeuse merel, kusjuures Dalmaatsia oli teisejärguline sõjatanner. Kuigi mõne esimese sõja-aastaga vallutati enamik Kreetast Osmanite poolt, pidas Kreeta pealinna Candia kindlus (nüüd Irákleio) edukalt vastu. Selle pikaleveninud piiramine sundis mõlemat poolt keskenduma oma vägede varustamisele saarel. Eelkõige veneetslaste jaoks seisnes nende ainus lootus võiduks suurema Osmanite armee üle Kreetal selle edukas näljutamises varustuse ja abivägede järele. Seetõttu kujunes sõda kahe mereväe ja nende liitlaste vahel mereväe kokkupõrgeteks. Veneetsiat aitasid mitmed Lääne-Euroopa riigid, kes paavsti manitsusel ja ristisõjavaimu taaselustamisel saatsid mehi, laevu ja varustust "ristiriiki kaitsma". Kogu sõja vältel säilitas Veneetsia üldise mereväe üleoleku, võites enamiku mereväe lahingutest, kuid Dardanellide blokeerimise katsed olid ainult osaliselt edukad ja vabariigil polnud kunagi piisavalt laevu, et täielikult katkestada varustuse ja abijõudude vool Kreetale. Osmanite jõupingutusi takistasid kodused segadused, samuti nende vägede suunamine põhja poole Transilvaania ja Habsburgide monarhia suunas. Pikaajaline konflikt kurnas vabariigi majanduse, mis tugines tulusale kaubandusele Osmanite riigiga. 1660. aastateks oli vaatamata teiste kristlike riikide suurenenud abile alanud sõjaväsimus. Osmanid seevastu, olles suutnud Kreetal oma vägesid hoida ja Köprülü perekonna võimeka juhtimise all uuesti elavdanud, saatsid 1666. aastal suurvesiiri otsese järelevalve all välja viimase suure ekspeditsiooni. Sellest sai alguse Candia piiramise viimane ja veriseim etapp, mis kestis rohkem kui kaks aastat. See lõppes kindluse läbirääkimistel üleandmisega, mis pitseeris saare saatuse ja lõpetas sõja Osmanite võiduga. Viimases rahulepingus jättis Veneetsia Kreeta lähedal endale mõned üksikud saarekindlused ja saavutas mõningaid territoriaalseid edusamme Dalmaatsias. Veneetsia soov revanši järele viis vaevalt 15 aastat hiljem uue sõjani, millest Veneetsia väljus võitjana. Kuid Kreeta jäi Osmanite kontrolli alla 1897. aastani, kui sellest sai autonoomne riik; 1913. aastal ühendati see Kreekaga. Pärast Küprose kaotamist Osmanitele Neljandas Osmanite-Veneetsia sõjas (1570–1573) oli Kreeta saar ("Candia kuningriik") Veneetsia viimane suur ülemerevaldus. Selle oluline strateegiline asukoht tegi sellest ilmselge sihtmärgi tulevasele Osmanite laienemisele, samas kui selle suurus ja viljakas pinnas koos kindluste halva seisukorraga tegid sellest ahvatlevama auhinna kui Malta. Veneetsia poolel püüdis Serenissima oma nõrga sõjaväe ja suure sõltuvusega katkematust kaubandusest osmaneid mitte provotseerida. Seetõttu järgis Veneetsia hoolikalt oma Osmanitega sõlmitud lepingu tingimusi, tagades üle kuuekümne aasta rahumeelseid suhteid. Veelgi enam, 17. sajandi alguseks oli Veneetsia võim märgatavalt vähenenud. Selle majandus, mis oli kunagi tänu kontrollile idamaise vürtsikaubanduse üle õitsenud, oli kannatanud Atlandi ookeani uute kaubateede avanemise ja olulise Saksamaa turu kaotamise pärast Kolmekümneaastase sõja tõttu. Lisaks oli vabariik sattunud Põhja-Itaalias mitmetesse sõdadesse, nagu Mantova sõda, ja seda nõrgestas veelgi katkupuhang aastatel 1629–1631. Osmanite ja Veneetsia vahelise konflikti potentsiaal oli endiselt olemas, nagu näitas 1638. aasta, kui Veneetsia laevastik ründas ja hävitas Osmanite Vlorë sadamas kaitset otsinud berberi piraatide laevastiku, pommitades selle käigus linna. Sultan Murad IV oli raevunud: ta ähvardas hukata kõik veneetslased riigis ja kehtestas Veneetsia kaubandusele embargo. Lõpuks ja arvestades, et Osmanid pidasid endiselt sõda pärslastega, lahenes olukord, kui vabariik maksis Osmanitele 250 000 tsekiini hüvitist. Sarnane episood 1644. aastal andis aga hoopis teistsuguse tulemuse: 28. septembril ründasid Malta rüütlid Konstantinoopolist Aleksandriasse teel olnud Osmanite konvoid, mille pardal oli hulk palverändureid, kes olid teel Mekasse, sealhulgas pagendatud kızlar ağası (pealik must eunuhh) Sünbül Ağa, Kairo kadi ja tulevase sultani Mehmed IV lapsehoidja. Võitluse käigus tapeti Sünbül Ağa ja enamik tähtsaid palverändureid, 350 meest ja 30 naist viidi aga orjadeks müümiseks. Rüütlid laadisid oma saagi laevale, mis sildus seejärel mõneks päevaks Kreeta lõunarannikul asuvas väikeses sadamas, kus saatis laevalt maha hulga meremehi ja orje. Osmanid olid juhtunust raevus ja Kõrge Värav süüdistas veneetslasi tahtlikus kokkumängus rüütlitega, mida veneetslased ägedalt eitasid. Kuna pistrikepartei oli tol ajal Osmanite õukonnas domineeriv, peeti juhtunut täiuslikuks ettekäändeks sõjaks nõrgenenud Veneetsiaga. Vaatamata pikale läbirääkimisperioodile, mis kestis 1645. aastani, ja suurvesiir Sultanzade Mehmed Paşa vastuväidetele, otsustati sõja kasuks. Sultani väimehe kapudan paşa Silahdar Yusuf Paşa juhtimisel koostati kiiresti ekspeditsioon, kuhu kuulus üle 50 000 sõduri ja väidetavalt 416 alust. Osmanite armaada väljus Dardanellidest 30. aprillil, suundus Navarino sadamasse Peloponnesosel, kuhu jäi kolmeks nädalaks. Laevastiku sihtmärki ei avalikustatud, kuid osmanid andsid Veneetsia hirmude leevendamiseks mõista, et see on Malta. Veneetslased said Osmanite ettekäändest petta ja olid Osmanite laevastiku 23. juunil 1645 Kreetale saabumist üllatunud. Vaatamata hiljuti ametisse määratud provveditore generale Andrea Corneri pingutustele oli Veneetsia kaitse endiselt halvas seisus. Saare kindlustused olid märkimisväärsed, kuid need olid kaua tühjalt seisnud ja nende parandamiseks nähti palju vaeva. Olles mures Osmanite ettevalmistuste pärast, tugevdas vabariik 1644. aasta lõpul Kreetat 2500 sõduri ja varudega ning alustas oma laevastiku relvastamist, samas kui paavst ja Toscana lubasid sõja korral abi. Osmanid randusid esiteks Caneast (Chaniá) 24 km lääne pool, kus kohalik miilits nende eest põgenes. Siis ründasid nad saare väikest Püha Todero kindlust, mille komandör, Istria Blasio Zulian laskis enda, kindluse ja selle garnisoni pigem õhku, kui et laskis sellel Osmanite kätte langeda. Osmanite armee edenes järgmiseks Canea linna, mis langes 22. augustil pärast piiramist, mis kestis 56 päeva. Kuid samal ajal hakkasid veneetslased tugevnema, kui lubatud abi Paavstiriigilt, Toscanalt, Maltalt ja Napolilt hakkas galeeride kujul saabuma. Septembris oli Osmanite laevastik segaduses, kuid paavsti vennapoja Niccolò I Ludovisi ettevaatliku juhtimise all olnud liitunud kristlaste laevastik ei suutnud otsustavaks löögiks võimalust ära kasutada. Kui kristlaste väed asusid 1. oktoobril u. 90 laevast koosneva laevastikuga lõpuks Caneat tagasi võtma, määrasid Osmanite tugev kaitse ja liitlaste koostöö puudumine rünnaku hukule. Varsti pärast seda läksid Veneetsia liitlased tagasi oma baasidesse. Novembris jättis Silahdar Yusuf Paşa maha tugeva garnisoni ja läks talveks tagasi Konstantinoopolisse. Aga seal langes ta sultani viha alla ja hukati. Sellegipoolest jätkusid Osmanite ettevalmistused sõja uuendamiseks ja laiendamiseks, samas kui veneetslased püüdsid meeletult raha ja mehi koguda ning teisi Euroopa riike Osmanite vastu ühinema panna. Kuna aga suurem osa Euroopast oli lukustatud Kolmekümneaastase sõja ägedatesse antagonismidesse, langesid nende palved enamasti kurtidele kõrvadele. Veneetslasi rõhusid sõja rahalised nõudmised kõvasti: lisaks Itaalia maismaavalduste (Domini di Terraferma) maksustamisele kasutasid nad oma sõjakassa täitmiseks aadlitiitlite ja riigiametite müüki. Osmanite-vastaste jõupingutuste juhtimiseks määras senat algul 80-aastase doodži Francesco Erizzo, kuid pärast tema surma 1646. aasta alguses asendas teda 73-aastane Capitano generale da Mar Giovanni Cappello. Cappello esitus 1646. aastal oli selgelt säratu: tal ei õnnestunud takistada juunis Koca Musa Paşa juhitud Osmanite abivägede saabumist ja augustis nurjus rünnak Osmanite laevastikule Chaniá lahel, nagu ka tema katse murda Osmanite Rettimo (Réthymno) blokaadi. Selle tulemusena langes linn 20 oktoobril, samas kui tsitadell pidas vastu 13. novembrini. 1646.–1647. aasta talvel kannatasid mõlemad pooled katkupuhangu käes ja kogu 1647. aasta kevadel ei edenenud operatsioonid kuigi palju. Kuid juuni keskpaigas hävitas väike Osmanite vägi suuremal hulgal Veneetsia palgasõdureid. See Osmanite edu sillutas kohalikule komandörile Deli Hüseyin Paşale teed saare idaosa vallutamiseks, peale Sitía kindluse. Veneetslased ja kohalik elanikkond kandsid mõningaid raskeid kaotusi: hinnanguliselt oli 1648. aastaks peaaegu 40% Kreeta elanikkonnast hukkunud haiguste või sõja tõttu ning 1677. aastaks langes saare sõjaeelne rahvastik u. 260 000-lt u. 80 000 peale. 1648. aasta alguseks oli kogu Kreeta, peale Candia ja mõnede kantside nagu Gramvoúsa saar, Osmanite käes.  Pikemalt artiklis Candia piiramine Piiramine algas 1648. aasta mais. Osmanid kulutasid kolm kuud linna uurimiseks, mis hõlmas ka veevarustuse katkestamist. Lõpuks kestis see 1669. aastani, mis oli ajaloos pikkuselt teine piiramine Ismail Ibn Sharif juhitud mauride Ceuta piiramise (1694–1727) järel. Osmanitest piirajad mõjutas ebasoodsalt kristlaste laevastike tegevusest Egeuse merel põhjustatud halb varustusolukord, kes püüdsid kinni Osmanite konvoid, mis saarele varusid ja abijõude vedasid. Lisaks pärssis Osmanite üldisi sõjajõupingutusi tõsiselt siseriiklik ebastabiilsus, mille põhjustas sultan Ibrahimi ebaühtlane poliitika ja juhtivate riigiametnike hukkamine. Lõppkokkuvõttes viis see tema troonilt tõukamiseni tema poja Mehmed IV kasuks, mis tõi kaasa täiendava segaduse perioodi Osmanite valitsuses. Varude nappus oli sundinud Osmanite komandöri Deli Hüseyin Paşat 1649. aasta alguses piiramisest loobuma, kuid seda uuendati lühikeseks kahekuuliseks perioodiks pärast Osmanite laevastiku saabumist juunis. Osmanid ründasid kindlustusi, lõhates üle 70 miini, kuid kaitsjad püsisid kindlalt. Osmanid kaotasid üle 1000 mehe ning sellele järgnenud 1500 janitšari tagasitõmbamine ja täiendavate abivägede puudumine 1650. aasta jooksul jättis Hüseyin Paşale vähe muud võimalust kui jätkata võimalikult tihedat blokaadi. Osmanid tugevdasid oma positsioone kolme kindluse ehitamisega Canea piirkonda ja abivägede saabumine 1650. aasta lõpus võimaldas neil oma tihedat blokaadi jätkata. Vaatamata Veneetsia Dardanellide-blokaadile ja poliitilisele segadusele Osmanite õukonnas hoiti Osmanite vägesid piisavalt hästi varustatuna, et end ülal pidada, kuigi liiga nõrgana, et osaleda ründetegevuses Candia enda vastu. 1653. aastal võtsid Osmanid Selino saare kindluse Suda lahes ja paar aastat tagasi vallutatud Püha Todero taaskindlustati. Veneetsia mereväe edu järgmistel aastatel vähendas veelgi Osmanite armee rünnakuvõimet Kreetal, kuid Candia blokaad jätkus ja Osmanid säilitasid oma muud vallutusretked saarel kuni uue Osmanite ekspeditsiooniväe saabumiseni 1666. aastal. Veneetsia ei saanud suurele Osmanite ekspeditsiooniväele Kreetal otseselt vastu seista, kuid tal oli suurepärane merevägi, mis võis sekkuda ja Osmanite varustusteid läbi lõigata. 1645. aastal oli veneetslastel ja nende liitlastel 60–70 galeerist, 4 galeassist ja u. 36 galeoonist koosnev laevastik. Veneetslased kasutasid paremini ka galeeridest ja purjelaevadest koosnevat segalaevastikku, samas kui Osmanite merevägi toetus algselt peaaegu eranditult galeeridele. Oma vägede tugevdamiseks palkasid mõlemad vastased oma vägede suurendamiseks relvastatud kaupmehi Madalmaadest ja hiljem Inglismaalt (eriti Osmanid). Esimene Veneetsia operatsioon oli 1646. aasta katse blokeerida Dardanellid. Osmanite vägedele Kreetal suunatud tarnete keelamiseks uuris 23 Veneetsia laevast koosnev vägi Tommaso Morosini juhtimisel Egeuse merd Osmanite laevaliikluse osas ja püüdis hõivata strateegiliselt tähtsat Ténedose saart Dardanellide sissepääsu juures. Kapudan paşa Koca Musa Paşa juhtis 80 sõjalaevast koosnevat laevastikku veneetslaste vastu, kuid tema laevastik tõrjuti 26. mail tagasi Dardanellidesse. Kuid blokeeriv laevastik ei suutnud peatada Osmanite laevastiku järgmist väljumist 4. juunil, kui tuule puudumine võimaldas Osmanite galeeridel Veneetsia purjelaevadest mööda hiilida. Osmanid said seega Kreetale vastupanuta uusi vägesid ja varusid viia. Samuti ebaõnnestusid Veneetsia laevastiku jõupingutused Osmanite maaoperatsioonidele Kreetal vastu seista, nende ülemate arglikkuse, meeskondadele maksmisega viivitamise ja laialt levinud katku tagajärgede tõttu. 27. jaanuaril 1647 kaotasid veneetslased Tommaso Morosini, kui tema laev oli sunnitud seisma silmitsi terve Osmanite 45 galeerist koosneva laevastikuga. Järgnenud võitluses Morosini tapeti, kuid suutis Osmanitele, sealhulgas Koca Musa Paşale märkimisväärseid kaotusi tekitada. Laeva enda päästis Veneetsia laevastiku õigeaegne saabumine uue capitano generale Giovanni Battista Grimani juhtimisel. See seis, kus üks laev oli tekitanud sellist kahju ja kaotusi kogu Osmanite laevastikule, oli suur löök Osmanite moraalile. Hoolimata mõningatest õnnestumistest, nagu rünnak Çeşmele, oli ülejäänud aasta veneetslastele ebaõnnestunud, kuna mitmed katsed blokeerida Osmanite sadamaid ei suutnud peatada tarnete ja abijõudude voogu Kreetale. Fail:Battle of the combined Venetian and Dutch laevastikud against the Turks in the Bay of Foja 1649 (Abraham Beerstratenm, 1656).jpg Veneetslased tulid Dardanellidesse tagasi 1648. aastal. Vaatamata paljude laevade ja admiral Grimani kaotamisele tormis märtsi keskpaigas andsid Giacomo da Riva juhitud abiväed Veneetsia laevastikule tugevust (u. 65 alust) ja võimaldasid neil väina terve aasta edukalt blokeerida. Osmanid astusid sellele osaliselt vastu sellega, et ehitasid Çeşmes uue laevastiku, sundides veneetslasi oma jõude jaotama, ning 1649. aastal murdis tugevnenud Osmanite laevastik kapudan paşa Voinok Ahmedi juhtimisel blokaadi. Vaatamata sellele, et da Riva saavutas 12. mail 1649 võidu Osmanite laevastiku üle selle ankrupaigas Fokaias, vallutades või hävitades mitu laeva, ei suutnud ta takistada Osmanite armaadal lõpuks Kreetale jõudmast. See tõi esile Veneetsia positsiooni nõrkuse: galeeridega pika blokaadi hoidmine oli oma olemuselt raske ülesanne ja vabariigil ei olnud piisavalt laevu, et kontrollida korraga nii Dardanelle kui ka Chíose läbipääsu. Lisaks otsustasid Osmanid 1648. aastal suure arengu käigus sultani enda juhitud koosolekul ehitada ja kasutada oma laevastikus galeoone, selle asemel, et toetuda ainult aerudega galeeridele, nagu seni. Suurema osa 1650. aastast hoidis 41 laevast koosnev Veneetsia laevastik Dardanellide blokaadi, keelates Haideragazade Mehmed Paşal Kreetale seilata. Aasta lõpus asendas teda Rhodose kuberner Hozamzade Ali Paşa, kes kasutas blokaadist läbisaamiseks nutikat nippi: oodates talveni, mil veneetslased oma väed tagasi tõmbasid, kogus ta kokku väikese arvu laevu ja võttis pardale mitu tuhat sõdurit koos hulga toiduainetega ja purjetas häirimatult Kreetale. 10. juulil 1651 peeti Náxosest lõunas sõja esimene märkimisväärne merelahing, kolmepäevane lahing, kus veneetslased 58 laevaga Alvise Mocenigo juhtimisel võitsid kaks korda suuremat Osmanite laevastikku. Osmanite laevastiku riismed taandusid Rhodosele, kust nad siiski jõudsid Candiasse. Mocenigot asendas varsti pärast seda Leonardo Foscolo, kuid mõlemad pooled ei saavutanud järgmise kahe aasta jooksul suurt midagi, kuigi Osmanitel õnnestus oma vägesid Kreetal varustada, hoides oma laevastiku puutumatuna. 1654. aastaks kogusid Osmanid jõudu: arsenal (Tersâne-i Âmire) Kuldsarve lahe ääres tootis uusi sõjalaevu ning Tripolitaaniast ja Tunisest saabusid eskadrillid Osmanite laevastikku tugevdama. Mai alguses Dardanellidest väljasõitnud tugevdatud Osmanite laevastikus oli 79 laevad (40 purjelaeva, 33 galeeri ja 6 galeassi) ning veel 22 galeeri Egeuse mere ümbrusest ja 14 berberite laeva seisid väinade lähedal. See vägi ületas märkimisväärselt Veneetsia blokaadilaevastiku 26 laeva Giuseppe Dolfini juhtimisel. Kuigi järgnenud lahing lõppes Osmanite võiduga, siis veneetslastele, kui võtta arvesse nende laevastiku edukat põgenemist ülekaalukate Osmanite vägede eest koos teadetega suurtest Osmanite kaotustest ja Veneetsia meeskondade suurest vaprusest, loeti see moraalseks võiduks. Osmanite laevastik, mida nüüd tugevdasid Egeuse mere ja berberite eskadrillid, rüüstas Veneetsia Tínose saart, kuid taganes pärast lühikest kokkupõrget Alvise Mocenigo juhitud veneetslastega 21. juunil. Kara Murad Paşal õnnestus ülejäänud aasta jooksul veneetslaste eest kõrvale hiilida (kusjuures mõlemad laevastikud seilasid Egeuse merel edasi-tagasi) enne septembris Dardanellidesse naasmist ärevuse tõttu laevastiku janitšaride seas. 1654. aasta lõpukuid tähistas märkimisväärne muutus Veneetsia juhtkonnas: Mocenigo suri Candias ja tema järglaseks sai tegev capitano generale da mar Francesco Morosini, kes oli varasemates lahingutes silma paistnud. Morosini algatas Veneetsia sõjapidamisele energilisema lähenemise: 1655. aasta kevadel ründas ta Osmanite varustusladu Aíginal ja hävitas 23. märtsi öises rünnakus Vólose sadamalinna. Juuni alguses seilas Morosini Dardanellidesse, ootates Osmanite laevastiku väljatungi, mis aga viibis poliitilise muutuse tõttu Osmanite valitsuses. Jättes Lazzaro Mocenigo poole laevastikuga (36 laeva) väina äärde valvama, naasis Morosini Küklaadidele. Nädal pärast tema lahkumist, 21. juunil, ilmus aga Mustafa Paşa juhitud Osmanite laevastik, kuhu kuulus 143 laeva. Toimunud lahing oli selge Veneetsia võit. Osmanite laevastik vältis ülejäänud aasta tegevust, enne kui ta talvekorterisse taandus, jättes Morosinile vabaduse piirata (lõpuks edutult) strateegiliselt olulist Malvasia saarekindlust (Monemvasiá) Peloponnesose kagurannikul. Septembris määrati Morosini uueks Kreeta provveditoreks ja Lorenzo Marcello uueks capitano generale da mar'iks. Kuigi eelmistel aastatel olid veneetslased Osmanite vastu üldiselt ülekaalu hoidnud, kontrollides suuresti Egeuse merd ja olles suutelised selle saartelt andamit ja nekruteid koguma, ei suutnud nad seda paremust konkreetseteks tulemusteks muuta. Oma lüüasaamistest hoolimata võisid Osmanid endiselt vabalt Egeuse merel ringi seilata ja oma vägesid Kreetal varustada, kasutades eelkõige varustuslaevastike sellistest kohtadest nagu Aleksandria, Rhodos, Chíos või Monemvasiá Peloponnesosel. 1656. aasta juunis aga tabas Marcello juhitud 67 laevast koosnev Veneetsia–Malta ühendlaevastik Kenan Paşa juhitud 108 laevaga Osmaneid, nende "halvim merekaotus Lepanto järel": 60 Osmanite laeva hävitati ja 24 vallutati ning 5000 kristlasest galeeriorja vabastati, kuigi ka veneetslased ja maltalased said mõne kaotuse, sealhulgas capitano generale Marcello. Kuigi pärast seda võitu Malta kontingent lahkus, võimaldas nende edu ulatus Barbado Doeri juhitud veneetslastel vallutada 8. juulil Ténedose ja 20. augustil Límnose. Kasutades kahte saart, mis paiknesid strateegiliselt väina sissepääsu lähedal, baasina, muutus Veneetsia blokaad palju tõhusamaks. Selle tulemusena katkes Kreeta varustamine ja Konstantinoopolil endal tekkis järgmisel talvel toidupuudus. 1657. aastal muutsid Osmanid olukorra vastupidiseks. 1656. aasta septembris määrati ametisse uus ja energiline suurvesiir Köprülü Mehmed Paşa, kes oli relvastatud peaaegu diktaatorliku võimuga, ja ta andis Osmanite sõjategevusele taas hoogu. Laevastikku tugevdati uue kapudan paşa Topal Mehmedi juhtimisel ning märtsis õnnestus Osmanitel Veneetsia väinablokaadist mööda hiilida ja nad seilasid Ténedose suunas. Saart nad siiski ei rünnanud, kuna Veneetsia garnison oli liiga tugev. Mais saavutasid veneetslased Lazzaro Mocenigo juhtimisel mõned väikesed võidud, 3. mail ja kaks nädalat hiljem Suazichis. Paavsti ja Malta laevadega tugevdatud Mocenigo seilas Dardanellidesse, oodates Osmanite laevastiku uut väljatungi, mis saabus 17. juulil. Kristlike komandöride omavaheliste erimeelsuste tõttu ei olnud liitlaste lahinguliin täielikult moodustunud ja Osmanite laevastik suutis enne lahingusse astumist merekitsusest väljuda. Lahing koosnes mitmest tegevusest kolme päeva jooksul, kusjuures mõlemad laevastikud triivisid lõunasse ja läände Dardanellidest Egeuse merre. Lahing lõppes 19. juuli õhtul, kui plahvatus hävitas Veneetsia lipulaeva ja tappis Mocenigo, sundides liitlaste laevastiku taganema. Selles lahingus olid veneetslased toonud Osmanitele suuremaid kaotusi, kui nad ise olid kandnud, kuid Osmanid saavutasid oma sihtmärgi: blokaad lõhuti. Suurvesiiri isiklikul juhtimisel ning berbeririikide meeste ja laevadega tugevdatuna jätkas Osmanite laevastik Límnose (31. augustil) ja Ténedose (12. novembril) vallutamisega, kaotades seega igasuguse lootuse, mis veneetslastel võis olla, et blokaad sama kindlalt kui varem taastada. 1658. aastal suunati Osmanite jõud põhja poole kampaanias Transilvaania vürsti György II Rákóczi vastu, mis arenes pikaks konfliktiks Habsburgidega. Järgmise paari aasta jooksul püüdis Veneetsia laevastik, taas Morosini juhtimise all, edutult säilitada Dardanellide blokaadi. Morosini jätkas ka Osmanite kindluste ründamise taktikat: Santa Maura (Lefkáda) saare piiramine 1658. aasta augustis nurjus, kuid 1659. aastal rüüstasid veneetslased maniottide abiga Kalamátat Peloponnesosel, järgnesid Toróni Chalkidikí poolsaarel, Kárystos Euboial ja Çeşme. Kuna aga Veneetsia ei suutnud nende kohtade hõivamiseks jõudu eraldada, ei toonud need rüüsteretked vabariigile midagi olulist. Osmanite poolel andis Köprülü Mehmed korralduse ehitada Dardanellide sissepääsu Euroopa-kaldale kaks uut kindlust, Sedd el Bahr ("Mere vall") ja Kilid Bahr ("Mere võti"), et keelata veneetslastel uuesti väina siseneda. Vahepeal oli veneetslaste seas tekkinud sõjaväsimus, kes kannatasid kaubandushäirete all. Rahutundjad saadeti Osmanite juurde, kuid nende nõudmine Kreeta täielikuks järeleandmiseks rahu tingimusena oli vabariigile vastuvõetamatu. Sõja lõpuga Prantsusmaa ja Hispaania vahel said veneetslased aga julgustust, lootes saada suuremat abi raha ja meeste näol, eriti prantslastelt, kelle traditsiooniliselt head suhted Kõrge Väravaga olid hiljuti halvenenud. See toetus arenes tõepoolest peagi välja, kui üksikisikud või terved meestekompaniid kogu Lääne-Euroopast läksid vabatahtlikult vabariigi sõjaväkke, samas kui kristlikud valitsejad tundsid samuti kohustust anda mehi, varusid ja laevu. Esimene prantslaste kontingent 4200 mehest prints Almerigo d'Este juhtimisel saabus 1660. aasta aprillis koos täiendavate saksa palgasõdurite, Savoia sõdurite ning Malta, Toscana ja Prantsuse laevadega. Vaatamata jõu suurenemisele Morosini operatsioonid 1660. aastal ebaõnnestusid: augustis Canea rünnakul õnnestus vallutada äärepoolsed kindlustused, kuid linna ennast ei õnnestunud tagasi vallutada; samamoodi saavutas rünnak Osmanite piiramisliinide vastu septembris Candia juures mõningast edu, kuid ei murdnud Osmanite piiramisrõngast. Peale prints d'Este surma Náxosel varsti pärast seda läks Prantsuse kontingent tagasi koju, kellele järgnes peagi heitunud Morosini, kelle järglaseks sai tema sugulane Giorgio. 1661. aastal saavutas Giorgio Morosini mõned väikesed edusammud: ta murdis Osmanite Tínose-blokaadi ja Osmanite laevastikku jälitades alistas selle Mílose lähedal. Järgmised paar aastat olid aga suhteliselt jõude. Kuigi Osmanid olid Ungaris austerlastega tihedalt hõivatud ja nende laevastik tungis harva välja, ei suutnud veneetslased seda võimalust ära kasutada ning kui 1662. aastal Kosi lähedal Aleksandriast saabunud varustuskonvoi kinnipidamine välja arvata, oli tegevust vähe. Kui veneetslased olid jõude, siis Osmanid mitte: Vasvári rahu sõlmimisega 1664. aastal suutsid nad koondada oma jõu Kreeta vastu. Suurvesiir Köprülü Fazıl Ahmed Paşa alustas 1665./66. aasta talvel ulatuslikke ettevalmistusi ja saatis 9000 meest Osmanite vägede tugevdamiseks Kreetal. Osmanite rahuettepanek, mis oleks võimaldanud Veneetsial hoida Candiat iga-aastase maksu eest, lükati tagasi ja 1666. aasta mais lahkus Osmanite armee suurvesiiri isiklikul juhtimisel Traakiast Lõuna-Kreekasse, kust see talvel Kreetale teele läheks. 1667. aasta veebruaris said veneetslased märkimisväärseid abivägesid Prantsusmaalt ja Savoialt, kokku 21 sõjalaeva ja u. 6000 meest, kuid nagu eelmistelgi aastatel, erimeelsused eri kontingentide juhtide vahel (Prantsusmaa, Paavstiriik, Malta, Napoli, Sitsiilia panustasid laevu ja mehi) takistasid tegevust. Sel ajal osales Inglismaa kuninganna Braganza Catherine Candia vabastamise püüdlustes, kuid ei suutnud veenda oma abikaasat Charles II midagi ette võtma. Francesco Morosini, nüüd taas capitano generale, püüdis Osmaneid tabada, kuid need hoidusid lahingust ning kasutades oma paremaid ressursse ja baase, hoidsid nad oma vägesid Kreetal pidevalt varustatuna. Ainus liitlaste edu 1667. aastal oli Osmanite rünnaku tagasilöömine Cerigole (Kýthira). 8. märtsil 1668 võitsid veneetslased raskes öises lahingus St Pelagia saare juures, kus 2000 Osmanite sõdurit ja 12 galeeri püüdsid hõivata väikest Veneetsia galeerieskadrilli. Nende kavatsuste eest hoiatatud Morosini tugevdas seda ja võttis kuluka võidu, mis oli Veneetsia viimane võit merel selles sõjas. Tugevdatuna taas paavsti ja rüütlite laevadega, säilitasid veneetslased suve jooksul Osmanite peamise varustusbaasi Canea blokaadi. Et kindlustada oma ankrukoht St Todero saare lähedal, vallutasid liitlasväed St Marina kindlussaare, mis oli väike edu ja mis ei takistanud kapudan paşa värskeid vägesid ja varusid vedaval laevastikul septembris Caneasse jõuda, pärast Malta–Paavsti eskadrilli lahkumist. Uus Osmanite armee saabus saarele 1666./1667. aasta talvel ja 22. mail algas piiramise lõppfaas, mida juhtis suurvesiir ise. See kestis 28 kuud. Järgnenud rünnakutes kaotas elu 108 000 türklast ja 29 088 kristlast. Nende ohvrite hulgas oli 280 Veneetsia aadlikku, mis võrdub ligikaudu veerandiga suurkogust. Olles silmitsi Osmanite uue rünnaku ja raskustes oleva majandusega, vaatamata Lääne-Euroopa märkimisväärsetele abivägedele, lootis sinjoriia lõpetada 1668. aastal sõja, sõlmides Osmanitega rahukokkuleppe. Tõepoolest, veneetslased lootsid kasutada abivägede peatset saabumist, et saada Osmanitelt järeleandmisi. Admiral Andrea Valier määrati algul saadikuks, kuid haigestus ja tema asemele asus kiiresti eakas aadlik Alvise da Molin. Molin ja tema saatkond reisis Lárisasse, kus Osmanite õukond ühe sultani jahiretke ajal asus. Osmanid tegid ettepaneku, et Veneetsia jätaks poole Kreetast alles, kuid sinjoriia, keda julgustasid eelkõige Prantsusmaalt saadud abiväed ning Osmanite õukonnas ja riigis tekkinud rahutused, keeldus pakkumisest. Vahepeal Osmanite poolt Kreetale Caneasse transporditud Molin sai käsu jätkata läbirääkimisi ning jälgida Osmanite jõudu ja kavatsusi, kuid mitte endale või vabariigile kohustusi võtta. 19 juunil saabus Candiasse esimene osa kauaoodatud Prantsuse kontingendist François de Vendôme'i juhtimisel (kokku u. 6000 sõdurit ja 31 laeva). Teine osa, mis hõlmas galeerilaevastikku, saabus 3 juulil. Osmanid olid viimastel aastatel pidevalt edenenud, olles jõudnud kindluse välimiste bastionideni; kaitsjad olid raskes olukorras, samas kui suurem osa Candia linnast oli varemeis. Prantslased korraldasid oma esimese väljatungi 25. juunil. Üllatuslikult tabatud Osmanid löödi kiiresti maha, kuid prantslased muutusid piiramiskaevikutes organiseerimatuks ja Osmanite vasturünnak ajas nad tagasi. Seega lõppes rünnak hävinguga, makstes prantslastele u. 800 elu, sealhulgas hertsog Beaufort ise, kes sai kuulitabamuse ja jäi lahinguväljale. Prantsuse ekspeditsiooniväe teise osa saabumine elavdas kaitsjate moraali ja lepiti kokku kombineeritud rünnakus, mis hõlmas Osmanite piiramisliinide pommitamist võimsa liitlaslaevastiku poolt. Rünnak käivitati 25. juulil muljetavaldava tulejõuga: kuni 15 000 kahurikuuli olla tulistanud ainuüksi laevastik. Osmanid olid aga oma sügavate mullatöödega hästi kaitstud ja kannatasid suhteliselt vähe, samas kui kristliku laevastiku jaoks läksid asjad viltu, kuna õnnetus põhjustas Prantsuse laeva Thérèse plahvatamise, mis omakorda põhjustas märkimisväärseid kaotusi ümbritsevatel Prantsuse ja Veneetsia laevadel. See ebaõnnestumine koos eelmise kuu katastroofiga halvendas veelgi prantslaste ja veneetslaste suhteid. Koostööst jäi paaril järgneval nädalal katsetatud operatsioonidel ilmselgelt puudu, samas kui halb varustusolukord, haiguste levik vägedes ja vägede pidev kurnatus igapäevastes Candia lahingutes muutsid Prantsuse komandörid eriti innukaks lahkuma. Prantsuse kontingent lahkus lõpuks 20. augustil. Kaks Osmanite rünnakut 25. kuupäeval löödi tagasi, kuid Morosinile oli selge, et linna ei saa enam hoida. Pärast 27. augusti sõjanõukogu, kuid ilma Veneetsiaga eelnevalt konsulteerimata otsustati kapituleeruda. 5. septembril 1669 loovutati linn Osmanitele, samas kui garnisoni ellujäänud, kodanikud ja nende vara evakueeriti. Morosini sõlmis omal initsiatiivil Osmanitega alalise rahulepingu, mis antud oludes oli suhteliselt helde: Veneetsiale jäävad Egeuse mere saared Tínos ja Kýthira ning eraldatud saarekindlused Spinalógka, Gramvoúsa ja Soúda Kreeta rannikul, samuti Dalmaatsias saavutatud kasu. Dalmaatsia rinne oli eraldi operatsioonide tanner, mis osales sõja algetapil. Sealsed tingimused olid peaaegu vastupidised Kreeta omadele: Osmanitele oli see liiga kaugel ja suhteliselt tähtsusetu, samas veneetslased tegutsesid oma varustusbaaside juures ja omasid vaieldamatut kontrolli mere üle, saades seega hõlpsasti oma rannikut tugevdada. Osmanid käivitasid 1646. aastal ulatusliku rünnaku ja saavutasid märkimisväärseid edusamme, sealhulgas Krki, Pagi ja Cresi saarte vallutamine ning, mis kõige tähtsam, väidetavalt vallutamatu Novigradi kindlus, mis alistus 4. juulil pärast vaid kahepäevast pommitamist. Osmanid suutsid nüüd ohustada kahte peamist Veneetsia tugipunkti Dalmaatsias, Zadarit ja Splitti. Järgmisel aastal aga mõõn pöördus, kuna Veneetsia komandör Leonardo Foscolo vallutas mitu kindlust, vallutas tagasi Novigradi, vallutas ajutiselt Knini kindluse ja vallutas Klisi, samas kui Šibeniki kindluse kuupikkune piiramine Osmanite poolt augustis ja septembris nurjus. Järgmise paari aasta jooksul soikusid sõjalised operatsioonid nälja- ja katkupuhangu tõttu Zadari veneetslaste seas, samas kui mõlemad pooled suunasid oma ressursid Egeuse mere piirkonda. Kuna Osmanite jaoks olid prioriteediks teised rinded, siis Dalmaatsia tandril enam operatsioone ei toimunud. 1669. aasta rahuga saavutas Veneetsia vabariik Dalmaatsias märkimisväärset edu, selle territoorium kolmekordistus ja sellega tagati tema kontroll Aadria mere üle. Candia alistumine lõpetas neli ja pool sajandit Veneetsia võimu Kreetal ning tõi Osmanite riigi ajutisse territoriaalsesse kõrgpunkti. Samal ajal aitasid selle pikaajalise sõja ajal tekkinud kulud ja ohvrid oluliselt kaasa Osmanite riigi allakäigule 17. sajandi lõpul. Teisest küljest oli Veneetsia kaotanud oma suurima ja jõukaima koloonia, tema silmapaistev kaubanduspositsioon Vahemerel oli vähenenud ja selle riigikassa oli ammendunud, kulutades u 4 253 000 tukatit ainuüksi Candia kaitsele. Selle kõige jaoks olid Dalmaatsia vallutused ebapiisav hüvitis. Pärast 1670. aastal Veneetsiasse naasmist anti Morosini kohtu alla, süüdistatuna allumatuses ja riigireetmises, kuid ta mõisteti õigeks. 15 aastat hiljem juhtis ta Veneetsia vägesid Morea sõjas, kus vabariik üritas viimast korda oma kaotusi tagasi pöörata ja taastada end Vahemere idaosa ühe suurriigina. Selle sõja ajal 1692. aastal püüdis Veneetsia laevastik Candiat tagasi vallutada, kuid edutult. Viimased Veneetsia kantsid Kreeta lähedal langesid viimases Osmanite-Veneetsia sõjas 1715. aastal. Kreeta jäi Osmanite kontrolli alla kuni 1897. aastani, mil sellest sai autonoomne riik. Saar püsis nominaalse Osmanite ülemvõimu all kuni Balkani sõdadeni. Pärast seda loobus Osmanite sultan mistahes nõudest saarele ja 1. detsembril 1913 ühendati see ametlikult Kreekaga. Pärast Candia langemist kasvasid hirmud, et Osmanid võivad rünnata Maltat. 1670. aastal hakkas johanniitide ordu saare kaitset parandama, ehitades Cottonera liinid ja Fort Ricasoli.