laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Kaarel Aret

Kaarel Aret (eesnimi kuni 25. mai 1936 Karl; perekonnanimi kuni 8. oktoober 1937 Väärvold, aga ka Vervolt, Werwolt jms; 4. aprill 1892 Riidaja vald, Helme kihelkond, Viljandimaa – 23. jaanuar 1938 Põltsamaa) oli Venemaa (lipnik) ja Eesti sõjaväelane (kapten), kaitseliitlane, õpetaja ja koduloolane. Aret õppis aastatel 1907–1911 Tartu Õpetajate Seminaris ja lõpetas selle kooliõpetaja kutsega. Aret mobiliseeriti septembris 1915 sõjaväkke. Ta õppis jaanuarist maini 1916 Aleksei Sõjakoolis Moskvas ja sai lõpetamisel lipniku auastme. Ta teenis 3. Turkestani Kütipolgus kuni detsembrini 1917. Aret oli alates 26. novembrist 1918 Põltsamaa Kaitseliidu ülem. Ta oli aastatel 1918–1919 Põltsamaa alevi komandant. Ta teenis hiljem Viljandi II Kaitsepataljoni ja 4. (Põltsamaa) kooliõpilaste roodu ülemana. Ta demobiliseeriti 1920. aastal. Aret oli Kaitseliidus alates 26. novembrist 1918. Ta oli hiljem Kaitseliidu Põltsamaa–Pilistvere–Kolga-Jaani ringkonna ülem ja kuni 1931. aastani Kaitseliidu Sakala maleva Põltsamaa malevkonna pealik. Aret töötas Põltsamaal kooliõpetajana ning oli aktiivne ühiskonnategelane. Ta tegutses koduloolasena, andis välja mitu Põltsamaad käsitlevat raamatut ning asutas 1926. aastal ajalehe Põltsamaa Teataja, mida 1932. aastani ise juhtis. Tema algatusel hakati Põltsamaale püstitama Vabadussõja mälestussammast, mis avati pidulikult 17. augustil 1924. Ta oli Vabadussõjas Langenute Mälestamise Põltsamaa Kihelkonna Komitee Teataja toimetaja aastatel 1927–1930. Kaarel Aret suri 23. jaanuaril 1938 insulti ja maeti 28. jaanuaril Põltsamaa kalmistu elupuuaeda. 3. juuni 1923 – Eesti Vabadussõja mälestusmärk Karl Vervolt. Lühike Põltsamaa ajalugu. Põltsamaa 1931 Karl Vervolt. Mõningaid andmeid Põltsamaa ajaloost. Põltsamaa 1931 Karl Vervolt. Põltsamaa enne ja nüüd. Põltsamaa 1932 Karl Vervolt. Dr. K. A. Hermann. Põltsamaa 1934 Põltsamaa Majaomanik. Toimetaja Karl Vervolt. Põltsamaa 1934 Karl Vervolt. Põltsamaa sõnas ja pildis. Viljandi 1935 Karl Vervolt. Põltsamaa miniatuure. Põltsamaa 1937 Kaarel Areti isiklik toimik. ERA 495-7-175 Vilja Roots, Rutt Tänav. "Kaitseliidu loomine". // "Põltsamaa". Maalehe Raamat. Tallinn 2002. Lk 59 Kaarel Aret Eesti ohvitseride andmekogus Foto Kaarel Aretist Eesti Rahvusarhiivi Filmiarhiivi kogus
PD-1

PD-1 ehk programmed cell death 1 ehk CD279 on valk, mida ekspresseerivad mitmed lümfoid(-immuun)süsteemi rakud. PD-1 ekspressiooni indutseerivad T-rakkude retseptorid ja seda ekspresseerivad tümotsüüdid, CD4+ T-rakud, CD8+ T-rakud, loomulikud tappurrakud, monotsüüdid, dendriitrakud, B-rakud. PD-1 käitub ka immuunretseptorina. PD-1 täpsed funktsioonid pole selged. Arvatakse, et valk funktsioneerib seondudes ligandide PD-L1 ja PD-L2-ga. Valk reguleerib T-rakkude aktivatsiooni (immunoloogiline sünaps) ja võimalik, et osaleb raku programmeeritud surma esilekutsumises ja kaitseb rakke autoimmuunsuse eest. Arvatakse, et PD-1 puudumine mõjub tüümuse arengule ebasoodsalt. Inimestel kodeerib seda valku PDCD1 geen. PD-1 puudulikkusega inimestel seostatakse mitmeid autoimmuunhaigusi, näiteks süsteemne erütematoosluupus, reumatoidartriit, Gravesi tõbi, I tüüpi diabeet, polüskleroos, liigesejäikuslik lülipõletik, aga ka müokardi infarkt. Arvatakse, et PD-1 üleekspresseerimine mängib rolli sarkoidoosi patogeneesis. PD-1 osaleb aga ka kroonilistes põletikukolletes ja soodustab teatud vähirakkude levikut organismis. Chuanwu Wang, Peter Hillsamer ja Chang H Kim, Phenotype, effector function, and tissue localization of PD-1-expressing human follicular helper T cell subsets, BMC Immunology 2011, 13. september 2011, doi:10.1186/1471-2172-12-53, veebiversioon (vaadatud 1.03.2015)(inglise keeles) Brian T. Fife, Kristen E. Pauken, [...], ja Jeffrey A. Bluestone, Interactions between programmed death-1 and programmed death ligand-1 promote tolerance by blocking the T cell receptor-induced stop signal, Nat Immunol. november 2009; 10(11): 1185–1192.doi: 10.1038/ni.1790, PMCID: PMC2778301, NIHMSID: NIHMS138516 Li Shi, Shaohua Chen, Lijian Yang ja Yangqiu Li,The role of PD-1 and PD-L1 in T-cell immune suppression in patients with hematological malignancies, Journal of Hematology & Oncology 2013, 6:74 , 30. september 2013, doi: 10.1186/1756-8722-6-74 Dolan DE, Gupta S., PD-1 pathway inhibitors: changing the landscape of cancer immunotherapy., Cancer Control. juuli 2014;21(3):231-7.
Gorgonzola juust

Gorgonzola on Itaalia päritolu soonelise tekstuuriga sinihallitusjuust, mida valmistatakse lehma pastööritud täispiimast. 25–35% rasvasisaldusega juust võib olla nii võitaoline kui ka tahkem, mure või üpris soolane ja tugevama maitsega siniste "soontega". Gorgonzolat on Milano provintsi Gorgonzola vallas toodetud sajandeid ning oma rohekassinise marmorsuse omandas juust 11. sajandil. Ent teised paigad on vaidlustanud selle piirkonna pretendeerimise geograafilisele tähistusele. Tänapäeval toodetakse Gorgonzola juustu peamiselt Itaalia põhjapoolsemates piirkondades Piemontes ja Lombardias. Juustu valmistatakse lehma täispiimast, millele lisatakse juuretis ja hallituse Penicillium glaucum eosed. Kasutada võib ka Roqueforti juustus kasutatavat hallitust Penicillium roqueforti. Seejärel eemaldatakse kalgendumise käigus vadak ja saadud segu laagerdub madalatel temperatuuridel. Küpsemise ajal sisestatakse juustu korraks metallvardad, tekitades õhukanalid, mis võimaldavad hallituse eostel kasvada niidistikeks ja tekitada juustule iseloomulikku soonelisust. Tavaliselt laagerdub Gorgonzola kolm kuni neli kuud. Laagerdumisprotsessi pikkus määrab ära juustu konsistentsi, mis muutub küpsedes järjest kõvemaks. Gorgonzola juustu on kahte, peamiselt vanuselt erinevat sorti: Gorgonzola Dolce (ka "magus Gorgonzola") ja Gorgonzola Piccante (tuntud ka nimedega Gorgonzola Naturale, Gorgonzola Montagna ehk "mägi-Gorgonzola"). Itaalia seaduste järgi on Gorgonzola juustul kaitstud geograafilise tähise staatus (Denominazione di Origine Protetta ehk DOP). See tähendab, et juustu võib toota vaid järgmistes provintsides: Novara, Bergamo, Brescia, Como, Cremona, Cuneo, Lecco, Lodi, Milano, Pavia, Varese, Verbano-Cusio-Ossola ja Vercelli. Lisaks neile võib juustu toota ka mitmes Alessandria provintsi Casale Monferrato asumis. Gorgonzolat võib süüa mitmel viisil. Seda võib sulatada risotosse toiduvalmistamise lõppfaasis või serveerida polenta kõrvale. Gorgonzolat süüakse ka pastaroogadega ja eriti just lühikeste pastatoodetega (nt penne, rigatoni, mezze maniche või sedani), mitte aga spagettide või linguine tüüpi pastaga. Lisaks leiab Gorgonzolat sageli ka pitsakattena, näiteks kombineerituna teiste pehmete juustudega on tegemist neljajuustupitsa (pizza ai quattro formaggi) koostisosaga. Sinihallitusjuust Itaalia juust The birthplace of Gorgonzola. Maybe.. csmonitor.com. Gorgonzola juustu kaitsmise konsortsium
Gorgonzola

Gorgonzola on linnaks nimetatav omavalitsusüksus (comune) Itaalia põhjaosas Lombardias città metropolitana di Milanos. Gorgonzola sai linnaõigused vabariigi presidendi 2003. aasta 24. juuni dekreediga. Gorgonzola asub 133 meetrit üle merepinna ja linnaelanikud kutsuvad end nimega gorgonzolesi. Kunagine maapiirkond, mis on kuulus samanimelise juustusordi poolest, moodustab tänapäeval osa Milano linnastust ning sinna jääb kolm Milano osaliselt maa peal kulgeva metrooliini M2 peatust: Villa Pompea, Gorgonzola ja Cascina Antonietta. Linna läbib ka Adda jõge Milanoga ühendav ligikaudu 38 kilomeetri pikkune kanal Naviglio della Martesana. Aastal 453 ründasid hunnid kohalikku kirikut (pieve) ja lähedal asunud Argentia linna ning hävitasid need. Esimene säilinud kirjalik dokument, mis sisaldab nime Gorgontiola, pärineb 10. sajandist. Aastal 1176 liitus Gorgonzola Lombardia Liigaga ning järgnevate gvelfide ja gibelliinide vaheliste sõdade ajal oli tegemist kohaga, kus toimunud lahingus vangistati Sardiinia Enzo. Gorgonzola sai presidendi otsusega 2003. aasta 24. juunil linna autiitli. Martesala kanal Öine vaade Martesana kanalile Gorgonzolas Gorgonzola elanikud väidavad, et tuntud samanimeline hallitusjuust pärineb just Gorgonzolast ning aastast 879, kuid teised linnad pretendeerivad samuti juustu päritolukohale. Ambert, Prantsusmaa (aastast 2003). Mõlemad linnad, mis on ka tuntud omanimelise lehmapiimast valmistatava sinihallitusjuustu poolest (Fourme d'Ambert ja Gorgonzola), asuvad pea samal laiuskraadil: 45° 33' N (Ambert) ja 45° 32' N (Gorgonzola). Annweiler am Trifels, Saksamaa (alates 2008. aasta septembrist). Naviglio della Martesana Gorgonzola juust DiPI Online - Dizionario di Pronuncia Italiana (Vaadatud 17. märtsil 2015) AA. VV., Dizionario di toponomastica. Storia e significato dei nomi geografici italiani, Milano, GARZANTI, 1996, p. 311 Superficie di Comuni Province e Regioni italiane al 9 ottobre 2011, vaadatud 16.03.2019. https://demo.istat.it/?l=it Gorgonzola, the cheese that lives. Vaadatud 01.03.2015. The birthplace of Gorgonzola. Maybe.. Koduleht
Lepik (perekonnanimi)

Lepik on eesti perekonnanimi. 2019. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Lepik 1765 inimesel: 854 mehel ja 911 naisel. Perekonnanimede levikult on Lepik meeste puhul 20. kohal ja naiste puhul 21. kohal. Aino Lepik von Wirén, jurist ja diplomaat Aleksander Lepik, arst Andres Lepik, näitleja ja lavastaja Emanuel Lepik, õigeusu vaimulik Eva Lepik, semiootik, kirjandusteadlane, keeletoimetaja, sordiaretaja ja ühiskonnategelane Harald Lepik, tõlkija Iivi Lepik, näitleja Jakob Lepik, ärimees Jana Lepik, luuletaja Johan Lepik, sõjaväelane Kalju Lepik, luuletaja Krista Lepik, suusataja Lauri Lepik, diplomaat Margus Lepik, poliitik Marko Lepik, jalgpallur Mart Lepik, arhivaar ja kirjandusteadlane Mati Lepik, kultuuritegelane Oleg Lepik, jalgpallur Ranet Lepik, jalgpallitreener Roland Lepik, politseinik Sander Lepik, jalgpallur Sulev Lepik, kergejõustiklane Tarmo Lepik, helilooja Triin Lepik, näitleja Tõnis Lepik, operaator ja dokumentaalfilmirežissöör Tõnu Lepik, kaugushüppaja Ülo Lepik, matemaatik ja mehaanikateadlane Leppik (perekonnanimi) https://web.archive.org/web/20190701123042/https://www.stat.ee/public/apps/nimed/pere/LEPIK (vaadatud 1.07.2019)
CTLA-4

Tsütotoksiline T-lümfotsüüdi antigeen-4 ehk CTLA-4 ehk CTLA4 ehk CD152 (cytotoxic T-lymphocyte-associated protein 4) on valk, mida ekspresseeritakse mitmete T-rakkude pinnal ja mis toimib T-rakkude aktivatsiooni negatiivse regulaatorina. CTLA4 täpsed funktsioonid pole selged. Arvatakse, et CTLA4 käitub immuunretseptorina ja osaleb immunosupressioonis. Selle molekuli funktsiooniks on immuunsüsteemi toimimise reguleerimine ja see mängib tähtsat rolli autoimmuunhaiguste ära hoidmisel. CTLA4 osaleb tüümuse arengus, uuringud näitavad, et CTLA-4 ekspressioon toimub tüümuse kortikomedullaarses tsoonis. Inimestel kodeerib seda valku CTLA4 geen ja selle mutatsioonidega võib suureneda risk mitmete autoimmuunhaiguste tekkeks, nagu süsteemne erütematoosluupus, Hashimoto türeoidiit, tsöliaakia, thyroid-associated orbitopathy, primaarne biliaartsirroos. CTLA4 soodustab teatud vähirakkude immuunjärelevalvele märkamatuks jäämist. Onkoloogias kasutatakse inimese CTLA-4 vastast monoklonaalset antikeha (IgG1κ) – ipilimumab mitmete vähivormide onkoteraapias.
Viljandi lennuväli

Viljandi lennuväli (ICAO kood: EEVI) on Viljandi vallas Päri külas asuv lennuväli. Lennuvälja haldab Viljandi Lennuklubi. Lennuväli on murukattega, pinnase kandevõimega kuni 7-tonnistele lennukitele. Märgistatud lennuraja pikkus on 800 m ja laius 30 m. 5. juunil 1931 Viljandis asutatud Sakalamaa Õhuasjanduse Ühing tegeles lennunduse populariseerimisega ja rajas koostöös Eesti Kaitseväe Õhukaitsega Männimäele lennuvälja. Ühingu üks asutaja oli endine Viljandi linnapea August Maramaa. Heinz von Ungern-Sternberg ostis Saksamaalt sportlennuki Klemm L 25 b VII (ES-UST). Ühingu eestvedamisel rajati Riia maantee äärsele endisele mõisapõllule lennuväli ja ehitati angaar. Lennuväli avati 10. juulil 1932. Lennukikuuri kõrvale ehitati ka lennuväljavahi elamine ja veidi suurem ruum, mida kavatseti kasutada reisijate ooteruumina. Ungern-Sternbergile kuulunud mõisa hooned asusid Viljandi lossimägede jalamil Valuoja kaldal, praeguse Hariduse ja Talli tänava ristmiku piirkonnas. Seal paiknes ka Heinz Ungern-Sternbergi mehaanikatöökoda, kus põhitöö kõrval ehitati entusiasmikorras mootor- ja purilennukeid. 1933. aastal ehitati Ungern-Sternbergi töökodades esimene purilennuk Eestis. 1934. aasta 12. juuli õhtul toimus Viljandi lennuvälja lähedal raske lennuõnnetus: Ungern-Sternbergi lennuk ES-AAC (ES-AAT) purunes maandumisel. Lennukis viibinud piloot Heinz von Ungern-Sternberg ja konstruktor Ernst Lemm said vigastada, kuid mitte eluohtlikult. Äikesepilv oli halvendanud nähtavust ja piloot ei suutnud lennukit korralikult maandada, kuna maandumist takistasid lennuväljale kuhjatud heinarõugud. Lennuki tiib riivas hämaras maanteekraavi kallast ning lennuk kukkus ninaga maasse teistel andmetel jäid nad reisilt tagasi lennates pimeda peale ja maandumisel takerdus lennuk maantee äärse telefoniliini traatidesse ja purunes. Parun sai kergeid vigastusi, aga insener Lemm suri hiljem haiglas. http://www.viljandilennuklubi.ee/lennuvali (vaadatud 01.03.2015) Viljandi lennukitehase hoone, 20. saj I pool kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 22.03.2021) 4. Eesti tsiviillennundus aastatel 1920-1940, lennundusajalugu.weebly.com Heiki Potter, Viljandi parun pani aluse Eesti eralennundusele, sakala.postimees.ee, 24. märts 2012 Lennuväljast Viljandi Lennuklubi kodulehel Heiki Potter, Viljandi parun pani aluse Eesti eralennundusele, sakala.postimees.ee, 24. märts 2012
Narva lennuväli

Narva lennuväli (ka Olgina lennuväli; ICAO kood: EENA) on Narva lähedal Soldina külas asuv lennuväli. See on Eesti idapoolseim lennuväli. Eesti lennujaamade ja lennuväljade loend Foto "Ida-Viru tööstuspark ehitab Narva kõrvale ärilennukite lennuvälja" ERR, 10. jaanuar 2022
Tanel Laanmäe

Tanel Laanmäe (sündinud 29. septembril 1989 Valgamaal) on Eesti odaviskaja. Ta on odaviskes kolmekordne Eesti meister (2009, 2014 ja 2016). Tanel Laanmäe nimel püsib 6. juunil 2007 Tartus visatud juunioride odaviske Eesti rekord 76.35 ja 19. septembril 2009 oma kodulinnas Tõrvas püstitatud noorsooklassi odaviske Eesti rekord 81.96. 21. juunil 2015 püstitas ta võistkondlikel Euroopa meistrivõistlustel Kreekas Irákleios isiklikuks rekordiks 82.67 ja teenis sellega esikoha. Juulis 2015 Lõuna-Koreas Gwangjus toimunud suveuniversiaadil võitis ta tulemusega 81.71 kuldmedali. Laanmäe isiklik rekord on 85.04, mille ta püstitas 13. juunil 2016 Tartus. Võistlustel esindab ta Spordiklubi Viraaž. Pärast 9. klassi lõpetamist läks ta Tallinna Audentese spordigümnaasiumi. Keskkooli lõpetamise järel siirdus Tanel õppima Tallinna Ülikooli kehakultuuri erialale. Tema esimene treener oli Heiti Annus (2002–2005), aastatel 2005–2010 treenis teda Toomas Merila. Alates 2010 kuni 2015 oli treeneriks Heino Puuste. 2005 Balti noorte maavõistlus U18 65.07 (700 g) – 1.koht 2005 Soome-Vene-Eesti maavõistlus 63,70 m (800 g) – 3.koht 2006 Balti noorte maavõistlus 67.61 m (700 g) – 1. koht 2006 Maailmameistrivõistlused (U20) 62.07 m (800 g) – 29.koht 2006 Eesti-Soome-Vene maavõistlus 66.06 m (700 g) – 1.koht 2006 Eesti-Soome-Vene maavõistlus 71.01 (700 g) – 1.koht 2007 Euroopa meistrivõistlused (U20) – 70.33 7.koht 2008 Maailmameistrivõistlused (U20) – 68.88 9. koht 2009 Euroopa meistrivõistlused (U23) 21. koht 2009 Maailmameistrivõistlused – vigastuse tõttu katkestus 2010 Euroopa karikavõistlus 3. koht 2011 Euroopa meistrivõistlused (U23) 9. koht 2012 Euroopa meistrivõistlused 25. koht 2014 Euroopa meistrivõistlused 18. koht 2015 Euroopa karikavõistlused 1.koht 2015 Suveuniversiaad 1. koht 2015 Maailmameistrivõistlused 13. koht 2016 Euroopa meistrivõistlused 15. koht 2016 Olümpiamängud 18. koht 2017 Maailmameistrivõistlused 25. koht 2018 Euroopa meistrivõistlused 15. koht 2005 Eesti meister U18 2006 Eesti meister U18 2007 Eesti meister U20 2009 Eesti meister 2009 2011 Eesti meistrivõistluste 3. koht – 74.44 m 2012 Eesti meistrivõistluste 4. koht (vigastatud) 2014 Eesti meister 2014 2016 Eesti meister 2016 "Eesti kergejõustikukoondis edestas Leedut 1,5 punktiga ja jäi esiliigasse püsima!". Delfi. sport.delfi.ee. 21.06.2015. Vaadatud 21.06.2015 "VÄGEV! Magnus Kirt viskas Eesti kõigi aegade teise tulemuse 86.65!". Delfi Sport. 6. september 2015. Vaadatud 6.09.2015 https://www.facebook.com/tlaanmae
Videosalvesti

Videosalvesti on elektroonikaseade videosignaali salvestamiseks ja taasesitamiseks. Esimestes videosalvestites – videomagnetofonides – jäädvustati analoogsignaal magnetlindile, seejärel digitaalsignaal DVD-le, mälukaardile ja kõvakettale, kusjuures järjest enam leiab kasutamist välkmälul põhinev SSD-kõvaketas. Kõvakettaga salvestusseadet nimetatakse ka digitaalseks videosalvestiks, lühend DVR (Digital Video Recorder). Videosalvesteid toodetakse eraldi seadmetena ja samuti kombineerituna TV-tuuneriga; sel juhul kasutatakse ka lühendit PVR (Personal Video Recorder). Digitaalse videosalvesti eriliik on võrguvideosalvesti NVR (Network Video Recorder), mis salvestab videot voogedastusena internetist, samuti veebikaamerast. Videosignaal Videomagnetofon
Videomagnetofon

Videomagnetofon ehk videomakk on televisioonisignaali ja selle juurde kuuluva helisignaali salvestamise seade, mis jäädvustab signaale magnetlindile, et neid saaks hiljem esitada. Tabelis on valik kõige laiemat kasutamist leidnud magnetsalvestussüsteemidest. Kodukasutuses on olnud eranditult analoogtehnikal põhinevad magnetsalvestusseadmed. Digitaalmakid kui kallid seadmed jõudsid stuudiotesse 1990. aastatel. Peamiseks laiatarbe-videosalvestiks on alates 1976. aastast olnud VHS-kassettmakk, kuni 1990. aastate lõpul algas üleminek digitaaltehnikal põhinevatele lasersalvestuskandjatele. Videosignaal Videosalvesti
Lido di Venezia

Lido di Venezia (kasutatud ka nimekuju Veneetsia Lido; itaalia keeles Lido di Venezia) on 11 kilomeetri pikkune liivavall Itaalia põhjaosas Veneetsias. Lidos on 20 000 elanikku. Iga aasta septembris toimub seal Veneetsia filmifestival. Lido saarel on kolm asulat. Saare põhjapoolses osas on Lido ise: seal peetakse filmifestivali, seal on hotellid Grand Hotel des Bains ja Grand Hotel Excelsior ning ka Veneetsia kasiino. Saare keskosas olev Malamocco oli sealne esimene ning pikka aega ka ainus asula, kus on elanud ka Veneetsia doodž. Lido lõunaossa Alberoni on rajatud golfirada. Saare põhitänavat pidi liiguvad ka ühissõidukid. Vähemalt pool saare Aadria mere poolsest küljest on liivane rand ja suur osa sellest kuulub suveturiste majutavatele hotellidele. Nende hulka kuuluvad kuulsad Excelsior ja Des Bains, mille Thomas Mann on valinud oma romaani "Surm Veneetsias" tegevuspaigaks. Kui nende näol on tegemist erarandadega, leiab saare põhja- ja lõunapoolsetest otsadest ka ülisuured avalikud rannad. Aadria meri on üsna puhas ja soe ning ideaalne lastele. Vaid aeg-ajalt segavad ujumist meduusid. Saare tuiksooneks on ligikaudu 700 meetri pikkune lai tänav Gran Viale Santa Maria Elisabetta, mis viib saare ühel serval oleva laguuni äärest ja veebusside (vaporetto) peatusest saare teises servas oleva mereni. Tee äärde jäävad hotellid, kauplused ja pigem turistidele mõeldud restoranid. Saare kirdeosas asub ka väiksematele lennukitele sobiv Venezia Lido lennujaam, mille rohumaaga lennuraja pikkus on ligikaudu üks kilomeeter. Aastal 1177 allkirjastasid Rooma keiser Friedrich I Barbarossa ja paavst Aleksander III Lido saarel Veneetsia rahu: aasta varem oli keiser kaotanud Legnano lahingu. 1202. aastal, Neljanda ristisõja alguses, kasutati Lidot kümnete tuhandete ristirüütlite laagripaigana: kuna nad ei maksnud transpordiks vajalike Veneetsia laevade eest, blokeerisid veneetslased nad Lido saarele. 1857. aastal rajati Lidol esimene supelasutus. Tegemist oli esimese sarnase asutusega Euroopas ning peagi sai lido laialdaselt kasutatavaks sõnaks, mis tähistas igasugust rannaäärset puhkusekohta. Lido edu ja Veneetsia lähedus tegid paiga kiiresti maailmakuulsaks. Sõjajärgse Itaalia taastuv majandus tekitas 1960. aastatel saarel kinnisvarabuumi ning paljud veneetslased kolisid Lido saarele, saamaks osa sealsest kaasaegsest infrastruktuurist. Saare nimest tulenevat nimetust "lido" kasutatakse teatud tüüpi välibasseinide tähenduses ja seda eriti Suurbritannias. Lisaks on kruiisilaevadel ka eraldi "lido tekk". Lido on ka paljude teiste Itaalia rannikuäärsete kohanimede algusosa. John Lavery. "Lidol suplemas" (1912) Leon Bakst. "Suplejad Lidol" (enne 1923) Leon Kaufmann. "Vaade Lidole" (1926) Frommer's 500 Extraordinary Islands. Lk 5. Hughes, Holly. 14.01.2010. Vaadatud 01.12.2013. Lido di Venezia rannad Lido di Venezia Robin Saikia "The Venice Lido"
Mõdriku täkusammas

Mõdriku täkusammas on mälestussammas, mis asub Mõdriku mõisa pargis, mõisa peahoonest paarsada meetrit kagus. Monument avati 19. sajandi esimesel poolel. Viimane monumendi restaureerimine toimus 1991. aastal. Krohviti monumenti ja tippu pandi uus kera (natuke piklik). Mõdriku täkusammas Mõdriku täkusamba kuppel 20. sajandi I poolel. Fotol näha kahureid Mõdriku täkusammas Eesti monumentide e-kataloogis Aleksander I ja Napoleoni sõdade mälestusmärk kultuurimälestiste riiklikus registris
Colin Pitchfork

Colin Pitchfork (sündinud 1960. aasta märtsis) on kurjategija, kes mõisteti süüdi kahes mõrvas ja vägistamises. Ta on esimene kurjategija, kes mõisteti süüdi DNA-analüüsi põhjal. Pitchfork vägistas ja tappis kaks 15-aastast tüdrukut. Esimese kuriteo pani ta toime 1983. aasta novembris ja teise 1986. aasta juulis. 19. septembril 1987 ta tabati ja 26. jaanuaril 1988 mõisteti ta pärast kuritegude ülestunnistamist eluks ajaks vangi. 21. novembril 1983 lahkus 15-aastane Lynda Mann kodust, et minna sõbrale külla. Koju ta ei naasnud ja järgmisl hommikul leiti ta peamiselt kohalike kasutatavalt jalgteelt vägistatuna ja tapetuna. Kriminalistid leidsid ta kehalt DNAd ja politsei tegi kindlaks, et ründajal on A-veregrupp ja et DNA sobib vaid 10% meestega. Kuna DNA oli ainus asitõend ja ühtegi juhtlõnga polnud, jäi mõrv lahendamata. 31. juulil 1986 kasutas jalgrada teine kohalik 15-aastane tüdruk, Dawn Ashworth. Tema laip leiti kaks päeva hiljem jalgraja lähedalt. Ashworthi oli mõrvar peksnud, jõhkralt vägistanud ja seejärel ta surnuks kägistanud. Modus Operandi klappis Lynda Manni mõrvaga ja spermale tehtud DNA test kinnitas, et rünnaku taga oli sama mees. 1. augustil 1987 rääkis üks Pitchforki kolleegidest oma töökaaslastele, et Pitchfork oli andnud talle 200 naela, et mees annaks tema eest DNA proovi. Üks vestlust kuulnud naine teatas sellest politseile ja Pitchfork arreteeriti. Enne seda oli politsei peamiseks kahtlusaluseks olnud kohalik 17-aastane noormees Richard Buckland. Pitchforkilt ja Bucklandilt võeti DNA-proovid. Bucklandi proov oli negatiivne, aga Pitchforki DNA klappis Manni ja Ashworthi mõrvapaikadelt leituga ja lõpuks tunnistas mees mõrvad üles. Samal ajal kui Pitchforkist sai esimene kurjategija, kes mõisteti süüdi DNA-proovi põhjal, sai Bucklandist esimene inimene, kelle süütuse tõestas DNA-proov. Analüüsi välja töötanud Alec Jeffreys ütles hiljem, et kui noormehele poleks tehtud DNA-analüüsi, oleks ta ilmselt süüdi mõistetud ja Pitchfork oleks puhtalt pääsenud. Kohus mõistis Pitchforki vägistamise ja mõrva eest eluks ajaks vangi ja ta saab ennetähtaegset vabanemist taotleda 2016. aastal.
Wilhelm Sasnal

Wilhelm Tomasz Sasnal (sündinud 29. detsembril 1972 Tarnówis Poolas) on Poola maalikunstnik. 1999. aastal lõpetas Sasnal Krakówi kaunite kunstide akadeemia (Akademia Sztuk Pięknych w Krakowie) maali erialal. Ta on teinud peamiselt pliiatsi- ja tindijoonistusi, fotosid, videoid ja maale. Sasnal on kujutanud mitmesuguseid igapäevaseid objekte, Krakowi linnavaateid, kuid ka kujutisi internetist või massimeediast. Ta on tarvitanud alusmaterjalina Art Spiegelmani 1973. aastal ilmunud holokaustiteemalist koomiksit "Maus" ning kaadreid Claude Lanzmanni 1985. aasta dokumentaalfilmist "Shoah". Wilhelm Sasnali teoseid leidub sellistes muuseumides nagu Guggenheim Saatchi Gallery ja Tate Modern Londonis ning kaasaegse kunsti muuseum Varssavis.
Neogeen

Neogeen on kronostratigraafiline üksus (ladestu) ning geokronoloogiline üksus (ajastu). Neogeen vastab ajavahemikule 23,03–2,588 miljonit aastat tagasi. Neogeen kuulub Kainosoikumi aegkonda. Neogeenile eelneb Paleogeen ja järgneb Kvaternaar. Neogeen jagatakse kaheks ajastikuks. Geokronoloogiline skaala