laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Éowyn

Èowyn on J. R. R. Tolkieni kolmikteose "Sõrmuste Isand" tegelasi. Éowyni isa Eomund oli Ratsuri Margi juht ja ema Theodwyn oli Rohani kuningas Théodeni õde. Éowyni vanem vend Eomer sündis aastal 2991. Nende isa Eomund tapeti 3002. aastal orkide poolt. Nende ema aga haigestus ja suri varsti pärast seda. Orvuks jäädes oli Èomer umbes 11-aastane ja Èowyn 7-aastane. Pärast vanemate surma viis nende onu kuningas Thèoden lapsed enda juurde elama ja kasvatas nad üles koos oma poja Théodrediga. Onu oli neile päris isa ja Théodred lihase venna eest. Èowyn kasvas kauniks naiseks. Tal olid pikad blondid juuksed ja hallid silmad. Ta õppis hobusega ratsutama ja mõõka käsitlema. Ta armastas palavalt oma rahvast ning oli tugev ja kartmatu. Samuti oli temas Lossarnachi vanaema Morwnilt päritud uhkus ja graatsia. 3014. aastal jääb kuningas Thèoden haigeks. Ta vananeb enneaegu ja tema otsustusvõime on häiritud. Tema nõunik Grima on aga tema ja Rohani rahva teadmata Sarumani käsilane. Grima kasutab ära kuninga nõrkust ning mürgitab ta meeli, et kiirendada veelgi kuninga allakäiku ning nõrgestada Rohani riiki. Grima ihaldab palavalt Èowyni ning võis olla, et Saruman on Grimale Èowyni lubanud kui tema teenete tasu. Haige Thèodeni eest hoolitsemise kohus laskub Èowyni õlule. Viis aastat näeb Èowyn, kuidas tema armastatud jääb üha viletsamaks, abitumaks. Èowyni mure oma onu pärast seguneb pettumusega, sest tema jääb haiget onu põetama samal ajal kui Èomer ja Thèodred kaitsevad Rohani piire vaenlase eest. Grima teravad sõnad tekitavad veelgi enam Èowynis meeleheidet ja masendust, justkui oleks tema ja Rohani kuninglik koda kaotanud oma au. Èowyni käitumine muutub aina külmemaks ja eemalolevamaks. Ta on justkui kaunis lill, mida puudutanud pakane. 25. veebruaril 3019 Thèorded tapetakse. Hiljem selgub, et see oli Sarumani soov, et kõrvaldada kuninga ainus poeg ja pärija. 2. mail, kui Èowyn ootab Thèodeni, saabuvad Kuldsesse Halli Gandalf, Aragorn, Legolas ja Gimli. Gandalf vabastab Thèodeni Sarumani mõju alt ja Thèoden tõuseb ja läheb välja ning hingab taas vaba õhku. Èowyn aitab oma onul kõndida, kuid Thèoden ütleb, et enam pole midagi karta, ja Èowyn usaldab oma onu Gandalfi hoolde. Siis märkab Èowyn esimest korda Aragorni. Aragorn paistab talle kuninglik – täis elujõudu ja väge, kõike mida ta on ihaldanud, ja Èowyn armub temasse.
Troofsus

Troofsus ehk toitelisus on mingis veekogus selle aineringes liikuvad orgaanilised (humiinained) ja anorgaanilised ained (mineraalained ja biogeenid), mis ringlevad nii veesambas kui ka veekogu setteis, kusjuures see väljendab nende ühendite hulka, liikumiskiirust ja põhjasetteisse akumuleerumise intensiivsust. Troofsuse alusel saab eristada järvetüüpe, mille hulka kuuluvad näiteks oligotroofsed, düstroofsed ja eutroofsed järved. Troofsusklassifikatsioon
Anoksiline keskkond

Anoksiline keskkond ehk hapnikuvaba keskkond ehk hapnikuta keskkond on elukeskkond, kus puudub vaba hapnik, kuid hapnik võib esineda keemilistesse ühendeisse seostatuna, näiteks sulfaatides, nitraatides. Sellist keskkonna seisundit nimetatakse anoksiaks. Anoksilist keskkonda asustavad anaeroobid. Aeroobne keskkond Anaeroobne keskkond Hüpoksia
Antonio Negri

Antonio Negri (1. august 1933 – 16. detsember 2023), ka Tony Negri, oli Itaalia marksistlik poliitiline filosoof. Negri tuntumate teoste hulka kuuluvad koos Michael Hardtiga kirjutatud "Impeerium" (inglise keeles "Empire") ning tema tööd Spinozast. Ta sündis Itaalias Padovas, mille ülikoolis sai temast poliitilise filosoofia professor. Negri asutas 1969. aastal koos Oreste Scalzone ja Franco Pipernoga kommunistliku rühmituse Potere Operaio ('tööliste jõud') ja oli Autonomia Operaia juhtiv liige. 1970. aastatel süüdistati teda mitmes kuriteos, sealhulgas rühmituse Punased Brigaadid nõustamises ja mais 1978 toimunud Aldo Moro atentaadis. Ta mõisteti 1984. aastal 30 aastaks vangi riigivastase tegevuse eest. Kaks aastat hiljem lisati karistusele veel 4,5 aastat. Selle vastu protestisid nii Amnesty International kui ka paljud filosoofid, kes mõistsid hukka Itaalia terrorismivastase võitluse seadused. Ta valiti 1983. aastal parlamenti, millega seoses sai puutumatuse. Negri läks Prantsusmaale ja õpetas Université de Vincenneses ja Collège International de Philosophies koos Jacques Derrida, Michel Foucault' ja Gilles Deleuze'iga. 1997 pöördus ta tagasi Itaaliasse, et oma karistus lõpuni kanda. Ta vabanes vangist 2003. aastal. Ta elas vaheldumisi Veneetsias ja Pariisis koos elukaaslase, prantsuse filosoofi Judith Revaliga. Impeerium, ­natsionalism ja Lenini tagasitulek Anders Härm, Eesti Ekspress, 31. juuli 2008
Algitsiid

Algitsiid ehk vetikatõrjeaine on mürkkemikaal, mis hävitab või pärsib vetikate kasvu. Algitsiide kasutatakse sageli ujumisbasseinides, kus seetõttu võib kasutada vähem kloriide.
Fjodor Taranovski

Fjodor Taranovski (vene keeles Федор Васильевич Тарановский; 24. mai 1875 Płońsk, Poola – 23. jaanuar 1936 Belgrad) oli õigusteadlane. Ta sündis Varssavi lähedal segaperekonnas: isa oli venelane ja ema poolatar. Fjodor (Theodor) Taranovski õppis Varssavis gümnaasiumis, 1896. aastal lõpetas kuldmedaliga Varssavi ülikooli õigusteaduskonna, kuhu jäi ka pärast lõpetamist tööle. Aastatel 1902–1903 stažeeris Heidelbergi, Göttingeni ja Berliini ülikoolis. 1905. aastal kaitses Peterburi ülikoolis magistritöö. 1908. aastal valiti Taranovski Jaroslavli juriidilise lütseumi erakorraliseks professoriks, 1911. aastal kaitses ta Peterburi ülikoolis doktoriväitekirja. Oli aastatel 1908–1917 Tartu ülikooli vene õiguse ajaloo professor. 1917. aasta sügisest töötas Petrogradi ülikoolis vene õiguse ajaloo korralise professorina. 1920. aastal lahkus Venemaalt ning töötas Belgradi ülikoolis professorina. Teoseid Elulooline artikkel (vene keeles) Valentin Ovtšinnikov ja Fjodor Taranovski. Kaksikportree
Sulejman Tihić

Sulejman Tihić (26. november 1951 Bosanski Šamac – 25. september 2014) oli Bosnia ja Hertsegoviina poliitik. Aastatel 2002–2006 oli ta Bosnia ja Hertsegoviina presidentuuri liige, esindades seal Bosnia muslimite kogukonda. 28. veebruarist oktoobrini 2004 ja 28. veebruarist 6. novembrini 2006 oli ta selle kolmeliikmelise presidentuuri esimees. 1. oktoobril 2006 toimunud presidendivalimistel kogus ta 28,1% muslimitest valijate toetuse ja kaotas selle tulemusega oma koha Haris Silajdžićile. Sulejman Tihić oli abielus ja tal on kolm last.
Gustav Tammann

Gustav Heinrich Johann Apollon Tammann (28. mai 1861 Jamburg – 17. detsember 1938 Göttingen) oli baltisaksa keemik. Gustav Tammann oli baltisakslane (mõnedel andmetel isa poolt eesti päritolu). Sündis Peterburi kubermangus Jamburgi linnahaigla arsti perekonnas. Pärast Tartu Kubermangugümnaasiumi lõpetamist alustas ta 1879. aastal füüsikaõpinguid Tartu Ülikoolis, kuid õppejõudude Carl Ernst Heinrich Schmidti ja Wilhelm Ostwaldi mõjul valis lõpuks keemia. Lõpetamise järel jäi Tammann tööle ülikooli keemiakateedri juurde, sai seal 1885. aastal magistrikraadi ning 1890. aastal doktorikraadi. Oli 1887–1889 eradotsent, 1889–1892 dotsent, 1892–1902 professor Tartus, 1903–1929 professor Göttingenis. Gustav Tammann lõi Tartus laialdase tunnustuse võitnud füüsikalise keemia koolkonna ning oli üks füüsikalis-keemilise analüüsi rajajaid. Aastal 1900 avastas ta jää erinevate struktuursete vormide olemasolu. Need erinevad vormid moodustuvad kõrgel rõhul. 1910 – valiti Göttingeni Teaduste Seltsi liikmeks 1912 – valiti Keiserliku Peterburi Teaduste Akadeemia korrespondentliikmeks (1917–1925 Venemaa Teaduste Akadeemia, 1925–1927 NSV Liidu Teaduste Akadeemia korrespondentliige, 1927. aastast auliige (välisliige)) 1919 – valiti Preisi Teaduste Akadeemia korrespondentliikmeks Tema lapselaps on astronoom Gustav Andreas Tammann. Ball, Philip 2001. A Biography of Water: Life's Matrix. Berkeley: University of California Press, lk 197. Vello Past, "Keemia suurkuju Gustav Tammann: 150 aastat Tartu ülikoolis koolitatud kuulsa keemiku sünnist", Akadeemia 2011, nr 6, lk 1127–1134. Werke von Gustav Heinrich Johann Tammann Teoseid Gustav Tammann veebisaidil "BBLD - Baltisches biografisches Lexikon digital"
Piiumetsa mõis

Piiumetsa mõis (saksa keeles Piometz) oli rüütlimõis Türi kihelkonnas Järvamaal. Tänapäeval jääb kunagine mõis Türi valda Järva maakonnas. Piiumetsa mõis rajati 1623. aastal ning selle esimene omanik oli Kiltsi mõisnik Otto von Uexküll. Hiljem läks see tema tütrele Sophie Gertrudele ja tema abikaasale Fabian von Zoegele. 1678. aastal müüsid Zoeged mõisa Otto Reinhold von Taubele, kes omakorda selle 1686. aastal Gustav Johann von Essenile edasi müüs. Essenite valdusse jäi Piiumetsa 1732. aastani, mil Piiumetsa mõisa sai endale endine Rootsi sõjaväe sõjaväelane oberstleitnant Toomas Jõerist (1677– ca 1750). Toomas Jõerist võitles vabatahtlikuna Narva lahingus 1700.a. kuulus seejärel pärast pooleaastast kosumist haavatasaamisest (Jörist) Põhjasõja ajal Rootsi armee Smalandi, seejärel Meyerfeldti tragunirügemendi koosseisu, võitles poolakate saksilaste ja venelaste vastu Poltava all Langes venelaste kätte vangi ja viibis Siberis vangistuses 1723-ni. Vabanedes tuli asus Kadrinasse ja tegutses seal 1732-ni, mil sai endale Piiumetsa mõisa.. Asutas talurahva lastele kooli ja vabastas osa talupoegi ka pärisorjusest ja tegutses aktiivselt Türi kiriku vöörmündrina. 1750. aastal läks mõis Adam Friedrich von Stackelbergile ja 1799. aastal Carl Alexander von Sternile. 19. sajandil kuulus mõis veel Helffreichidele. 1899. aastal ostsid mõisa Rausch von Traubenbergid Lokuta mõisast. Nende kätte jäi see kuni võõrandamiseni. Mõisakeskus kuulus neile kuni 1939. aastani. Piiumetsa mõisa uus peahoone valmis 1903. aastal. Heimatstiilis hoone esimene korrus on kivist ja teine puidust. Pärast mõisa võõrandamist rajati sinna korterid, kuhu majutati peamiselt 9. Mai kolhoosi töötajaid, sh mujalt Nõukogude Liidust sisserännanuid. Mõisa saalis peeti kolhoosipidusid. Hoone taheti 1980. aastate algul renoveerida kultuurikeskuseks, kuid seoses Eesti iseseisvumisega jäid tööd pooleli ning hoone on seisnud aastaid tühjana. Mõisa endine peahoone ja ka suurem osa kõrvalhooneid jääb uuest härrastemajast umbes sada meetrit loodesse. Enamikust kõrvalhoonetest on alles varemed. 2016. aasta sügisel põles mõisa peahoone, järele jäid vaid esimese korruse kiviseinad. Eesti mõisate loend Piiumetsa http://www.virumaa.ee/ve-joerist-toomas-sojavaelane-ja-moisnik/#:~:text=J%C3%B5erist%2C%20Toomas%20%E2%80%93%20s%C3%B5jav%C3%A4elane%20ja%20m%C3%B5isnik, www.virumaa.ee, 18. märts 2002 "Piiumetsa mõis". mois.ee. "Järvamaal põles Piiumetsa mõisa peahoone". ERR.ee. 21.9.2016. Alo Särg, "Järvamaa mõisad ja mõisnikud" Argo, Tallinn 2005 Piiumetsa mõisast Eesti mõisaportaalis Vana pilt: Piiumetsa mõis Järva Teataja (2011)
Moodne viievõistlus 2008. aasta suveolümpiamängudel

Moodne viievõistlus 2008. aasta suveolümpiamängudel toimus 21. ja 22. augustil, mängus oli 2 komplekti medaleid, üks meestele ja teine naistele. Võisteldi individuaalses arvestuses ja osa võttis 72 sportlast. Avaala vehklemine peeti Olümpia pargis asuvas vehklemishallis, laskmine toimus laskehallis. Kolmas ala ujumine peeti Yingdongi veealade kompleksis. Ratsutamine ja viimase alana peetav jooks toimusid olümpia spordikeskuses. Finaal: 21. august Osavõtjaid: 36 Olümpiavõitja 2004: Andrei Moissejev, Venemaa 5480 Ametlikud tulemused: Finaal Finaal: 22. august Osavõtjaid: 36 Olümpiavõitja 2004: Zsuzsanna Vörös, Ungari 5448 Ametlikud tulemused: Finaal Moodsa viievõistluse ametlik lehekülg Pekingi OM-il UIPM-i koduleht
Assali järv

Assali järv asub Djibouti keskosas Adeni lahe lähedal. Järve vee soolsus on 34,8%, mis ületab kümnekordselt maailmamere soolsuse. Järve pindala on 54 km² ja see asub 153 (teistel andmetel 155) m allpool merepinda. Järve toidavad maa-alused allikad. Suvel on järve vee temperatuuriks mõõdetud 57 °C, keskmine temperatuur on 33–34 °C. Järve ümbritseb soolaväli, kust kogutud soola viiakse karavanidega Etioopiasse.
Ujumise olümpiarekordid

Ujumise olümpiarekordid Rahvusvaheline Olümpiakomitee kinnitab olümpiamängudel basseinipõhistel ujumisvõistlustel kiireimaid aegu olümpiarekorditena. Meeste ujumine on kuulunud suveolümpiamängude ametlikku programmi alates kaasaegsete olümpiamängude loomisest 1896. aastal Ateenas; alates 1912. aastast lubati naisi osalema olümpiamängudel. 1896. aasta olümpiamängude ujumisvõistlused toimusid Egeuse mere lahes, kus ujujatelt oodati kaldale ujumist - Ungari ujuja Alfréd Hajós võitis sel aastal kaks kuldmedalit, öeldes: „Minu tahe elada ületas täielikult minu soovi võita ." 1900. aasta suveolümpiamängudel Pariisis ujumisvõistlused toimusid Seine'i jões ja 1908. aasta suveolümpiamängude ujumisvõistlused peeti 100-meetrises basseinis, mida ümbritses kergejõustikurada Valge linna staadionil Londonis. Võistlused toimuvad neljas ujumiskategoorias: vabaujumises, seliliujumises, rinnuliujumises ja libliujumises, erinevatel vahemaadel ja kas individuaalsel või teatevõistlusel. Samuti peetakse nii kompleksujumise ujumisvõistlusi, nii individuaalselt kui ka teatevõistluses, kus kasutatakse kõiki nelja ujumise kategooriat. Rio de Janeiros toimunud 2016. aasta suveolümpiamängudel ujumises võistlesid nii mehed kui naised kuueteistkümnel võistlusel, mõlemast soost samadel võistlustel, välja arvatud 800 m vabaujumises (ainult naistele) ja 1500 m vabaujumises (ainult meestele). 32-st basseinipõhisest võistlusest on USA ujujatel kaheksateist olümpiarekordit, sealhulgas üks on kahasse Kanadaga. Austraalia ja Hiina ujujatel on igaühel kolm rekordit, Ungarile kuulub kaks rekordit ja ühe rekordiga on tabelis Hollandi, Brasiilia, Jaapani, Suurbritannia, Singapuri ja Rootsi. 2016. aasta suveolümpiamängudel püstitati kolmteist praegust olümpiarekordit. Olümpia medalivõitjad ujumises (mehed) Olümpia medalivõitjad ujumises (naised) Ujumine olümpiamängudel Ujumise maailmarekordid
Eesti-Haginsk

Eesti-Haginsk (vene keeles Эсто-Хагинское) oli eesti küla, mis rajati 1877. aastal Stavropoli kubermangu kalmõkkide maadele. Küla sai nime umbes 5 km lõuna pool paikneva Hagin-Sala jõe järgi. Eestist väljarännanud rentisid kõigepealt maad väidetavalt kohalikult Kalmõkkia vürstilt. Küla hiilgeaegadel elas seal ja selle ümbruses umbes 600 eestlast ja 200 sakslast. Neil oli kaks puhkpilliorkestrit, kool (eesti keelt õpetati peaaegu kuni Teise maailmasõjani), kirik, muuseum ja tuuleveskid. Küla naabrid lõunas olid sakslased. Nende küla kandis eesti keeles nime Saksa-Haginsk, saksa keeles Deutsch-Haginsk või Kronental. Tänapäeval on küla nimi Uljanovskoje. Ka Eesti-Haginskis oli umbes 25% elanikest sakslased. Läänes paiknes umbes 8 km kaugusel venelaste Romanovka küla. Põhjas ja idas paiknesid osalt rändava eluviisiga kalmõki hõimud. Eesti-Haginskist lähtunud väljarändajad asutasid 1922. aastal külast lõuna poole Esto-Altai asula ja külast kagu poole Vinogradnoje asula. Eesti- ja Saksa-Haginsk liideti 1924. aasta algul kalmõkkide nõukogude riigitaolise moodustisega, millest tänapäeval on tekkinud Kalmõkkia Vabariik. Kui 1944. aastal likvideeriti kalmõkkide autonoomia ja nad küüditati, nimetati eesti küla ümber, uueks nimeks sai Stepnoje. Kui 1950. aastate keskel kalmõkkide autonoomia taastati, nimetati küla taas ümber, sedakorda naabruses paiknenud kalmõki asula (Jašlt) järgi – Jašalta. Seda nime kannab ta ka tänapäeval. Omaaegne Jašlt sai kunagi ümbernimetuste käigus uue nime – Soljonoje – ja tagasinimetamisel jäi selle küla nimi muutmata. Üks kuulsamaid Eesti-Haginskist pärit eestlasi oli Nõukogude armee Eesti Laskurkorpuse juht, kindralleitnant Lembit Pärn. 1995. aastal asutati kohalik koduloomuuseum, mille väljapanekust suure osa võtab enda alla eestlastega seonduv. Jašaltas oli 2003. aastal umbes 5200 inimest, kellest 89 olid eestlased (umbes 1,7% asula elanike üldarvust). 2012. aasta seisuga on eestlasi hinnanguliselt alles veel umbes 50, kellest vaid viis-kuus vanemat inimest eesti keelest aru saab; eesti päritolu elanikke on siiski rohkem.. Küla on Jašalta rajooni keskus. Jaanus Piirsalu: Kalmõkkias kindral Pärna kodukülas voolab veel eesti verd. Päevaleht, 16. jaanuar 2012[alaline kõdulink] Jüri Meomuttel. "Eesti Haginska". // Eesti asunikud laialises Wene riigis. Tartu 1900. Lk 38-41 August Nigol. "Eesti-Haginsk". // Eesti asundused ja asupaigad Wenemaal. Tartu 1918. Lk 66 Kaukaaslane. "Eesti-Haginski küla Kaukaasias". Meie Tee 3-4/1971, 5-6/1971, 7-8/1971, 9-10/1971, 11-12/1971, 1-2/1972, 3-4/1972, 5-6/1972 Juhan Põder. "Eesti-Haginski küla Kaukaasias". Virumaa Teataja. 1-20. 1996 Aino-Monika Jõesaar, Evald Ström. "Eesti-Haginsk". Paide 2000 Населённые пункты Ставропольской губернии: Село Эсто-хагинское Jaanus Piirsalu. "Kalmõkkias kindral Pärna kodukülas voolab veel eesti verd". Eesti Päevaleht, 16. jaanuar 2012
György Lukács

György Lukács (György Szegedy von Lukács (Löwinger) (13. aprill 1885 Budapest – 4. juuni 1971 Budapest) oli Ungari filosoof, kirjandusteadlane ja kirjanduskriitik. Lukácsi peetakse (koos Ernst Blochi, Antonio Gramsci ja Karl Korschiga) üheks olulisemaks marksistliku filosoofia ja -teooria loojaks 20. sajandi esimesel poolel. 1956. aasta Ungari revolutsiooni ajal oli kultuuriminister. Üks tema tuntumaid teoseid on 1923. aastal ilmunud "Geschichte und Klassenbewusstsein" ("Ajalugu ja klassiteadvus"). Aastal 1970 sai ta Goethe auhinna. "Engelsi kirjanduskriitilised vaated" – Eesti Keel ja Kirjandus 1941, nr 4, lk 247–261, loetav ka Eesti Rahvusraamatukogu digitaalarhiivis (puuduvad lk 260–261) Eepos ja romaan. Katkend teosest "Romaaniteooria". Saksa keelest tõlkinud Toivo Tasa, kommenteerinud Pärt Lias – Looming 1985, nr 5, lk 675–682 "György Lukácsist mõeldes" – Looming 1972, nr 3, lk 525–526 Pärt Lias, "Lukács ja realism" – Keel ja Kirjandus 1985, nr 4, lk 234–235 Jaak Kangilaski, "Realismi mõiste metamorfoosid nõukogude kunstiteoorias" – kogumikus "Kunstiteaduslikke Uurimusi = Studies on Art and Architecture = Studien für Kunstwissenschaft", 1/2, Tallinn 2003, lk 11–24 (pikemalt Georg Lukácsi realismiteooriast) "20. sajandi mõttevoolud", Tartu Ülikooli Kirjastus 2009, lk 555–557, autor Jüri Lipping Mart Kivimäe, "Dialoogid Lukácsiga" – Sirp 21. november 2008, lk 3–4 Georg Lukács Archive marxists.org Johns Hopkins Guide to Literary Theory Lukacsi elulugu Bendl Júlia, Lukács György élete a századfordulótól 1918-ig Lukács ja Imre Lakatos Hungarian biography Georg Lukács Archive from Libertarian Communist Library Lukács György was born 120 years ago Georg Lukács: The Antinomies of Melancholy published in Other Voices, v.1 n.1, 1998.
Clement Attlee

Clement Richard Attlee, esimene krahv Attlee (3. jaanuar 1883 – 8. oktoober 1967) oli Briti poliitik, Ühendkuningriigi peaminister aastatel 1945–1951 ning leiboristide liider aastatel 1935–1955. Attlee oli asepeaminister Winston Churchilli sõjaaegses koalitsioonivalitsuses. Aastatel 1935–1940 ja 1951–1955 oli ta Opositsiooni juht. Ta on siiani pikimalt ametis olnud leiboristide partei liider. segamajanduse Atlee juhitud leiboristid tulid võimule pärast ülekaalukat võitu 1945. aasta üldvalimistel, kandideerides lubadustega riik sõjajärgsetest kitsikustest välja tuua. Suurele tööhõivele ja šegamajandusele orienteeritud uus valitsus laiendas ka märkimisväärselt riigi pakutavate sotsiaalteenuste ulatust, riigistades selleks erinevaid tööstuseid ja avalikke teenuseid ning tehes sotsiaalseid reforme (Riikliku Tervisehoiuteenistuse rajamine 1948, National Insurance Act 1946, National Assistance Act 1948). Reforme tehti ka ametiühinguid ja töötingimusi puudutavas seadusandluses ning rajati rahvusparkide süsteem. Attlee välispoliitika keskendus dekoloniseerimisele, seejuures India jagamisele (1947), Birma ja Ceyloni iseseisvumisele ning Briti mandaatide likvideerimisele Palestiinas ja Transjordaanias. Ta toetas Marshalli plaani, ärgitas Ameerika Ühendriike aktiivselt osalema Külmas sõjas ning propageeris NATO loomist Nõukogude Liidu juhitud idabloki vastu. Tema juhtimise all asus Ühendkuningriik 1947. aastal looma omaenda tuumaheidutusvõimet ning samuti osalesid Briti väed Malaia kriisis (1948), Berliini õhusillas ning pärast nappi leiboristide võitu 1950. aasta valimistel ka Korea sõjas lõunakorealaste poolel. Reformidest hoolimata ei õnnestunud Attlee valitsusel toidu-, elupindade ja ressursipuudust siiski täielikult lahendada. Lisaks oli riik üsna sõltuv Ühendriikide abirahadest ning mitmel korral räsisid seda valuutakriisid. Leiboristid said 1951. aasta üldvalimistel napilt lüüa, kogudes küll konservatiividest napilt rohkem hääli. Attlee jäi edasi parteijuhiks, kuid pani pärast 1955. aasta valimiste kaotamist ameti maha. Seejärel kutsuti ta Lordide koja liikmeks, kus ta teenis kuni oma surmani 1967. aastal. 1947 – valiti Londoni Kuningliku Seltsi liikmeks
Aleksei Severtsov

Aleksei Nikolajevitš Severtsov (vene Алексей Николаевич Северцов; 29. september 1866, Moskva – 19. veebruar 1936, Moskva) oli Vene zooloog ja evolutsiooniteoreetik. Lõpetas 1889 Moskva ülikooli professor M. A. Menzbieri õpilasena, jäi seejärel tema juurde tööle ja kaitses samas 1895 magistri- ja 1898 doktoriväitekirja. Töötas seejärel lühikest aega Moskva ülikoolis zooloogia eradotsendina, kust kutsuti 1898. aastal Tartu Ülikooli erakorraliseks professoriks. 1902 nimetati TÜ zooloogiakateedri korraliseks professoriks, kuid siirdus veel samal aastal Kiievi ülikooli, kus töötas 1911. aastani. Aastatel 1911–1930 oli Moskva ülikooli zooloogiaprofessor. NSV Liidu Teaduste Akadeemia akadeemik (1920), Ukraina NSV Teaduste Akadeemia akadeemik (1925). On loomade evolutsioonilise morfoloogia rajajaid. Tartu Ülikooli professor 1899–1902. Teoseid Aleksei Severtsovi rindportree Biograafiline artikkel (vene keeles)
Alexander Schmidt

Hermann Adolf Alexander Schmidt (27. mai 1831 Muhu saar – 22. aprill 1894 Tartu) oli baltisaksa arstiteadlane ja füsioloog. Aastatel 1885–1890 oli ta Tartu ülikooli rektor. Alexander Schmidt lõi vere hüübimise fermentatiivse teooria, näidates, et fibrinogeeni muutumine fibriiniks on ensümaatilise protsessi tulemus. Ta nimetas vastavat veel avastamata ensüümi trombiiniks ja selle lähteainet protrombiiniks. Ta pani hüübimisvastaste süsteemide loomisega aluse kliinilise hematoloogia ja vereülekande edenemisele. Veel uuris ta vere hingamisfunktsioone ja seda, kuidas oksüdeerumisprotsessid muudavad vere värvust. Schmidt lõpetas 1858. aastal Tartu ülikooli meditsiinidoktori kraadiga. Seejärel töötas ta Felix Hoppe Seyleri assistendina Berliinis ja Carl Ludwigi assistendina Leipzigis. Aastatel 1862–64 töötas ta Tartu ülikoolis füsioloogilise keemia ja füsioloogia eradotsendina, 1864–69 dotsendina, olles ühtlasi Tartu Veterinaariakooli õppejõud. Aastatel 1869–1894 oli ta Tartu ülikooli professor ja füsioloogiakateedri juhataja (Friedrich Bidderi järeltulijana), 1877–1880 arstiteaduskonna dekaan ja 1885–1890 Tartu ülikooli rektor. 1884 võeti ta Saksa Loodusuurijate Akadeemia Leopoldina liikmeks. Tartu Ülikooli Uude Anatoomikumi on paigaldatud Schmidti mälestustahvel, õppehoonest teisel pool Näituse tänavat seisab aga Kassitoome pargis Alexander Schmidti monument. Tema poeg oli matemaatik Erhard Schmidt. Maie Toomsalu, "Tartu Ülikooli Vana Anatoomikumi professorid". - Tartu, 2002, lk 87–91 (Sisaldab ka bibliograafiat) Teoseid
Georg Loeschcke

Georg Loeschcke (Löschcke) (28. juuni 1852 Penig, Saksimaa – 26. november 1915 Baden-Baden) oli saksa filoloog ja kunstiajaloolane. Õppis Leipzigi ja Bonni ülikoolides klassikalist filoloogiat ning arheoloogiat. Kaitses 1876 Bonni ülikoolis doktoriväitekirja "De titulis aliquot Atticis quaestiones historicae". Täiendas end 1877–1878 kunstiajaloo, arheoloogia ja antiikkeelte alal Itaalias ja Kreekas. Oli 1879–1889 Tartu Ülikooli klassikalise filoloogia ja arheoloogia professor. Pöördus 1889 tagasi Saksamaale, oli 1890. aastast Bonni ning 1912. aastast Berliini ülikooli professor. Preisi Teaduste Akadeemia liige. Uuris kreeka skulptuuri ja keraamikat. Võttis osa Rooma piirikindluste väljakaevamistest. Osales EÕSi tegevuses. Teoseid Georg Loeschcke (bio- ja bibliograafa)