Doonau vürstiriigid

Doonau vürstiriigid (rumeenia: Principatele Dunărene, serbia: Dunavske kneževine) oli Moldova ja Valahhia vürstiriikidele antud tavaline nimi, mis tekkis 14. sajandi alguses. Nimetus võeti Habsburgide monarhias kasutusele pärast Küçük Kaynarca rahu (1774), et määratleda Doonau alamjooksu ala ühises geopoliitilises olukorras. Nimetust kasutati laialt välispoliitilistes ringkondades ja avaliku arvamuse seas kuni kahe vürstiriigi ühinemiseni (1859). Kõrvuti Transilvaaniaga said Moldova ja Valahhia ühendatud vürstiriigid aluseks Rumeenia kuningriigile ja sedakaudu moodsale Rumeenia rahvusriigile. Laiemas kontekstis võib seda nimetust kasutada ka Serbia vürstiriigi kui ühe Doonau vürstiriigi kohta, mis tuli Osmanite süseräniteedi alla (kõrvuti Valahhia ja Moldovaga) aastal 1817.  Pikemalt artiklites Moldova vürstiriik ja Valahhia vürstiriik Need kaks tekkisid Ungari krooni vasallidena (Valahhia puhul oli Ungari süseräniteet esindatud riigikestes, mis eelnesid Basarab I ühisvalitsusele) ja jäid nii kuni oma sõltumatuseni (1330. aastal Valahhia ja 1359. aastal Moldova). Aastal 1476 läks Valahhia ja aastal 1538 Moldova esialgu formaalse Osmanite süseräniteedi alla; kuid nad säilitasid omavalitsuse kõiges peale välisasjade, välja arvatud perioodid, kui üksikud vürstid trotsisid Osmanite süseräniteeti ja lõid ka ulatuslikud välissuhted – üks selline valitsemine, Mihai Vapra oma, tõi aastal 1600 ka lühikese Doonau vürstiriikide ja Transilvaania personaaluniooni. Pärast märkimisväärset sõltumatuse ja heaolu langust 17. ja 18. sajandil (otseselt seotud Osmanite nõudmistega Osmanite riigi seisakuajal (aastatel 1683–1827)) blokeeriti edasised sõltumatud ja mässulised valitsused, mis sidusid kaks riiki Habsburgide ja Venemaa pealetungidega Suure Türgi sõja ajal, Osmanite poolt fanariootide valitsuste kehtestamisega mõlema riigi üle – 1711. aastal Moldovas ja 1714. aastal Valahhias). Need, kuigi seotud kõige esimeste haldusreformidega, pidid üldiselt lootma riisumisele ja see langes kokku hukatusliku etapiga riikide ajaloos, arvestades, et need kaks muutusid suureks sõjateatriks reas vastasseisudes Vene, Habsburgide ja Osmanite vägede vahel (kuni 19. sajandi keskpaigani läksid nad sageli ajutise Vene või Habsburgide okupatsiooni alla ja mõnikord ka valitsemise alla – nagu juhtus Olteenia, Bukoviina ja Bessaraabia piirkondades). Kõrged maksud, sõjad ja laastamine selle saja aasta jooksul viisid majandusliku ja kultuurilise elukvaliteedi olulise halvenemiseni ning rahvastiku 30% kahanemiseni. (Järgmisel sajandil rahvastik neljakordistus ja 20. sajandil kasvas veel 50%.)  Pikemalt artiklites Vene-Türgi sõjad ja Rumeenia rahvuslik ärkamine Need kaks riiki olid seotud Kreeka sõltumatuse üritusega Kreeka iseseisvussõja ajal: Filiki Hetaireia, keda toetas enamus fanarioote, manööverdas Moldova vürstiriigis, samas 1821. aasta Valahhia ülestõus ühendas fanariootidevastased tunded Hetaireia pooldamisega – lõpuks sattusid need kaks aspekti konflikti liikumise enda sees ja Valahhia algatus kukutati Hetaireia valitsuse poolt, mis pidi Osmanite sissetungi ootuses taanduma. Kuigi need sündmused tõid fanariootide valitsuste kaotamise Osmanite endi poolt, oli see iseenesest vähetähtis, kui uus Vene-Türgi sõda tõi Vene okupatsiooniperioodi Osmanite ametliku järelevalve all, mis kestis aastast 1829 Krimmi sõjani. Paika pandi paralleelne Vene sõjaline valitsus, samas anti kahele vürstiriigile esimene ühine valitsemisdokument (Regulamentul Organic): kuigi seda ei rakendatud kunagi täielikult, kinnitas see valitsuse moderniseerimise, asutas uue õigusraamistiku, mis reformis avalikku haldust, ja mõjutas sügavalt poliitilist elu järgmistel kümnenditel. Vene survet muudatustele tekstis pidasid valahhid ja moldovalased kampaaniaks eemaldada territooriumid Osmanite valitsuse alt ja annekteerida need palju tsentraliseeritumasse ja absolutistlikumasse riiki. See langes kokku rahvusliku ärkamise perioodiga ja 1848. aasta revolutsioonidega – Vene eestkoste tagasilükkamist Moldova katse ja Valahhia revolutsiooni ajal vaadati Osmanite poolt teatud sümpaatiaga, kuid Venemaa nõuded viisid lõpuks ühise okupatsioonini aastatel pärast mässu purustamist.  Pikemalt artiklis Ühendatud vürstiriigid Venemaa lüüasaamise tagajärjel aastal 1856 (Pariisi rahu) tekkis Osmanite ja suurriikide kongressi (Suurbritannia ja Iirimaa Ühendkuningriik, Prantsuse teine keisririik, Sardiinia kuningriik, Austria keisririik, Preisimaa ja, kuigi mitte kunagi täielikult, Venemaa) ühise eestkoste periood. Kuigi Moldova-Valahhia unionistide üritust, mis oli muutunud domineerivaks poliitiliseks nõudmiseks, vaadati prantslaste, venelaste, preislaste ja sardiinialaste poolt sümpaatiaga, lükati see Austria keisririigi poolt tagasi ning vaadati Suurbritannia ja Osmanite poolt kahtlusega. Läbirääkimistel jõuti kokkuleppele minimaalse ja formaalse liidu osas - kuid valimised ad hoc diivanitesse aastal 1859 kasutasid ära ebaselgust lõpliku kokkuleppe tekstis (määratles kaks trooni, kuid ei hoidnud ära sama isiku saamist mõlemale kohale) ja tegid võimalikuks Alexandru Ioan Cuza valitsemise Moldova ja Valahhia ühendatud vürstiriikide (aastast 1862 Rumeenia) domnitorina. Kuigi rahvusvaheliselt tunnistatud vaid Cuza valitsusajaks, kinnistati liit Cuza karistamatu sekkumisega eelmise orgaanilise õiguse teksti, samuti tema kukutamise asjaoludega aastal 1866, kui Karl von Hohenzollern-Sigmaringeni, kelle taga oli üha olulisem Preisimaa, kiire valimine ja Austria-Preisi sõda tegid liidu vastu võetavad meetmed võimatuks. Aastal 1878, pärast Rumeenia iseseisvussõda, raputas Rumeenia maha ametliku Osmanite võimu, kuid tülitses oma Vene liitlasega Venemaa nõude pärast Budžakile (Lõuna-Bessaraabia) – lõpuks anti Rumeeniale vastutasuks Lõuna-Bessaraabia eest Põhja-Dobrudža. Rumeenia kuningriik tekkis aastal 1881. Bojaar (Rumeenia) Rumeenia ajalugu Hospodar Moldova vürstiriigi valitsejate loend Valahhia vürstiriigi valitsejate loend Rumeenia vana kuningriik Ühendatud vürstiriigid