laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Tsepeliin

See artikkel räägib õhulaevast. Teiste tähenduste kohta vaata artiklit Zeppelin. Tsepeliin on jäiga sigarikujulise sõrestikkonstruktsioon-kerega õhust kergem lennumasin (aerostaat), mille tüüp on saanud nime leiutaja Ferdinand von Zeppelini järgi. Esimesi tsepeliine hakati ehitama Saksamaal 1874. aastal, prototüüp valmis aastaks 1893. Saksamaal patenditi tsepeliin 1895., Ameerika Ühendriikides 1899. aastal. Jäiga konstruktsiooniga õhulaev tegi esimese lennu Bodensee kohal 2. juulil 1900. Õhulaeva jäiga kere moodustas õhutiheda kangas|kangaga kaetud duralumiinium-karkass, milles paiknesid omakorda vesinikuga täidetud kott-mahutid. 120 meetri pikkune aerostaat sai liikumisjõu Daimler-Benzi sisepõlemismootorite käitatud propelleritelt. Esmalend kestis vaid 18 minutit, tehniliste probleemide tõttu tuli katselend katkestada. Lendu korrati sama aasta 17. oktoobril. Krahv Ferdinand von Zeppelini leiutist saatis edu ning tema nime hakati kasutama kõigi jäika tüüpi õhulaevade sünonüümina. Tsepeliini kasutas reisijate veoks esimesena Deutsche Luftschiffahrts-AG (DELAG), maailma esimene lennureisifirma. DELAG oli 1914. aasta keskpaigaks müünud rohkem kui 1500 lennule üle 10 000 pileti. Esimeses maailmasõjas kasutasi Saksa Keisririigi sõjavägi tsepeliine pommitamiseks ja luureks. Suurbritannias hukkus tsepeliinipommitamistes üle 500 inimese. Saksamaa sõjaline kaotus 1918. aastal tõmbas tsepeliinide arengule ajutiselt pidurit. DELAG alustas 1919. aastal Berliini, Müncheni ja Friedrichshafeni vahel püsilende, kuid hiljem tuli liinitsepeliinidest Versailles' rahu lepete tõttu loobuda, sõlmitud rahu keelas Saksamaal ka suuri õhulaevu ehitada. DELAG pääses pankrotistumisest, kuna ehituskeeldu tehti üks erand: Ameerika Ühendriikide mereväele lubati ehitada üks tsepeliin. 1926. aastal piiranguid leevendati ning annetuste toel algas LZ 127 Graf Zeppelini ehitus. Sellega algas taas ettevõtte tõusuaeg, 1930. aastatel toimus Graf Zeppeliniga ning veel suurema õhulaevaga LZ 129 Hindenburg regulaarne reisijatevedu üle Atlandi ookeani Põhja-Ameerikasse ja Brasiiliasse. Empire State Buildingu art déco stiilis mast ehitati algul õhulaevade sildumiskohaks, kuid liiga sagedased tugevad tuuled muutsid ettevõtmise keeruliseks ning plaanist loobuti. 1937. aastal juhtunud tsepeliin Hindenburgi katastroof ning poliitilised ja majanduslikud keerukused tõid kaasa tsepeliinide ajastu lõpu. Eckener 1938, lk 155–157. Dooley 2004, lk A.187. [1] Juuli tehnoloogiaajaloos. Postimees, 28. juuli 2021 Cole ja Cheeseman 1984, lk 449. China Williams; Becca Blond (2004). New York State. Lonely Planet. Lk 86. ISBN 978-1-74104-125-5.
Ilomantsi lahing

Ilomantsi lahing (Ilomantsi tõrjevõit) oli Jätkusõja lahing Soomes Põhja-Karjalas 26. juulist kuni 13. augustini 1944. aastal. Punaarmee suurpealetungid olid juba edukalt tõrjutud Tali-Ihantala, Viiburi lahe, Äyräpää-Vuosalmi ning U-liini (Nietjärvi) suurtes lahingutes. Järgmiseks teostas Punaarmee Jätkusõja viimase suurpealetungioperatsiooni Ilomantsi lähedal, juuli- ja augustikuu vahetusel 1944. aastal, algselt kahe jalaväediviisi (176. ja 289) jõududega. Punaarmee püüdis vallutada tähtsa teeristi Ilomantsis ning jätkata sealt rünnakut Soome VI korpusele, mis pidas kinni Punaarmee kallaletungi tagalasse. Jäägrikindralmajor Erkki Raappana juhitud ajutised üksused – viivituslahingutes kurnatud ja räsitud 21. brigaad (umbes 7000 meest) ning Karjala Kannaselt appi toodud puhanud ja täiendatud ratsaväebrigaad (Ratsuväkiprikaati, umbes 6000 meest) – alustasid kahekordsel haardel põhinevat vastupealetungioperatsiooni. Mõlemad Nõukogude diviisid piirati ümber eraldi kottidesse Leppävaara-Lutikkavaara ja Vellivaara-Lehmivaara aladele ning neid asuti tükeldama ja hävitama. See Ilomantsi lahing peeti umbes 40 km laiusel ja umbes 30 km sügavusel alal. Samal ajal püüdis kotti jäänud diviisidele idast appi tulla kolm Nõukogude merejalaväebrigaadi (69., 70. ja 3.), ning soomus- ja pioneeribrigaad, nende püüdlused aga tõrjuti. Lõpuks nägi Punaarmee, et olukord on lootusetu ja diviiside riismed tegid läbimurde itta (põgenesid lahinguväljalt). Diviiside raskerelvastus ja muu materjal jäi soomlastele sõjasaagiks (näiteks said nad umbes 200 suurtükki). Lahingugrupp Raappana suurtükivägi tulistas 10 ööpäeva jooksul 36 000 mürsku ning Nõukogude suurtükivägi umbes 10 000 mürsku. Suur roll oli soomlastest sissidel, kes hävitasid NSV Liidu alal Punaarmee kolonnid, mis olid toomas laskemoona. Näiteks Mannerheimi risti kavaleri Heikki Nykäse juhitud sissigrupp hävitas veoautokolonni, milles oli 30 autot, mis transportisid laskemoona suurtükiväele. Tuomo Rysti dokumentaalfilm "Korpisodan suurvoitto" Suomi 85 Itsenäisyyden puolustajat – Sodan kartat (2003) Erkki Nordberg. Arvio ja ennuste Venäjän sotilaspolitiikasta Suomen suunnalla (2003) Ilomantsi tõrjevõit http://www.joensuu.fi/mekri/sotahistoria
Johann (Brandenburg-Kulmbach)

Johann, hüüdnimega Alkeemik (Johann der Alchimist; 1406 – 16. november 1464), oli Brandenburg-Kulmbachi markkrahv ja rahuarmastav Brandenburgi markkrahv pärast oma isa Friedrich I tagasiastumist, esimene Hohenzollernite dünastia liige Brandenburgi valitsemas. Johann oli Friedrich I (1371–1440) ja Elisabethi (1383–1442) vanem poeg. Pärast abiellumist Saksi-Wittenbergi hertsogi Rudolf III tütre Barbaraga (1405–1465) lootis Johann lõpuks Saksi-Wittenbergi saada, kui Askania dünastia hertsogite liin kord hääbub. Kui see 1422. aasta novembris juhtus, oli keiser Sigismund Hohenzollernitega halbades suhetes ja pakkus Johannile vaid rahalist hüvitist. Johann hakkas Brandenburgi valitsusasjades osalema 1424. aastal. Pettununa vaidlustes vaenuliku aadliga taandus Friedrich I 1425. aastal oma Cadolzburgi lossi Frangimaal, andes Brandenburgi valitsemise 13. jaanuaril 1426 Rathenowi Maapäeval Johannile, kuid jättes kuurvürstitiitli endale. Brandenburgi elanikud võtsid Johanni halvasti omaks, kuna tema valitsemine oli ebakompetentne, põhjustades maapiirkondades rahutusi. Valitsemise asemel oli Johann pigem huvitatud alkeemia abil kulla tegemisest, saades seeläbi lisanime "Alkeemik". 1433. aastal valmistati Johannile ette Ulmannuse alkeemilise traktaadi Buch der heiligen Dreifaltigkeit muudetud versioon. Mõistes Brandenburgi ohtlikkust, andis Friedrich I 7. juunil 1437 Johannile Frangimaal kaevandusterikka Brandenburg-Kulmbachi territooriumi, mis sisaldas materjale alkeemiku hobide jaoks. Brandenburgi valitsemine läks Friedrich I vanuselt teisele pojale Friedrich II. Pärast Friedrich I surma 1440. aastal päris Johann kogu Brandenburg-Kulmbachi, sealhulgas Plassenburgi lossi Kulmbachis. Vanemas eas lubas ta Christophil Baierist valitseda oma valdusi Ülem-Pfalzis kuni Christophi surmani 1448. aastal. Johann valitses Brandenburg-Kulmbachi markkrahvina kuni loobumiseni 1457. aastal, mis võimaldas tal pühenduda alkeemia ja Frangimaa ümbruskonna uurimisele. Ta suri 1464. aastal Scharfenecki lossis Baiersdorfi lähedal. Johann ja Barbara said neli last: Rudolf (sündis ja suri 1424. aastal) Barbara von Brandenburg (1423 – 7. november 1481) Elisabeth von Brandenburg (1425 – pärast 13. jaanuari 1465) Dorothea von Brandenburg-Kulmbach (1431 – 10. november 1495)
EiK

Eik Erik Sikk (sündinud 25. septembril 2000), esinejanimega EiK (varasemad esinejanimed EIXD ja EiK 2509) on eesti muusik ja luuletaja. Ta õppis aastatel 2007–2019 Vanalinna Hariduskolleegiumi (VHK) algkoolis, põhikoolis ja keskkoolis (teatriharus). Pärast lõpetamist suundus ta Balti filmi- ja meediakooli bakalaureuseõppesse. Esimesed luuletused kirjutas Sikk umbes kuueaastaselt, avalikult tuntuks sai ta 2014. aastal ilmunud singliga "Balti jaam". Peagi andis ta välja albumi "Melomaniakk" ja EP "Pudistaja EP". Ta on maininud, et nimetab neid pigem esimesteks katsetusteks, mida ta praegu kellelegi näidata ei tahaks. Eik Erik Sikk jõudis 2016. aasta Noortebändi võistlusel finaali. 2017. aastal ilmusid albumid "uinak" ja "äratuskell". 2018. aasta sügisel ilmus tema kolmas album "unerohi", järgnevatel aastatel plaadid "EiK", "TIKS 097" ja "uduvaip". Viimastel aastatel esineb EiK ansambliga, kuhu kuuluvad veel Maris Pihlap (taustalaul ja elektroonika) ning Mattias Tirmaste (kitarr). EiK kuulub plaadifirmasse TIKS rekords.[viide?] Ta on teinud koostööd artistide ja bändidega nagu Jarek Kasar, Stig Rästa, Sander Mölder, villemdrillem, Jonas Kaarnamets, Ans Andur, Arg Part, Arop, Sammalhabe, Pihlap.uud, Luurel Varas ja 5LOOPS. "ei lase sul magada" (2023) "uduvaip" (2022) "TIKS 097" (2021) "EiK" (2020) "unerohi" (2018) "äratuskell" (2017) "uinak" (2017) "Armastatud"(2024) "Hülgehall" (2024) "qldne aeg" (2023) "Maikuuvihmad" (2023) "Pudedaks lumeks" (2022) "Meie süü" (2022) "Kolimiskastid" (2022) "Tead" (2021) "Tiks 097 instrumentaalid" (2021) "Ilusti" (2020) "Tinnitus" (2019) "Annahetk" (2018) "Palju ilusam" (2017) "Falsett / Vestlus iseendaga" (2016) Aasta keeletegu 2023, rahvaauhind Tema ema on Ylle Rajasaar ja vanaisa oli helilooja Ülo Vinter. Aasta keeleteoks valiti õppevideod ja ülikooliõpik, rahvahääletuse võitis noor luuletaja, Haridus- ja Teadusministeeriumi pressiteade, 15. märts 2024 "EiK: ma ei kujutaks oma elu kirjutamise ja muusikata ette".
Nysa

Nysa (saksa Neisse) on linn Poolas Opole vojevoodkonnas, Nysa maakonna ja Nysa valla halduskeskus. Nysa asub Tšehhi piirist umbes 14 km kaugusel. Nysa sai linnaõigused 1223. aastal. Linnast kujunes tähtis kaubanduskeskus ja hiljem ka Sileesia kultuurikeskus (1521. aastal alustas tööd trükikoda, 1624. aastal avati jesuiitide kolleegium). Kolmekümneaastase sõja ajal hävis linn peaaegu täielikult, kuid ehitati 18. sajandil uuesti üles. Raudteeühenduse sai linn 1847. aastal. 19. sajandi viimasel veerandil hakkas arenema tööstus. Teises maailmasõjas hävis umbes 50% linnast. Kuni 1945. aastani oli linn Saksamaa koosseisus. https://bdl.stat.gov.pl/api/v1/data/localities/by-unit/031613107054-0965789?var-id=1639616&format=jsonapi, vaadatud 5.10.2022. Nysa Encyklopedia PWN
Timo Furuholm

Timo Valtteri Furuholm (sündinud 11. oktoobril 1987 Poris) on endine Soome jalgpallur (ründaja). Ta alustas klubikarjääri 2003. aastal Soome kõrgliiga klubis FC Jazz. 2014. aasta hooajal mängis ta Soome tugevuselt kolmanda liiga klubis MuSa, lüües 18 mänguga 17 väravat. Järgmisel aastal mängis ta Soome esiliiga klubis VG-62. 2005. aastal siirdus ta esimest korda Soome kõrgliigaklubisse Turu Inter. 2008. aastal tuli ta klubiga Soome meistriks. 2011. aasta hooajal lõi ta Soome kõrgliigas 22 väravat, millega oli liiga suurim väravakütt. 2012. aasta jaanuaris sõlmis ta lepingu Saksamaa esiliigaklubiga Fortuna Düsseldorf, kuid seal ta läbimurret ei teinud, suundudes juba poole aasta pärast Saksamaa tugevuselt kolmanda liiga klubisse Hallescher FC. Nii hooajal 2013/14 kui ka 2014/15 lõi ta 3. Ligas 12 väravat, nelja hooajaga kokku 35 värvat. 2017. aasta alguses naasis Furuholm Turu Interi. Jalgpallurikarjääri lõpetas Furuholm pärast 2021. aasta hooaega. Soome jalgpallikoondises debüteeris Furuholm 2010. aasta jaanuaris sõprusmängus Lõuna-Korea vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 10. augustil 2011 sõprusmängus Läti vastu. Teise ja viimase värava lõi ta 29. veebruaril 2012 sõprusmängus Austria vastu. Koondises mängis ta aastatel 2010–2013 kokku kümme korda. Turu Inter Veikkausliiga: 2008 Suomen Cup: 2009 Liigacup: 2008  Timo Furuholm – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Jean Marie Dongou

Jean Marie Dongou Tsafack (sündinud 20. aprillil 1995 Doualas) on Kameruni jalgpallur, kes mängib ründajana Soome kõrgliiga Veikkausliiga klubis FC Honka. 2008. aastal liitus ta FC Barcelona noorteakadeemiaga. Aastatel 2012–2016 mängis ta klubi duubelmeeskonnas FC Barcelona B. Barcelona esindusmeeskonnas debüteeris Dongou 6. detsembril 2013 karikamängus Cartagena vastu, lüües mängu viimase värava. Viis päeva hiljem pääses ta väljakule UEFA Meistrite Liiga alagrupimängus Celtic vastu. 19. jaanuaril 2014 tegi ta debüüdi Hispaania kõrgliigas mängus Levante vastu, kuid see jäi ka tema viimaseks mänguks Barcelona esindusmeeskonnas. 2016. aastal liitus ta Hispaania esiliiga klubiga Real Zaragoza. Hooajal 2017–2018 mängis ta Hispaania esiliigas Gimnàstic de Tarragona koosseisus. Järgmisel hooajal liitus ta esiliiga klubiga Lugo, kust siirdus pärast 12 mängu ja vaid ühte väravat hooaja keskel laenule Hispaania tugevuselt kolmanda liiga klubisse Lleida Esportiu, kus tal ei õnnestunud lüüa ühtegi väravat. 2020. aastal liitus ta Honkaga. Soome kõrgliigas lõi ta esimese värava 12. juulil 2020 mängus KuPS-i vastu, tuues Honkale üleaja esimesel lisaminutil viigipunkti. "Nimekäs kaappaus! Barcelonassa Mestarien liigaakin pelannut hyökkääjä siirtyy FC Honkaan". iltalehti.fi. 11.2.2020. Vaadatud 13.7.2020
Ultramariinviolett

Ultramariinviolett on tehislik anorgaaniline värvipigment, värvuselt keskmise tumedusega sinaka kuni roosaka varjundiga lilla, võrreldav sireli- või lavendlilillaga. Värvainete indeksis kannab ultramariinviolett tähiseid PV15 (Pigment Violet 15) ja 77007. Ultramariinvioleti Na6Al6Si6O24S4saamiseks kuumutatakse ultramariinsinise Al6Na8O24S3Si6 ja 2,5–5% ammooniumkloriidi segu 200–250 °C juures õhu juuresolekul. Kaltsineerimisprotsess kestab neli päeva, kuni on saavutatud pigmendi lilla värvus. Protsessil naatrium reageerib, moodustades naatriumkloriidi, mis pestakse välja. See lilla pigment nagu ka ultramariinpunane leiutati Saksamaal 1875. aasta paiku. Ultramariinviolett on stabiilne ja hea valguskindlusega pigment, kuid vähese värvijõu ja katvusega. Värvitoon mangaanvioletist heledam, segamisel võimaldab rohkem erinevaid värvusnüansse, eriti violettsinise gammas segades ultramariinvioletti ultramariiniga. Vees lahustumatu. Nõrkade hapete või väävliaurude toimel võib värvus tuhmuda. Ei sobi kasutamiseks freskos, lubivärvides ega tsemendi toonimiseks, kuid sobib sisetööde kaseiinvärvidesse. Kasutatakse koos mooniõliga õlivärvides, samuti akrüül- ja vesivärvides, ka värviandjana kosmeetikatoodetes ja seepides, seda peetakse piisavalt ohutuks, et kasutada ka silmade ümbruse nahal. https://www.earthpigments.com/ultramarine-violet-pigment/ http://www.artiscreation.com/violet.html#PV15 http://cameo.mfa.org/wiki/Ultramarine_violet https://www.seilnacht.com/Lexikon/Ultramar.htm https://www.thesoapery.co.uk/products/ultramarine-violet-cosmetic-mica-powder-3g-50g-pure-soap-bath-bomb-colour R. Winter. A Consumer's Dictionary of Cosmetic Ingredients, 7th Edition: Complete Information About the Harmful and Desirable Ingredients Found in Cosmetics and Cosmeceuticals. Potter/Ten Speed/Harmony/Rodale, 2009 Ultramariinviolett kunsti- ja konserveerimismaterjalide andmebaasis CAMEO Ultramariinviolett keemiliste ühendite andmebaasis PubChem Ultramariinpigmentide tutvustus T. Seilnachti veebileksikonis (saksa keeles)
Jüri Bärg

Jüri Bärg (16. juuli 1940 Tartu – 1. detsember 1999 Juuru) oli eesti vaimulik. Ta õppis esmalt Tallinna 2. Keskkoolis ja Tallinna 10. Töölisnoorte koolis ning jätkas haridusteed Räpina Aiandus-Mesinduskoolis (lõpetas 1969) ja Usuteaduste Instituudis (lõpetamata). 1960.–1970. aastatel oli Jüri Bärg koos esimeste kartmatute uljaspeadest teisitimõtlejatega tegev eesti hipiliikumises, tuntud kui Pärja Jürka. Õpingute järel töötas ta algul elektrimontöörina ja seejärel Tallinna Botaanikaaias kütja-masinistina. Viimase ameti kõrvalt oli neli aastat kirikuteenija Kuusalu koguduses ja seejärel jutlustaja Tallinna Püha Vaimu koguduses (1983–1987). 17. detsembril 1987 ordineeriti ta Tallinna Piiskoplikus Toomkirikus piiskop Kuno Pajula poolt aseõpetajaks. Aastatel 1988–1999 oli Juuru Mihkli koguduse õpetaja ja Vahastu koguduse hooldajaõpetaja. Jüri Bärg suri 1. detsembril 1999 ja on maetud Juuru kirikuaeda. "Päevase osakonna lõpetanud". Räpina Aianduskool. Originaali arhiivikoopia seisuga 13. juuli 2020. Meidla, Marju; Skromnov, Gennadi (19. oktoober 2017). "Eesti hipiliikumise unustatud avangard". Müürileht. Vaadatud 13.07.2020.{{netiviide}}: CS1 hooldus: mitu nime: autorite loend (link) Jüri Bärg (2005). Hoida ja harida. Jüri Bärgi jutlused. Tallinn: Tiit Pädam. Lk 350-351. Andrus Norak. Tavapäratu pastor Bärg - Maaleht 29. juuni 2000 Jüri Bärg. Jutlus kolmainupühal (Jh 3:1–8) Siim Jõgis. Kirikuõpetaja Jüri Bärgile avati Juurus mälestuspink - Raplamaa Sõnumid 12. juuli 2020
Mati-Ants Biene

Mati-Ants Biene (17. august 1941 Tallinn – 30. juuli 2007 Tallinn) oli eesti mitmekülgne sportlane (aerutaja, suusataja ja laskesuusataja). Isa Johann Biene, ema Elfiride-Agathe Biene (sündinud Karu) Mati sündis Pirita-Kosel pere noorima lapsena. Peres olid veel õde Hille Biene (hilisem Moikov), vend Enn Biene ja õde Anne Biene (hilisem Ernesaks). Mati Biene õppis Tallinna 36. Mittetäielikus 7-klassilises Koolis (praegune Pirita Majandusgümnaasium). Aerutamist hakkas Biene treenima 1950. aastate keskel Pirita aerutamisklubis ja kuulus treener Viktor Preimani gruppi. Mati ja vanem vend Enn Biene elasid mõlemad Pirita-Kosel, nii oli teed äsjaloodud aerutamisklubisse kerge leida. “Pirita aerutajate suur tähelend saabus 1958. aastal Moskvas NSV Liidu koolinoorte spartakiaadil, kui Mati Biene ja Toomas Sõmer saavutasid isegi asjatundjate üllatuseks kahesüstal 500 meetri distantsil hõbemedali,” vahendab teos “Eesti aerutamise lugu”. “1959. aastal kutsuti Pirita keskuse noored aerutajad Eestit esindama täiskasvanute Balti matšile. Neljasüst koosseisus Mati Biene, Toomas Sõmer, Evald Raud ja Harku keskuse kasvandik Mati Möller serveerisid taas üllatuse, pälvides maavõistlusel esikoha.” Mati Bienet on nimetatud Pirita aerutamisklubi kuldkalaks, kes viis kõrgetele tulemustele endast nooremaidki. “Olin 16-aastane, kui proovisin koos Pirita grupi kuldkala Mati Bienega kahesüsta. Ta oskas noori poisse osavalt innustada. Koguni kolmel alal, aerutamises, suusatamises ja laskesuusatamises meistersportlase normi täitnud Mati Biene oli toona ainus eestlane, kes võistles nii talvel kui suvel NSV Liidu rahvaste spartakiaadil,” meenutab teoses “Eesti aerutamise lugu” Are Eller. Mati Biene on olnud Eesti meister meeste kahesüstal 1000 m distantsil (koos Ülo Bertinguga, 1965), meeste kahesüstal 500 m (koos Are Elleriga, 1964 ja 1965) ja (koos Toomas Sõmeriga, 1959), murdmaasuusatamises meeste 4x10 km teatesõidus (koos Juri Kulnini, Valeri Zelentsovi ja Rein Tikuga, 1963), meeste ühesüstal 4x500 m teatesõidus (koos Ülo Bertingu, Evald Raua ja Toomas Sõmeriga, 1960 ja 1961), meeste neljasüstal 10 000 m (koos Mati Mölleri, Viktor Preimani ja Mati Milistveriga, 1960), meeste neljasüstal 1000 m (koos Toomas Sõmeri, Härmo Saarmi ja Mati Mölleriga, 1959). Nõukogude armees teenis Mati Biene Tallinnas koos laulja Mati Nuudega. Ta on meenutanud, et Raua tänava nurgal asuva depoo tornist tuli alla, tänava kaugusel asuva mati peale hüpata. Mati Biene töötas Viimsis S. Kirovi nimelises näidiskalurikolhoosis kuni kolhoosi lõpuni ehitusremondi osakonna meistrina. 1963. aasta Eesti meistrivõistlused suusatamises “Eesti aerutamise lugu: portreelood ala tippudest” (Are Eller, Tõnu Kees, Indrek Petersoo jt), 2005, ISBN 9789949131266 “Eesti meistrid 1920-1999” (Juhan Mandre ja Rein Järva), 2003, ISBN 9985790316 Mati-Ants Biene tulemused Eesti ja Nõukogude Liidu meistrivõistlustel Suguvõsa Genis
Lamiņi

Lamiņi on küla (vidējciems) Lätis Tukumsi piirkonnas Pūre valla põhjaosas. Küla on kujunenud endise Lamiņi mõisa (Lievenhof, Liwinhof) keskuse juurde. Lamiņis asub katoliku kirik. Külas asub Lamiņi bussipeatus.. Külas kasvav hobukastan ümbermõõduga 3.43 meetrit on looduskaitse all. Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all Lamiņi katoliku kirik ja Lamiņi mõisa hoonetekompleks, sealhulgas park, piirdemüür, tõllakuur, suguvõsa hauakabel ning häärber. Aastal 2015 oli külas 95 elanikku, aastal 2018 oli elanikke 99, aastal 2020 aga 106. Vietvārdu datubāze "IS Mantojums". Originaali arhiivikoopia seisuga 5. august 2021. Vaadatud 13. juulil 2020. Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS "Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija. Valsts aizsargājamo nekustamo kultūras pieminekļu saraksts". Originaali arhiivikoopia seisuga 16. juuli 2020. Vaadatud 13. juulil 2020.
Khalili lahing

Khalili lahing oli Põhja-Mali konflikti lahing, mis toimis 22.–23. veebruaril 2013. Lahing algas 22. veebruaril kahe enesetapurünnakuga. MNLA sõnul üritas esimene pommimees autoga majja sõita, kuid tema masin hävis mässuliste tule all enne hooneni jõudmist. Teine auto sõitis mässuliste kohalikku juhtimiskeskusesse ning plahvatas, lisaks juhile hukkus kolm Azawadi Rahvusliku Vabastusliikumise (MNLA) võitlejat. Ühtsuse ja Džihaadi Liikumine Lääne-Aafrikas (MUAJO) võttis mõlema rünnaku eest vastutuse ning lisas, et MNLA-d rünnati vastutasuks nende tegevuse eest Prantsusmaa vägede sekkumise toetamisel. 23. veebruaril teatas Azawadi Araabia Liikumine (MAA), et rünnatud on In-Khalili asulat ning kogu ala on nende kontrolli alla võetud. MNLA asus vasturünnakule. MNLA-l oli lahingus ka Prantsusmaa hävituslennukite tugi. MNLA ja Prantsusmaa vasturünnak õnnestus ning linn võeti islamistide kontrolli alt tagasi. "Mali: ce que l'on sait des affrontements entre Touaregs et groupes armés à Il Khalil - RFI".
Johann Georg Berg

Johann Georg Berg (12/24. mai 1817 Tartu – 17/29. august 1878 Paide) oli Eestimaa vaimulik. Ta õppis aastatel 1828–1836 Tallinna Gümnaasiumis ja 1836–1841 Tartu Ülikoolis (Korp! Estonia liige). 1842–1844 oli ta koduõpetaja Keila pastor C. G. Ficki perekonnas. 8/20. juunil 1844 ordineeriti Tallinna Toomkirikus vaimulikuks. Aastatel 1844–1874 teenis Juuru Mihkli kogudust pastorina, 1863–1873 oli Ida-Harju praost. Johann Georg Berg oli Juuru koguduse pastor 1858. aasta Mahtra sõja all tuntud ülestõusu ajal. Mahtra kurbloo on romaaniks kirjutanud kirjanik Eduard Vilde, mistõttu on Bergi nimi ka tuntud tänapäeva inimesele. Vilde kirjelduses nägi Berg välja järgmiselt: "Tugeva kasvuga, täidlase, lihava koguga, ja habemest täiesti lagedaks aetud näoga. See lai, laadikas nägu teraste, uurivalt vaatavate diplomaadisilmadega tuletas muide elavalt Martin Lutherust meelde". Selles võite veenduda ka temast säilinud fotot silmitsedes. Tema ajal viidi koguduses ellu olulisi uuendusi. 1846. aastal asutati tema eestvedamisel kirikukoor. 1847. aastal toimus kiriku ümberehitus. Keskaegsele kirikuhoonele ehitati uus, uusgooti stiilis 42,4 m kõrgune läänetorn. 1849. aastal valmis orelimeister Carl Tantoni käe all kiriku esimene orel. Aastatel 1854–1856 jagas pastor Berg igale kihelkonna talule, kust kolm või enam päeva mõisatööl käidi, igaveseks raudvaraks piibli. Piiblid olid ostetud mõisnike annetustega. Ühtekokku jagati 620 piiblit. Paljudele oli see elu esimene lugemisvara. 1864. aastal asutas ta koguduse pastoraadis laenuraamatukogu, mis oli esimene avalik raamatukogu tänapäeva Raplamaa piires. Johann Georg Berg suri 17/29. augustil 1878 Paides ja on maetud koos abikaasa Elviine Annettega (sünd. Gunderstup; 1816-1891) Paide (Reopalu) kalmistule. https://dea.digar.ee/page/ristirahwa/1878/09/10/4 Liivi Aarma (2007). Põhja-Eesti vaimulike lühielulood 1525–1885. Tallinn. Lk 24. Karl Hein (2012). Ajaloolised isikud eesi ilukirjanduses. Tallinn: Estada. Lk 150. "Juuru pastor Johann Georg Berg". Juurupildid.ee. Kalev Kask. "Mälestuspink pastor Johann Georg Bergile". Juuru Valla Teataja nr. 9, 27 oktoober 2017. "Reopalu kalmistu: Johann Georg Berg". Haudi. Kalmistute register. Vaadatud 05.01.2021.