Jungfrau

Jungfrau (tõlkes "neiu, neitsi") on üks Berni Alpide peamisi tippe, mis asub põhjapoolse Berni kantoni ja lõunapoolse Valais' kantoni vahel, poolel teel Interlakeni ja Fieschi vahel. Koos Eigeri ja Mönchiga moodustab Jungfrau massiivse mägedeseina, kust avaneb vaade Berni ülamaale ja Šveitsi platoole, mis on üks silmapaistvamaid vaatamisväärsusi Šveitsi Alpides. Tippu jõudsid esimestena 3. augustil 1811 Meyeri vennad Aaraust ja kaks kaljukitsekütti Valais'st. Tõus järgnes pikale ekspeditsioonile üle Berni Alpide liustike ja kõrgete kurude. Alles 1865. aastal avati otsesem tee põhjapoolsel küljel. Jungfrau raudtee ehitamine 20. sajandi alguses, mis ühendab Kleine Scheideggi Jungfraujochiga, Mönchi ja Jungfrau vahelise sadulaga, tegi piirkonnast ühe populaarsema sihtkoha Alpides. Koos Aletschi liustikuga lõuna pool on Jungfrau osa Jungfrau-Aletschi kaitsealast, mis pandi 2001. aastal UNESCO maailmapärandi nimistusse. Nimi Jungfrau ('neiu', 'neitsi'), mis viitab kõrgeimale kolmest silmapaistvast mäest, kust avaneb vaade Interlakeni piirkonnale koos Mönchi ("munk") ja Eigeriga ("koletis"), on tõenäoliselt tuletatud Jungfrauenbergi nimest, mis anti Wengernalpile, alpiniidule, mis on otse Jungfrau tohutu põhjakülje poole, üle Trummelbachi kuristiku. Wengernalp on saanud nime selle ajaloolise omaniku, Interlakeni kloostri nunnade järgi. Erinevalt levinud arvamusest ei pärine nimi lumega kaetud mäe välimusest, viimane nägi välja nagu looritatud naine. "Neitsi" tipp oli 18. sajandi lõpu ja 19. sajandi romantismis tugevalt romantiseeritud kui "jumalanna" või "preestrinna". Selle tipp, mida peeti ligipääsmatuks, jäi puutumata kuni 19. sajandini. Pärast Šveitsi alpinisti Johann Rudolf Meyeri esimest mäkketõusu 1811. aastal hakati tippu naljatamisi nimetama "Mme Meyer" (proua Meyer). Poliitiliselt on Jungfrau (ja selle massiiv) jaotatud Lauterbrunneni (Bern) ja Fieschertali (Valais) valdade vahel. See on Finsteraarhorni ja Aletschhorni järel kõrguselt kolmas mägi Berni Alpides, vastavalt 12 ja 8 km eemal. Kuid Thuni järvest ja suuremast osast Berni kantonist on see kõige silmatorkavam ja lähim Berni ülamaa tippudele, kõrguste erinevusega 3600 m mäetipu ja Interlakeni vahel. See ja põhjakülje äärmuslik järskus tagasid talle ligipääsmatuse varajase maine. Jungfrau on Lauterbrunneni ja Grindelwaldi orgudes domineeriva hiiglasliku 10 km seina läänepoolseim ja kõrgeim punkt. Seina moodustavad mõned Alpide suurimad joondatud põhjaküljed, kus Mönch (4107 m) ja Eiger (3967 m) on Jungfraust ida pool, ning sellest avaneb kuni 3 km kõrguselt vaade põhja pool asuvatele orgudele. Jungfrau on Eigerist u 6 km kaugusel; koos kahe mäe vahelise Mönchi tipuga, 3,5 km kaugusel Jungfraust. Jungfraujoch on sadul Jungfrau ja Mönchi vahel ning Eigerjoch on sadul Mönchi ja Eigeri vahel. Seina pikendavad idasuunas Fiescherwand ja läänesuunas Lauterbrunneni sein, kuigi need kulgevad Jungfrau ja Eigeriga võrreldes eri suundades. Kõrguste erinevus sügava Lauterbrunneni oru (800 m) ja mäetipu vahel on eriti nähtav Mürreni piirkonnast. Orupõhjast mäemassiivist läänes on kõrgusetõus 4 km horisontaalse vahemaa korral rohkem kui 3 km. Maastikud Jungfrau ümbruses on äärmiselt kontrastsed. Vastupidi pöörituslikele järsakutele selle loodeosas kerkib mäe kagupool u 3500 m kõrgusel Jungfraufirni ülemisest lumest, mis on üks Aletschi liustiku peamisi toitjaid. Kagupoolne 20 km pikkune Aletschi org on asustamata ja seda ümbritsevad sarnase maastikuga naaberorud. Piirkond tervikuna on suurim liustikuala mitte ainult Alpides, vaid ka Euroopas. 1811. aastal jõudsid rikka Aarau kaupmeheperekonna pea Johann Rudolf Meyeri (1739–1813) pojad, vennad Johann Rudolf (1768–1825) ja Hieronymus Meyer koos mitme teenija ja Guttannenist ühes võetud pakikandjaga esmalt Grimseli kuru kaudu Valais' kantonisse ja ületasid Beichi kuru, liustikukuru üle Oberaletschi liustiku Lötschentali tippu. Seal lisasid nad oma seltskonda kaks kohalikku kaljukitsekütti Alois Volkeni ja Joseph Bortisi ning läbisid Lötschenlücke enne Aletschfirni (Aletschi liustiku lääneharu) jõudmist, kus nad rajasid Aletschhornist põhja pool baaslaagri. Pärast seda, kui Guttanneni pakikandja üle Lötschenlücke üksi tagasi saadeti, jõudis seltskond lõpuks 3. augustil Rottalsatteli poolt Jungfrau tippu. Seejärel läbisid nad kaks Valais' lähtepunktis nimetatud kuru ja läksid koju taas üle Grimseli kuru. Teekond oli tolle aja kohta erakordne ja mõned inimesed kahtlesid selle täielikus õnnestumises. Nende rahustamiseks korraldati 1812. aastal teine ​​ekspeditsioon. Selles mängisid peaosa Johann Rudolf Meyeri pojad Rudolf (1791–1833) ja Gottlieb (1793–1829). Pärast halva ilma tõttu ebaõnnestunud katset, mille käigus ületati Oberaarjoch kaks korda (see tee oli palju otsesem kui pikk ümbersõit läbi Lötschentali), ööbisid Rudolf koos kahe Valais' kütiga (Alois Volker ja Joseph Bortis), Guttanneni pakikandja Arnold Abbühl ja Hasle mees Finsteraarhorni kaguharja lohus. Järgmisel päeval (16. augustil) üritas kogu seltskond tõusta Finsteraarhornile Studeri firnilt idas kaguharja kaudu, kuid kurnatud Meyer jäi maha. Järgmisel päeval ületas seltskond Grünhornlücke Aletschi liustikule, kuid halb ilm lõpetas seejärel edasised projektid. Bivakil, ilmselt praeguse Konkordia hüti vastas, ühines ülejäänud seltskond Finsteraarhorni seltskonnaga, olles tulnud üle Oberaarjochi ja Grünhornlücke. Gottliebil, Rudolfi nooremal vennal oli teistest rohkem kannatust ja ta jäi kauemaks Märjelensee lähedal asuvate hüttide juurde, kuhu seiklejad olid varjunud. Ta võis teha teise tõusu Jungfraule (3. septembril), kus Rottalsattelile jõuti ida poolt, nagu nüüd tavaline, ja tema kaaslasteks olid kaks Valais' kütti. Kolmas tõus tehti 1828. aastal, kui mitu meest Grindelwaldist Peter Baumanni juhtimisel heiskasid oma lipu mäetippu. Järgmisena tõusid 1841. aastal mäkke Louis Agassiz, James David Forbes, Heath, Desor ja Duchatelier, millest Desor jutustas oma teoses "Excursions et Séjours dans les Glaciers". Gottlieb Samuel Studer avaldas ülevaate enda ja Bürki 1842. aastal tehtud järgmisest tõusust. 1863. aastal jõudis kolmest noorest Oxfordi ülikooli lõpetajast ja kolmest Šveitsi teejuhist koosnev seltskond edukalt mäetippu ja naasis Faulbergi baaslaagrisse (asus Konkordia hüti praeguse asukoha lähedal) vähem kui 11 tunniga. Samal aastal ronis proua Stephen Winkworth esimese naisena Jungfraule. Ta ka ööbis Faulbergi koopas enne tõusu, kuna sel ajal ei olnud seal hütti. Enne Jungfraujochi raudteetunneli ehitamist oli lähenemine lõunakülje liustikelt väga pikk. Esimese otsetee Lauterbrunneni orust avasid 1865. aastal Geoffrey Winthrop Young, H. Brooke George ja teejuht Christian Almer. Nad pidid kaasas kandma redeleid, et ületada põhjatiival palju liustikulõhesid. Olles ööbinud Schneehorni kaljudel (3402 m), jõudsid nad järgmisel hommikul Silberlückesse, Jungfrau ja Silberhorni vahelisse lohku, ja jõudsid sealt veidi rohkem kui kolme tunni pärast tippu. Laskudes Aletschi liustikule ületasid nad Mönchsjochi ja veetsid teise öö kaljudel, jõudes järgmisel päeval Grindelwaldi. See marsruut sai tavaliseks kuni Jungfraujochi avamiseni. Esimese talvise tõusu tegid 23. jaanuaril 1874 Meta Brevoort ja W. A. B. Coolidge koos teejuhtide Christian ja Ulrich Almeriga. Nad kasutasid Aletschi liustiku ülemisse otsa jõudmiseks kelku ja neil oli kaasas Brevoorti lemmikkoer Tschingel. Jungfraule ronisid lääneküljelt esimest korda 1885. aastal Fritz ja Heinrich von Allmen, Ulrich Brunner, Fritz Graf, Karl Schlunegger ja Johann Stäger – kõik Wengenist. Nad tõusid üles Rottali seljakule (Innere Rottalgrat) ja jõudsid 21. septembril mäetippu. Raskemat ja ohtlikumat kirdeseljakut, mis ühendab mäetippu Jungfraujochiga, ronisid esimestena 30. juulil 1911 Albert Weber ja Hans Schlunegger.  Pikemalt artiklis Jungfraujoch Jungfrau järgi nime saanud Berni ülamaa Jungfrau piirkond on Alpide peamine turismisihtkoht ning sisaldab suurt hulka raudteid ja muid rajatisi. Kui mäe tipp oli kunagi raskesti ligipääsetav, siis Jungfrau raudtee (ratasajamiga raudtee) läheb nüüd Jungfraujochi raudteejaama (3454 m), võimaldades seega hõlpsat juurdepääsu Aletschi liustiku ülaosale ja suhteliselt lühikest juurdepääsu Jungfraule endale, kõrguste vahe jaama ja tipu vahel on vaid 704 m ja horisontaalne kaugus veidi vähem kui 2 km. Selle tulemusel on Jungfraust saanud rahva meelest mägi, mis on seotud pigem Berni ülamaa ja Interlakeniga, kui Ülem-Valais ja Fieschiga. 1893. aastal mõtles Adolf Guyer-Zeller välja idee rajada raudteetunnel Jungfraujochile, et muuta lõunaküljel asuvad liustikualad paremini ligipääsetavaks. Tunnelit ehitati 16 aastat ja tipujaam avati alles 1912. aastal. Eesmärk oli jõuda Jungfrau tippu tegelikult liftiga kõrgeimast raudteejaamast, mis asub mäe sees. Projekt jäi Esimese maailmasõja puhkemise tõttu täismahus realiseerimata. Sellegipoolest oli see tol ajal üks maailma kõrgemaid raudteid ja on tänaseni Euroopa kõrgeim (mittetross)raudtee maailmas, mis läbib alalise lumepiiri. Jungfrau raudtee väljub Kleine Scheideggist, kuhu pääseb rongiga Grindelwaldist ja Wengeni kaudu Lauterbrunnenist. Rong siseneb Jungfrau tunnelisse, kulgedes ida poole läbi Eigeri veidi Eigergletscheri kohal, kuhu on alates 2020. aastast juurdepääs ka Grindelwaldi õhutrammiga. Enne Jungfraujochile jõudmist peatub see mõneks minutiks kahes muus jaamas, Eigerwandis (Eigeri põhjaküljel) ja Eismeeris (lõunaküljel), kus reisijad näevad läbi mäest välja kaevatud aukude. Sõit Kleine Scheideggist Jungfraujochile kestab u 50 minutit koos peatustega; tagasitee allamäge võtab vaid 35 minutit. Jungfraujochile on ehitatud suur tunnelite ja hoonete kompleks, mida nimetatakse "Top of Europe". Seal on mitmeid restorane ja baare, kauplusi, multimeedia näitusi, postkontor ja uurimisjaam koos spetsiaalsete majutusvõimalustega. Lift võimaldab pääseda Sphinxi tippu ja selle observatooriumisse (3571 m), piirkonna kõrgeimale vaateplatvormile. Väljaspool, Jungfraujochi tasandil on suusakool ja "Ice Palace", Aletschi liustiku sees välja pandud keerukate jääskulptuuride kogu. Teine tunnel viib Sphinxi idaküljele, kus saab liustikul kõndida kuni Mönchsjochi hütini, mis on ainus hotellitaristu piirkonnas. Jungfraujochi kõrval on Jungfrau piirkonda ehitatud palju rajatisi, sealhulgas arvukalt mägiraudteid. 1908. aastal avati Wetterhorni jalamil esimene avalik köisraudtee maailmas, kuid suleti 7 aastat hiljem. Schilthorn Mürreni kohal, Männlichen Wengeni kohal ja Schynige Platte Wilderswili kohal pakuvad häid vaateid Jungfraule ja Lauterbrunneni orule. Lõunaküljel pakub Eggishorn Fieschi kohal ka vaateid Jungfraule, üle Aletschi liustiku. Tavamarsruut järgib esimeste mägironijate jälgi, kuid pikka lähenemist Aletschi liustikul pole enam vaja. Jungfraujochi piirkonnast kulgeb marsruut tippu vaid paar tundi. Enamik mägironijaid alustab Mönchsjochi hütist. Pärast Jungfraufirni läbimist suundub teekond Rottalsattelile (3885 m), kust lõunaseljak viib Jungfraule. Seda ei peeta väga raskeks tõusuks, kuid see võib olla ohtlik ülemisel lõigul Rottalsatteli kohal, kus juhtub kõige rohkem õnnetusi. Jungfrau raudtee kasutamine palju järkjärgulisema lähenemise asemel Fieschist (või Fieschertalist) Konkordia hüti kaudu võib põhjustada mõningaid kohanemisprobleeme, kuna kõrguste erinevus Interlakeni ja Jungfraujochi raudteejaamade vahel on peaaegu 3 km.