laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Bolu provints

Bolu provints on 1. järgu haldusüksus (provints) Loode-Türgis. Provintsi keskus on Bolu. Bolu ringkond Dörtdivani ringkond Gerede ringkond Göynüki ringkond Kıbrıscıki ringkond Mengeni ringkond Mudurnu ringkond Sebeni ringkond Yeniçağa ringkond Population of provinces by years - 2000-2018, vaadatud 9.03.2019. Bolu provintsi koduleht (türgi keeles)
Kolmas kivi päikesest

"Kolmas kivi päikesest" (ingliskeelne originaalpealkiri "3rd Rock from the Sun") on Ameerika Ühendriikide komöödiasari, mida näidati NBC kanalil aastail 1996–2001. Sari räägib neljast tulnukast, kes on tulnud uurimismissioonile Maale, mida nad peavad väga tähtsusetuks planeediks. Tulnukad teesklevad inimperekonda, et jälgida inimeste elu ja käitumist.
Lueder

Lueder oli aadlisuguvõsa. Suguvõsa esindaja Paschasius Luder (suri 1564) oli Saksamaa Quedlinburgi elanik ja ühtlasi oli ta usutegelase Martin Lutheri sugulane. Paschasiuse järeltulija Joachim Ernst Luder tuli umbes 1664 Tallinna ja töötas seal advokaadina. Joachimi järeltulija kolmandas põlves oli Vene sõjaväe major ja Pajaka ja Kauksi mõisnik Friedrich Gottlieb Luder. Friedrichi poeg Karl Friedrich von Lueder kanti 1821 Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse. Kohila mõisnik Karl von Lueder asutas 1894. aastal Kohila sae- ja jahuveski ning 1899. aastal aktsiaseltsi Puumassi ja papitehas Kohila. Damier, P. E. & Ando Pajus, 2007. Eestimaa rüütelkonna vapiraamat. Tänapäev, lk 99
Muravjov

Muravjov oli aadlisuguvõsa. Suguvõsa esindaja Rjazani bojaari Vassili Alapovski poeg oli Ivan Muravei, kes aastast 1488 omas Novgorodis maad. Suguvõsa esindaja kindralporutšik Nikolai Jerofejevitš Muravjov (1724–1770) oli Liivimaa/Riia kindralkuberner ja ta kanti 1766 Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse. Damier, P. E. & Ando Pajus, 2007. Eestimaa rüütelkonna vapiraamat. Tänapäev, lk 107 Stackelberg, Otto Magnus von, Kathatina II, 1762-1796, Genealogisches Handbuch der estländischen Ritterschaft, Bd.: 3, Görlitz, 1930, s. 292
Panin

Panin oli Vene päritolu aadlisuguvõsa. Panini suguvõsa põlvnemisliini on vähe uuritud. Lünkade tõttu on mitmete sõlmküsimuste lahendamine osutunud keeruliseks. Näiteks ei ole Paninite kohta materjale 1670. ja 1680 aastatel sugupuuasjade palatile esitatud nimekirjade hulgas. Sugupuus, mida tänapäeval säilitatakse Venemaa Vanade Aktide Arhiivis (RGADA), on esitatud seisukoht, et Paninid põlvnesid Itaaliast, kus nad kandsid perekonnanime Panini. Sellele aga ei ole allikalist tõestust leitud. Esimesed teated suguvõsast pärinevad 16. sajandi II poolest. Nikita Panin oli aastast 1763 Venemaa Välisasjade Kolleegiumi juht. Nikita ja tema vend Pjotr said 1767 Venemaalt krahvitiitli. Paninid (Nikita Ivanovitš Panin (1718–1783) ja Pjotr Ivanovitš Panin (1721–1789)) kanti 1766 Eestimaa ja 1769. aastal Liivimaa rüütelkonna aadlimatriklisse. Damier, P. E. & Ando Pajus, 2007. Eestimaa rüütelkonna vapiraamat. Tänapäev, lk 112 Panini suguvõsa ajalugu saidil bigenc.ru Stackelberg, Otto Magnus von, Kathatina II, 1762-1796, Genealogisches Handbuch der estländischen Ritterschaft, Bd.: 3, Görlitz, 1930, s. 293 Panini suguvõsa ajalugu saidil bigenc.ru Panini suguvõsa genealoogia saidil ru.rodovid.org Panini suguvõsa genealoogiline tabel saidil rgfond.ru
Yogasūtra

"Yogasūtra" ehk "Joogasuutra" (sanskriti योगसूत्र Yoga-sūtra 'jooga juhend') on üks India ning maailma kirjanduse tuntumaid jooga filosoofia alustekste. Jooga on hinduismis üks kuuest darshanast ehk filosoofilisest süsteemist. Joogasuutra pärineb 5.–2. sajandist eKr ja traditsiooniliselt seostatakse seda Patandžali nimega, ehkki tegemist on ilmselt kompilatsiooniga varasematest tekstidest, millele hiljem on lisatud veel täiendusi. Joogasuutra sisaldab jooga filosoofiat ja baastõdesid, mis on aluseks vaimsele arengule. Selle tekst koosneb 196 lühikesest värsireast ehk suutrast, mis jagunevad nelja ossa: Samādhi pāda ehk süüvimise rada, looduse ja süüvimise ehk meditatsiooni eesmärkide lahtiseletamine, 51 suutrat; Sādhanā pāda ehk edenemise rada, süüvimise tee ja jooga lõppeesmärkide kirjeldamine, 55 suutrat; Vibhūti pāda ehk vägevuse rada, meditatsiooni ja jooga praktika abil saavutatavate imevõimete esitlemine, 56 suutrat; Kaivalya pāda ehk iseolemise rada, vabanemisele jõudmise õpetus, 34 suutrat. Joogasuutra teises osas on kokkuvõtvalt esindatud kaks süsteemi: kriya yoga ehk tegude jooga ning ashtanga yoga ehk kaheksaosaline jooga. Ashtanga yoga ehk kaheksaosalise jooga "ihuliikmed" või "jäsemed" on joogasuutras esindatud järgmiselt: Yama ehk talitsemine või ohjeldamine, hoidumine ebakõlblatest tegudest (2. osa suutrad 30 – 31 ja 35 – 36); Niyama ehk vaoshoitus või kontroll, tähelepanu ihu ja meele üle (2. osa suutrad 32 – 34 ja 40 – 45); Āsana ehk kehahoid või istumise asend (2. osa suutrad 46 – 48); Prānāyāma ehk hingamine, selle jälgimine ja kontrollimine (2. osa suutrad 49 – 53); Pratyāhāra ehk endassetõmbumine, eemaldumine välisest (2. osa suutrad 54 – 55); Dhāraṇā ehk keskendumine, püsimine ühel objektil (2. osa suutra 53 ja 3. osa suutra 1); Dhyāna ehk mõtlus või meditatsioon (3. osa suutra 2); Samādhi ehk süüvimine või sulandumine (3. osa suutra 3). Kriya yoga ehk tegude jooga on joogasuutras esindatud niyama kolmes alajaotuses: Tapas ehk askees; Svādhyaya ehk õppimine; Iśvara praṇidhana ehk pühendumine (2. osa suutra 1). Tola, Fernando; Dragonetti, Carmen; Prithipaul, K. Dad (1987), The Yogasūtras of Patañjali on concentration of mind, Motilal Banarsidass James G. Lochtefeld (2002). The Illustrated Encyclopedia of Hinduism: N-Z. The Rosen Publishing Group. pp. 506–507. ISBN 978-0-8239-3180-4. Mallinson, James; Singleton, Mark (2017). Roots of Yoga. Penguin Books. ISBN 978-0-241-25304-5. Patañjali, "Yogasūtra", tõlkinud Martti Kalda, 2015, lk 38. Feuerstein, Georg (1978), Handboek voor Yoga (Dutch translation; English title "Textbook of Yoga", Ankh-Hermes Patañjali, "Yogasūtra", tõlkinud Martti Kalda, 2015, lk 39 – 40. Patañjali, "Yogasūtra", tõlkinud Martti Kalda, 2015, lk 39 ja 111. Patañjali, "Yogasūtra", tõlkinud Martti Kalda, kommenteerinud Inga Põldma ja Martti Kalda. Tallinn, Tallinna Ülikooli Kirjastus, 2015. ISBN 9789985587959 Patandžali joogasuutrad. Lilleoru Keskuse väljaanne, 2014, tõlkinud Kaidi Tamm ja Kristian Tamm. ISBN 9789949906062
Weserstadion

Weserstadion on mitmeotstarbeline staadion Saksamaal Bremenis. Staadion asub Weseri jõe põhjakaldal. Weserstadion on Saksamaa jalgpalliklubi Bremeni Werderi kodustaadion. Staadion ehitati 1909. aastal. See mahutab liigamängudes 42 500 pealtvaatajat ning rahvusvahelistel mängudel 37 441 pealtvaatajat. Vahe tuleb sellest, et Saksamaa jalgpalliliigas on lubatud seisukohad. Koduleht (saksa k.)
Peetz

Peetz oli Saaremaalt pärit Eestimaa ja Venemaa aadlisuguvõsa. Peetzi suguvõsa päritolu on jäänud selgusetuks. Esimesi teateid nende kohta on aastast 1532, mil Jürgen Peetz (suri pärast 1532) sai Saaremaal Liivi Ordu Maasi piirkonnas lääniks Taaliku mõisa. See valdus jäi suguvõsa kätte XVIII sajandi alguseni. Ehkki Jürgeni järeltulijad võeti 1741. aastal Saaremaa rüütelkonna matriklisse, lahkusid nad XVIII sajandi alguses saarelt ja asusid elama Eestimaale. 1717. aastal võeti Jakob Friedrich von Peetz (1683−1731) Eestimaa rüütelkonna liikmeks. Aadlimatrikli sisseseadmisel immatrikuleeriti tema järglased 1746. aasta juunis matriklisse. Jakob Friedrichi vanem poeg Georg Johann von Peetz (1723−1789) rajas Pirgu liini. Tema pojapojapoeg Johann Georg Hermann von Peetz (1817−1891) tegi Venemaal sõjaväelist karjääri ja temaga sai alguse Venemaa liin. Tema järeltulijatest võrsus mitmeid Venemaa mereväelasi. Pärast revolutsioonid pöördusid Peetzid tagasi Eestisse, kust nad Umsiedlungi käigus 1939. aastal Saksamaale lahkusid. Sellest liinist oli pärit Constantin Karl von Peetz (1889−1965), kes immatrikuleeriti 1918. aastal eelviimase isikuna Liivimaa rüütelkonna matriklisse; tema surmaga kustus viiesajaaastane Peetzide suguvõsa meesliinis. Georg Johanni nooremast vennast Gustav Magnus von Peetzist (1724−maeti 1773) sai alguse suguvõsa noorem ehk Angerja haru, mis kustus meesliinis juba 1881. aastal. Johann Georg Hermann von Peetz (1817−1891), mereväe kindralmajor Konstantin Eduard von Peetz (1854−1918), tõeline riiginõunik Alexander Reinhold von Peetz (1861−1916), mereväe kindralmajor, Kroonlinna laevajungade kooli direktor Hermann Paul von Peetz (1867−1908), geoloogiamagister, eradotsent Eestimaa: Angerja (Angern) (u 1710−1844), Hardu (Hardo) (1844−1852), Järlepa (Jerlep) (kuni 1785), Kihlevere (Kichlefer) (u 1710−u 1732 pandi-, u 1732−1744 pärusvaldus), Lauka (Lauk) (1593−XVII sajand), Pirgu (Pirk) (1718−1719, 1792−1810 ja 1814−1819 pandi-, 1719−1792 pärusvaldus), Umbru (Ummern) (1716 ja 1792−1807 pandi-, 1716−1792 pärusvaldus), Võivere (Woibifer) (1889−1910) Saaremaa: Rannaküla (Rannaküll) (1741, seitse kuud), Taaliku (Thalik) (1532−XVIII sajandi algus) Damier, P. E. & Ando Pajus, 2007. Eestimaa rüütelkonna vapiraamat. Tänapäev, lk 115. Der Adel der russischen Ostseeprovinzen (Estland, Kurland, Livland, Ösel). 1. Teil. Die Ritterschaft. Neustadt an der Aisch: Bauer & Rape, inhaber Gerhard Gessner, 1898 (ümbertrükk 1980). Lk 384. Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften. Teil: Estland. Bd III. Görlitz: Verlag E. U. Starke, 1930. Lk 176-180 [1]. Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften. Teil: Oesel. Tartu: Osaühing „Ilutrükk”, 1935. Lk 261-269 [2]. Genealogisches Handbuch des Adels. Adelige Häuser A. Bd III. Limburg an der Lahn: C. A. Starke Verlag, 1958. Lk 365-373. Genealogisches Handbuch des Adels. Adelslexikon. Bd X. Limburg an der Lahn: C. A. Starke Verlag, 1999. Lk 231.
Pfeilitzer-Franck

Pfeilitzer-Franck (ka Pfeilitzer gennant Franck, lühendatult Pfeilitzer gen. Franck) oli Saksamaalt Frangimaalt pärit aadlisuguvõsa. Suguvõsa esindaja Claus Franck sai 1407 lääni Kuramaal. Clausi järeltulijad kanti 1620 Kuramaa rüütelkonna aadlimatriklisse. Hiljem kanti suguvõsa ka Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse. Damier, P. E. & Ando Pajus, 2007. Eestimaa rüütelkonna vapiraamat. Tänapäev, lk 116
Risoto

Risoto on traditsiooniline Itaalia riisiroog. Pärit on risoto Põhja-Itaaliast, eeskätt Piemonte idaosast ja Lombardia lääneosast, kus laiuvad Itaalia suurimad riisipõllud. Risoto on Milano ja Torino köögi alustala. Risoto valmistamiseks kasutatakse ümarat risotoriisi (nt Arborio või Vialone Nano), mida enne vedeliku lisamist veidi aega õlis kuumutatakse. Riisi segatakse pidevalt, vedelik lisatakse aegamisi, ja lastakse see enne järgmist lisamist pea täiesti imenduda. Sellise valmistusviisi tulemuseks on kreemjas, kuid mitte pudrune riis, sest tärklise vabanemisel muutuvad riisiterad kleepuvaks, kuid jäävad terveks. Risoto variante on sadu vastavalt sellele, milliseid maitsekomponente kasutatakse, kuid reeglina kuulub iga risoto juurde nn soffritto ehk passeeritud köögiviljad, puljong, maitseained ja risotoriis. Tihti lisatakse risotole peale köögiviljade mereande, kana, seeni, juustu, vorsti ning veini ja ürte. Kuulsaimad risotod on Risotto alla Milanese (risoto Milano moodi), mida valmistatakse lihapuljongi ja safraniga ning serveeritakse traditsiooniliselt koos Osso Bucco'ga; Risotto al nero (must risoto), kuulub Veneto kööki. Musta värvuse annab roale seepia; Risotto al Barolo, mille valmistamisel kasutatakse punast Barolo veini. 6. detsember 2012 sailing.ee, p/j Stella-Marise logiraamat ARC 2012 Risoto ajalugu ja valmistamisõpetus inglise keeles
Pohlmann

Pohlmann oli aadlisuguvõsa. Suguvõsa esindaja Jürgen Pohlmann omas umbes 1600. aastal Vana-Piigandi mõisat ja hiljem omas ta Öötla mõisat. 1662 on mainitud, et Suur- ja Väike-Öötla mõis kuulub Rootsi ooberstleitnandile Klaus Pohmannile, ehkki pole kindel, kas Klaus oli Jürgeni poeg. Arvatavasti olid Klausil pojad Johann ja Gustav, kes 1650 said Rootsilt aadlitiitli ja nime Pälman. Suguvõsa kanti 1755 Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse. Damier, P. E. & Ando Pajus, 2007. Eestimaa rüütelkonna vapiraamat. Tänapäev, lk 119
Pröbsting

Pröbsting oli aadlisuguvõsa. Suguvõsa esindajatest on teada Harmen Prowestingk, keda 16. sajandi I poolel mainitakse Riia linnakodanikuna. Harmeni poeg Martin oli Riia raehärra ja 1567 sai ta Poolalt aadlitiitli. Martini pojapoeg Gerhard Pröbsting oli Rootsi sõjaväe kapten ja omas Konju mõisat. Gerhard sai 1679 Rootsilt aadlitiitli. Suguvõsa kanti 1752 Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse nr 113 all. Damier, P. E. & Ando Pajus, 2007. Eestimaa rüütelkonna vapiraamat. Tänapäev, lk 120
Raß

Raß (ka Rass) oli aadlisuguvõsa. Suguvõsa esindaja Peter Rasse tuli 16. sajandi lõpul Riiga, kus sai Suurgildi oldermanniks ja aastast 1601 Riia raehärraks. Peteri pojapoeg Rootsi leitnant Adolph Stephan sai 1691 Rootsilt aadlitiitli. Adolphi pojad Karl Gustav ja Ernst Johann kanti 1746 Eestimaa ja hiljem kanti suguvõsa ka Liivimaa rüütelkonna aadlimatriklisse. Adolp Friedrich von Rass (suri pärast 1769), brigadir Georg Gustav von Rass (1719−1775), kindralmajor, Tartu komandant Eestimaa: Laekvere (Ladigfer) (XVIII sajandil, immissioon), Pivarootsi (Piwarotz) (XVII sajandi lõpp−1737), Saulepi (Saulep) (1877−1893) Liivimaa eesti distrikt: Kõnnu (Könno) (XVIII sajandil, rendivaldus), Suigu (Suik) (XVIII sajandil, rendivaldus), Tahkuranna (Tackerort) (1750−1763, rendivaldus) Liivimaa läti distrikt: Beja (Beyenhof) (XVIII sajandil), Pastamuiža (Klauenstein) (1780ndad), Rembate (Ringmundshof) (kuni 1595), Rucka (Würzenberg) (1723−1772) Novgorodi kubermang: Šomgutse Damier, P. E. & Ando Pajus, 2007. Eestimaa rüütelkonna vapiraamat. Tänapäev, lk 122 EAA, f. 1674, n. 1, s. 158 (Rassi suguvõsa). EAA, f. 1850, n. 1, s. 174 (Rassi suguvõsa). Der Adel der russischen Ostseeprovinzen (Estland, Kurland, Livland, Ösel). 1. Teil. Die Ritterschaft. Neustadt an der Aisch: Bauer & Rape, inhaber Gerhard Gessner, 1898 (ümbertrükk 1980). Lk 394. Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften. Teil: Estland. Bd II. Görlitz: Verlag E. U. Starke, 1930. Lk 251-252 [1]. Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften. Neue Folge. Bd II. Hamburg: 2012. Lk 245-269. Väljavõte Eestimaa rüütelkonna genealoogilisest käsiraamatust
Berens von Rautenfeld

Berens von Rautenfeld oli aadlisuguvõsa. Suguvõsa esindaja Heinrich Berens oli Riia kodanik ja 1752 sai ta Saksa-Rooma riigilt aadlitiitli nimega Berens von Rautenfeld. Esindaja Ludwig Wilhelm Berens von Rautenfeld kanti 1797 Liivimaa rüütelkonna aadlimatriklisse. Esindaja Georg Berens von Rautenfeld kanti 1800 nii Eestimaa kui ka Liivimaa rüütelkonna aadlimatriklisse. Damier, P. E. & Ando Pajus, 2007. Eestimaa rüütelkonna vapiraamat. Tänapäev, lk 123
Euthydemos (sofist)

Euthydemos (5. sajand eKr) oli vanakreeka sofist, kes oli pärit Chiose saarelt Egeuse meres. Ta asus ümber koos venna Dionysodorosega Suur-Kreekasse Thurioi kolooniasse. Sealt pagendatuna rändas koos vennaga teistesse Vana-Kreeka linnriikidesse, muuhulgas Ateenasse. Euthydemos ja Dionysodoros on Platoni sofistlikku väärargumentatsiooni käsitleva dialoogi "Euthydemose" keskseteks tegelasteks. Euthydemose ja Dionysodorose tegelikus olemasolus on kaheldud ning neid on peetud Platoni väljamõeldud tegelasteks, keda viimane on kasutanud oma kaasaegsete (nt Antisthenese) kritiseerimiseks. Siiski uuemates käsitlustes on neid peetud tegelikult eksisteerinud sofistideks. Samas on kaalutud võimalust, et tegemist on Megara koolkonna filosoofidega. Platoni dialoogis "Euthydemos" on Euthydemost ja Dionysodorost kirjeldatud mitmel sofistidele omasel viisil: Neid on nimetatud otsesõnu sofistideks, Nad on rändavad õpetlased, Nad küsivad kõnelemise ja õpetamise eest tasu, Nad on meistrid paljudes valdkondades (vanakreeka keeles πάσσοφοι), käsivõitlusest kohtulahinguteni. Euthydemose nimelist isikut on mainitud ka dialoogis Riigimees. Lisaks Platonile on Euthydemose-nimelist isikut kui Kritiase armastatut maininud ka Xenophon. Platon, Euthydemos 271c Sprague, R. K., "The Older Sophists: A Complete Translation by Several Hands of the Fragments in Die Fragmente Der Vorsokratiker, Edited by Diels-Kranz. With a New Edition of Antiphon and of Euthydemus", Hackett Publishing, Indianapolis, 2001, lk 294 Dorion, L.-A., "Euthydème et Dionysodore sont-ils des Mégariques?" - Plato. Euthydemus, Lysis, Charmides: Proceedings of the V Symposium Platonicum, toim. T. M. Robinson ja L. Brisson, Sankt Augustin, Academia Verlag, 2000, lk. 35-50 Platon, Euthydemos 273e Platon, Euthydemos 304a, c Platon, Euthydemos 271c-272b Xenophon, Memorabilia, 1.15
Skarvan

Skarvan on neugrundbretšast hiidrahn, mis paikneb Läänemaal Lääne-Nigula vallas Osmussaare küla läänerannikul paari meetri sügavuses vees. Rahn asub Osmussaare maastikukaitsealal. Rahn pärineb Osmussaare lähistel asuvast Neugrundi meteoriidikraatrist. Skarvan on kantud Eesti ürglooduse raamatusse. Rannarootslastest osmussaarlased nimetasid rahnu "Kormorani kiviks" ning kasutasid seda meremärgina, et paadiga ohutult sadamasse navigeerida. Skarvani geograafilised koordinaadid on 59° 17′ 1″ N, 23° 23′ 17″ E. Rahnust 500 meetrit itta jääb Osmussaare I rahnuderühm ja 900 meetrit loodesse jäävad Osmussaare Kaksikud. Skarvan on suurim neugrundbretšast rahn. H. Kink (koost.) "Läänemaa: Noarootsi, Nõva, Osmussaar", Tallinn: Teaduste Akadeemia Kirjastus, 2008 T. Saadre. "Eesti rändavad rahnud", 2004 Loodushuvilistele Osmussaare Reisid K. Suuroja. "Eesti 100 rändrahnu", Tallinn: Tallinna Raamatutrükikoda, 2006
Monika Kuszyńska

Monika Kuszyńska (sündinud 19. jaanuaril 1980 Łódźis) on poola laulja ja laulutekstide autor. Ta esindas 2015. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Poolat lauluga "In the Name of Love", mis sai finaalis 10 punktiga 23. koha. Ta oli bändi Varius Manx liige. 2006. aastal sattus ta autoõnnetusse, mille tagajärjel jäi alakehast halvatuks. "Poola eurolaulu esitab ratastoolis naine. Menu ERR. 10. märts 2015. Kasutatud 23. mai 2015 Ametlik koduleht (poola keeles)
Andrejs Krustiņš

Andrejs Krustiņš (2. juuli 1884 Vesetnieki Dünaburgi maakond – 16. oktoober 1941 Kommunarka) oli Vene (alampolkovnik), Läti (kindral) ja Nõukogude Liidu sõjaväelane (kindralmajor). Ta sündis Vesetniekis Dünaburgi maakonnas (praeguse haldusjaotuse järgi Aiviekste vallas Pļaviņase piirkonnas). Ta õppis Ungurmuiža vallakoolis ja Jēkabpilsi linnakoolis. Aastatel 1905–1908 õppis ta Tšugujivis Tšugujivi sõjakoolis. Pärast sõjakooli lõpetamist teenis ta aastatel 1908–1916 178. Cēsise jalaväepolgus (mis dislotseerus aastani 1910 Liepājas ja seejärel Penzas). Aastast 1916 teenis ta 6. Tukumsi läti kütipataljonis, mis pea reorganiseeriti 6. Tukumsi läti kütipolguks ja mille komandöriks ta 13. aprillil 1917 sai; selle väeosa koosseisus võttis ta osa Esimesest maailmasõjast. Ta võttis osa Jelgava operatsioonist ja Riia lahe kaitsest. Novembris 1917 pidi ta konflikti tõttu bolševikega polgust lahkuma. Aprillis-augustis 1918 vallutati Läti Saksa vägede poolt. Ta astus Läti Sotsialistliku Nõukogude Vabariigi 3. Läti kütibrigaadi, kus sai staabiülemaks. Pärast kaotusi mais 1919 ta arreteeriti ja ta viidi Velikije Lukis tribunali alla, kuid tal õnnestus põgeneda. 14. septembril 1919 ületas ta rindejoone ja ta astus Läti armeesse. Oktoobris 1919 võttis ta üle 8. Daugavpilsi polgu juhtimise. Ta võttis osa lahingutest Bermondt-Avalovi vägedega. 21. novembril 1919 ülendati ta polkovnikuks. 1920. aasta alguses sõdis polk tema juhtimisel edukalt Viļaka, Kuprava ja Katleši suundades. 1. aprillil 1922 määrati ta 3. Latgale diviisi asejuhatajaks, jaanuaris 1925 aga 1. Kurzeme diviisi juhatajaks. 22. juunil 1925 ülendati ta kindraliks. 25. oktoobril 1933 määrati ta 3. Latgale diviisi juhatajaks. Pärast Balti riikide okupeerimist formeeriti ümber 24. Läti Territoriaalseks Laskurkorpuseks. Krustiņš määrati teenima 183. laskurdiviisi, kuid 9. juunil 1941 ta arreteeriti.
Kasahstani muusika

Kasahstani muusika on Kasahstanist pärinev või kasahhide loodud või esitatud muusika. Kasahstanis tegutsevad riiklik rahvapilliorkester, riiklik sümfooniaorkester, rahvusooper ja riiklik kammerorkester. Rahvapilliorkester on nimetatud Kurmanğazı Sağırbayulı järgi, kes oli 19. sajandi helilooja ja dombramängija. Kasahhi rahvamuusikast rääkides tuleb eristada autentset elavat rahvamuusikat ja "folklorismi" ehk esitusi akadeemilise haridusega muusikutelt, kes püüavad säilitada vana pärimust tulevatele põlvedele. Rahvamuusikatraditsiooni, mis on säilinud vene mõju eelsest ajast, võib jagada kahte põhirühma: instrumentaalmuusika (enamjaolt programmilised soolopalad) ja vokaalmuusika (peamiselt sündmustega seotud laulud, näiteks pulmade juurde kuuluvad, aga ka eepilised laulud, armastuslaulud, õpetlikud laulud). Nõukogude võim tõi Kasahstani euroopalikud kontserdisaalid ja muusikaõppeasutused, kus õpetati ja esitati Euroopa muusikat. Nendesse institutsioonidesse püüti integreerida ka kasahhide enda muusikat. Enne 20. sajandit kogusid ja uurisid rahvamuusikaainest etnograafilised uurimisrühmad, kuhu kuulusid heliloojad, muusikakriitikud ja musikoloogid. Kasahhid ise ei kirjutanud oma muusikat üles kuni 1930. aastateni. Kasahstani muusikakultuur sai tugevaid mõjutusi vene ja Euroopa kultuurist. Kasahhi rahvakultuuri toetati valikulises vormis, et vältida poliitilist ja sotsiaalset ebastabiilsust. Tulemuseks oli ilmetu moonutatud variant tõelisest kasahhi folkloorist. "Mening Kazakstanõm", riigihümn
Jānis Liepiņš

Jānis Liepiņš on mitme inimese nimi: Jānis Liepiņš, läti kunstnik, Läti NSV rahvakunstnik (1894–1964) Jānis Liepiņš, Läti sõjaväelane, kindral (1894–1942)
Granaat (lõhkekeha)

Granaat on heidetav lõhkekeha. Heiteviisi alusel eristatakse käsigranaate ja reaktiivgranaate (granaadiheitja moon, näiteks kumulatiivgranaat, tankitõrjegranaat). Samuti eristatakse granaate tüübi järgi: Kildgranaat Suitsugranaat Treeninggranaat Valgustusgranaat Otstarbe järgi võidakse vahet teha ka ründe- ja kaitsegranaatidel.
Bien

Bien oli Osmussaare keskel asunud rannarootslaste küla. Osmussaar kuulus Haapsalu kreisi Ridala kihelkonna Uuemõisa mõisa alla, aga see asus kaugel. Bieni talupojad lähtusid elukorralduses 1650. aastal Rootsi kuninganna Kristiina antud vabakirjast. Tegemist oli seitsmest talust koosnenud sumbkülaga, kus 1930. aastatel elas umbes 140 inimest. Rannarootslased evakueeriti Teise maailmasõja eest 1940.–1944. aastatel. Nõukogude ajal oli külas Nõukogude Armee sideväeosa ja seal elasid ainult sõjaväelased. 18. sajandi lõpust evakueerimiseni elas saarel seitse perekonda: Brusi, Greisa, Erkase, Marksa, Niggorsa, Nibondase ja Stavase talus. Enne 1710.–1711. aasta suurt katku oli saarel tõenäoliselt rohkem talusid. Kadunud talude nimedeks on peetud külalähedaste vanade kohtade nimesid Petes, Krupes ja Hintas. Ei ole teada, kas talusid oli kogu 17. sajandi vältel kümme. Kokku oli külas umbes 40 hoonet. Küla koosnes küll seitsmest talust, aga hiljem olid viis talu jagunenud, nii et tegelikult oli saarel 12 maaharijat. Peale selle elas saarel 1930. aastatel kolm vabadikku, kes elatusid põhiliselt kalapüügist. Kunagisest külast oli 1990. aastateks säilinud kaks hoonet: Marksa talu rehi ja Erkase talu laut. Silmapaistvaim tollest ajast säilinud ehitis on 1766 rajatud lubjakivist Osmussaare kabeli varemed. Kabel renoveeriti osaliselt 2009. Tava mitte abielluda väljaspool saart elavate inimestega oli 1930. aastateks tekitanud Osmussaare elanikel märgatava kehalise degenereerumise. M. Valker. "Osmussaar" Eesti Loodus 2008/5 Saar, kuhu jumalus peitis oma aarded. Rahvaleht, 25. oktoober 1938, nr. 196, lk. 12 L. Odmar. "Osmussaar - killuke maad Läänemeres" Eestirootslane 2004/1