laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Silent Emotions

"Silent Emotions" on Vanilla Ninja kogumikalbum. Album ilmus 2005. aastal ja selle tootis Pony Canyon. Just Another Day to Live (Classical version) Don’t You Realize (Classical version) My Puzzle of Dreams (Classical version) Looking for A Hero (Classical version) Blue Tattoo (Classical version) Traces of Sadness (Classical version) Heartless (Classical version) The Coldest Night (Classical version) Cool Vibes (Classical version) Corner of My Mind (Classical version) Nero (Classical version) Liar (Unplugged version) Don’t Go too Fast (Unplugged version) I Know (Unplugged version) Tough Enough (Unplugged version) Metal Queen (Unplugged version)
Dance of Death

"Dance of Death" on Iron Maideni kolmeteistkümnes stuudioalbum. Albumi andis 2003. aasta septembris välja plaadifirma EMI. See on bändi kuueliikmelise koosseisu teine album. Albumilt anti välja singlid "Wildest Dreams" ja "Rainmaker". Albumilt leiab Iron Maideni kogu karjääri esimese täiesti akustilise laulu "Journeyman" ja ainsa laulu, mille kaasautoriks on trummar Nicko McBrain ("New Frontier"). Albumi reklaamiturnee kandis nime "Dance of Death World Tour". Turnee materjalide põhjal anti välja kontsertalbum ja DVD "Death on the Road". Albumi nimilaul on inspireeritud Ingmar Bergmani filmi "Det sjunde inseglet" ("Seitsmes pitser", 1957) lõpustseenist. Bruce Dickinson (vokaal) Dave Murray (kitarr) Janick Gers (kitarr) Adrian Smith (kitarr) Steve Harris (basskitarr, klahvpillid) Nicko McBrain (trummid) "Wildest Dreams" (Adrian Smith, Steve Harris) 3:52 "Rainmaker" (Dave Murray, Harris, Bruce Dickinson) 3:48 "No More Lies" (Harris) 7:21 "Montségur" (Janick Gers, Harris, Dickinson) 5:50 "Dance of Death" (Gers, Harris) 8:36 "Gates of Tomorrow" (Gers, Harris, Dickinson) 5:12 "New Frontier" (Nicko McBrain, Smith, Dickinson) 5:04 "Paschendale" (Smith, Harris) 8:27 "Face in the Sand" (Smith, Harris, Dickinson) 6:31 "Age of Innocence" (Murray, Harris) 6:10 "Journeyman" (Smith, Harris, Dickinson) 7:06
A Matter of Life and Death

"A Matter of Life and Death" on Iron Maideni neljateistkümnes stuudioalbum. Albumi andis 2006. aasta augustis välja plaadifirma EMI. See on esimene Iron Maideni album, mis jõudis Billboardi edetabelis esikümnesse. Albumilt anti välja singlid "The Reincarnation of Benjamin Breeg" ja "Different World". Albumi promoturnee kandis pealkirja "A Matter of Life and Death Tour". Turnee materjalide põhjal anti välja kontsertalbum ja DVD "Death on the Road". Bruce Dickinson (vokaal) Dave Murray (kitarr) Janick Gers (kitarr) Adrian Smith (kitarr, kitarrisüntesaator laulus "Brighter than a Thousand Suns") Steve Harris (basskitarr, klahvpillid) Nicko McBrain (trummid) "Different World" (Adrian Smith, Steve Harris) 4:17 "These Colours Don't Run" (Smith, Harris, Bruce Dickinson) 6:52 "Brighter Than a Thousand Suns" (Smith, Harris, Dickinson) 8:44 "The Pilgrim" (Janick Gers, Harris) 5:07 "The Longest Day" (Smith, Harris, Dickinson) 7:48 "Out of the Shadows" (Dickinson, Harris) 5:36 "The Reincarnation of Benjamin Breeg" (Dave Murray, Harris) 7:21 "For the Greater Good of God" (Harris) 9:23 "Lord of Light" (Smith, Harris, Dickinson) 7:25 "The Legacy" (Gers, Harris) 9:20
Radikaaldemokraatia

Radikaaldemokraatia ehk radikaalne demokraatia on termin politoloogias ja poliitikas, mida kasutatakse erinevates tähendustes, kuid rõhutamaks alati demokraatia olulisust. Ilmar Talve (Radikaaldemokraatlik Koondis) definitsiooni kohaselt on radikaaldemokraatia "keskvõimust vabana toimiv tsentraliseerimata kohalik demokraatia, mis ainsana inimesi aktiivseteks demokraatideks võib kasvatada." Jüri Lippingu sõnul tähendab radikaalne demokraatia "demokraatliku revolutsiooni radikaliseerimist selle laiendamise teel üha suuremasse hulka ühiskondliku elu valdkondadesse." Peeter Selg märgib, et "radikaalset demokraatlikku mõtet esindavad tänapäeval väga eripalgelise taustaga poliitilised teoreetikud: Ernesto Laclau, Chantal Mouffe, James Tully, William Connolly, Bonnie Honig, David Owen, Aletta Norval, Claude Lefort jt. Kõiki neid mõtlejaid iseloomustab nii või teisiti liberaaldemokraatia kriitika ning kõigi nende eesmärk on liberaaldemokraatia potentsiaali süvendada ja radikaliseerida." Rein Ruutsoo sõnul on radikaalse demokraatia idee kohaselt "peamine eesmärk hoida avatuna mõttevahetuse tingimusi, millele toetub jätkusuutlik demokraatia." Noored Sotsiaaldemokraadid rõhutavad, et "radikaalne demokraatia, see tähendab demokraatia rakendamist kõigis tegemistes." M. N. Roy käsitluse kohaselt: "Radikaalne demokraatia eeldab ühiskonna majanduslikku ümberkorraldamist, et kõrvaldada võimalus inimese ekspluateerimiseks inimese poolt. /---/ Mõistes, et vabadus on kokkusobimatu võimu kontsentreerumisega, taotlevad radikaaldemokraadid võimu laialdasimat hajutamist." "Kuidas kirjanikud kirjutavad" 1992, lk. 105 Jüri Lipping "Teesid radikaalsele demokraatiale" Peeter Selg "Radikaalse demokraatia võimalikkusest" Rein Ruutsoo "Ajaloolane kui elukutse ja kutsumus" Noored Sotsiaaldemokraadid endast M. N. Roy "Radikaaldemokraatia printsiibid: 22 teesi" Peeter Selg "Sattumuslikkus, hegemoonia ning õiglus: John Rawls ja radikaalne demokraatia" Academia.edu | Documents in Radical Democracy
Ungari köök

Ungari köök on üle kogu maailma tuntud Ungari toidukultuur. Seda on mõjutanud Prantsuse, Itaalia, slaavi, Türgi ja Austria köök. Suurt rõhku pannakse toitude maitsele ja lõhnale ning maitseainete kooskõlale. Kõige olulisem pole mitte maitseainete teravus, vaid kokkusobivus. Rohkelt kasutatakse magusat pipart, sibulat, peterselli, sellerit, terapipart, majoraani, piparrohtu, tüümiani ja köömneid. Soomeugrilastele omaselt on ka ungarlaste toidud rammusad. Peamised toiduained on sealiha, searasv, kartulid ja paprika. Toite praetakse ja hautatakse singirasvaga. Rohkesti kasutatakse hapukoort. Eelistatakse rammusaid pajas keedetud suppe, millest kuulsaim on guljašš. Ungari köögi eripära on fantaasiarohked retseptid. On väga palju liharoogi ning kasutatakse hooajalisi aedvilju, puuvilju, värsket leiba, piimatooteid ja juustusorte. Ungari köök on väga rikas sealiharoogade poolest. Ungaris peetakse klassikaliseks kahe roaga eineid. Sellised on näiteks pörkölt ja letšo. Letšo on hoidis, mida tehakse sibulast, tomatist, paprikast ja vähesuitsetatud sealihavorstist. Pörkölt on eriliselt valmistatud lihahautis, mille jaoks liha praetakse sibulaga. Samasugust rooga, mis on aga hautatud hapukoores, nimetatakse paprikašiks. Traditsiooniline Ungari köögi delikatess on praad. Ungari rostbiif (rostélyos) on veiselihapraad, mida võib valmistada eri viisidel, aga peab kasutama selja lihaosa. Austria-Ungari ajast on populaarne Viini šnitsel, mis on õhuke riivsaias paneeritud lihalõik. Euroopas on tuntud ka Ungari poolsuitsutatud vorst, salaami (szalámi). Kalaroogade seas on populaarsed fogas (koha) ja halaslé (kalasupp, mida valmistatakse kalast, sibulast, tomatist ja paprikast). Ungari kiirtoit on lameleib lángos. Magustoiduna pakutakse Ungaris pannkooke millegi magusaga. Ungari köök on kuulus traditsioonilise Dobosi tordi ja Esterhazi pirukate poolest. Iga eine kõrvale on ka sobiv alkohoolne jook: Ungari vermut, kuiv Tokai vein, Ungari aprikoosiviin, punane vein Egri Bikavér. Peeter Kard "Ungari köök", Varrak 1994.
Charles Nicholl

Charles Nicholl (sündinud 1950) on Briti ajakirjanik, kirjanik ja dokumentalist. Ta on spetsialiseerunud ajaloo, bioloogia, kirjanduse uurimisele, Royal Society Literature liige. Pärast kooli lõpetamist õppis Charles Cambridge'i Ülikooli King's Kolledžis. Töötas algul Londonis inglise keele õpetajana, seejärel ajakirjanikuna. Tema huviorbiidis on Arthur Rimbaud, Leonardo da Vinci, William Shakespeare. 1980. aastal ilmus tema esimene raamat "Keemiline Teater: alkeemilise raamatu kontsert", 1984. aastal andis ta välja teise raamatu, mis oli Tomas Nashi elulugu "Tomas Nash: uudiste karikas" ja 1985. aastal kirjutas ta raamatu "Puuviljadest loss", mis oli tema jutt reisimisest Colombiasse. Peale selle huvitas teda väga Marloo teooria, mis ühes oma osas räägib sellest, et Shakespeare'i ja Marloo surm oli võltsitud. Mõeldes sellest kirjutas ta raamatu "Kättemaks: Kristofer Marloo surm", mille eest sai 1992. aastal preemia. Raamat "Kaardi looja" räägib Walter Raleigh' ekspeditsioonist Lõuna-Ameerikasse. Pärast tööaastaid kirjutas ta Leonardo da Vinci eluloost raamatu, mis oli tõlgitud vene ja saksa keelde. Nicholl peab loenguid Inglismaal, Itaalias ja USA-s, ta on teinud paar filmi Briti televisioonile. 1997. aastast elab koos naise ja nelja lapsega Itaalias. "Puuviljadest loss" "Piirid" "Kättemaks : Kristofer Marloo surm" "Keegi veel : Arthur Rimbaud Aafrikas" "Leonardo da Vinci : vaimu lend"
Neuratelia salmelai

Neuratelia salmelai on kahetiivaliste seltsi sääseliik. Holotüüp. 1♂, Eesti, Palupõhja, Kaha (ME 57), 58°25'54,68"N, 026°14'28,90"E. Liiginimi on nimetatud Dr Jukka Salmela auks. Olavi Kurina, Erki Õunap, Kadri Põldmaa.Two new Neuratelia Rondani (Diptera, Mycetophilidae) species from Western Palaearctic: a case of limited congruence between morphology and DNA sequence data, ZooKeys 496: 105-129 (16. aprill 2015), doi: 10.3897/zookeys.496.9315 Eestis avastati uus sääseliik, www.DELFI.ee ,17. aprill 2015, (14:14) Aime Jõgi, Eestis avastati uus sääseliik, 17. aprill 2015 (14:19) Toimetas Merike Teder, Eestis avastati uus sääseliik, 17.04.2015 (14:24) Üsna haruldane juhus: Eestis leiti uut liiki sääsk, www.FORTE.ee 17. aprill 2015 (14:45) Marju Himma, Alam-Pedja looduskaitsealalt avastati uus sääseliik, 17.04.2015 (14:46) Eestis avastati uus sääseliik, 2015-04-17, (15:01:57) Teadlased avastasid Eestis uue sääseliigi, BNS 17. aprill 2015 (15:03) Kairit Prits, Eesti Maaülikool, Eestis avastati uus sääseliik Teadlased avastasid Eestis uue sääseliigi, 17. aprill 2015 Neuratelia salmelai andmebaasis eElurikkus
Lev Leštšenko

Lev Leštšenko (vene Лев Валерианович Лещенко; sündinud 1. veebruaril 1942 Moskvas) on vene laulja, muusikapedagoog ja produtsent. Keskkooli lõpetamise järel tahtis Lev Leštšenko astuda teatrikooli, kuid see ei õnnestunud. Aastatel 1959–1960 töötas ta Moskva Suures Teatris lavatöölisena, 1960–1961 lukksepana mõõteriistade tehases. Seejärel kutsuti ta tegevteenistusse Nõukogude armeesse, aega teenis ta tankivägedes Saksa DV-s. 1964. aasta septembris võeti ta vastu Riiklikku Teatrikunsti Instituuti. Juba teisel kursusel 1966. aastal sai temast Moskva Operetiteatri artist. 1970. aasta veebruaris sai ta Nõukogude Liidu Televisiooni- ja raadiokomitee artistiks. 1975. aastal sai kuulsaks tolle aja kohta ebakonventsionaalse laulu "Võidupäev" esitajana. 1980. aastal esitas Moskva olümpiamängude lõputseremoonial Aleksandra Pahmutova laulu "Nägemiseni, Moskva!". 1990. aastal asutas Lev Leštšenko estraaditeatri "Музыкальное агентство" ('muusikaagentuur'), mis tegutseb alates 1992. aastast riikliku teatrina. 2001. aastal ilmus Lev Leštšenko mälestusteraamat "Апология памяти" ("Mälu apoloogia"). Vene NFSV teeneline kunstnik (1977)  Vene NFSV rahvakunstnik (1983)  Rahvaste Sõpruse orden (1980)  Austuse orden (1989)  ordeni "Teenete eest Isamaa ees" kõik 4 järku (2002, 2007, 2012, 2017)  ordeni “Teenete eest kultuuris ja kunstis” 1. laureaat (2022)
Arthur Balfour

Arthur James Balfour (25. juuli 1848 – 19. märts 1930) oli Suurbritannia riigimees ja aastatel 1902–1905 Suurbritannia peaminister. Teda tuntakse ka Balfouri deklaratsiooni väljaandjana, millega ta andis sionistliku liikumise esindajale lord Rotschildile Palestiinas maad sionistliku rahvusliku kodukoha rajamiseks. 29. aprillil 1925 anti talle Eesti I liigi 3. järgu Vabadusrist.
Carolin Kebekus

Carolin Kebekus (sündinud 9. mail 1980 Bergisch Gladbachis) on saksa näitleja, laulja ja koomik. 2006. aastal kogus Carolin Kebekus populaarsust telejaama RTL Televisioni komöödiasaates ansambli Tokio Hoteli laulja Bill Kaulitzi parodeerimisega. Carolin Kebekuse koduleht
David Beatty

David Beatty (17. jaanuar 1871 – 11. märts 1936) oli Suurbritannia mereväelane (admiral). Aastatel 1919–1927 oli ta Suurbritannia Admiraliteedi esimene merelord (First Sea Lord). 26. aprillil 1925 anti talle Eesti Vabadusristi I liigi I järk.
Ühendus Prantsuse Demokraatia eest

Ühendus Prantsuse Demokraatia Eest (prantsuse keeles: Union pour la Démocratie Française, UDF) oli Prantsusmaa paremtsentristlik erakond. See asutati 1968 väikeste parteide liiduna (Parti radical, Parti républicain – hilisema nimega Démocratie Libérale ja Centre des démocrates sociaux) presidendi Valéry Giscard d'Estaingi toetuseks. Kaks esimest läksid üle presidendi Jacques Chiraci parteisse Ühendus Rahvaliikumise Eest (UMP), mistõttu CDS jäi ainsana UDFi. Partei liider on François Bayrou. UDF on Jean-Pierre Raffarin ja Dominique de Villepini juhitava valitsuse noorim partner, kuigi UDF ise ei kuulu valitsusse. UDFi ideoloogiliseks aluseks on kristlik demokraatia ja euroföderalism. Kuni 2002. aastani moodustasid partei liikmeskonna need parempoolsed, kes ei pooldanud ei Chiraci ega paremäärmuslikke parteisid. Erakonna majanduspoliitika oli vastuoluline segu vasak- ja parempoolsusest. See viis majandusvabadust toetavate liberaaldemokraatide eraldumiseni UDFist. Ka partei sotsiaalpoliitika oli segu konservatismist (samasooliste partnerlusseaduse vastustamine) ja märgatavalt liberaalsemast poliitikast. Paljud erakonna liidrid lahkusid 2002. aastal, kui asutati UMP, jättes François Bayrou' poliitilisse isolatsiooni. Osaledes Raffarini kabinetis, kritiseeris UDF mõnikord valitsust, kuid ei soovinud ise lahkuda enamusvalitsusest. UDF säästis Gilles de Robieni valitsuse, kuid lahkus 31. märtsil 2004 opositsiooni valitsusevahetuse ajal, kuuludes samal ajal parlamendienamusse. 2004. aastal oli UDF koos Itaalia Karikakraparteiga Euroopa Demokraatliku Partei asutajaliige. 2007. aastal partei tegevus lõpetati.
Walter Vitt

Walter Vitt (2. oktoober 1936 Gera – 27. november 2021 Köln) oli saksa ajakirjanik, kunstikriitik ja näitusekuraator.
Wesley Clark

Wesley Kanne Clark (sündinud 23. detsembril 1944 Chicagos USAs) on endine USA sõjaväelane (kindral) ja poliitik. Aastatel 1997–2000 oli ta NATO Euroopa vägede (Supreme Allied Commander Europe (SACEUR)) juhataja. Ta oli 2004. aastal Demokraatliku Partei USA presidendikandidaat. 13. aprillil 2000 määras president Lennart Meri talle Eesti Kotkaristi I klassi teenetemärk. Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). (vaadatud 16.04.2015)
Jan Kott

Jan Kott (27. oktoober 1914 Varssavi – 23. detsember 2001 Santa Monica) oli Poola poliitaktivist, kriitik ja teatriteoreetik. 1957. aastal astus ta Poola Ühendatud Töölisparteist välja ja 1965. aastal kolis Ameerika Ühendriikidesse. Ta sündis juudi peres, kuid viieaastaselt ristiti katoliku kirikus.
Georges Clemenceau

Georges Benjamin Clemenceau (28. september 1841 Mouilleron-en-Pareds – 24. november 1929 Pariis) oli Prantsusmaa riigitegelane, ajakirjanik ja apteeker. Ta oli 1906–1909 ning 1917–1920 Prantsusmaa peaminister. 1918. aastast oli ta Prantsuse Akadeemia liige. Pariisi rahukonverentsil oli ta koos Ameerika Ühendriikide president Woodrow Wilsoni ja Suurbritannia peaminister David Lloyd George'ga üks "suurest kolmikust", kelle nõudmiseid arvestati kõige rohkem. Clemenceau tahtis Saksamaad karistada väga karmilt esimeses maailmasõjas Prantsusmaale sissetungi eest, ning Saksamaad nõrgestada tunduvalt, et Prantsusmaale enam kunagi sisse ei tungitaks, tema arvamus oli, et on "20 miljonit sakslast liiga palju"; samas kui Wilson tahtis õiglast rahu ja Lloyd George tahtis ka Saksamaad karistada, kuid mitte kättemaksu - olles Clemenceau ja Wilsoni vahel. Clemenceau aga leidis, et mõlemal riigil oli eelis Prantsusmaa ees: "Ameerika on kaugel, ookeaniga kaitstud, ning isegi Napoleon ei suutnud Inglismaad vallutada. Teie olete mõlemad kaitstud, meie ei ole." 29. aprillil 1925 anti talle Eesti Vabadusristi III liigi I järk.
Harald Uibo

Harald Uibo (9. märts 1920 Valgjärve vald – 24. jaanuar 2002) oli eesti koorijuht ja pedagoog. Harald Uibo muusikahuvi ilmnes varakult. Ta mängis Valgjärve puhkpilliorkestris ja 1933. aasta laulupeol oli ta noorimaid osalejaid pillimeeste koondorkestris. 1941. aastal lahkus ta salaja kodust Valgjärvel, et Tallinnas edasi õppida, kuid raudteejaamas kohtus juhuslikult isaga, kes ka siiski nõusse jäi, et minna ja õppida on vaja. Esialgu oli ainult unistus, kuid 5 aastat muusikakooli sai edukalt läbi ja 1954. aastal lõpetas H. Uibo ka Tallinna Riikliku Konservatooriumi Gustav Ernesaksa koorijuhtimisklassis. Vastavalt oma aastakäigule (sõjaväkke mobiliseerimine sünniaasta järgi, vastavalt Nõukogude või Saksa armeesse) oli H. Uibo sõjas, algul Punaarmees, siis riiklike kunstiansamblite koosseisus Jaroslavlis, kust algas tee RAMi lauljana, abidirigendina ja alates 1956. aastast dirigendina. 1964. aastal siirdus Harald Uibo pedagoogilisele tööle, algul Tallinna Pedagoogilisse Instituuti, hiljem Tallinna Riiklikku Konservatooriumi. Dirigeerimist on tema juures õppinud üle 50 eesti muusikaõpetaja. Alates 1981. aastast oli H. Uibo professor. Harald Uibo juhatas paljusid isetegevuskoore. Neist mitu on tema enda asutatud: Tööstuskooli nr. 2 meeskoor (1952–58), Kutsehariduse Peavalitsuse meeskoor (1956–60), Tallinna Pedagoogilise Instituudi meeskoor ja segakoor (1955–62), mis kõik kiiresti kõrgtasemele jõudsid ja üleliidulisi konkursse võitsid. H. Uibo juhatas ka paljusid teisi koore, teiste seas ka Tallinna Polütehnilise Instituudi akadeemilist meeskoori (1962–71). 1970. aastal asutas ta Eesti Õpetajate Meeskoori, mida juhatas pikka aega ja mis jäi tema viimaseks kooriks. H. Uibo meenutas, et tööd oli juba nii palju, et ta ei oleks sugugi tahtnud üht koori juurde saada, aga mehed kutsusid väga järjekindlalt ja siis ta jäi nõusse, et ühe korra tuleb. Ning jäigi. H. Uibo oli pikka aega seotud üldlaulupidude liikumisega. 1955–1980 oli ta meeskooride üldjuht ning dirigendipuldis mitmetel üliõpilaslaulupidudel ja rajoonilaulupäevadel. Ta on juhatanud meeskooride sektsiooni ja olnud selle liige. On loonud meeskoorilaule ja koostanud koorikogumikke. 1978. aastal anti Harald Uibole Eesti NSV rahvakunstniku aunimetus. Harald Uibo on maetud Metsakalmistule. Foto: H. Uibo H. Uibo. Elust ja segadusest sünnikuupäevaga. Harald Uibo ja Henn Rebane. ERR arhiiv. (kuulatud 18.04.2015) H. Uibo. www.sirp.ee (vaadatud 18.04.2015) H.Uibo. laulupidu.tartu.ee (vaadatud 18.04.2015) H. Uibo. Elust ja segadusest sünnikuupäevaga. Harald Uibo ja Henn Rebane. ERR arhiiv.(kuulatud 18.04.2015) TAM. Ajaloost. (vaadatud 18.04.2015) TAM dirigendid. (vaadatud 18.04.2015) Eesti Õpetajate Meeskoor - 25. ERR arhiiv. (vaadatud 18.04.2015) "kalmistud.ee". Originaali arhiivikoopia seisuga 7. september 2018. Vaadatud 19. aprill 2015. Killukesi jäämäe veealusest osast. Ühe laululaevakapteni meenutusi Gustav Ernesaksast. H. Uibo. RAM-I poolsada. 04. Age Raa vestleb Harald Uiboga elust ja RAMi sattumisest, seal laulmisest ning dirigenditööst. ERR arhiiv
The Final Frontier

"The Final Frontier" on Iron Maideni viieteistkümnes stuudioalbum. Albumi andis 2010. aasta augustis välja plaadifirma EMI. See on neljas Iron Maideni album pärast albumeid "The Number of the Beast" (1982), "Seventh Son of a Seventh Son" (1988) ja "Fear of the Dark" (1992), mis jõudis Briti plaadimüügitabelis esikohale. Album on edukaim Iron Maideni album USA-s, olles Billboardi edetabelis neljas. Albumi ainus singel "El Dorado" avaldati bändi veebilehel tasuta allalaadimiseks ja selle laulu eest pälviti Grammy auhind kategoorias "Best Metal Performance". Albumi promoturnee kandis pealkirja "The Final Frontier World Tour". Turnee materjalide põhjal anti 2012. aasta märtsis välja kontsertalbum ja DVD "En Vivo!". Enne selle albumi avaldamist pakkus bändi asutaja ja bassimängija Steve Harris välja oletuse, et Iron Maiden avaldab kokku 15 stuudioalbumit. Albumi pealkiri põhjustas arvamuse, et album jääbki bändi viimaseks. Samas Harris ise ütles, et kui bändi liikmetel kõigil on tahtmist teha veel üks album, siis oleks kahju nii bändil kui ka fännidel, kui nad seda ei teeks. 2015. aastal andiski bänd välja stuudioalbumi "The Book of Souls". Bruce Dickinson (vokaal) Dave Murray (kitarr) Janick Gers (kitarr) Adrian Smith (kitarr) Steve Harris (basskitarr, klahvpillid) Nicko McBrain (trummid) "Satellite 15... The Final Frontier" (Adrian Smith, Steve Harris) 8:40 "El Dorado" (Smith, Harris, Bruce Dickinson) 6:49 "Mother of Mercy" (Smith, Harris) 5:20 "Coming Home" (Smith, Harris, Dickinson) 5:52 "The Alchemist" (Janick Gers, Harris, Dickinson) 4:29 "Isle of Avalon" (Smith, Harris) 9:06 "Starblind" (Smith, Harris, Dickinson) 7:48 "The Talisman" (Gers, Harris) 9:03 "The Man Who Would Be King" (Dave Murray, Harris) 8:28 "When the Wild Wind Blows" (Harris) 10:59
Iraida Tšubenko

Iraida Tšubenko (Ираида Чубенко, sündinud 30. novembril 1955) on Eesti finantsist ja omavalitsustegelane. Ta on lõpetanud Tartu Riikliku Ülikooli majandusteaduskonna. Ta on töötanud Ühispanga Narva kontori juhatajana, pärast seda Kreenholmi siseauditi osakonna juhatajana. Aastatel 2013–2016 oli ta Narva-Jõesuu linnapea. Мэром Нарва-Йыэсуу стала Ираида Чубенко.
Manilus

Manilus (ka manihheism; Mani kirik) on õpetus, et maailma valitseb hea ja kurja jõudude tasakaal, mitte aga üks täiuslik olend. Manilus oli Mani (u 216–276) katse luua maailmausundit (ehk "universaalreligiooni") zoroastrismi, platonismi, kristluse, budismi ja gnostitsismi osadest. Kosmos jaotati zoroastrismi ja platonismi eeskujul kaheks eraldi asuvaks tegelikkuseks: valgusemaailm ja pimedusemaailm. Aineline maailm, milles inimesed elavad, koosnes Mani arvates mõlemast poolest. Maniluse kõrgaeg oli 3.-5. sajandil. Mani hakkas prohvetlikku õpetust levitama peale 242. aastat. Pärast Mani surma ja tema poolehoidjate vaenamist levis manilus Iraanist Kogu Lähis-Idasse ja Rooma impeeriumis (Hispaaniani). Manilus levis Iraani, Egiptuse ja Süüria kaudu Prantsusmaale ja Balkani maadesse ning Hiinasse. Kristlik kirik võitles (eesotsas Augustinusega) maniluse vastu kuni 7. sajandini. Manilus oli riigiusundiks uiguuride riigis. Hiinas keelustati manilus umbes 1374. aastal. Kalifaadis salliti manilasi kuni 9. sajandini. 9. ja 10. sajandil algas ka Kalifaadis manilaste hävitamine. Manilaste jäänused Aasias hävitasid mongolite vallutused. Euroopas lähtusid manilusest paulikaanid, bogomiilid ja katarid. Manilus oli kahesusõpetus (dualism), valguse ja pimeduse, keha ja vaimu, headuse ja kurjuse vastandamine. Mani kahesusõpetuse kohaselt vastandub kuri heale algusest peale. „Juba algusest peale seisavad üksteise vastas jumal ja saatan, valgus ja pimedus, hing ja aine (hylê). Kurjusel polnud sealjuures olemust (s.t isikulist kurjust või nn "Saatanat" pole olemas). Viimast arusaama kasutas ka Augustinus teoses "Pihtimused". Mani kiriku liikmed jagunesid kahte rühma: „valituteks“ ehk „täiuslikeks“ ja „kuulajateks“. „Täiuslikud“ olid vaimulik eliit, nad allusid rangele askeesile (taimetoitlus ja abielutus). Koguduse lihtliikmed („kuulajad“) pidasid oma tööga „valituid“ ülal ja nad ei pidanud askeetlikult elama. Valitud said päästetud, aga kuulajad said kõrgema taassünni õiguse (st. tasuks elu jooksul tehtud heade tegude eest võisid nad järgmisesse ellu sündida „valitutena“ ning siis saada päästetud). Mani ihuvaenulikkus oli vastavuses hilisantiikaja kristlaste elutundega. Simon Blackburn. Oxfordi filosoofialeksikon. 2002:278. Edmund Jacoby. 50 Klassikut. Filosoofid. 2006:73.
Antiphon

Antiphon ehk Sofist Antiphon (Ἀντιφῶν ὁ Ῥαμνούσιος) (umbes 480 eKr – umbes 410 eKr) oli vanakreeka sofist. Allikate vähesuse tõttu on ebaselge, kas sofist Antiphon on sama isik kui samal ajal Atikas tegutsenud kõnemees Rhamnose Antiphon. Antiphoni arvatavad teosed „Tõest”, „Üksmeelest” ja „Poliitik” on sofistidele omaseid teemasid käsitlevad. Samas omistatakse talle ka eripärane teos „Unenägude tõlgendamisest”.