laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Randy Rhoads

Randall William "Randy" Rhoads (6. detsember 1956 – 19. märts 1982) oli Ameerikast pärit heavy metal'i kitarrist, kes sai kuulsaks koos Ozzy Osbourne'iga mängides. Hoolimata oma lühikesest karjäärist on ta paljudele praegustele hevikitarristidele suureks eeskujuks. Pühendunud klassikalise kitarri õppijana segas ta omavahel heavy metal'it ja klassikalist muusikat, luues nii oma unikaalse stiili. Ajakiri Guitar World on asetanud Randy soolo "Crazy Trainis" kõigi aegade parimate kitarrisoolode seas 9. kohale. Randy Rhoads hukkus väikelennukiga juhtunud õnnetuses. Gibson Les Paul Custom Karl Sandoval Polka Dot Flying V Original Jackson Randy Rhoads Valge Marshalli mudel 1959, full stack Kohandatud pedaalilaud Hoolimata oma noorusest ja vähesest muusikalisest loomingust on Randy Rhoads eeskujuks olnud paljudele praegu tuntud kitarristidele, nagu näiteks Abbath, Alex Skolnick, Alexi Laiho, Buckethead, Carlos Cavazo, Chris Impellitteri, Criss Oliva, Dan Spitz, Dimebag Darrell, Dweezil Zappa, George Lynch, Jake E. Lee, John Petrucci, Marty Friedman, Michael Angelo Batio, Paul Gilbert, Zakk Wylde, Tony MacAlpine, Warren DeMartini, Vinnie Moore, Vinnie Vincent. "Quiet Riot" (1978) "Quiet Riot II" (1978) "The Randy Rhoads Years" (lugude paremik perioodist 1977–1981) (1993) "Crazy Train" (1980) "Mr. Crowley" (1980) "Over the Mountain" (1981) "Flying High Again" (1981) "Tonight" (1981) "Blizzard of Ozz" (1980) "Diary of a Madman" (1981) "Tribute" (1987) "The Ozzman Cometh" (1997) "The Essential Ozzy Osbourne" (2003) "Prince of Darkness" (kogumik) (2005)
Varesrahu

Varesrahu on 970 m² suurune saar (rahu) Väinameres Hiiumaast kagus Vareslaiu loodetipu ja Hanikatsi laiu lõunatipu vahel. Saar kuulub Hiiu maakonda Hiiumaa valda Salinõmme küla alla ja asub Hiiumaa laidude maastikukaitseala koosseisus. Saare rannajoone pikkus on 210 meetrit. Varesrahu Eesti looduse infosüsteemis
Ole Lund Kirkegaard

Ole Lund Kirkegaard (29. juuli 1940 Aarhus – 24. märts 1979 Stenderup) oli taani laste- ja noorsookirjanik. Kirkegaard kirjutas põhiliselt täiskasvanute ja laste omavahelisest suhtlemisest ja suhetest, olles oma käsitlustes terav ja otsekohene ning avades teemasid musta huumoriprisma kaudu. Peategelane tema raamatutes oli tavaliselt antikangelane. 1969. aastal sai Kirkegaard Taani Kultuuriministeeriumi lasteraamatute auhinna (Kulturministeriets Børnebogspris) raamatu "Albert" eest. Ühel külmal talveööl teel koju kukkus Kirkegaard lumme ega suutnud enam tõusta. Ta oli tarvitanud alkoholi ning külmus sündmuskohal surnuks. Eesti lugejatele on tõenäoliselt tuntumad tema lasteraamatud "On üks ninasarvik Otto", "Frode ja kõik teised rüblikud" ning "Kummi Tarzan ja teised". Need raamatud on (olnud) mõnedes koolides kohustusliku või soovitusliku kirjanduse nimekirjas. Jutustust "On üks ninasarvik Otto" on Eesti teatrites ka lavastatud. "Väike Virgilius" (taani keeles Lille Virgil), 1967 (eesti keeles 1998) "Albert", (taani keeles Albert), 1968 (eesti keeles 1998) "On üks ninasarvik Otto" (taani keeles Otto er et næsehorn), 1972 (eesti keeles 1982) "Kummi-Tarzan ja teised" (taani keeles Gummi-Tarzan), 1975 (eesti keeles 1990) "Frode ja kõik teised rüblikud: hullupöörane kriminull lastele ja teistele mõistlikele inimestele" (raamat ja helisalvestis) "Kummi-Tarzan: lapsepõlvlastele alla põlve ja üle selle" (helisalvestis) Lille Virgil og Orla Frøsnapper, 1969 Hodja fra Pjort, 1970 Kikkebakke Boligby (Tv-julekalender manuskript), 1977 En flodhest i huset, 1978 Per og bette Mads, 1981 Mig og Bedstefar – og så Nisse Pok, 1982 Tippe Tophat og andre fortællinger, 1982 Anton og Arnold flytter til byen, 1988 Anton og Arnold i det vilde vesten, 1988 Frække Friderik, mai 2008 Modtagere af Kulturministeriets Børnebogspris - modtagare_boerneborg (Vaadatud 23.03.2013.) Ninasarvik Otto ei mahu tuppa - Vanemuine. (Vaadatud 24.032013.) Jens Andersen, "Ole Lund Kirkegaard – En livshistorie", Gyldendal, 2010. ISBN 978-87-02-09526-5. Torben Sønsthagen Weinreich, "Ole Lund Kirkegaard – Et forfatterskab", Gyldendal, 2010. ISBN 978-87-02-07392-8.
Must neljapäev

24. oktoobril 1929 toimus New Yorgi fondibörsil aktsiahindade järsk langus. Ajaloos tuntakse seda päeva musta neljapäevana. Sellega algas ülemaailmne majanduskriis, mis kiirendas demokraatia hukku ja diktatuuride teket kogu maailmas. Majanduskriis kestis umbes 1933. aastani. Ka 1997. aasta 23. oktoobrit, mil Tallinna Väärtpaberibörsil langes börsiindeks TALSE enam kui viisteist punkti, tuntakse musta neljapäevana.
Gago Coutinho

Carlos Viegas Gago Coutinho (17. veebruar 1869 – 18. veebruar 1959) oli Portugali mereväe sõjaväelane ohvitser, admiral, lennunduspioneer ja ajaloolane. Sai tuntuks inimese esmakordse lennuga üle Atlandi ookeani lõunaosa, Lissabonist Rio de Janeirosse. Ta oli ka tunnustatud navigatsiooniriistade täiustamise alal.
Vassil Ridala

Vassil Ridala (aastani 1930 Vassil Grünthal; 9. märts 1906 Muhu-Suure vald, Saaremaa – 19. veebruar 1985 Tartu) oli eesti loomaarst, veterinaariadoktor (1933), professor (1936). Vassil Ridala lõpetas 1925. aastal Saaremaa Ühisgümnaasiumi ja 1930. aastal cum laude Tartu Ülikooli loomaarstiteaduskonna. Alates 1951. aastast töötas Eesti Põllumajanduse Akadeemias. Ta huviorbiidis oli loomade, lindude ja kalade mittenakkavate, nakkus- ja parasitaarhaiguste põhjused, teke ja tõrje. Ridala oli aastatel 1953–1954 EPA spordiklubi esimees. Koos EPA üliõpilastega rajasid V. Ridala ja tema abikaasa Elfriede Ridala Tartusse Narva maantee äärde sõjas hävinud veterinaariakliiniku kohale pargi. 1967 Nõukogude Eesti preemia 1969 Eesti NSV teeneline teadlane Vassil Ridala abikaasa oli Elfriide Ridala. Vilistlased. Kuressaare Hariduse Kooli veebisait. Prof. dr. V. Ridala poeg Valvo – esimene Hollandi printsessi hõbepeekri saaja. Uus Eesti, 4. veebruar 1938, nr 34, lk 3. M. Mäessa. Tartu omapäraseim muuseum. Uus Eesti, 16. oktoober 1938, nr 284, lk 5. Teadus Eesti põllumajanduse arenguloos. II osa (1918–1940) Tartu 2003. Lk 181
William Henry Hudson

William Henry Hudson (4. august 1841 – 18. august 1922) oli inglise kirjanik ja ornitoloog. Tema tuntuim teos on romaan "Rohelised kojad".
Sillamäe narkorehabilitatsioonikeskus

Sillamäe narkorehabilitatsioonikeskus asub Sillamäel Tervise tänav 8. Narkorehabilitatsioonikeskus alustas tööd 8. septembril 2005. Narkorehabilitatsioonikeskuse peamine eesmärk on aidata uimastisõltuvusega täiskasvanutel vabaneda sõltuvusprobleemidest ja toetada nende tööle minekut. Ravikuuri pikkus on 1–2 aastat. 2008. aasta seisuga metadoonasendusravi narkorehabilitatsioonikeskuses ei kasutata. Keskuses osutatakse ravi statsionaari tingimustes. Ravi võib jagada kahte ossa: Võõrutusseisundi ravi Sotsiaalse lõimumise kujundamine Kuna enamik patsiente saabub ravile regulaarse narkootikumi tarvitamise perioodil, siis narkootikumi ärajätmisel areneb neil võõrutusseisund. Selleks, et leevendada tekkivaid võõrutusnähte, rakendatakse: Unehäirete regulatsiooni Valuvaigistust Patsiendi sotsialiseerumise tagamiseks toimub töö peamiselt kahes suunas: Töösättumuse säilitamine või arendamine. Uue elustiili kujundamine.
Henry De Vere Stacpoole

Henry De Vere Stacpoole (9. aprill 1863 Kingstown (nüüd Dún Laoghaire) – 12. aprill 1951) oli iiri kirjanik. Tema tuntuim teos on 1908. aastal ilmunud romantiline jutustus "The Blue Lagoon" ("Sinine laguun", eesti keeles ilmunud 2001. aastal kirjastuses Eesti Raamat), millest on tehtud mitu filmi. Sellele järgnesid veel kaks romaani, nii et moodustus triloogia. Ta kirjutas ka pseudonüümi Tyler De Saix all. Kirjanikuks hakkas ta pärast seda, kui oli laevaarstina reisinud Vaikse ookeani lõunaosas, kust saadud inspiratsiooni ja ideid kasutas oma loomingus. Ta elas Essexis, kuni kolis 1920. aastatel Wighti saarele, kus elas surmani.
Duarte

Duarte (31. oktoober 1391 Viseu – 13. september 1438 Tomar) oli Portugali ja Algarve kuningas 14. augustist 1433 kuni surmani.
Olga Sõtnik

Olga Sõtnik (sündinud 2. detsembril 1980 Tallinnas) on Eesti riigiametnik ja endine poliitik, Riigikogu XI ja XII koosseisu liige. Ta on Kultuuriministeeriumi kultuurilise mitmekesisuse osakonna juhataja. Olga Sõtnik on lõpetanud Tallinna Tõnismäe Reaalkooli 1998 ning Tallinna Tehnikaülikooli haldusjuhtimise erialal 2002. 2022. aastal sai Tallinna Tehnikaülikoolis tehnikateaduse magistri kraadi erialal Digimuutused ettevõttes. Sõtnik on töötanud Tallinna Tõnismäe Reaalkoolis infojuhina 1999–2002, Tallinna Linnavalitsuses referendina 2003–2004, OÜ National Motor Baltic müügijuhina 2004–2005 ning OÜ Jot Eesti järelmüügi osakonna assistent 2005. Ta oli Tallinna Jäätmekeskuse ASi nõukogu liige. Olga Sõtnik oli Eesti Keskerakonna liige juunist 2000 kuni detsembrini 2014. Ta oli rahvastikuminister Eldar Efendijevi nõunik 2002–2003, Tallinna abilinnapea nõunik 2002-2003 ja Tallinna abilinnapea aastatel 2005–2007. Alates 2007. aastast oli Olga Sõtnik XI Riigikogu liige ja Riigikogu majanduskomisjoni liige. Riigikogu majanduskomisjoni liikmena tegi ta 2010. aastal avalduse Eesti riigile aktsiisimakse mittetasuvate seaduserikkujate kohta avalduse: "Eestis ületab kütuseaktsiis mitmekordselt Euroopa Liidu poolt sätestatud miinimumi. Toll töötab aina paremini, rahvas aga muutub aina nutikamaks. Ning ausalt öeldes, neid on raske hukka mõista". Alates 2011. aastast kuulus Sõtnik XII Riigikogu koosseisu. 2014. aasta märtsis teatas Sõtnik, et kandideerib Euroopa Parlamenti üksikkandidaadina. Veidi varem kutsus ta Keskerakonda Ukraina sündmuste tõttu lõpetama koostööd Ühtse Venemaaga. Ta sai Euroopa Parlamendi valimistel 328 häält ja ei osutunud valituks. 2015. aasta Riigikogu valimistel kandideeris ta Sotsiaaldemokraatliku Erakonna nimekirjas. Ta sai 358 häält ning valituks ei osutunud. Majanduskomisjoni liige salakütuseärist: nutikaid inimesi on raske hukka mõista, aripaev.ee, 22. detsember 2010 http://epl.delfi.ee/news/eesti/sotnik-puudleb-uksikkandidaadina-europarlamenti.d?id=68236133[alaline kõdulink] "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 7. märts 2014. Vaadatud 16. märtsil 2014.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) http://ep2014.vvk.ee/voting-results.html Sõtnik püüab riigikokku pääseda sotside nimekirjas, Postimees, 5. detsember 2014 http://rk2015.vvk.ee/detailed-3.html Olga Sõtniku koduleht
Aafrika rand

Aafrika rand (varem Aafrika kallas) on umbes 200 m pikkune ida poole suunatud rannariba Haapsalu kirdeservas vanalinnast idas Promenaadi idapoolse tipu ääres, Promenaadi tänava ja Rudolf Tobiase pargi kõrval Tagalahe kaldal. Nime päritolu pole teada. Legendi järgi on see tulnud sellest, et rannal viibivad ravimudaga kokku määritud patsiendid nägid välja nagu mustanahalised. On ka väidetud, et rand on nime saanud värviliste puuskulptuuride järgi; skulptuurid olid aga nimest hilisemad. Kunagi olid Aafrika rannas tenniseväljakud. 1920. aastate lõpus rajati sinna liivarand. Merepõhja süvendati, nii et kalda äärde kujunes suplusbassein. Merre rajati hüppetorn ja liurada. 1930. aastatel oli see Haapsalu põhiline supelrand, kuhu viidi igal aastal uut liiva. Rannas olid riietumiskabiinid ning tegutses rannatoolide ja päikesevarjude laenutus. Rannas oli laste turnimispostide ja kiikedega mänguväljak. Peale selle olid seal Roman Haavamägi loodud värviline puust Krokodill, Marabu, Kärbseseen päkapikkudega ja Miki Hiir ning mängumajake. Suvitushooajal (1. juunist augusti lõpuni) mängis iga päev kell 12 päeval suveorkester. Toimusid tantsuõhtud ja iludusvõistlused. Nõukogude ajal suunati Aafrika ranna lähedale kanalisatsiooniveed, mistõttu rand suplemiseks enam ei kõlvanud. Rannarajatistest on säilinud ainult rannapaviljon. 2000. aastal hakati Aafrika randa korrastama. Praegu on seal laste mänguväljak ja linnuvaatlustorn rändlindude jälgimiseks (lõunapoolses osas; valmis 2002). Randa on toodud liiva. Rannakompleks on kavas osaliselt taastada (taastatakse ka suplusbassein ja hüppetorn). Koha saksakeelne nimi on olnud Afrikanische Küste ja venekeelne nimi Африканскій берегъ. "Läänemaa Muuseum: Suvitamisest". Originaali arhiivikoopia seisuga 23. juuni 2007. Vaadatud 14. märtsil 2008. "Läänemaa Muuseum: Haapsalu — Eestimaa Veneetsia". Originaali arhiivikoopia seisuga 23. juuni 2007. Vaadatud 14. märtsil 2008.
Utria pank

Utria pank (ka Udria pank) on Põhja-Eesti panga osa (klindisaar) Ida-Viru maakonnas Narva-Jõesuu linnas Udria külas. Utria pank algab pärast Pimestiku panga moodustanud klindisaari ja kulgeb piki mere äärt Utria klindisaare põhjaküljes, mis pärast Hanelu klindilõhet jätkub Meriküla pangana. Utria klindisaar ja pank on kirdepoolsem osa Vaivara Sinimägedega sarnase tektooniliselt rikutud keerulise ehitusega klindivööndist. Klindiserv on kaetud rusukalde, pinnase ja taimkattega ning moodustab suuremal osal oma umbes 3 km pikkusel alal Pimestiku pangast Meriküla pangani avamusala. Panga idapoolses osas on kaks paljandit Utria savikallas (24 meetrit üle merepinna) ja Utria kõrgekallas (38 meetrit üle merepinna, mõningatel andmetel 42 meetrit) mille vahelt lõhestab klindisaart Utria oja ürgorg. Selle panga paljandid on viimaseks kohaks Põhja-Eesti pangal enne klindi pöördumist sisemaale, kus meri pangaastangut murrutama ja kujundama ulatub. Utria kõrgekallast kattev paeplaat on tihedalt lõhenenud (10 lõhet meetri kohta). Paeplaadi all on kurrutatud liivakivimi ja sinisavikihid. Utria savikalda peal puudub paeplaat. Panga ülemised kihid on moodustunud kurrutatud liivakivist, alumised aga sinisavist. Utria pank on Udria kihistiku stratotüüp. Ülemise osa moodustab Valgejõe kihistiku savikate vahekihtidega lubjakivi, selle all on Udria kihistiku kirju dolomiidistunud lubjakivi. Udria kihistiku all on 20 cm Sillaoru kihistu suure rauasisaldusega ooide sisaldavat lubjakivi, paelasundi alumise osa moodustab aga Toila kihistu. Panga alumise osa moodustab liivakivi. Eesti pankade loend Meriküla pank Pimestiku pank Udria Utria dessant Utria juga Utria kivikülv Udria maastikukaitseala Utria oja Utria savikallas Vaivara klindilõik Sinimäed Laagna pangasaarestik Stratigraafia terminoloogia Eesti stratotüüpsed paljandid Kalle Suuroja. Põhja-Eesti pangad, Tallinn 2004.
Tartu Ülikooli zooloogiamuuseum

Tartu Ülikooli zooloogiamuuseum oli muuseum Tartus Vanemuise tänaval. Muuseumi fondides oli ühtekokku umbes 195 000 säilikut, väljapandute arv ulatus umbes 5000-ni. Zooloogiamuuseum oli üks Tartu Ülikooli loodusmuuseume. Zooloogiamuuseumi juures töötas õppe-eesmärkidel zooloogiamuuseumi ring. Zooloogiamuuseumi ajalugu algab 1822. aastast, mil looduslookabineti (Naturalienkabinett) baasil moodustati zooloogiakabinet. Zooloogiakabineti asutaja ja ühtlasi esimene juhataja oli mitmekülgne loodusteadlane Johann Friedrich Eschscholtz. 31. jaanuaril 1829 toimunud tulekahjus hävis enamik kabineti varast, kaasa arvatud enamik kogusid. Kabineti töö hoogustus uuesti Eduard Grube eestvedamisel, kelle ajal asutati muu hulgas ka kabineti raamatukogu. Zooloogiakabineti organiseeris zooloogiamuuseumiks Max Braun. Esimese maailmasõja keerises viidi muuseumieksponaadid Voroneži linna, kus nad aga sõja käigus tugevasti kannatada said. 1920. aastal toimetati muuseumikogud oma praegusse asukohta Vanemuise tänaval. Enne teist maailmasõda oli muuseumi käes ligi 100 000 säilikut, mille tuumosa moodustasid selgrootud ja linnunahad. Teise maailmasõja ajal said muuseumi kogud jälle kannatada, eriti selgrootute kogu. Muuseumi kiirele taastamisele ja avamisele 1946. aastal andis suure panuse Eerik Kumari. Pärast seda kuulus muuseum 1948–1964 Eesti NSV Teaduste Akadeemia Zooloogia ja Botaanika Instituudi ja 1964. aastast T(R)Ü alla. Muuseumi juhatajana on töötanud Jaan Naaber, Raimond Veenpere, Nikolai Laanetu jt. Muuseumi peavarahoidja oli alates 1993. aastast Jaan Luig. 2005. aastast kuulus zooloogiamuuseum Tartu Ülikooli loodusmuuseumi koosseisu. 2018. aastal kaotati zooloogiamuuseum loodusmuuseumi struktuurist. TÜ Loodusmuuseumi ajaloost, arhiiviversioon seisuga 17.05.2014. Tartu Ülikooli loodusmuuseumi ja botaanikaaia põhikiri, vaadatud 4.01.2022.
Säntpoolia

Säntpoolia (ka saintpaulia; ladinakeelne teaduslik nimetus Saintpaulia) on püsikutest rohttaimede perekond gesneerialiste sugukonnast. Säntpooliad kasvavad pärismaistena Tansaanias ja Keenia kaguosas. Mitut liiki säntpooliad kasvavad Nguru mägedes. Säntpoolia on lähedases suguluses keerdviljakuga. Säntpoolia tuntumad sugulased on hiilulill, leitselill, punahuul, sipelgalill, templilill, vasklehik ja õnnekann. Saintpaulia brevipilosa B.L. Burtt (Tansaania) Saintpaulia goetzeana Engler (Tansaania) Saintpaulia inconspicua B.L.Burtt (Tansaania) Saintpaulia ionantha H.Wendl. (Tansaania) – kannikeseõieline säntpoolia Saintpaulia nitida B.L.Burtt (Tansaania) Saintpaulia pusilla Engler (Tansaania) Saintpaulia rupicola B.L.Burtt (Keenia) Saintpaulia shumensis B.L.Burtt (Tansaania) Saintpaulia teitensis B.L.Burtt (Keenia) Saintpaulia ulugurensis Haston (Tansaania) Saintpaulia watkinsii Haston (Tansaania). Käesoleval ajal tuntakse rohkem kui 2000 säntpooliasorti. Säntpooliaid kingitakse (potilillena) emadele ja mitmel pool maailmas peetakse neid emaduse sümboliks. Saksa botaanik H. Wendland nimetas selle taimeperekonna säntpooliaks Tansaania Usambara maakonna kuberneri W. Freiherr von Saint-Paul Illaire’i (1860–1910) auks, kes 1890. aastal esimesed säntpooliad Hannoveri lähedale Herrenhausenisse saatis. Säntpooliatel on teatud sarnasus kannikestega, mistõttu toataimena kasvatatavat kannikeseõielist säntpooliat (Saintpaulia ionantha) nimetatakse ka aafrika kannikeseks või varjukannikeseks. Rahvapäraselt tuntakse säntpooliat ka usamba kannikesena ja parma kannikesena. Urmas Laansoo, "Paulike ja jõuluhüatsint", Eesti Päevaleht, 18. detsember 2012 TIIA NIIDUVIIR, Säntpoolia (Saintpaulia) ehk aafrika kannike, 17. veebruar 1998, veebiversioon (vaadatud 20.12.2014) C. JILL HARRISON, MICHAEL MÖLLER ja QUENTIN C. B. CRONK, Evolution and Development of Floral Diversity in Streptocarpus and Saintpaulia, Annals of Botany 84: 49–60, 1999, veebiversioon (vaadatud 20.12.2014)(inglise keeles) Sissekanne Encyclopædia Britannicas Sissekanne GRIN-is Sissekanne ITIS-es Sissekanne NCBI Taxonomy database-s'is Saintpaulia Family: Gesneriaceae, Genus: Saintpaulia Dr. Jeff Smith, Saintpaulia:Taxonomy, Ecology and Distribution Dimitar Dimitrov, David Nogués-Bravo, ja Nikolaj Scharff, Giovanni G. Vendramin, toimetaja, Why Do Tropical Mountains Support Exceptionally High Biodiversity? The Eastern Arc Mountains and the Drivers of Saintpaulia Diversity, PLoS One. 2012; 7(11): e48908., 19. november 2012., doi: 10.1371/journal.pone.0048908, PMCID: PMC3501504, veebiversioon (vaadatud 20.12.2014)(inglise keeles)
Pereheitmine

Pereheitmine ehk sülemlemine on mesilaste paljunemisviis, mille käigus osa mesilasperest lahkub tarust. Osa noori mesilasi koos vana viljastatud emaga moodustavad sülemi, mis hakkab endale uut elupaika otsima. Kui mesinikul õnnestub sülem kinni püüda ja tühja tarusse paigutada, saab ta endale ühe uue pere juurde. Kui aga sülem minema lendab, püüab see leida sobiva õõnsuse, kuhu kiiresti kärgi ehitama hakata ja mett koguda, et ema saaks munema hakata. Mesindus Mesilane
Tiit Kuusmik

Tiit Kuusmik (sündinud 3. märtsil 1950 Kiviõlis) on Eesti poliitik. Tiit Kuusmik on lõpetanud Kiviõli 1. Keskkooli 1968 ning Tallinna Pedagoogilise Instituudi kehalise kasvatuse õpetaja erialal 1972, lisaks ENSV Riikliku Filharmoonia estraadistuudio kursuse laulmise erialal 1971. Kuusmik on töötanud Kiviõli 1. Keskkoolis õpetajana täiskoormusega 1972–1976 ja 1989–1993, osalise koormusega 1980-1986 ning Püssi Puitlaastplaatide Kombinaadis peadirektori asetäitjana ja parteiorganisaatorina 1986–1989, lisaks restoranis "Kevad" muusikuna 1973-1978. Tiit Kuusmik on olnud Kohtla-Järve komsomolikomitee sekretär 1976–1979, Kohtla-Järve parteikomitee instruktor 1979–1980 ning Kiviõli Linna RSN Täitevkomitee aseesimees ja esimees 1980–1986. Ta oli Kiviõli linnapea 1993–2005, X Riigikogu liige 2005–2007 ja XI Riigikogu liige 2007–2011. Aastail 2001–2011 oli ta Eesti Keskerakonna liige. Alates 2014. aastast on ta Reformierakonna liige. 12. jaanuaril 2012 valiti ta Toila vallavanemaks. Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 7 (Ida-Virumaa) 184 häält ning ei osutunud valituks. Ida-Virumaa teenetemärk, 2005 Politsei teenetemärk, 2005
Katleri tänav

Katleri tänav on tänav Tallinnas Lasnamäe linnaosas Katleri asumis. Katleri tänav algab Martsa tänavalt, kulgeb algul itta ja siis kirdesse ning lõpeb Tondiraba tänaval. Teiste tänavatega ta ei ristu. Ta kulgeb paralleelselt põhja pool asuva Narva maantee ja lõuna pool asuva Paasiku tänavaga. Tänav on 440 m pikk. Suurim majanumber on 25. Katleri tänav sai nime 9. detsembril 1988. Tänav on saanud nime Katleri suvemõisa järgi. http://www.eki.ee/knab/tallinn1.htm Regio.ee otsing (vaadatud 14. aprill 2010) Robert Nerman, Leho Lõhmus. Tallinna asumid ja ametlikud kohanimed. Tallinn, 2013, lk. 272
Luigelillelised

Luigelillelised (Butomaceae) on ainuperekonna ja -liigiline üheiduleheliste õistaimede sugukond. Sugukonna ainus liik on luigelill (Butomus umbellatus).
Vesipipralised

Vesipipralised (Elatinaceae) on õistaimede sugukond malpiigialaadsete seltsist. Sugukonda kuulub kaks perekonda kokku 35-50 liigiga. Perekonda vesipipar (Elatine) kuuluvad peamiselt veetaimed. Perekonna esindajaid kasvab kõikjal maailmas troopikast parasvöötmeni. Kõige suurem liikide hulk kasvab siiski parasvöötmes. Perekonda Bergia kuuluvad poolpõõsad ja põõsad. Perekonna esindajad kasvavad Euraasia ja Aafrika parasvöötmes ja troopikas. Kaks liiki kasvavad Ameerika troopilises vööndis ning ühe levila ulatub Ameerika parasvöötmest troopilise vööndini. Kõige enam on perekonna esindajaid Vana-Maailma troopilises vööndis. Vesipipralistel on lehed kas vastakuti või männases ning väikeseid õisi katab 2...5 kroonlehte.
Luigelill (perekond)

Luigelill (Butomus) on taimesugukonna luigelillelised ainus perekond. Selles perekonnas on üks liik – luigelill (Butomus umbellatus).
Udo-Nestor Ivask

Udo Ivask (20. detsember 1878 Loodi mõis, Viljandimaa – 15. mai 1922 Tartu) oli eesti bibliofiil, raamatuloolane ja eksliibrisekunstnik. Pärast gümnaasiumi lõpetamist sõitis Ivask Moskvasse, kus asus õppima akadeemik K. A. Karovini maaliateljees. Tal oli plaan õppida kunsti, kuid kunstikooli teda vanuse tõttu enam ei võetud. Ivaski valis kunsti asemel bibliograafia, teda paelusid eksliibrised. Lisaks on ta kujundanud tiitellehti, päisliiste, raamatukaasi, vinjette jms. Aastatel 1905–1918 trükiti Ivaski loomingut. Ta oli kaastegev Venemaa Raamatupalati loomisel, toimetas ajakirja ning oli haruldaste trükiste osakonna juhataja Rumjantsevi muuseumis ning Riikliku Kirjastuse bibliograafiakomisjoni liige. Udo Ivaskilt on teada 31 eksliibrist. Ratmir Tumanovski. Udo Ivask raamatugraafikuna. - Kujutava ja tarbekunsti almanahh, nr 2, 1978 Hanno Lepik, "Udo Ivask on eesti eksliibrise vanaisa", Sakala, 2. mai 2008
Carl Prima

Carl Prima (26. september 1892 Rõngu – 6. juuli 1941 Põltsamaa) oli eesti arst. Ta sündis põllupidaja peres. Üldhariduse sai ta Tartu Reaalkoolis. Arstiteadust õppis Prima Tartu Ülikoolis aastail 1913–1918 ja lõpetas selle cum laude. Ta oli korporatsioon Sakala liige. Carl Prima võttis osa Vabadussõjast ning töötas 1919. aastal Viljandis ja pärast sõda Eesti sõjaväes mitmel ametikohal. 1922. aasta veebruaris kaitses Carl Prima doktoriväitekirja, seejärel töötas ülikooli haavakliinikus. 1924. aastast kuni elu lõpuni oli Carl Prima seotud Põltsamaa haiglaga. 1925. aastal täiendas ta oma teadmisi Berliinis. Doktor Prima tegi linnaarstina keerukaid operatsioone: mao resektsioonid, põie- ja neeruoperatsioonid, plastilised operatsioonid jne. Tema kirjutisi ilmus Eesti Arstis ja mujal. Artiklid käsitlesid nii kirurgilisi kui ka koolitervishoiu küsimusi. Ta arreteeriti 6. juulil 1941, kui ta oli teel haiglast koju. Carl Prima elas kunagise Uue-Põltsamaa mõisa kõrtsipidaja Stambergi majas jõe ääres. Talle esitati süüdistus haavatud metsavendade abistamises ning ta hukati täitevkomitee ruumides. Algul maeti ta linna karjamaale ühishauda. 27. juulil 1941 maeti ta ümber Põltsamaa kalmistule, sama aasta 12. oktoobril kodukihelkonna Rõngu kalmistule. "Doktor Carl Prima Põltsamaale elatud elu"[alaline kõdulink] Vooremaa, 17. märts 2008
John Carter Cash

John Carter Cash (sündinud 3. märtsil 1970) on Ameerika Ühendriikide kantrimuusik, -laulja ja muusikaprodutsent. John Carter Cash on Johnny Cashi ja June Carter Cashi ainuke ühine laps.