laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Eesti Töörahva Kommuuni Nõukogu

Eesti Töörahva Kommuuni Nõukogu oli Narvas 28. novembril 1918 välja kuulutatud Eesti Töörahva Kommuuni valitsusorgan. Eesti Töörahva Kommuun kuulutati välja Narva Aleksandri kirikus. Samas hoones tegutses ka Eestimaa Töörahva Kommuuni (ETK) Nõukogu. ETK Nõukogu ja juhtstruktuurid tegutsesid pärast ETK ja Punaarmee väljaajamist Eestimaalt veel mõnda aega Venemaal, kuid kuna Punaarmeel ei õnnestunud Eestit hõivata ning ETK muutus takistuseks rahu sõlmimisel Nõukogude valitsuse ja Eesti vabariigi vahel, saatis ta end 5. juunil 1919 Staraja Russas laiali. ETK Nõukogu sekretär August Pihlap (1885–1940); ETK Siseasjade Valitsuse Eestimaa Erakorralise Komisjoni esimees Eduard Otto; ETK Nõukogu Sõjaväevalitsuse nõuandja August Kork, 14. detsember 1918 –; ETK Kultuuri- ja Haridusvalitsuse Koolivalitsuse juhataja Johannes Mägi; ETK Rahvamajanduse Valitsuse Põllumajanduse osakond, juhataja Gustav Kipper; ETK Rahvamajanduse Valitsuse Revolutsioniline Piirikaitse osakond, organiseerija Karl Sammel; ETK Kultuuri- ja Haridusvalitsuse Kirjastusosakond, juhataja Juhan Lilienbach; ETK Rahvamajanduse Valitsuse Eesti Laiarööpmelise raudtee ülem Mihkel Liiv, poliitosakonna ülem E. Upsi; ETK Rahvamajanduse Valitsuse Rahanduskomisjon, Aleksander Riks; ETK Rahvamajanduse Valitsuse Arvestusosakond Nikolai Salm,. Eesti Töörahva Kommuuni häälekandja oli venekeelne ajaleht Molot; ETK Sõjaväevalitsuse häälekandja oli Eesti Kütiväe Teataja. Eesti Ajutine Valitsus Eesti Vabadussõda Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu Eesti Töörahwa Kommuna terror Narvas, 29.11.1918 – 18.01.1919, Kultuur ja Elu Hanneli Rudi, Töörahva kommuuni mälestusmärk püstitati ideoloogilistel kaalutlustel valesse kohta[alaline kõdulink], Postimees, 20.11.2007 Atko Remmel, Ateismi ajaloost Eestis lk. 27 Meenutades kommunaare, Maaleht, 1988 nr. 48, 1. detsember 1988, lk 3 "Известные революционеры. САЛЬМ Николай Васильевич (род. в 1888 году)". Originaali arhiivikoopia seisuga 17. oktoober 2012. Vaadatud 2. mail 2012. Лев ЛИВШИЦ, Через века в современность, "Молодежь Эстонии", 16.04.2002 Eesti punase valitsuse viimsed päevad. Esmaspäev, 27. jaanuar 1930, nr. 4, lk. 5. Foto Eesti Filmiarhiivist Eesti Töörahva Kommuuni Nõukogu, Nõukogu liikmed: istuvad (vasakult) Peeter Pihlap, Hans Pöögelmann, Jaan Anvelt, Otto Rästas, Maks Trakmann ja Karl Mühlmann (Mühlberg), seisavad Johannes Käspert ja Artur Vallner
Johann von Taube

Johann von Taube (ka Hans; 1591–1629 Elbing) oli Eestimaa aadlikust Saksimaa sõjaväelane (hauptmann). Johann von Taube sündis Eestimaa maanõuniku ning Haljava mõisniku Johann von Taube ja Anna von Taube (sünd. von Rosen) pojana. Koos oma vendade Clausi (1593–1654), Dietrichi (1594–1639) ja Reinhardtiga (1595–1662) asus ta Saksimaa teenistusse. Talle kuulus Haljava mõis Eestimaal ja Rothnaußlitzi mõis Saksimaal. Johann von Taube suri 1629. aastal Elbingis katku.[viide?] Johann von Taube abiellus 2. jaanuaril 1620 Dresdenis Agnes von Minckwitziga, kes oli Hans Wolf von Minckwitzi ja Maria von Minckwitzi (sünd. von Grünrodt) tütar. Abielust sündisid: vabahärra Johann Georg (1627–1665), Haljava ja Rothnaußlitzi mõisnik; Sophie Magdalene (maeti 1677), abiellus Reinhold von Buxhoevedeniga (suri 1664), kes oli mitme mõisa omanik Eesti- ja Saaremaal; Anna Marie; Margarethe. Viited: Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften, Teil 2, 1.2: Estland, Görlitz, 1930 Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften, Teil 2, 1.2: Estland, Görlitz, 1930
Yuriorkis Gamboa

Yuriorkis Gamboa Toledano (sündinud 23. detsembril 1981 Guantánamos Guantánamo provintsis Kuubal) on Kuuba poksija. Gamboa oli kokku neljakordne Kuuba meister – helveskaalus (kuni 48 kg) 2000. aastal, kärbeskaalus (kuni 51 kg) aastatel 2003 ja 2004 ning sulgkaalus (kuni 57 kg) 2006. aastal. Gamboa võitis kärbeskaalus (kuni 51 kg) 2004. aasta Ateena olümpiamängude poksivõistlustel kuldmedali ja tuli olümpiavõitjaks. Gamboa sai sulgkaalus (kuni 57 kg) 13. maailmameistrivõistlustel (Mianyang, 2005) pronksmedali, kaotades poolfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Aleksej Šajdulinile (Bulgaaria). Gamboa oli 2006. aasta lõpus treeningutel Venezuelas, kui ta aastavahetusel 2006/ 2007 koos oma koondisekaaslaste Yan Bartelemí ja Odlanier Solísega põgenesid Colombia ja Saksamaa kaudu USAsse. Ta müüs enne põgenemist maha oma olümpiakuldmedali, et oma peret toetada. Ta elab ja treenib praegu Miamis. Gamboa on poksinud alates aprillist 2007 elukutselisena. Ta on osalenud kokku 21 kohtumisel ning on võitnud need kõik (neist 16 nokaudiga). 28. suveolümpiamängude poksivõistlus. Ateena 2004. Tulemused inglise keeles 13. maailmameistrivõistlused poksis. Mianyang 2005. Tulemused inglise keeles Yuriorkis Gamboa veebisaidil Olympedia (inglise) Yuriorkis Gamboa veebisaidil BoxRec (inglise) Yuriorkis Gamboa koduleht. Inglise keeles
Tiepolo

Giovanni Battista Tiepolo, Itaalia maalikunstnik (5. märts 1696 Veneetsia – 27. märts 1770 Madrid) Giovanni Domenico Tiepolo, Itaalia maalikunstnik, Giovanni Battista Tiepolo poeg (30. august 1727 – 3. märts 1804) Lorenzo Baldissera Tiepolo, Itaalia maalikunstnik, Giovanni Battista Tiepolo poeg (8. august 1736 – august 1776)
Laos

Laos, ametlikult Laose Demokraatlik Rahvavabariik (lao keeles ສາທາລະນະລັດ ປະຊາທິປະໄຕ ປະຊາຊົນລາວ, Sathalanalat Paxathipatai Paxaxôn Lao) on merepiirita sotsialistlik riik Kagu-Aasias Indohiina poolsaarel. Piirneb Kambodža, Vietnami, Tai, Myanmari ja Hiinaga. Laos oli 1949. aastani Prantsusmaa protektoraat Prantsuse Indohiinas. 1354. aastal rajati praeguse Laose alale Lan Xangi kuningriik. Laos jaguneb halduslikult 17 provintsiks ja pealinna prefektuuriks: Provintsid jagunevad 140 ringkonnaks, mis jagunevad rohkem kui 11 000 vallaks. Laose riigipeade loend Laose jalgpallikoondis Maailmapanga andmebaas, vaadatud 8.04.2019. Maailmapanga andmebaas, vaadatud 21.10.2018. Maailmapanga andmebaas, vaadatud 27.05.2019.
Poks 1976. aasta suveolümpiamängudel

21. suveolümpiamängude võistlused poksis peeti 18.–31. juulini Montréalis Québeci provintsis Kanadas. Osales 266 võistlejat 54 riigist. Vanim osaleja oli Muhammad Sadiq (Pakistan; sündinud 1. septembril 1934) ning noorim osaleja oli Carlos Betancourt (Puerto Rico; sündinud 4. juunil 1959). Võisteldi 11 kaalukategoorias. Val Barkeri karika parima tehnikaga poksijale sai kergekaalu (kuni 60 kg) kuldmedali- ja olümpiavõitja Howard Davis (USA).
Enno Lehis

Enno Lehis (28. veebruar 1912 Loksa – 13. detsember 2011 Tallinn) oli eesti maalikunstnik, akvarellist. Sündinud Harjumaal Kõnnu vallas Loksa külas lapserikka pere vanima pojana. 17-aastaselt sai koha Kaitseministeeriumi orkestris. Õppis samaaegselt aastail 1930–1934 Tallinna Konservatooriumis trompetit ja õhtukeskkoolis. 1940 viidi orkester Riiga ja sealt edasi rindele. Lehise ülesandeks oli orkestri seinalehe tarbeks karikatuuride ja illustratsioonide joonistamine. 1942 kutsuti terve orkester Jaroslavli Eesti Kunstiansamblitesse, kus Lehis jätkas tegevust seinalehe toimetajana ning sai kunstnike ühisateljees innustust oma hobi, akvarellmaali viljelemiseks. Sõja lõppedes astus ta Eesti Raadio estraadiorkestrisse. Aastail 1944–1951 jätkas õpinguid ERKI-s maalierialal Johannes Greenbergi ja Lepo Mikko käe all. 1958. aastal esines ta oma esimese näitusega. 1957–1958 aastatel avaldati tema karikatuure ajakirjas Pikker. Kuulus Eesti Kunstnike Liitu 1959. aastast. On osalenud Tallinna kevad- ja sügisnäitustel, Tallinna ja Moskva akvarellinäitustel ning Riia akvarellitriennaalidel. Isikunäitusi on kokku seitse. Alates 1964. aastast töötas vabakutselisena. Enno Lehis oli tuntud looduslähedase traditsioonilise maali viljelejana. Tema maastikumotiive ja lillekompositsioone iseloomustavad pehmed üleminekud ühest aastaajast teise. Pastelne koloriit vaheldub kontrastsema ja vitaalsema värvikäsitlusega. Tema loomingu põhiosa moodustasid maastikumaalid, enim kujutas ta merd ja sügisest loodust. Enno Lehis on maetud Metsakalmistule. Enno Lehise abikaasa on nahakunstnik Aino Lehis, tütar akvarellist Pille Lehis ja lapselaps laulja Tui Hirv. Enno Lehise elulookirjeldus EKM arhiiv 10-8.3/67 Anu Purre: "Puunimega karismaatiline kunstnik, kes armastab roheliselt, ja tema hõljuvsametine tehnika", Sirp, 24. mai 2002 Pekka Erelt: "Trompet ja pintsel", ekspress.ee, 27. juuni 2009
Valdur Roots

Valdur Roots (17. november 1936 Tallinn – 22. juuli 2011) oli eesti pianist ja klaveripedagoog. Valdur Roots õppis muusikat Pärnu Lastemuusikakoolis ja Tallinna Muusikakoolis. 1959. aastal lõpetas ta kiitusega Tallinna Riikliku Konservatooriumi. Valdur Roots suunati tööle Eesti NSV Riikliku Akadeemilise Meeskoori kontsertmeistriks, kus ta töötas 1982. aastani. 1967. aastast töötas ta Tallinna Riiklikus Konservatooriumis klaverikateedri vanemõpetajana, 1995. aastal sai Eesti Muusikaakadeemias professoriks. 2007. aastal sai ta Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia emeriitprofessoriks. 1969 Eesti NSV teeneline kunstnik
Helga Kurm

Helga Kurm (11. jaanuar 1920 – 7. jaanuar 2011) oli eesti pedagoogikateadlane. "Sinule, tütarlaps". Valgus 1970 ja 1977 "Üks tõsine jutt lastevanematega". Valgus 1970 Eesti NSV teeneline õpetaja 1975 "In memoriam Helga Kurm", Universitas Tartuensis, 3. veebruar 2011 Martin Krõlov: "Helga Kurm ei istu, käed rüpes", Õpetajate Leht, 4. november 2005
Caterina Sforza

Caterina Sforza (1463 algus – 28. mai 1509) oli Itaalia ülikudaam, Milano hertsogi Galeazzo Maria Sforza ja hertsogi lähedase sõbra, õukondlase, krahv Gian Piero Landriani naise, Lucrezia Landriani, vallaslaps. Toretsevas Milano õukonnas üles kasvanud Caterina oli hiljem abikaasa Girolamo Riario kaudu ka Imola sinjoora ja Forlì krahvinna. Tuntud kondotjeeride dünastia järeltulijana paistis ka Caterina juba varasest noorusest alates silma julgete ja vaprate ettevõtmisega. Eraelus meeldis talle katsetada alkeemiaga, tantsida, käia jahil. Ema jõulise ja sõjaka iseloomu päris Caterina kaheksast lapsest vaid noorim, kapten Giovanni dalle Bande Nere. Lucrezial oli hertsogiga kokku vähemalt neli last ja oma abikaasaga kaks last.
Vanaegiptuse keel

Vanaegiptuse keel on egiptuse keele kuju, mis on teada Vana riigi (2707–2216 eKr) aegsetelt raidkirjadelt ja üksikutest hilisematest tekstidest, nagu sargatekstidest Hilis-Egiptuse ajajärgu raidkirjadelt. Kui mitte arvestada varasel dünastiate ajastul kasutatud, ainult fragmentaarselt säilinud varaegiptuse keelt, mida koos püramiiditekstide keelega nimetatakse ka arhailiseks vanaegiptuse keeleks, moodustab vanaegiptuse keel egiptuse keele vanima säilinud keelekuju ja ühtlasi vanima säilinud afroaasia keele üldse.
Utopistlik sotsialism

Utopistlik sotsialism on koondnimetus varastele sotsialistlikele õpetustele. Termini utopistlik sotsialism võttis kasutusele Karl Marx, seda on kasutanud ka temale järgnenud sotsialistlikud mõtlejad. Varajased sotsialistlikud või sotsialismile lähedased mõtlejad püüdsid luua ühiskonna ümberkujundamise plaani, mis oleks põhinenud egalitaarsusel, kõigi inimeste kohustuslikul tööl, varaühisusel ning hüvede võrdsel jaotamisel. Utopistliku sotsialismi elemente sisaldus juba antiikfilosoofide töödes. Keskajal väljendus utoopilise sotsialismi võrdsustavaid ideid mitmetes ketserlikes religioossetes õpetustes, hiljem usureformaatorite (Jan Hus, Thomas Müntzer) teostes. Termini utoopia võttis sellise ühiskonna tähistamiseks esimesena kasutusele Thomas More, nimetades oma teoses "Utopia" (1515/16) nii kujuteldavat saart, millel on loodud ideaalne sotsialistlik ühiskond. Utopistlikku sotsialistlikku ühiskonda kirjeldas oma teoses "Päikeseriik" (1623) ka Tommaso Campanella. Valgustusajastul viljelesid õpetust utoopilisest sotsialismist mitmed prantsuse filosoofid (de Mably, Melet, Morelly). Oma kõrgeima taseme saavutasid utopistlikud sotsialistlikud teooriad 19. sajandi filosoofide Saint-Simoni, Charles Fourier' ja Robert Oweni töödes. Utopistlik sotsialism on oluline mitmete kaasaegsete sotsialistlike mõttevoolude tekkimisel. Teaduslik sotsialism
Koma

Koma ( , ) on kirjavahemärk, mis sarnaneb kujult ülakoma ja ühekordse ülemise jutumärgiga, kuid asetseb neist erinevalt teksti alumisel joonel. Enamikus kirjaviisides kujutatakse seda kas väikese sirge, kaardus ja/või kaldu joonekesena või täidetud paunaga 9 sarnaselt. Komal on eri keeltes ja kontekstides eri funktsioone, enamasti märgib see lauses pausi. Komaga eraldatakse loetelu elemente ja osalauseid. Tänapäevast koma kasutas kirjas esimesena itaalia humanist Aldus Manutius. Koma kasutatakse ka diakriitikuna kombinatsioonis teiste märkidega. Näiteks rumeenia keeles kasutatakse koma tähtede s ja t all: ⟨Ș, ș⟩, ⟨Ț, ț⟩ vastavalt helitu postalveolaarse frikatiivi /ʃ/ ja helitu alveolaarse afrikaadi /t͡s/ märkimiseks. Eesti keeles kasutatakse koma ka arvudes täis- ja murdosa eraldajana. Koma on kasutatud ka logodel, näiteks Eesti Keele Instituudi logol. ülakoma jutumärgid semikoolon punkt Koma kasutamine (EKI teatmik)
Kakkpapagoilased

Kakkpapagoilased (Strigopidae) ehk Uus-Meremaa papagoid[viide?] on papagoiliste seltsi kuuluv sugukond, milles on kaks perekonda kolme liigiga. Perekond Nestor koosneb keast ning kaakast kahe alamliigiga (Nestor meridionalis meridionalis ja Nestor meridionalis septentrionalis). Perekonda Strigops kuulub aga vaid üks liik – kakkpapagoi (ehk kakapo). Kõik säilinud liigid on endeemsed Uus-Meremaale, ent kaks väljasurnud liiki levisid ka teistel lähedal asuvatel saartel. Praegused nimed kea, kaaka ja kakapo on samad, mis kunagised maoorikeelsed nimed. Norfolki kaaka ja Chathami kaaka surid välja üsna hiljuti; kakapo, kea, ning kaaka kaks alamliiki on kõik ohustatud liigid. Sugukond lahknes teistest papagoilistest umbes 82 miljonit aastat tagasi, kui Uus-Meremaa eraldus Gondwanast.
Nestor (linnuperekond)

Nestor (Nestor) on Strigopidae sugukonda papagoiliste seltsi kuuluv linnuperekond. Perekonda kuulub kaks praegu elusolevat liiki: kea ja kaaka. Mõlemad on endeemsed Uus-Meremaale. Nii kea kui ka kaaka on jässaka kehaehitusega. Perekonna iseloomulikuks jooneks on keele ehitus, mille tipus on karvakesed.
Astor

Astor on asula Ameerika Ühendriikides Florida osariigis Lake'i maakonnas. 2000. aasta rahvaloenduse järgi elas Astoris 1487 inimest. 2016 U.S. Gazetteer Files 2020 United States Census, vaadatud 1.01.2022.
Jasper Fforde

Jasper Fforde (sündinud 11. jaanuaril 1961 Londonis) on inglise kirjanik. Fforde'i esimene fantaasiaromaan "The Eyre Affair" ilmus 2001 ning see on tema tuntuima, nn Thursday Nexti sarja esimene raamat. Sarja peategelaseks on kirjandusteostes töötav naisdetektiiv Thursday Next. Fforde'i romaane iseloomustab kirjanduslike viidete küllus ning rohke sõnamängu kasutus, mis teeb need osaliselt tõlkimatuks. Thursday Next "The Eyre Affair" (2001; eesti keeles "Eyre'i juhtum", tõlkinud Jana Linnart, Tallinn: Ersen, 2014) "Lost in a Good Book" (2002; eesti keeles "Kadunud heasse raamatusse", tõlkinud Jana Linnart, Tallinn: Ersen, 2014) "The Well of Lost Plots" (2003) "Something Rotten" (2004) "First Among Sequels" (2007) "One of our Thursdays is Missing" (2011) "The Woman Who Died a Lot" (2012) Nursery Crime Division "The Big Over Easy" (2005) "The Fourth Bear" (2006) "Shades of Grey 1: The Road to High Saffron" (2010) The Dragonslayer trilogy "The Last Dragonslayer" (2010) "The Song of the Quarkbeast" (2011) Ametlik koduleht
Hendrik van der Zee (poksija)

Hendrik van der Zee (eesnimi ka Hein, Henk, Heintje; 6. september 1929 Amsterdam – 5. detsember 1991 Oostzaan, Põhja-Hollandi provints) oli Hollandi poksija. Van der Zee osales Euroopa eest ühe korra kärbeskaalus (kuni 112 naela ehk 50,8 kg) maavõistlusel USA Kuldkinda-turniiri võitjate meeskondadega ja võitis 1951. aastal oma kohtumise Washingtonis. Van der Zee osales kärbeskaalus (kuni 51 kg) 1952. aasta Helsingi olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas 1. ringis oma kohtumise hilisemale pronksmedalivõitjale Anatoli Bulakovile (NSV Liit) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. Van der Zee osales kärbeskaalus (kuni 51 kg) 8. Euroopa meistrivõistlustel (Oslo, 1949), kuid kaotas veerandfinaalis oma kohtumise hilisemale kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Janusz Kasperczakile (Poola) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja ning sai kärbeskaalus (kuni 51 kg) 9. Euroopa meistrivõistlustel (Milano, 1951) hõbemedali, kaotades finaalis kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Aristide Pozzalile (Itaalia). Van der Zee poksis oktoobrist 1952 kuni juulini 1959 elukutselisena. Ta osales kokku 42 kohtumisel ning võitis neist 28 (neist 9 nokaudiga), kaotas 11 (neist 6 nokaudiga) ja viigistas 3 kohtumist. 1951. aasta Euroopa - USA Kuldkinda-võistlused. Tulemused inglise keeles 15. suveolümpiamängude poksivõistlus. Helsingi 1952. Tulemused inglise keeles "8. Euroopa meistrivõistlused poksis. Oslo 1949. Tulemused inglise keeles" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 2. veebruar 2014. Vaadatud 27. detsembril 2011. 9. Euroopa meistrivõistlused poksis. Milano 1951. Tulemused inglise keeles Hendrik van der Zee (poksija) veebisaidil Olympedia (inglise) Hendrik van der Zee veebisaidil BoxRec (inglise)
Kea

See artikkel räägib linnust. Teiste tähenduste kohta vaata lehekülge KEA. Kea ehk keapapagoi (Nestor notabilis) on perekonda nestor kuuluv papagoi.
Hendrik van der Zee

Hendrik van der Zee (sündinud 1967) on hollandi kabetaja.
Kakaduulased

Kakaduulased (Cacatuidae) on papagoiliste seltsi kuuluv sugukond. Sugukonda kuulub 7 perekonda 21 liigiga. Kakaduude nimi pärineb Malaist – kaka(k)tua (kaka "papagoi" + tuwah või kakak "õde" + tua "vana"). Kakaduude levila ulatub Filipiinidelt ja Indoneesia ida-saarteni, Wallaceast Uus-Guineani ja sealt Austraaliani. Kakaduud tunneb ära nende uhke tuti ja kõvera noka järgi. Nende suled on küll vähem värvilised kui teistel papagoidel, olles tavaliselt kas valged, hallikad või mustad, ent see-eest on nende tutt tihti värviline. Kakaduud on küllaltki suured, sarnanedes suuruselt näiteks ronkadega. Kõige tuntum kakaduude seast on kindlasti kollatutt-kakaduu. Probosciger Callocephalon Nymphicus Calyptorhynchus Eolophus Lophochroa Cacatua
Mängupalavik

"Mängupalavik" ("Fever Pitch"), 1997. aasta film, režissöör David Evans, peaosas Colin Firth "Mängupalavik" (televisioonis on kasutatud ka pealkirja "Mees üheks hooajaks"; inglise keeles "Fever Pitch"), 2005. aasta film, režii Bobby ja Peter Farrelly, peaosas Drew Barrymore
Sevani poolsaar

Sevani poolsaar (armeenia keeles Սևանի թերակղզի; endine Sevani saar) on poolsaar Sevani järves Armeenias, Gegharkhunikhi maakonnas. Poolsaare kõrgeim koht on 1950 meetrit merepinnast. Selle geograafilised koordinaadid on 38°20′30″N 43°02′07″E. Poolsaarel asub 9. sajandist pärinev Sevanavanki katedraal, mis on üks Armeenia tuntumaid vaatamisväärsusi. Põhjakaldal paikneb kloostri seminar, Vaskeniani teoloogiaakadeemia. Stalini ajal alustati Sevani järve pinna langetamist, et saada juurde uut põllumaad. Kokku langes veetase umbes 20 meetrit ning saarest sai poolsaar. Selle lõunakaldale ehitati Armeenia Kirjanike Liidu külalistemaja. Idakaldal asub Armeenia presidendi suveresidents. Sevani saar ja klooster 19. sajandil. (Pariis, 1869, T. Deyrolle.) Sevani järv 1974. aastal.
Kui tähtis on olla tõsine

"Kui tähtis on olla tõsine" ("The Importance of Being Earnest"; täieliku pealkirjaga "The Importance of Being Earnest, A Trivial Comedy for Serious People") on Oscar Wilde'i näidend. Näidend esietendus 14. veebruaril 1895 Londoni St. Jamesi teatris. Teosest on tehtud mitu filmi. Näiteks: "Kui tähtis on olla tõsine", film aastast 1932, režissöör Franz Wenzler "Kui tähtis on olla tõsine", film aastast 1952, režissöör Anthony Asquith "Kui tähtis on olla tõsine", film aastast 2002, režissöör Oliver Parker "Kui tähtis on olla tõsine", film aastast 2011, režissöör Brian Bedford
Lucrezia Landriani

Lucrezia Landriani (sünd u 1440) oli Milano hertsogi Galeazzo Maria Sforza kaaslanna ja nimeka vallaslapse, Imola sinjoora, Forlì krahvinna, Caterina Sforza, ema. Lucrezial oli hertsogiga veel vähemalt kolm last ning kaks last oma abikaasaga. Lucrezia oli krahv Gian Piero Landriani abikaasa, kes oli Galeazzo Maria Sforza (24. jaanuar 1444 – 26. detsember 1476; Milano hertsogi Francesco Sforza ja hertsoginna Bianca Maria Visconti poeg) õukondlane ja lähedane sõber. Galeazzo Mariast saanuks pärast isa surma 8. märtsil 1466 Milano hertsog. Lucrezia sündis Milanos 1440. a paiku; lähemad andmed tema nooruse ja vanemate kohta puuduvad. Domenico Veneziano maalitud kaasaegselt portreelt Lucreziast näeb vaataja blondijuukselist, sinisilmset, kõrgelaubalist ja peente näojoontega kena daami. Oma kaasa, Gian Pieroga, oli tal kaks last, poeg Piero Landriani, kellest hiljem sai Forlimpopoli kindluse kastellaan; ja tütar, Bianca Landriani, kes abiellus Tommaso Feo’ga, Ravaldino kindluse kastellaani ja Caterina Sforza lähedase sugulasega. Lucrezia’st sai Galeazzo Maria südamedaam 1460. a paiku, kui Galeazzo Maria oli kuueteistaastane. Luzrecial ja Galeazzo Marial oli vähemalt neli ühist last: Carlo Sforza, Magenta krahv. Caterina Sforza, Imola sinjoora, Forlì krahvinna (1463 – 28. mai 1509), abiellus kolm korda. Chiara Sforza (1467–1531). Alessandro Sforza, Francavilla valitseja (1465–1523), kes oli abielus Barbara dei Conti Balbiani di Valchiavenna’ga, kellega tal oli tütar, Camilla. Lucrezia lapsed tunnistati seaduslikeks ning kasvatati üles hertsogi õukonnas, kõrvuti Galeazzo seaduslike lastega. Peamiseks kasvatajaks oli siiski laste isapoolne vanaema, Bianca Maria Visconti. Galeazzo ja Lucrezia kõige andekamaks ja tähelepandavamaks lapseks oli Caterina, kes sai vanaemalt õpetust nii diplomaatia kui sõjapidamise alal. Need oskused olid hädavajalikud 15. sajandi Itaalia poliitilises õhkkonnas, mille märksõnadeks olid linn–riikide ja nende valitsejate pingelisest omavahelisest võistlusest ajendatud intriigid, sõnamurdlikkus, salamõrvad ja lakkamatu võimuvõitlus. Galeazzo Maria Sforza torgati surnuks 26. detsembril 1476 San Stefano kirikus Milanos. Seejärel sai hertsogiks Galeazzo ainus seaduslik poeg Gian Galeazzo Sforza. Lucrezia Landriani surmaaeg on teadmata.
Artsvašen

Artsvašen (armeenia Արծվաշեն, aserbaidžaani Başkənd) on küla Armeenias Gegharkhunikhi maakonnas, mis asub eksklaavina Aserbaidžaanis. Alates augustist 1992 on küla Aserbaidžaani vägede okupatsiooni all ja kuulub Gədəbəy rajooni. Küla asutati 1845. aastal. 1873. aastal oli elanike arv 1015, 1926. aastal 2909, 1939. aastal 4280, 1959. aastal 4112, 1970. aastal 3368 ja 1979. aastal 2771. 1992. aastal sunniti armeenlased lahkuma ja küla asustati aserbaidžaanlastega.
Aneto

Aneto on Püreneede ja Hispaania Aragoni autonoomse piirkonna kõrgeim mägi. 3404 meetrit kõrgune mägi on kõrguselt Hispaania kolmas. Asub Hispaania Huesca provintsis (põhjapoolseim Aragoni provintsidest), Maladeta mäemassiivi lõunaosas. Aneto ümbruses Maladeta mäemassiivis paikneb Hispaania suurim, kuid kiirelt sulav liustik, mis kattis 1981. aastal 106,7 ha ja 2005. aastal 79,6 ha. Tõusu Aneto mäele alustatakse tavaliselt öösel Renclusa mägihotellist/alpilaagrist 2140 m kõrgusel. Sealt liigutakse suurtel kividel kaljulõhesse, traverseeritakse alpinismivarustuses liustiku pikimat osa, mis ulatub Aneto tipust põhja poole. Tipp asub lühikesel kitsal kaljuribil nn "Mohammedi sillal". Aneto tipus on muljetavaldav rist ja vaade lumisele Maladeta massiivile põhjas ja Alto Aragoni regioonile lõunas. Tippu jõudmiseks kulub 5–6 tundi, laskumiseks veidi vähem. Esmatõusu Aneto tippu tegi endine Vene ohvitser Platon de Tchihatcheff kolme saatjaga 18. juulil 1842. Nad kasutasid Hospice de France'ist algavat rada, läbisid Benasgue kuru ja ööbisid Renclusa varjupaigas. Eestlased on Aneto tipus käinud korduvalt: Ivar ja Inna Lai 1998 ja Ülo Kangur 2011. aasta suvel. Harju Matkaklubi, matk.ee Ülo Kanguri veeb, yloka.era.ee