laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Kura kuningad

Kura kuningad (saksa keeles Kurische Könige; läti keeles kuršu ķoniņi; vene keeles куршские короли) oli sotsiaalne grupp Kuramaal tänapäeva Lätis, kes elas mitmetes külades praeguse Kuldīga piirkonna territooriumil. Kura kuningad olid algselt läänimehed, vabastatud maksudest ja teotööst, kuid väeteenistuskohustusega. Nad võisid pidada veskit, kalastada ja küttida. On teada, et 17. sajandil olid kura kuningatel oma vapid. Eristaatus võimaldas neile teatavat vabadust ka religiooni osas ja mõnede paganlike, eriti hiiemetsadega seotud uskumuste praktiseerimist. Teistest läänimeestest eristas kura kuningaid asjaolu, et neil puudus oma maaomand ja alluvad talupojad. Kirjaliklt on neid esmamainitud 1320. aja 1333. aasta lääniraamatutes. Kura kuningate (Cursken konyngh) nime all märgitakse neid esimest korda 1504. aastal. Kuigi kura kuningate algupära täpselt teada ei ole, näitavad kaudsed tõendid, et vähemalt osa neist, Turlava lähedastes külades asunud, pärines 13. sajandi kuralaste ülikutest. Nimelt paiknesid sealsed nende külad ühtsel alal Lipaiķi linnamäe ja tõenäoliselt sellega kokku kuulunud Elka hiiekoha lähedal ning ühe sealse suguvõsa nime Tontegode (mainitud juba 1320. aastal) etümoloogiaks on peetud skandinaavia sõnu tomte "majavaim" ja godi "preester või väike isand", mis võib viidata neile kui kunagistele hiie omanikele. Ka on Peniķiste suguvõsa saanud õiguse kura kuningate hulka kuuluda vapruse eest Smolino lahingus 23. augustil 1504 Wolter von Plettenbergilt (see oli ka viimane selle staatuse saanud pere). Aja jooksul kura kuningate õigusi vähendati ja 18.–19. sajandiks olid nad langenud sisuliselt tavalise talupoja staatusesse. 1860. aastal kuulus kura kuningate hulka 833 inimest (403 meest ja 430 naist). Põhiliselt elasid nad Kuldīga kihelkonna seitsmes vabakülas (Ķoniņciems, Pliķi, Ziemeļi, Kalēji, Viesalgi, Dragūni, Sausgaļi-Kamburnieki). Pärast 1810. kuni 1884. aastani kestnud võitlust oma endiste õiguste eest nende privileegid taastati. Kura kuningate eriline seisund kaotati lõplikult Läti Vabariigis 1920. aasta maareformi ja 1929. aasta seadusega, mis nende vabakülad üksiktaludeks jagas. Kura kuningate järglased on sellised tänapäeva perekonnad nagu (läti kirjakeeles): Peniķis, Tontegode, Vidiņš, Dragūns, Sirkants jt. Agris Dzenis. Divi dokumenti par Kurzemes brīvajiem latviešu zemturiem 18. gs. otrajā pusē lk. 44 Carl Eduard Napiersky. Einige Nachrichten von den sogenannten Curischen Königen. Inland, 22.–29. jaanuar 1836, nr. 4–5. Laime, Sandis. The Sacred Groves of the Curonian Ķoniņi: Past and Present. Folklore : Electronic Journal of Folklore. Vol 42 (2009). lk 67–80. Kuršu ķoniņi, letonika.lv Ķoniņi, vesture.eu
Kurvits (perekond)

Kurvits (Scolopax) on lindude perekond kurvitslaste sugukonnas. Perekonnas on seitse või kaheksa liiki, millest kaks on laia levikuga, ülejäänud on saare-endeemid. Euraasias elutseb metskurvits.
Saadjärv

Saadjärv on järv Eestis Tartumaa põhjaosas, Tartust 15 km põhja pool Tabivere ja Äksi aleviku lähedal. Saadjärv on suurim Vooremaa järv ja jääb Vooremaa maastikukaitseala piiridesse. Pindala 723 ha, suurim sügavus 25 m. Saadjärv on ainus järv, mis kuulub nii Eesti 10 kõige suurema kui ka 10 kõige sügavama järve hulka. Järve ääres on supelrannad. Saadjärvest kagus asub Saadjärve küla, kus paiknevad Saadjärve mõis ja Saadjärve ohvrikivi. Saadjärv on kalarikas, leidub särge, ahvenat, rääbist, haugi, angerjat, kiiska, viidikat ja teisi kalu. Saadjärve on toodud introduktsiooni eesmärgil ramuuli Sevani järvest. Tartu Kalevi jahtklubi Timm, T. Kuidas ma loodust ümber kujundasin. Eesti Loodus, 12: 6–12. Ott, I., Rakko, A., 2008. Kuidas elab Saadjärv? Eesti Loodus, 7: 40–46. Saadjärv Eesti looduse infosüsteemis Loodusfilm Saadjärvest
Kurvits (perekonnanimi)

Kurvits on eesti perekonnanimi. 2018. aasta 1. jaanuari seisuga on perekonnanimi Kurvits Eestis 307 mehel ja 342 naisel. Aleksander Kurvits, pedagoog ja sordiaretaja Aleksander Kurvits, riigiametnik Alo Kurvits, näitleja Ants Kurvits, sõjaväelane ja piirivalvur Jaan Kurvits, sõjaväelane Johannes Kurvits, poliitik Juhan Kurvits, advokaat Jüri Kurvits, sõjaväelane Lembit Kurvits, kirjanik Oskar Kurvits, sõjaväelane Peeter Kurvits, sõjaväelane, poliitik ja majandustegelane Richard Kurvits, parteitegelane
Urmas Kukk

Urmas Kukk (sündinud 1965) on eesti vandeadvokaat. Ta lõpetas Tartu Ülikooli õigusteaduskonna 1992 ja Tallinna Ülikooli sotsiaalteaduskonna magistrikraadiga 2005. 1996–1999 töötas ta advokaadibüroos Concordia advokaadina, 1999–2000 Majandusministeeriumis õigusosakonna juhatajana, 2000–2002 Teede- ja Sideministeeriumis õigusosakonna juhataja ja asekantslerina. 2003–2008 oli ta Andmekaitse Inspektsiooni peadirektor. 2008. aastast on ta tagasi Eesti Advokatuuris, 2011. aastast töötab advokaadibüroos Kraavi & Partnerid. Pressivaenlane, 2008 Andmekaitse inspektsiooni hakkab juhtima Urmas Kukk[alaline kõdulink], Siseministeeriumi pressiteade, september 2003 "Ligipääs Urmas Kuke CV-le". Originaali arhiivikoopia seisuga 9. jaanuar 2013. Vaadatud 15. septembril 2013.
François de La Rochefoucauld

François de La Rochefoucauld (15. september 1613 Pariis – 17. märts 1680 Pariis) oli prantsuse kirjanik, aforismiklassik, hertsog. Võtnud oma tormilises nooruses kõrgaadlikuna osa kõikvõimalikest poliitilistest intriigidest (sealhulgas armuintriigidest), vandeseltsidest ja mässudest, pühendus ta kirjandusele alles vanemas eas, kui oli saanud lahingus raske näohaava. 1662 ilmusid ta "Memuaarid", mis kajastavad tema osalust Fronde'i liikumises, kusjuures autor kirjutab endast kolmandas isikus. La Rochefoucauld' peateos on aforismikogu "Mõtisklused ehk Moraalsed sententsid ja maksiimid" (Réflexions ou Sentences et Maximes morales), mille juhtmõtteks on inimeste egoismi paljastamine. Nähes kõigi ülevate tunnete ja kõrgete vooruste taga eelkõige inimeste omakasupüüdlikkust, esitab La Rochefoucauld omamoodi inimkonna universaalse psühholoogia, mis sobiks kõikidele aegadele ja rahvastele. Aforismide üldistav, kohati abstraktne laad lähendab La Rochefoucauld' klassitsismi kunstimeetodile, autori üldine tundetoon aga on lähemal barokksuuna kirjanikele. Abielus oli tal kaheksa last ja lisaks üks vallaslaps. Molière kasutas teda "Misantroobi" prototüübina. Kui loll meid kiidab, ei näigi ta enam nii loll. Meil kõigil on küllalt jõudu, et taluda teise õnnetusi. Miski ei takista loomulikkust niivõrd kui soov loomulikuna näida. Need, kes liialt kiinduvad pisiasjusse, muutuvad tavaliselt võimetuks suurte jaoks. On üpris vähe inimesi, kes siiralt tahaksid kuulda enda kohta kogu tõtt. Meie mistahes puudus on andestatavam kui kavaldamine, millega püüame seda puudust varjata. On inimesi, kes poleks kunagi olnud armunud, kui nad poleks kuulnud kõneldavat armastusest. Meelsamini räägitakse endast halba kui üldse mitte midagi. Kiitust tagasi ajada tähendab soovi veel kord kiita saada. Midagi ei anta nii heldelt kui nõuandeid. Enamik ausaid naisi on nagu peidetud aarded: nad on väljaspool ohtu seepärast, et neid keegi ei otsi. Õige sageli paistab meile teiste inimeste käitumine naeruväärne, kuna selle arukad ja kaaluvad põhjused on meie eest varjatud. "Maksiime" – teoses "Valik prantsuse esseid", tõlge, sissejuhatus ja saatesõnad: Aleksander Aspel, EKS, Tartu 1938, lk 83–96 Muusikaline tund, saade aastast 1970, La Rochefoucauld' aforisme loevad näitlejad, ERR arhiiv
Noored hinged

"Noored hinged" on A. H. Tammsaare 1909. aastal ilmunud armastusnovell. Novell ilmus Tartus Postimehe trükikojas trükitud Noor-Eesti väljaandes. Teos on pilguheit üliõpilasnoorte mõtte- ja tundemaailma. "Noorte hingede" sisus on ühiseid jooni novelliga "Pikad sammud". Aino Wõsand – kaunis, tuulepäine neiu proua Wõsand – Aino ema Karl Raismik – üliõpilane, Aino austaja Kulno – üliõpilane, Aino ja Õie austaja Õie Lillak – Aino endine pinginaaber Hilda Maasikas – Aino sõbranna Rein Muhem – Kulno kirjandushuviline sõber; purjutaja Karl ja Aino lähevad üheskoos metsa jalutama. Karl on tundnud juba mõnda aega, et neiu on muutunud. Ta on kartlik ja ärevil, samas Aino on õnnelik ja muretu. Metsas soovibki Aino üles tunnistada, et ta on Karli eest midagi varjanud. Aino tunnistab, et on mõnel korral Kulnot külastanud ning sellest Karlile mitte rääkinud. Muretult kirjeldab ta käesoleva päeva külaskäiku ja noormehe lauset, et see sooviks neiut suudelda. Aino on Kulnost rääkides muretu ja õnnelik ning Karliga avameelne. Äkki saab Aino aru, et ka Karl on temasse armunud. Ta süüdistab Karli, et noormees ei ole kinni pidanud nende kokkuleppest jääda vaid sõpradeks. Jalutuskäigu lõpuks Aino siiski tunnistab, et temalgi on mõningased romantilised tunded Karli suhtes. Aino ja Kulno suhe omandab võitlusliku iseloomu. Mõlemad noored on teineteisest huvitatud, kuid ootavad teiselt tõelist allaandmist ja oma armastuse tunnistamist. Kulno tunnistab, et on veidi ka Õiest huvitatud. Ta kohtubki mõlema neiuga. Aino ja Õie on kunagised pinginaabrid, ent ei käi eriti läbi. Aja jooksul hääbub Aino muretus ja rõõmsameelsus. Neiu ei ole oma suhtega Kulnoga rahul. Ka Kulno ei ole õnnelik. Noormees on lõpetanud läbikäimise Õiega, kuid suhe Ainoga ei tee teda enam õnnelikuks. Ta tunneb, et saab intellektuaalselt võrdväärselt rääkida üksnes Muhemiga. Ühel päeval saabub Aino Kulno poole sooviga klaarida nende suhteid. Vestlus kulgeb Aino jaoks ebaootuspäraselt: Kulno lõpetab Ainoga suhte. Aino on murtud, kuid leiab peagi tänu Hilda Maasika võimaluse Eestist välismaale sõitmiseks. Tema elurõõm taastub ja Kulno, kes on vahepeal taas Õiega kurameerima hakanud, ihaldab nüüd taas Ainot. Külmal talveõhtul läheb ta välismaale sõitvat Ainot rongile saatma. Nende suhtesse ei teki selgust, ent noorte tunded ei ole ka vaibunud. Aino saab teada, et ka Kulno lahkub paari päeva pärast kodumaalt Piiterisse (Peterburi). Rong lahkub koos Ainoga. Novell lõppeb lausega Kulno kohta: „Koju jõudes leidis ta aga, et külm kõrwad ära oli wõtnud.“ – See teos on saanud vastuolulist tagasisidet. Näiteks Heino Puhvel on raamatus "A. H. Tammsaare elu ja loomingu varasem periood" kõnealuse teose väärtuse väga maha teinud. Ta kasutab muuhulgas lauset: "Pilt teose kangelaste vaimsest palgest kujuneb aga troostituks, sest raske on leida ideelagedamat noorsugu, kui on "Noorte hingede" peategelased." A. H. Tammsaare "Noored hinged". vaadatud 16.09.2013" Heino Puhvel. "A. H. Tammsaare elu ja loomingu varasem periood". Kirjastus "Eesti Raamat", Tallinn: 1966, lk 228  Noored hinged – alliktekstid Vikitekstides
Suundantenn

Suundantenn on antenn, millel on suunatoime, s.t mille tekitatava elektromagnetvälja tugevus sõltub kiirguse suunast (saateantennil) või mille puhul antennis indutseerunud elektromotoorjõud sõltub raadiolainete saabumise suunast (vastuvõtuantennil). Seega saateantenn suunab elektromagnetkiirguse energiat peamiselt teatud kindlasse ruuminurka; vastuvõtuantenn võtab elektromagnetkiirguse energiat kõige tõhusamalt vastu teatud ruuminurgas. Meeter- ja detsimeeterlainetel on vastuvõtuantennina peamiselt kasutusel Yagi antenn ja logoperioodiline antenn, lühematel lainetel (alates sagedusest umbes 1 GHz) paraboolantenn ja planaarantenn. Directional antenna
Louis III Pime

Louis III Pime ehk Ludwig Pime (umbes 880 – 928) oli Provence'i ehk Alam-Burgundia kuningas 887–928, Itaalia kuningas 900–905 ja Frangi riigi keiser 901–905 (Louis III ehk Ludwig III). Louis oli eelmise Alam-Burgundia kuninga Boso poeg. Ta ema oli keiser Ludwig II tütar, seega omas ta õigusi keisritiitlile. Kuid 899, kui keiser Arnulf suri, haaras võimu Itaalias enda kätte hoopis Berengar Frioolist, kelle võim oli aga paljudele vastukarva, ning nii kutsuti Itaaliasse appi Louis. 900. aastal lõigi ta Berengari ning sai Itaalia (langobardide) kuningaks. Järgmisel aastal kroonis paavst Benedictus IV ta ka keisriks. Kuid Berengar koondas vahpeal vägesid ning asus vasturünnakule. 902. aastal lõi ta Louis' Itaaliast välja ning keelas tal tagasi tulla, mida too ka pühalikult tõotas. Kuid 905. aastal üritas Louis siiski veel kord Itaaliasse tungida, mistõttu Berengar lasi ta vande murdmise eest pimedaks torgata. Louis kaotas ametlikult nii Itaalia kuninga kui ka keisritiitli, mis läksid üle Berengarile. Kuni oma surmani valitses Louis Alam-Burgundiat, ehkki tegelikult oli riigi valitsejaks Hugo Arles'ist. Louis Pime oli viimane Karolingist valitseja, kes püüdis keisritiitlit ja võimu Itaalias enda kätte saada.
Raadiosignaal

Raadiosignaal on raadiolainete vahendusel edastatav informatsioon või edastatavad andmed. Raadiosignaal tekitatakse raadiosaatjas andmesignaalist, enamasti digitaalsest andmevoost, millega moduleeritakse kõrgsageduslikku kandevõnkumist, näiteks siinusvõnkumist. Moduleeritud kõrgsagedusvõnkumine kiiratakse saateantenni kaudu ruumi. Raadiosignaalide rakendusvaldkonnad on ringhääling, info- ja kommunikatsioonitehnoloogia, telemeetria (kaugmõõtmine), GPS, radar, raadioastronoomia jm. Signaal (tehnika) How Radio Communication Works
Kõrgmolekulaarsed ühendid

Keemias ja biokeemias on kõrgmolekulaarsed ühendid suure molekulmassiga, makromolekulaarsed ühendid. Kõrgmolekulaarse ühendi molekulmass võib olla mõnest tuhandest mitme miljonini. Enamasti moodustuvad need molekulid suhteliselt väikese molekulmassiga ühendite polümerisatsioonil (tegelikul või mõttelisel) ja nii esinevad nende struktuuris korduvad struktuurielemendid (monomeersed lülid). Korduvatest lülidest ühe või mõne eemaldamine kõrgmolekulaarse ühendi molekulist ei muuda selle molekuli omadusi; siiski ei kehti see reegel paljude biopolümeeride korral. Kõrgmolekulaarsete ühendite vastandina (tihti polümeersete ühendite välistamiseks) kasutatakse mõistet „madalmolekulaarsed ühendid“, mis reeglina ei sisalda korduvaid lülisid. Kitsama tähendusega nimetused on lenduvad ühendid, vedelikud, gaasid jm. Keemias ja keemiatööstuses kasutatakse põhiliselt terminit "polümeerid", biokeemias aga termineid "makromolekulid" ja "biopolümeerid". Kõrgmolekulaarseid ühendeid liigitatakse mitme põhimõtte järgi: orgaanilised (plastid, biopolümeerid) ja anorgaanilised (paljud mineraalid) looduslikud (valgud, nukleiinhapped, looduslikud vaigud, tselluloos, tärklis, kerogeen, mitmed mineraalid ) ja sünteetilised (sünteetilised polümeerid, silikoonõli ehk polüdimetüülsiloksaan) lineaarse (polüetüleen) ja hargnenud (ligniin) ahelaga ning ruumilise struktuuriga (bakeliit) molekulid heteroahelaga (põhiahelas on mitu eri elementi, näiteks biopolüsahhariidid) ja homoahelaga (põhiahelas on üksainus element, näiteks süsinikahelaga polümeerid) polümeerset tüüpi ühendid (kas monomeeri lülidest koosnevad liitumispolümeerid või polükondensaadid nagu valgud ja nukleiinhapped) ja mittepolümeerset tüüpi makromolekulid (lipiidid ja makrotsüklid). Kõrgmolekulaarsetest ühenditest koosnevad kõik organismide koed. Nendel ainetel kui suure energeetilise potentsiaaliga toormel on eriline tähtsus tahke- ja vedelkütustena, mille termokeemiline muundamine võimaldab toota vedelat ja gaasilist mootorikütust. Tekstiilmaterjalid, plastid, kiled, lakkid, liimid jmt on polümeersed saadused. Makromolekulid Polümeerid Biopolümeerid
Hauaplaat

Hauaplaat (ka matuseplaat) on kivist hauatähis, kivist, pronksist või muust materjalist plaat matusepaiga kohal; keskajal ja varauusajal olid hauaplaadid peamiselt kirikute põrandates, alates 18. sajandi teisest poolest ka kalmistutel. Keskajal kasutati hauaplaate kirikutes asuvate hauakambrite tähistamiseks. Need olid reeglina hauakambri suurused ning katsid selle laena. Traditsiooniliselt on hauaplaatide nurgad kaunistatud nelja evangelisti sümbolite, ristide, sõõride või roosidega. Kadunu nimi ja surmaaeg on raiutud plaadi ääretekstina, mille lugemist alustatakse ülemisest vasakust nurgast paremale. Hauaplaadi keskel paiknevad kas vapid, peremärgid või inimfiguurid. Eesti vanimad hauaplaadid on pärit 13. sajandist. Paljud keskaegsed hauaplaadid on nende esialgse funktsiooni kadudes, näiteks kirikus paiknevate matuste ümbermatmisel, ümber paigutatud, näiteks kasutatud ehituskividena. Hauaplaat Kullamaa kirikus Hauaplaat Muhu kirikus Alexander von Esseni hauaplaat Hermann Rahri hauaplaat Bucholti hauaplaat Sõjamehe kujutisega hauaplaat Järva-Peetri kirikus Evangelistide kujutisega hauaplaat Järva-Peetri kirikus Hauakivi Kenotaaf Epitaaf Trapetsiaalsed hauaplaadid Kunstileksikon. Eesti Klassikakirjastus, 2001 Merike Kurisoo, Ars moriendi – suremise kunst, EKM, 2013 Merike Kurisoo, Ars moriendi – suremise kunst, EKM, 2013
Valjo Masso

Valjo Masso (3. juuni 1933 Viljandi – 10. september 2013) oli eesti põllumajandusteadlane ja poliitik. Ta lõpetas 1957. aastal Eesti Põllumajanduse Akadeemia. 1964. aastal kaitses ta majandusteaduste kandidaadi väitekirja ja 1974. aastal põllumajandusdoktori väitekirja. Ta töötas aastatel 1958–1994 Eesti Loomakasvatuse ja Veterinaaria Teadusliku Uurimise Instituudis, kus oli 1972–1976 instituudi asedirektor ja eriloomakasvatuse osakonna juhataja, 1977–1985 väetiste sektori juhataja ja 1985–1994 orgaaniliste väetiste labori juhataja. Aastatel 1994–1996 oli ta Eesti Põllumajandusülikooli orgaaniliste väetiste grupi juhataja. Aastatel 1997–1999 oli ta VIII Riigikogus asendusliige valimisliidu Koonderakond ja Maarahva Ühendus koosseisus. Ta on uurinud farmide töökorraldust, peamiselt sõnnikumajanduse tehnoloogiat, sõnniku biotehnoloogilist töötlemist, energia- ja aineringet farmis ökoloogilisest ja majanduslikust lähtekohast, mullaviljakuse taastamise (sealhulgas taimede bioloogilisi omadusi kasutades) ja põllumajandusliku keskkonna kaitse võimalusi. Ta on täiustanud sõnnikuhoidlaid. Ta oli aastatel 1964–1990[küsitav] NLKP liige. 10. novembrist 1999 oli ta Eestimaa Rahvaliidu/Eesti Konservatiivse Rahvaerakonna liige. Tema poeg Jaan Masso on majandusteadlane. Eesti entsüklopeedia. 14. köide: Eesti elulood. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2000, lk 282. Eesti nõukogude entsüklopeedia lisaköide. Tallinn 1978. Lk 149–150 Eesti majanduse biograafiline leksikon 1951–2000. Ilo. 2003
Ilmo Liive

Ilmo Liive (24. märts 1936 – 7. september 2013) oli eesti arhitekt. Ta lõpetas 1967. aastal Eesti Riikliku Kunstiinstituudi õhtuse osakonna arhitektina. Liive töötas aastast õpingute kõrvalt 1959 Kommunaalprojektis arhitektina, ning jõudis arhitekti ametikohalt projekti peaarhitektiks. Pärast ERKI lõpetamist suunati ta Tartusse, kus ta töötas aastatel 1968–1969 Tartu linna peaarhitektina. 1970. aasta naasis ta Tallinna ja sai Kommunaalprojekti peaarhitektiks. http://vana.artun.ee/popText.php?id=275[alaline kõdulink] http://www.arhliit.ee/uudised/eal/lahkunud-on-arhitekt-ilmo-liive/
Mikko Koivisto

Mikko Koivisto (sündinud 18. aprillil 1987 Vantaas) on soome korvpallur. Ta mängib Soome klubis Nilan Bisons. Ta on 194 cm pikk ja kaalub 85 kg. 2008. aastast mängib ta ka Soome korvpallikoondises.
Hondurase lipp

Fail:Flag of Honduras (2008 Olympics).svg Hondurase lipp on Hondurase riigilipp, mis on kasutusel 1866. aastast alates ja praegusel kujul alates 18. jaanuarist 1949. Lipp on horisontaalsete laidudega sini-valge-sinine trikoloor. Sinised laiud sümboliseerivad Atlandi ja Vaikset ookeani. Valge laiu keskel on viis sinist viisnurka.
Caenophidia

Caenophidia on madude ülemsugukond ja fülogeneetilise klassifikatsiooni alusel madude infraseltsi kuuluv järk. Caenophidia on madude liigirohkeim ülemsugukond, hõlmates rohkem kui 3000 liiki, sealhulgas enamik niinimetatud mürkmadusid ja neid nimetatakse tihti ka arenenud madudeks.[lisa viide] Nad elavad väga mitmesugustes elupaikades. Atractaspididae (pinnaserästiklased) Colubridae Elapidae (mürknastiklased) Hydrophiidae (merimadulased) Viperidae (rästiklased) . Caenophidia ülemsugukonna fülogeneetiliseks klassifikatsiooniks pakutakse järgmist skeemi: Acrochordidae (tüügasmadulased) Colubroides Xenodermatidae Colubroides Pareatidae Endoglyptodonta Viperidae (rästiklased) Homalopsidae (veemadulased) Elapoidea Psammophiidae (liivamadulased) Elapidae (mürknastiklased) Atractaspididae (pinnaserästiklased) Lamprophiidae Colubroidea Calamariinae (kääbusmadulased) Colubridae Pseudoxenodontidae Natricidae Dipsadidae (jämepeamadulased) Dipsadinae Carphophiinae Xenodontinae Arvatakse, et Caenophidia maod on välja arenenud Kainosoikumi keskel. Kreeka keeles tähendab eesliide caeno 'uus', 'hiljutine'. Hussam Zaher, Felipe Gobbi Grazziotin, John E. Cadle, Robert W. Murphy, Julio Cesar de Moura-Leite,Sandro L. Bonatto, Molecular phylogeny of advanced snakes (Serpentes, Caenophidia) with an emphasis on South American Xenodontines: a revised classification and descriptions of new taxa. Pap. Avulsos Zool. (São Paulo) vol. 49 no. 11, 2009 (vaadatud 17.09.2013). (inglise keeles)
Colubridae

Colubridae on madude sugukond. Sugukonda Colubridae klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised madude alamsugukonnad: Calamariinae Bonaparte, 1838 – kääbusmadulased Colubrinae Oppel, 1811 Dipsadinae – jämepeamadulased Grayiinae Meirte, 1992 Scaphiodontophiinae Sibynophiinae Dunn, 1928. Järgmised perekonnad on roomajate andmebaasis seni alamsugukondadesse klassifitseerimata: Blythia Theobald, 1868 Cyclocorus Duméril, 1853 Elapoidis Boie, 1827 Gongylosoma Fitzinger, 1843 Helophis de Witte & Laurent, 1942 Myersophis Taylor, 1963 Oreocalamus Boulenger, 1899 Poecilopholis Boulenger, 1903 Rhabdops Boulenger, 1893 Tetralepis Boettger, 1892. Sugukonnaga on 2016. aasta seisuga liidetud maoperekond Wallaceophis Mirza, Vyas, Patel & Sanap, 2016. Peter Uetz & Jakob Hallermann, Colubridae Roomajate andmebaas veebiversioon (vaadatud 22.12.2013) (inglise keeles) [Herpetology • 2016 Wallaceophis gujaratensis • A New Miocene-Divergent Lineage of Old World Racer Snake (Serpentes: Colubridae) from India], veebiversioon (vaadatud 11.06.2016) inglise keeles Sissekanne ADW-s Sissekanne ITIS-es Sissekanne IUCN-is Sissekanne NCBI Taxonomy database-s'is Sissekanne roomajate andmebaasis Sissekanne veebisaidil Wikispecies Sissekanne WoRMS-is Scott A. Weinstein, David A. Warrell, Julian White, Daniel E. Keyler, Venomous Bites from Non-Venomous Snakes: A Critical Analysis of Risk and Management of Colubrid Snake bites, 2011, Elsevier, Google'i raamatu veebiversioon (vaadatud 26.01.2014) (inglise keeles) Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Colubridae seisuga 22.12.2013.
Vappepitaaf

Vappepitaaf on epitaafi ja surnusildi funktsioone ühendav enamasti puust nikerdatud polükroomne aadlivapina kujundatud mälestustahvel koos mälestustekstiga, mis on aadlisoost surnu mälestuseks kirikusse üles seatud. Vappepitaafi kanti matuserongkäigus sarga ees ning riputati kadunukese haua vahetusse lähedusse kiriku seinale. Aadlike vappepitaaf koosnes suguvõsa vapi pildiga vapikilbist, mille all paiknes tekstitahvel kadunukese elulooliste andmetega. Vapikilpi ümbritses rikkaliku taimornamendiga kiivrikate, mille kohal kõrgus turvisekiiver aadlikrooni ja kiivriehisega. Vappepitaafide kasutamise kõrgaeg oli 17. sajand. Vappepitaafide traditsioon hakkas hääbuma pärast kirikuisse matmise keelustamist 1772. aastal. Eestis on tänapäevani säilinud alla 200 vappepitaafi, üle poole neist asuvad Tallinna Toomkirikus.  Pikemalt artiklis Eesti vappepitaafide loend Mäeväli, Sulev ja Ene Tromp. 2013. Tallinna toomkiriku epitaafid. Die Wappenepitaphe der Tallinner Domkirche. Epitaphs of the Tallinn Cathedral. Teine trükk. Tallinn: EELS Tallinna Piiskoplik Toomkogudus. lk. 8. (ISBN 978-9985-68-285-2) Merike Kurisoo, Ars moriendi – suremise kunst, EKM, 2013
EU

EU või Eu tähendada: EU on Euroopa Liidu rahvusvaheline lühend (European Union) EU on mitme ülikooli nime lühend: Edinburghi ülikool Šotimaal Ehime ülikool Jaapanis Eu on euroopiumi sümbol. Eu on asula Prantsusmaal Seine-Maritime'i departemangus eu on baski keele ISO kahetäheline kood .eu EU07