laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Kindlustusvöönd

Kindlustusvöönd oli sõjanduslikult tugevasti kindlustatud maastikuriba, mis on tekitatud fortifikatsiooni käigus, enamasti kaitstes linnasid vaenlase eest.
Cuxland

Cuxland on turismipiirkond Weseri ja Elbe suudme vahel Cuxhaveni kreisis Saksamaa Põhjamere rannikul. Cuxland on tehisnimi, mis on mõeldud kasutamiseks turismi vallas. See viitab eelkõige Land Wursteni kuurortidele, nagu Dorum, Wremen ja Midlum, kuid ka Cuxhaveni linnale ja Sahlenburgi, Duhneni kuurortidele koos Döse alevikuga, samuti Otterndorfi linnale. Cuxlandi peamised võlud on Sahlenburg, Duhnen ja Döse, kus on hästiarenenud turismitaristu restoranide ja hotellidega erinevate maitsete rahuldamiseks, puhkekorterite, väliujula, vabaajarajatiste ja poodidega. Suurem osa puhkajatest tuleb Saksamaa Alam-Saksi, Nordrhein-Westfaleni, Bremeni ja Hamburgi liidumaadest. Umbes 3 miljoni ööbimisega aastas on Cuxhaven juhtiv kuurort Saksamaal. Rannikukülad Land Wurstenis ja Otterndorfi alev on eriti populaarsed peredele. Sisemaal on populaarsed spaarajatised, rattasõit ja ratsutamine; keskus on Bad Bederkesas. Dorumer Tiefi jahisadam Dorum-Neufeldis Padumereauto päevaturistidega Sahlenburger Wattis Cuxhaveni lähedal, teel Neuwerki saarele Padumeri Cuxhaven-Duhneni lähedal Cuxhaveni sümbol ja Alam-Saksi põhjapoolseim punkt: Kugelbake Otterndorf Medemi jõe ääres Otterndorf: Achtern Dieki järv Loss Bad Bederkesas Kohalik puhkuspargi ettevõte kindlustas aastal 1997 kaubamärgiga seotud õigused sõnale "Cuxland". 2008. aasta suvel vaieldi selle üle. Seoses sellega otsustas maavolikogu toetada mõiste "Cuxland" üldist ja laialdast kasutamist. Cuxlandi veebileht Cuxhaveni kreisi veebileht
Patrick McLoughlin

Sir Patrick Allen McLoughlin (sündinud 30. novembril 1957 Staffordis Staffordshire'is) on Suurbritannia poliitik, ta kuulub Konservatiivse Partei ridadesse. Ta oli 4. septembrist 2012 kuni 14. juulini 2016 Suurbritannia transpordiminister.
Kenneth Clarke

Kenneth Harry Clarke (sündinud 2. juulil 1940 Nottinghamis Nottinghamshire'is) on Suurbritannia poliitik, ta kuulub Konservatiivse Partei ridadesse. Ta oli aastatel 1988–1990 Suurbritannia tervishoiuminister, 1990–1992 teadus- ja haridusminister, 1992–1993 siseminister, 1993–1997 rahandusminister, 2010–2012 justiitsminister ja lordkantsler ning 2012–2014 portfellita minister. Ta on lõpetanud õigusteaduse alal Gonville and Caius College'i Cambridge'i Ülikooli juures. Ta on lesk (abikaasa suri aastal 2015). Tal on poeg ja tütar.
Tartu ülikooli peahoone (litograafia)

"Tartu ülikooli peahoone" on baltisaksa kunstniku Georg Friedrich Schlateri (1804–1870) loodud litograafia. 1845. aastal ilmus Schlateril suuremõõtmeline litograafia, mis kujutab vaadet Tartu ülikoolile Werneri kohviku poolt vaadatuna. Pildil esiplaanil on üksikud õppejõud ja õppejõudude grupid. Õppejõududest on kujutatud ka Friedrich Robert Faehlmann, kes istub ühehobusevankris. Teose eksemplare leidub näiteks Tartu Kunstimuuseumi graafikakogus. Tartu ülikooli peahoone. muis.ee Voldemar Vaga. "Kunst Tartus XIX sajandil". Tallinn: Kunst, 1971. Lk 37–38  Tartu ülikooli peahoone kujutamine kunstis – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Georg Friedrich Schlater

Georg Friedrich Schlater (13. mai 1804 Tilsit, Ida-Preisimaa provints, Preisi kuningriik – 26. aprill 1870 Tartu, Venemaa Keisririik) oli baltisaksa litograaf ja maalikunstnik. Kunstiajaloolase Voldemar Vaga hinnangul on Schlater jätnud sügava jälje baltisaksa kunsti ajalukku. Erakordselt suur on aga tema tähtsus Tartu kunsti ajaloos. Tänu tema panusele sai Tartust 19. sajandi teisel kolmandikul tähtsaim kunstikeskus Balti provintsides. Schlateri loodud pastell- ja litograafiatehnikas portreed kuuluvad 19. sajandi baltisaksa kunsti parimate saavutuste hulka; need on Vaga hinnangul teosed, mis seisavad Lääne-Euroopa kunsti paremikuga samal tasemel. Schlater sai 1852. aastal Peterburi Kunstide Akadeemialt vabakunstniku nimetuse (Tartu sadamat kujutava maali eest). Elanud mõnda aega Riias, asus ta 1828. aastal Tartusse. Töötas seal joonistusõpetajana. 1832. aastal asutas ta Tartus kohaliku kunsti arengule tõhusalt kaasa aidanud Balti kubermangudes esimesi litograafiatöökodasid. Schlater katsetas värvilise kivitrükiga. Ta litografeeris oma loomingut. Tema töökojas trükiti ka teiste kunstnike, teiste hulgas August Matthias Hageni, August Georg Wilhelm Pezoldi ja Eduard Hau teoseid. 1850. aastate teisel poolel lõppes Schlateri hoogne tegutsemine kunsti alal. 1857. aastal müüs ta oma litograafiapressi Hessenist Tartusse asunud Louis Höflingerile. Viimane hakkas nüüd välja andma litograafiaid Tartu vaadetega, millel oli suur menu. Et hankida lisasissetulekuid peale õpetajapalga, hakkas Schlater tegelema fotograafiaga. Tartus oli alanud kunstielu langus. Schlateri loomingu tuntumad tööd on valdavalt klassitsistliku lahendusega litografeeritud linna- ja maastikuvaated. Eesti kultuuriloo seisukohalt on eriti väärtuslikud Tartu vaated 1830.–1850. aastatest (mitu sarja; viimane sari "Das malerische Dorpat..." ("Maalise Tartu viiskümmend vaadet ..."), 1852–1853) ning Tallinna ja Kagu-Eesti vaated (1832–1835). Ta on loonud ka teadlaste ja õppejõudude portreesid, peamiselt litograafias. Huvist Eesti mütoloogia vastu jäädvustas ta akvarellidel ja õlimaalidel Kalevipoja-muistenditega seotud paiku. Voldemar Vaga oletab, et seda huvi äratas temas Friedrich Robert Faehlmann. Hermann Martin Asmussi portree (litograafia, 1848) Alexander von Keyserlingi fotoportree (enne 1870) 1838 – Anna paela küljes kantav kuldmedal (Nikolai Pirogovi teose "Anatomia chirurgica..." litografeeritud illustratsioonide eest) Tema Tartus sündinud poeg Alexander Georg Schlater (1834–1879) oli samuti kunstnik. Ta töötas Tallinnas joonistusõpetajana ja sai nagu isagi Peterburi Kunstide Akadeemialt vabakunstniku nimetuse (1869). 1873. aastal emigreerus ta Saksamaale, kus suri aastal 1879 Düsseldorfis. "Tartu ülikooli peahoone" "Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon". Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 1996. Lk 465. Artikkel "Schlater, Georg Friedrich" (artikli autor Anne Lõugas) Voldemar Vaga. "Kunst Tartus XIX sajandil". Tallinn: Kunst, 1971. Lk 35–41
Aarne Mõtus

Aarne Mõtus (3. oktoober 1900 Tartu – 1. jaanuar 1987 Indianapolis) oli eesti tarbekunstnik ja graafik. Mõtus lõpetas Tartu kommertskooli ja õppis aastatel 1922–1926 Tartu ülikoolis, misjärel suundus ennast täiendama Viini kunsttööstuskooli, mille lõpetas 1930. aastal. Oli 1936. aastal Rakenduskunstnike Ühingu abiesimees ja alates 1937. aastast esimees.[viide?] Lahkus Eestist 1944. aastal. Töötas kunstiõpetajana USA-s.[viide?] Ta lõi Estonia teatri lavastustele kujundusi ja kostüüme. Kujundas ajakirja- ja raamatukaasi, tegi illustratsioone, plakateid, nahkesemeid jm. 1939. aastal anti talle I auhind presidendi kantselei gobeläänvaiba konkursil töö eest "Eesti maavanemad sõlmivad rahu viikingitega". 1940. aastal sai ta I auhinna presidendi kantselei vapivaiba kavandite konkursil. Ta on maalinud rahvusliku/isamaalise pannoo "Läbi aegade" (1944).[viide?] Mõtuse teoseid on ERMis, Eesti Teatri- ja Muusikamuuseumis, Eesti Tarbekunsti- ja Disainimuuseumis ja erakogudes.[viide?] 1939. aasta kevadel korraldas kujutava kunsti sihtkapital kavandivõistluse presidendi kantselei esindusruumide vaipadega kaunistamiseks. Esimese auhinna pälvis Aarne Mõttuse kavand, mis kujutab lepingu sõlmimist Eesti muistsete vanemate ja viikingite vahel. Gobelään oli mõeldud koosolekutesaali ning selle kudumine telliti Linda Ormessoni eraõppetöökojast. Vaip ei ole säilinud. Eesti sisekujunduse grand old lady Leila Pärtelpoeg arvab oma eksperdihinnangus, et "muinsuskaitse ja kultuuriobjektina on ka puuduval vaibal suur väärtus", lisades, et vaibast lähtuv sõnum oli ülitähtis, näidates esimese vabariigi meelelaadi.[viide?]
Peng Dehuai

Peng Dehuai (hiina 彭德怀, pinyin'is Péng Déhuái; 24. oktoober 1898 Shixiang, Hunan – 29. november 1974 Peking) oli Hiina Rahvavabariigi sõjaväelane ja riigitegelane. 8. oktoobril 1950 määrati Peng Dehuai Hiina Rahvavabastusarmee ülemjuhatajaks. Sellele ametikohale jäi ta kuni Korea sõja lõpuni 1953. aastal. 28. septembrist 1954 kuni 17. septembrini 1959 oli Peng Dehuai Hiina Rahvavabariigi kaitseminister. Peng Dehuai kritiseeris Mao Zedongi Suure hüppe poliitikat, mille eest ta sattus ebasoosingusse ja vabastati ministriametist. Kultuurirevolutsiooni ajal 1966. aastal ta vahistati ja anti hungveipingide kätte, kes teda peksid ja piinasid. Ta rehabiliteeriti postuumselt 1978. aastal. Peng Dehuai cpcchina.chinadaily.com.cn China. Ministries from 1949 rulers.org Peng Dehuai en.people.cn Memoirs of a Chinese Marshal: The Autobiographical Notes of Peng Dehuai (1898-1974) readings.com.au
Ülo Sooster

Ülo Ilmar Sooster (17. oktoober 1924 Ühtri, Hiiumaa – 25. oktoober 1970 Moskva) oli eesti modernistlik kunstnik. Ülo Sooster sündis Hiiumaal Ühtri külas Pendi talus. Ühtri algkooli (1936) ja Kärdla reaalkooli (1936–1939) lõpetamise järel õppis Sooster aastail 1939–1940 Tallinna Prantsuse Lütseumis. 1943. aastal astus ta Kõrgemasse Kunstikooli Pallas, kuid juba aasta pärast võeti ta Saksa armeesse. Aastail 1944–1949 jätkusid ta kunstiõpingud juba Tartu Riiklikus Kunstiinstituudis. Sõjajärgse Tartu kunstnike seltskonnas oli Sooster vaieldamatult üks andekamaid. Koos kunstnike Henn Roode, Esther Roode, Heldur Viirese ja Valdur Ohakaga mõeldi muutunud oludes võimaluse üle Nõukogude Liidust põgeneda. Riigivastaste plaanide ja mõtete eest saadeti Sooster koos mitme kaaslasega kuueks aastaks Karaganda vangilaagrisse. Sarnane saatus viis teda kokku oma tulevase abikaasa, juuditar Lidia Serhiga, kellega Sooster abiellus 1956. aastal. Eestisse tagasitulemine ei osutunud kergeks. Kuna Hiiumaale neid elama ei lubatud, siirduti naise kodukohta Moskvasse. Sooster töötas Moskvas vabakutselise kunstnikuna ja raamatuillustraatorina, peamiselt kirjastuse Знание (Znanije) ja ajakirja Знание – сила (Znanije – sila) juures. Kuulus 1960. aasta rühmitisse. Ülo Sooster leiti surnult oma ateljeest. Tema surma asjaolud jäid segaseks. Sooster suri 25. oktoobril 1970 Moskvas ja maeti 28. mail 1971 Tallinna Metsakalmistule. Aastad 1958–1962 olid kunstnikule eriti viljakad. Just siis ilmusid Soosteri loomingusse muna kujund, aga ka Hiiumaad meenutavad kadakad ja kalad. 1960. aastatel hakkas Sooster katsetama täiesti abstraktsete kujunditega. Samas oli perioode, mil valmisid peaasjalikult vaid portreed või naise ja mehe suhteid kujutavad erootilised joonistused. See oli aeg, mil Sooster kuulus Moskva underground-kunsti tipptegijate hulka. Ta esines Moskva avangardistide kurikuulsal näitusel Moskva Maneežis detsembris 1962, sai näitust külastanud NSV Liidu partei- ja valitsusjuhi Nikita Hruštšovi raevuka kriitika osaliseks (koos Vladimir Jankilevski ja Boriss Žutovskiga) ning kaotas töö. 1960. aastatel tõusis Sooster Moskva avangardi ideeliseks juhiks. Tema esimene isikunäitus toimus postuumselt 1971. aastal Tartu Kunstimuuseumis. "Punased munad". 1960–1961. Õli. 34 x 49 cm. "Silm munas". 1962. Õli. 75 × 109,5 cm. Ülo Soosteri poeg Tenno-Pent Sooster on samuti kunstnik. Ülo Soosteri onutütar oli keraamik Mall Valk. Ülo Soosteri õde on tõlkija Tiiu Relve. Google kaardilink Rita Raudsepp, Näitus "Ülo Sooster-90", Hiiumaa Muuseum, 2014 "Haud kalmistute registris Haudi". Originaali arhiivikoopia seisuga 20. august 2014. Vaadatud 19. augustil 2014. Ilja Kabakov. Ülo Soosteri piltidest: subjektiivseid märkmeid. Tallinn, 1996. ISBN 5-89920-122-3 Lidia Sooster. Minu Sooster. 2000 ISBN 9985-834-34-8 Olev Remsu. Ülo Sooster ja teised sretenskilased. Postimees, Arter, 31, okt 2020, Ülo Soosteri teoseid veebisaidil artnet
Inimkeha isesüttimine

Inimkeha isesüttimine ehk inimese isesüttimine (inglise keeles spontaneous human combustion, lühend SHC) on nähtus (isesüttimine), kus inimkeha süttib tuvastamata välise süüteta. Inimkehast jäävad enamasti järele sisemisest põlengust puutumata sääred või jalalabad ning söestunud kolju, harva küünarvarred või käelabad. Nähtust ei osata veel adekvaatselt seletada, kuigi arvatakse, et sellel on loogiline põhjendus; nähtuse olemasolu on teaduslikult tõendamata. Imekombel põleng ümbruskonda palju ei kahjusta. Tavatult võivad põleda ja sulada lähedal olevad objektid, millest kergesti süttivad jäävad tihti puutumata. Näiteks võib tool, millelt on leitud istuvas asendis olnud hukkunu tuhk ja jäänused, olla vähe põlenud. Suuri küsitavusi tekitab seejuures tõik, et inimese luustik tuhastub krematsioonil väga kõrge temperatuuri juures (760–982°C) vähemalt kahe ja poole tunni jooksul, jättes siiski järele luufragmente. Uurijad on õnnetult tules surnud inimesi kirjeldanud kui inimküünlaid. Kirjeldus vastab ka omamoodi tõele, sest katsed on näidanud, et tõenäoliselt süttib teadmata asjaoludel keha pruun rasvkude, mis kütusena hoiab põlevat keha kustumast. Seda nimetatakse tahi efektiks. Keha rasva ja liigeste põlemine seletab ka ebameeldivat lehka ja nõega määrdunud pindu isetuhastunud inimkehade ümbruses. See võib seletada ka säärte puutumata jäämist, kuna nendes on vähe rasvkudet, enamasti tugevad lihased ja luud. 1654. aastal kirjeldas taani füüsik, matemaatik ja teoloog Thomas Bartholin oma teoses "Historiarum Anatomicarum Rariorum" esimest teadaolevat isesüttimise juhtumit kuninganna Bona Sforza valitsemise ajal aastatel 1468–1503. Milanos hukkus arvatavasti aastal 1470 oma vanemate silme all saladusliku põlemise käigus poola päritolu rüütel Polonus Vorstius. Ta olevat pärast paari klaasi kange veini ja brändi joomist oksendanud tuld ja seejärel surnuks põlenud. Teine tuntud näide inimese isesüttimisest pärineb 18. sajandi prantslase Jonas Duponti sulest, ta on seda kirjeldanud tabava pealkirjaga raamatus "De Incendiis Corporis Humani Spontaneis" (1763). Tema sõnutsi viis kõrtsipidaja Nicole Millet endaga kaasa saladuse: “Kõik, mis pärast tõsist joomingut Madame Milletile alles jäi, oli tema kolju, mõned selja ja alajäsemete luud”. Voodis olnud põhukott tema surnukeha juures ja mitmesugused puidust esemed jäid sisemiselt puhkenud põlengust kuidagi alles, kui surm teda 20. veebruaril 1725 tabas. Tema abikaasa üle peeti kohut ja ta mõisteti mõrvas süüdi, kuid lõpuks kuulutati ta süütuks tänu tohtri Claude-Nicolas Le Cati ülestunnistusele. Viimane oli kõrtsi külastajate hulgas, kui kõrbelehk maja äratas ja majaemanda tuhastunud keha avastati. Ta veenis kohut, et see oli Jumala tegu. Inimese isesüttimist pärast alkoholi tarvitamist on kirjeldanud ka kirjanik Charles Dickens oma 1853. aasta romaanis "Kõle maja" ("Bleak House"). Jackie Rosenhek (2011). "A fire within". Doctor's Review. Centuries of Cinders. Originaali arhiivikoopia seisuga 21. juuli 2018.
Geestland

Geestland on linn Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Cuxhaveni kreisis. Linn moodustati 1. jaanuaril 2015 endiste valdade Langeni, Bad Bederkesa, Drangstedti, Elmlohe, Flögelni, Köhleni, Kührstedti, Lintigi ja Ringstedti ühendamise teel. Linna pindala on 356,20 km². 31. detsembril 2017 elas seal 30 873 inimest. Register of German municipalities (2022), vaadatud 7.10.2023.
Paljassaare kari

Paljassaare kari on madal koht (kari) Tallinna lahes Paljassaare poolsaare tipu lähedal. Kari koordinaadid on 59° 30′ N, 24° 42′ E.
Lairahu

Lairahu on madal Hiiumaa vallas Tareste lahes. Rahu koordinaadid on 59° 3′ N, 22° 44′ E.
Littergrund

Littergrund (ka Littergrundi madal, Littegrund, Littegrundi madal) on madal Tallinna lahes Naissaare ja Aegna saare vahel. Madala juures on Littegrundi vrakk, mis on tunnistatud kultuurimälestiseks.
Baikit

Baikit on küla Venemaal Krasnojarski krais Evengi rajoonis. Baikit asub Podkamennaja Tunguska jõe paremal kaldal. Küla on asutatud 1927. aastal. Baikit tähendab evengi keeles 'rikas koht'. Baikitist 1 km lääne pool asub Baikiti lennujaam. Байкит nasledie-sela.ru
Beverstedt

Beverstedt on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Cuxhaveni kreisis. Vald asub umbes 20 km Bremerhavenist kagus ja 40 km Bremenist põhjas. Valla pindala on 197,6 km². 31. detsembril 2015 elas seal 13 503 inimest. Beverstedt kuulus Bremeni peapiiskopkonda. 1648. aastal muudeti peapiiskopkond Bremeni hertsogkonnaks, mida esialgu valitseti personaalunioonis Rootsiga ja 1715. aastast Hannoveri krooni poolt. 1823. aastal hertsogkond kaotati ja selle territoorium sai Stade ringkonna osaks. Beverstedt oli endise valdade ühenduse Samtgemeinde Beverstedt keskus. Vald on ühendatud maanteevõrku Bundesstraße 71 kaudu. See on Stubbeni jaama kaudu ühendatud ka raudteevõrku. Alle politisch selbständigen Gemeinden mit ausgewählten Merkmalen am 31.12.2018 (4. Quartal), vaadatud 10.03.2019. Register of German municipalities (2022), vaadatud 7.10.2023. www.beverstedt.de
Bilokatsioon

Bilokatsioon on paranormaalne nähtus, mille puhul isik suudab samal ajal viibida kahes erinevas kohas. Brent Swancer. Seeing Double: Strange Cases of Bilocation Mysterious Universe, 30. jaanuar 2017
Bona Sforza

Bona Sforza (2. veebruar 1494 – 19. november 1557) oli võimuka Sforza dünastia liige, mis juhtis Milano hertsogiriiki alates 1447. aastast. Ta oli Milano hertsogi Gian Galeazzo Sforza tütar. 1518. aastal sai temast teine naine Zygmunt I-le, kes oli Leedu suurvürstiriigi suurvürst 1506–1544 ja Poola kuningriigi kuningas alates 1506. aastast kuni oma surmani 1548. aastal. Bona õed-vennad olid noorelt surnud, surnud oli ka tema isa. 1524. aastal päris Bona oma ema surma järel Bari hertsoginna ja Rossano vürstinna tiitli, ühtlasi pretendeeris ta Jeruusalemma kuninga tiitlile. Siiski pole teada, et ta oleks iseend Jeruusalemma kuningannaks nimetanud, küll aga kutsusid kõik Poola kuningad tema järel kuni Jan II Kazimierz Wazani end Jeruusalemma kuningateks. Zygmunti ja Bona abielust sündis kuus last, kellest noorim suri oma esimesel elupäeval, aga ülejäänutest (poeg ja neli tütart) said kaks kuningaks ja kaks kuningannaks. Vanim tütar Isabella abiellus Zygmunti esimese naise Barbara vanema venna János Zápolyaga ja sai Ungari kuningannaks. Poeg Zygmunt II August päris isalt Poola kuningatrooni, aga tal ei olnud lapsi. Tütar Zofia abiellus Brunswick-Lüneburgi hertsogi Heinrich V-ga, kuid lapsi ta ei saanud. Pärast Zygmunt II surma valiti Poola kuningaks Zygmunt I kolmas tütar Anna, aga temagi ei saanud lapsi. Noorim tütar Katarzyna abiellus Rootsi kuninga Johan III-ga ja temast põlvnesid nii Poola kui Rootsi kuningad. Kanasõda
Keskmadal

Keskmadal on madal Tallinna lahes Naissaare ja Aegna saare vahel. Keskmadala idapoi Littergrund Vahemadal
Lohusalu madal

Lohusalu madal on madal Lohusalu lahes Lohusalu poolsaare tipu lähedal. Madal on vahelduva pinnareljeefiga pae- ja liivaastang 6–10 m sügavusel Lohusalu lahes. Madal on tuntud sukeldumispaik.
Naissaare madal

Naissaare madal on madal Tallinna lahes, Naissaarest umbes 3,5 km kirdes. Naissaare madala kõrval asub Littergrundi madal. Naissaare madala geoloogiline ehitus on suurel määral seotud mandrijää tegevusega. Madala põhilise osa moodustab mitmesuguse litoloogilise koostisega moreen, mille pealmine osa kuulub stratigraafiliselt Järva kihistusse. See on saviliivmoreen, mis sisaldab kohati suurel hulgal veeriseid ja munakaid, eriti madala keskosas. Peeneteralisem materjal on ära kantud (peliit ja aleuriit mere sügavamasse piirkonda, liiv ja kruus madala nõlvadele). Aluspõhja kivimid jäävad sügavamale ega paljandu merepõhjas, selle asemel paljandub madala jalamil mitmes kohas voolava konsistentsiga savi. Naissaare madal on takistuseks kõrgete lainete levikul Tallinna lahte. Naissaare madala põhjaloomastik on väga liigivaene võrrelduna ümbritsevate alade põhjaelustikuga. Kalade kudemisalasid seal ei esine. "Naissaare liivamaardla ..." (2006), lk 6 "Naissaare liivamaardla ..." (2006), lk 9 "Naissaare liivamaardla ..." (2006), lk 13 "Naissaare liivamaardla ..." (2006), lk 19 Tallinna Tehnikaülikooli Meresüsteemide Instituut, 2006, NAISSAARE LIIVAMAARDLA MÄEERALDISTEST NAISSAARE 1 JA 2 KAEVANDAMISE KESKKONNAMÕJU HINDAMINE (PDF)
Tarkastad

Tarkastad on linn Lõuna-Aafrika Vabariigis Ida-Kapimaa provintsis Chris Hani ringkonnas Enoch Mgijima vallas. Tarkastad on asutatud 1862. aastal, linnaõigused sai 1864. aastal. Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Tarkastadi elanikkonnast mustanahalisi aafriklasi 84,68%, värvilisi 10,46%, valgeid 3,91%, India või Aasia päritolu inimesi 0,15% ja teisi 0,81%. Koosa keelt pidas emakeeleks 78,89% inimesi, afrikaani keelt 13,76% ja inglise keelt 3,23%. Tarkastad South Africa Info https://census2011.adrianfrith.com/place/279009 https://census2011.adrianfrith.com/place/279010
Keiskammahoek

Keiskammahoek on linn Lõuna-Aafrika Vabariigis Ida-Kapimaa provintsis Amathole ringkonnas Amahlathi vallas. Aastatel 1981–1994 kuulus Keiskammahoek Ciskei bantustani koosseisu. Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Keiskammahoeki elanikest mustanahalisi aafriklasi 97,11%, värvilisi 1,38%, valgeid 0,29%, India või Aasia päritolu inimesi 0,23% ja teisi 0,99%. Koosa keelt pidas emakeeleks 94,58% inimesi, afrikaani keelt 1,77% ja inglise keelt 1,06%. https://census2011.adrianfrith.com/place/273065
Latinisatsioon

Latinisatsioon on algselt mingis muus kirjasüsteemis kirjutatud sõnade ja nimede kirjutamine ladina kirjas. Latinisatsioon võib kasutada nii transkriptsiooni kui ka transliteratsiooni. Eri kirjasüsteemide latinisatsiooniks võib (riigi või muul tasandil) olla kehtestatud reeglisüsteeme. Sama kirjasüsteemi latiniseerimiseks võib korraga ametlikult või mitteametlikult kasutusel olla mitu erinevat reeglistikku. Reeglistikud võivad olla ka spetsiifiliselt keelepaaripõhised, nt valgevene-eesti transkriptsioon. Pinyin Wade–Giles Rōmaji Valgevene ladina tähestik Latiniseerimine Nõukogude Liidus
Loeriesfontein

Loeriesfontein on linn Lõuna-Aafrika Vabariigis Põhja-Kapimaa provintsis Namakwa ringkonnas Hantami vallas. Asula on rajatud 1894. aastal, linnaõigused sai Loeriesfontein 1958. aastal. Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Loeriesfonteini elanikest värvilisi 86,26%, valgeid 10,97%, mustanahalisi aafriklasi 1,97%, India või Aasia päritolu inimesi 0,11% ja teisi 0,66%. Afrikaani keelt pidas emakeeleks 98,62% inimesi, tsvana keelt 0,67% ja inglise keelt 0,24%. Loeriesfontein Karoo – South Africa https://census2011.adrianfrith.com/place/366003
Hagen im Bremischen

Hagen im Bremischen on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Cuxhaveni kreisis. Vald asub umbes 20 km Bremerhavenist lõunas ja 35 km Bremenist loodes. Hagen oli endise valdade ühenduse Samtgemeinde Hagen keskus. Valla pindala on 197,32 km². 31. detsembril 2015 elas seal 10 991 inimest. Hagen im Bremischen kuulus vürstlikule Bremeni peapiiskopkonnale, mis loodi 1180. aastal, kui otse keisrile alluv territoorium. Vürstliku peapiiskopkonna kindlus (ladina: Castrum Hagen, saksa: Burghagen) pärineb 12. sajandist, selle ehitamise algatas arvatavasti vürstlik peapiiskop Hartwig II. 14. sajandist alates hakkasid kindlust Bremeni vürstlikud peapiiskopid ka eluasemena kasutama. Praegune ehitis rajati aastatel 1502 kuni 1507 vürstliku peapiiskopi Johann Rode käsul. 16. sajandi keskpaigas võtsid elanikud vastu luterluse. Tilly juhitud Liiga okupatsiooni ajal (1628–1630) kannatasid nad vastureformatsiooni katsete all. 1648. aastal muudeti vürstlik peapiiskopkond Bremeni hertsogkonnaks, mida valitseti esialgu personaalunioonis Rootsi krooniga – mille katkestas Taani okupatsioon (1712–1715) – ja 1715. aastast Hannoveri dünastia poolt. 1807. aastal annekteeris hertsogkonna üürike Vestfaali kuningriik, enne kui Prantsusmaa selle 1810. aastal annekteeris. 1813. aastal taastati hertsogkond Hannoveri kuurvürstkonnale, mis – pärast viimase Hannoveri kuningriigiks ülendamist 1814. aastal – liidendas hertsogkonna reaaluniooni ja hertsogkonna territoorium, sealhulgas Hagen, sai uue, 1823. aastal loodud Stade ringkonna osaks. https://www1.nls.niedersachsen.de/statistik/html/default.asp Alle politisch selbständigen Gemeinden mit ausgewählten Merkmalen am 31.12.2018 (4. Quartal), vaadatud 10.03.2019. Register of German municipalities (2022), vaadatud 7.10.2023.