laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Tallinna–Kloogaranna rongiliin

Tallinna–Kloogaranna rongiliin on Elroni opereeritav rongiliin lõpp-peatustega vastavalt Tallinnas Balti jaamas ja Lääne-Harju vallas Kloogarannas. Liini pikkus on 39 km, sellel opereerivad AS Elroni elektrirongid Stadler FLIRT. Reisijatevedu liinil avati juunis 1960. Liinile jääb 18 peatust: Tallinn (Balti jaam), Lilleküla, Tondi, Järve, Rahumäe, Nõmme, Hiiu, Kivimäe, Pääsküla, Laagri, Urda, Padula*, Saue, Valingu, Keila, Niitvälja, Klooga ja Kloogaranna raudteepeatus. Reisijateveo tsoone on neli: 1., 2., 3. ja 4. tsoon. 1. tsoon jääb Balti jaama ja Laagri raudteepeatuse vahele. Kuni Valinguni on 2. tsoon. Kuni Niitväljani on 3. tsoon. Viimased kaks peatust (Klooga ja Kloogaranna) jäävad juba 4. tsooni. Urda ja Padula raudteepeatuses toimub rongi sisenemine ja väljumine vaid läbi multifunktsionaalse ala. *Tallinn - Kloogaranna rongid ei peatu, aga Tallinn - Turba rongid peatuvad Padulas. Tallinna–Keila raudtee Keila–Paldiski raudtee Klooga – Klooga-Ranna raudteelõik Tammearu Elektriraudtee Eestimaal alates 1924. Tänapäev, 2009. Lk. 72 Ajalugu. Elektriraudtee AK filmikroonika: UUS RAUDTEELIIN TALLINN - KLOOGARAND; 1960 Elektriraudtee koduleht
Saint-Sulpice'i kirik

Saint-Sulpice on roomakatoliku kirik Prantsusmaal Pariisis 6. linnaosas Odeóni kvartalis. See on pühitsetud 7. sajandil elanud prantsuse piiskopile ja pühakule Sulpitius Vagale. Saint-Sulpice on Notre-Dame’i katedraali järel suuruselt Pariisi teine kirik. Praeguse kiriku paigas on varem asunud 13. sajandil ehitatud romaani kirik, mida täiendati 1631. aastani. Uut hoonet hakati ehitama 1646. aastal preester Jean-Jacques Olier (1608–1657) eestvedamisel. Hoonele pani nurgakivi Prantsusmaa kuninganna Austria Anna. Ehitama hakati algselt arhitekt Christophe Gamardi 1636. aastal tehtud projekti järgi, aga kodusõja tõttu jäid tööd soiku ning 1660. aastaks valmis vaid peakabel. Arhitekt Daniel Glittard koostas uue üldplaani, mille alusel valmisid altariruum, kooriümbriskäik, kabelipärg, transept ja põhjaportaal, seejärel seiskusid tööd rahapuuduse tõttu. Kirik valmis 1870. aastal. Kiriku juurde kuulus seminar, kus valitses mitteortodoksne vaim, ja see oli ka mõnede salaühingute kohtumispaik. Saint-Sulpice’i kiriku muudab eripäraseks kiriku sümmeetriaga vastuollu minev poolviltu üle kirikupõranda libisev kuldne kitsas poleeritud ja märgistatud vaskriba. See on tunnipakk, päikesekellaga sarnanev astronoomiline vahend – roosijoon. Joon liigub üle peaaltari, lõikab kaheks armulauavõre ja läbib kogu kiriku, kuni käändub Egiptuse obeliski jalamil 90-kraadise nurga all üles ning tõuseb mööda obeliski selle püramiidja tipuni. Lõunapoolse transepti ümaraknast sisse paistvad päikesekiired liiguvad iga päev piki seda joont, märgistades aja kulgu ühest pööripäevast teise. Tunnipaku kavandas inglise kellassepp ja astronoom Henry Sully ning seda on aegade jooksul kasutatud ka teaduslikeks mõõtmisteks. Roosi sümbolit on seostatud ilmakaartega. Algselt kujutati tuulteroosil (roosikujutisega kompassil) ehk kompassiroosil 32 tuulesuunda, praeguseni kasutatakse navigatsioonivahendina kompassiroosi, kus põhjasuunda osutab stiliseeritud nooleots – fleur-de-lis (eelkõige Prantsuse monarhia sümbol). Maakera nn roosijoon on meridiaan. Algselt võtsid navigaatorid nulljooneks Saint-Sulpice’i kirikut läbiva meridiaani. 1888. aastal viidi see Suurbritanniasse Greenwichi. Nõnda on Saint-Sulpice’i kiriku roosijoon omamoodi mälestusmärk maailma esimesele algmeridiaanile. Saint-Sulpice’i kirikut on mainitud ka Dan Browni menuraamatus "Da Vinci kood", kus sellele viidatakse kui Egiptuse jumalanna Isise templi varemetele püstitatud pühakojale. Tegemist on siiski autori fantaasiaga. Saint-Sulpice’is on ristitud markii de Sade ja Charles Baudelaire ning abiellunud Victor Hugo (aastal 1822). Saint-Sulpice on ka põlenud. 17. märtsil 2019 puhkenud tulekahjus said kannatada peauksed ja trepp nende läheduses. Uurimises selgitati välja, et tegu ei olnud õnnetuse, vaid süütamisega. Michel Rougé (2009). The Gnomon of the Church of Saint-Sulpice. Pariis: Church of Saint-Sulpice. Lk 7–12. Tim O'Neill (2006). "Chapter Nineteen". History vs The Da Vinci Code. Vaadatud 4. detsembril 2020. Marie-Anne Gairaud (12. märts 2019). "Paris : l'incendie à l'église Saint-Sulpice n'était pas accidentel". Le Parisien. Vaadatud 10. detsembril 2020.
Elju Kubi

Elju Kubi (kuni 1975. aastani Elju Gunjakova; sündinud 25. märtsil 1951) on endine eesti kettaheitja. Tema nimel on Eesti rekord naiste kettaheites tulemusega 65.00 (1987). Aastatel 1971–1994 võitis ta Eesti meistrivõistlustel kettaheites kümme kuld-, kaheksa hõbe- ja kaks pronksmedalit ning parandas viis korda Eesti rekordit. Kuulitõukes on tema isiklik rekord 15.70 (1987). Ta on tulnud kettaheites veteranide maailmameistriks (1991) ja Euroopa meistriks (1990). Eesti spordi biograafiline leksikon 2002 Biograafia ESBL-is
Patkuli trepp

Patkuli trepp on trepp Tallinna kesklinnas, Toompea kõrgendiku põhjapoolsel küljel. Trepp ühendab all-linna Toompeaga Balti jaama poolsest küljest. Patkuli trepp algab Nunne tänava kõrval Snelli tiiki ümbritseva Toompargi Toompea põhjaküljelt ning tõuseb mööda mäenõlva Toompeal Rahukohtu tänav 3 ja 5 hoonete vahelisel alal asuvale Patkuli vaateplatvormile. Trepp ehitati 1903. aastal ja avati 6. oktoobril 1903. aastal. Trepil on 157 astet. Trepp lõppes üleval väravaga, mis oli 20. sajandi alguses avatud kella kaheksast viieni ning mille lahtiolekut tähistas heisatud lipp, et linnakodanikud asjatult üles ei roniks, kui värav on suletud. Patkuli trepp nimetati Dietrich Friedrich von Patkuli auks (Põhjasõja ajal oli ta aastatel 1707–1710 Tallinna asekuberner ja 1709. aastast Eestimaa kindralkuberneri Nils Strombergi kohusetäitjana Eestimaa asekuberner). Patkuli trepi paljand Carl August Mayeri auks nimetatud Mayeri trepp, Ingeri bastionil-Vabaduse väljakul Pilstickeri trepp, Hans Heinrich Falcki Falcki tee Kogu Toompea tugimüür on renoveeritud, Raepress, 4. oktoober 2001
Aasovi-Sõvaši rahvus-looduspark

Aasovi-Sõvaši rahvus-looduspark (ukraina keeles Азово-Сиваський національний природний парк, vene keeles Азово-Сивашский национальный природный парк; varem Aasovi-Sivaši looduskaitse-jahimajand, Aasovi-Sivaši looduskaitseala) on rahvuspark Ukrainas Hersoni oblasti lõunaosas ja Krimmi Autonoomse Vabariigi põhjaosas Aasovi mere lääneosas Bõrjutšõi Ostrivi saarel. Selle pindala on 521,54 km². Kogu maa kuulub rahvuspargile. Looduskaitsetsooni kuulub 38 975,3 ha, reguleeritud rekreatsiooni tsooni 599,1 ha, statsionaarse rekreatsiooni tsooni 108,7 ha, majandustsooni 12 473 ha. Rahvuspargi territooriumil kasvab 308 liiki taimi, millest 12 on kantud Ukraina punasesse raamatusse. Loomaliike elab seal 250, millest 48 on kantud Ukraina punasesse raamatusse. Looduskaitseala (linnukaitseala) asutati 1927. Aastal 1970 oli selle pindala 120 km² ning ta asus tervenisti Hersoni oblasti territooriumil. Rahvuspark loodi 25. veebruaril 1993 looduskaitseala baasil. Aasovi meri Sõvaš
Oimusagar

Oimusagar ehk temporaalsagar on ajukoore osa, mis tegeleb põhiliselt kuulmise ja mälestuste moodustamisega. Temporaalsagaras toimub auditoorse info töötlus, kõne mõistmine ning visuaalsete objektide äratundmine. Ülemises temporaalvaos sobitatakse kokku visuaalset ja auditoorset infot, sealt tuleneb sotsiaalse kognitsiooni oskus ning toimetatakse objektide kategoriseerimine. Mandelkeha hoolitseb afektide ja sensoorsele infole emotsionaalse tähenduse andmine eest. Hippokampus vastutab ruumis orienteerumise ning koos mediaalsete koorepiirkondadega ka sensoorse sisendi talletamine eest pikaajalisse mällu. Temporaal- e. oimusagar Teadushuvi ajaveeb
Kuklasagar

Kuklasagar ehk oktsipitaalsagar on peaaju tagumises osas, kuklaluu all paiknev ajuosa, mis tegeleb nägemisega. Kuklasagarat eristab kiirusagarast parietaal-oksipitaalvagu. Siiski on kuklasagaraid raske kiiru ja oimusagaraist eristada, kuna kuklakude seguneb teiste regioonidega. Kannusvagu (Sulcus calcarinus), mis koosneb primaarsest koorest, jagab nägemisvälja ülemiseks ja alumiseks pooleks. Ventraaltasandil paiknevad lingvaal- ja fusiformkäärud. Kuklasagara kahjustusega seostatakse vaatevälja defekte, kortikaalset amauroosi, visuaalseid agnoosiaid, akromatopsiat, metamorfopsiaid, illusioone ja hallutsinatsioone. Neuroloogia taskuraamat, Tallinn: Medicina 2004. ISBN 9985829522. Lk 173 Oktsipitaalsagar e. kuklasagar Teadushuvi blogi
Kiirusagar

Kiirusagar ehk parietaalsagar on ajukoore osa, mis paikneb kiiruluu all. Kiirusagar vastutab objektide ruumilise asetuse ja liigutuste kooskõlastamise eest. Ühtlasi hoolitseb see liigutuste õige järjekorra eest ning võimaldab samal ajal mitme asjaga tegeleda. Kiirusagar on eest piiritletud tsentraalfissuuriga, ventraalselt Sylviuse fissuuriga, dorsaalselt vöökääru ja tagant kiiru-kukla vaoga. Kiirusagar koosneb posttsentraalkäärust (Brodmanni piirkonnad 1, 2 ja 3), ülemisest kiirusagarikust (5 ja 7), parietaalsest operkulumist (43), supramarginaalkäärust (40) ja angulaarkäärust (39). Neist kahte viimast nimetatakse kokku kiirusagara alumiseks osaks. Balinti sündroom Gerstmanni sündroom Parietaalsagar Teadushuvi blogi
Belus

"Belus" on Burzumi seitsmes album. See on esimene album pärast kümneaastast pausi ning pärast Varg Vikernesi tingimisi vabanemist vanglast, kus ta oli peaaegu 16 aastat mõrva eest. Albumi esialgne pealkiri pidi olema "Den Hvite Guden" ('valge jumal'), kuid et seda hakati seostama rassismiga, võeti pealkirjaks "Belus", mille tähendus on sama. Esialgse info kohaselt pidid albumi sisse- ja väljajuhatavad lood ambient-stiilis, kuid ülejäänud black metal. Lõplikul versioonil on vaid intro ambienti-laadne. 29. jaanuaril ilmus Burzumi kodulehele uuendatud lugude nimekiri. Eemaldatud olid lood "Besolek til Kelio", "Alvenes Dans" ja "Sverddans", mis olid usutavalt ambient-stiilis, ning muudeti esimese loo kirjapilti, mis algselt oli "Lukans Renkespill". "Leukes Renkespill (Introduksjon)" – 00:33 "Belus' Død" – 06:23 "Glemselens Elv" – 11:54 "Kaimadalthas' Nedstigning" – 06:43 "Sverddans" – 02:27 "Keliohesten" – 05:45 "Morgenrøde" – 8:54 "Belus' Tilbakekomst (Konklusjon)" – 09:37
Otsmikusagar

Otsmikusagar ehk frontaalsagar paikneb selgroogsetel loomadel peaajus, suuraju poolkerade eesmises osas, tsentraalvaost (sulcus centralis) eespool ja tegeleb stiimulitele reageerimisega. Otsmikusagar jaguneb premotoorseks korteksiks, mis tegeleb otsuste vastuvõtmisega vastavalt välistele stiimulite, ja primaarseks motoorseks korteksiks, mis asub tegevusse väliste stiimulite puudumisel ning vastutab käitumise planeerimise ja liigutusteks valmistumise eest. Otsmikusagara eesmine osa jaguneb kahe horsiontaalvao abil: ülemiseks otsmikukääruks (gyrus frontalis superior) keskseks otsmikukääruks (gyrus frontalis medius) alumiseks otsmikukääruks (gyrus frontalis inferior). Otsmikusagara alumisel küljel paikneb haistmisaju (sh haistmissibul). Selles ajupiirkonnas on põhiliseks neurotransmitteriks dopamiin. Frontaalse konveksiteedi sündroom Mediaalne frontaalne sündroom Orbitofrontaalne sündroom Phineas Gage Meeli Roosalu. "Inimese anatoomia", Kirjastus Koolibri, lk 201, 2010, ISBN 978-9985-0-2606-9. Frontaalsagar Teadushuvi blogi Sissekanne Terminologia Anatomica-s A14.1.09.110: Lobus frontalis. Otsmikusagar
Vintri dessant

Vintri dessant oli 1944. aasta 12. oktoobri ööl, neli päeva pärast Tehumardi öölahingut, polguülem Ilmar Pauli juhtimisel toimunud Punaarmee 7. Eesti Laskurdiviisi 300. Laskurpolgu ebaõnnestunud dessantoperatsioon Sõrve poolsaare vallutamiseks Hindu ja Vintri küla vahelisel rannal Saaremaal, milles hukkus üle 200 eestlase ja vangi võeti 215 meest. Saksa poolel oli pataljoniülem Hermann Ulrichs. Seni kõige põhjalikumalt 8. Eesti Laskurkorpuse sõjateed uurinud ajaloodoktor Peeter Larini andmeil läks dessanti 745 meest, kellest tagasi ei tulnud 575. Vintri dessandi mälestuskivi asub Sõrve maantee ääres. Sõrve lahingud Sõjategevus Eestis (1944) 8. Eesti Laskurkorpus: lahingud saartel 1944 Arista liin Sõrve lahingud täna Saksa telekanalil, ZDF "Kampf bis zum Untergang" - "Die Wehrmacht – Eine Bilanz") 11.12.2007, Vintri virgub väikestviisi taas elule, Oma Saar 12. aprill 2008 Десант 300 сп 7-я СД Сааремаа Винтри - фото[alaline kõdulink] Pekka Erelt: Vintri tragöödia. Eesti Ekspress, 30. september 2004 7. Eesti Laskurdiviisi staabiülema polkovnik Lesseli dokument 253 hukkunu kohta + hukkunute nimekirjad (pildi id=4019457 kuni id=4019477) Juhani Püttsepp. Nimetud hauad matavad legendi Rommeli sõdureist. Postimees, 14. aprill 1999 Alver Kivi. Kuuskümmend viis aastat tagasi lõppesid lahingud Sõrve säärel. Meie Maa, 23. november 2009 Tõnu Veldre. "Vintri dessant – mõttetult kaotatud elud". Saarte Hääl, 13. oktoober 2018
Põldmurakas

Põldmurakas ehk põldmari (Rubus caesius) on roosõieliste sugukonda muraka perekonda kuuluv liik. Tema rahvapärased nimetused on marivars, põldvääne ja karumarjad. Põldmurakas kasvab Kesk- ja Ida-Euroopas, Kaukaasias, Lääne-Siberis, Kesk- ja Väike-Aasias. Eestis on ta levinum Lääne-Eestis. Mõnel pool maailmas peetakse teda umbrohuks. Kõige sagedamini kasvab põldmari tee- ja metsaservadel, eriti loo- ja palumetsade läheduses. Ta eelistab lubjarohket pinnast. Põldmurakas on ühekojaline sageli lamanduv põõsas, mis kasvab 0,5–1,5 meetri kõrguseks. Ta võib olla koguni roomav: vars hoidub vastu maad ja võib kogu ulatuses juuri alla võtta. Vars on kaetud peente jäikade karvakeste või ebakorrapärase kujuga ogadega. Varjulises alusmetsas kasvavad põldmarjad on rohkem põõsa kujuga ja ogasidki on neil palju vähem. Tema lehed on jagunenud kolmeks osaks, justkui kasvaksid nad varrel kolmekaupa. Leheroots on 4–7 cm pikk ja samuti ogaline. Lehed on saagja servaga ja samuti karvased. Lehed jäävad põldmarjale sageli talveks külge, ainult muutuvad tumepunaseks. Põldmuraka lehti kasutatakse tee surrogaadi saamiseks. Taim õitseb juunis ja juulis. Tema kahesugulised õied on valged ja suhteliselt suured, umbes 2 cm läbimõõduga. Õielehed on ellipsikujulised. Tupplehed on kolmnurksed, teritunud tipuga, vahel alusel näärmekarvadega ja hoiduvad hiljem vilja ligi. Tolmukad on peaaegu sama pikad kui emakas. Vili on suurte luuseemnetega koguluuvili. See on toorelt roheline, aga küpsedes muutub algul punaseks ja lõpuks mustaks. Küps vili on mõnikord hallika kirmega. Hallikas kirme muudab viljad sinakaks ja see on taimele ka teadusliku nimetuse andnud: caesius tähendab ladina keeles kahvatusinist. Viljad on toiduks mitut liiki lindudele, kes ühtlasi levitavad taime seemneid. Vili on söödav inimestelegi, kuid küpseid vilju on väga raske korjata ilma neid purustamata. Vili on väga mahlane, kuid halvemate maitseomadustega kui teised murakad, teised samasse perekonda kuuluvate liikide viljad. Põldmuraka luuviljades on ka kivid suhteliselt suured. Ometi on nii mõnegi arvates põldmarjad meeldiva maitsega ning nende korjamine väärib sellega kaasnevaid kriimustusi ja plekke. Viljadest valmistatakse hoidiseid, näiteks moosi, keedist, mahla ja marmelaadi. Põldmurakas on hea meetaim. Ta annab külluslikult nektarit, mis võimaldab mesilastel igalt hektarilt keskmiselt 20 kg mett korjata. Põldmurakamesi on hele ja läbipaistev, mõnikord kollaka varjundiga ning lõhnab meeldivalt. Põldmurakas (Rubus caesius) bio.edu.ee. Vaadatud 28. oktoobril 2011 Põödmurakas bio.edu.ee. Vaadatud 28. oktoobril 2011 "Põldmarjad". tka.nutridata.ee (inglise). Vaadatud 18.01.2011. Põldmurakas andmebaasis eElurikkus
Pertti Karppinen

Pertti Johannes Karppinen (sündinud 17. veebruaril 1953 Vehmaa vallas) on soome sõudja, kolmekordne olümpiavõitja ja kahekordne maailmameister. Pertti Karppinen osales ühepaadil olümpiamängudel viis korda, aastatel 1976–1992. Lisaks ühepaadil saadud medalitele on ta maailmameistrivõistlustelt saanud koos vend Reima Karppisega hõbemedali ka paarisaeruliste kahepaadil. Sportlaskarjääri ajal töötas ta tuletõrjujana, pärast tippspordist loobumist on tegutsenud ettevõtjana. 2009. aastal sai ta koos poeg Juho Karppisega Soome meistrivõistlustel kahepaadil pronksmedali. Pertti Karppinen valiti Soome aasta sportlaseks 1979. ja 1980. aastal. 1976 Montréalis olümpiavõitja ühepaadil 1980 Moskvas olümpiavõitja ühepaadil 1984 Los Angeleses olümpiavõitja ühepaadil 1979 Bledis maailmameister ühepaadil 1985 Hazewinkelis maailmameister ühepaadil 1977 Amsterdamis hõbemedal ühepaadil 1981 Münchenis hõbemedal paarisaeruliste kahepaadil koos Reima Karppisega 1986 Nottinghamis hõbemedal ühepaadil 1987 Kopenhaagenis pronksmedal ühepaadil
Tapio Korjus

Seppo Tapio Aleksanteri Korjus (sündinud 10. veebruaril 1961 Vehkalahtis) on soome endine odaviskaja, olümpiavõitja. Tapio Korjus võitis odaviske 1988. aasta Sŏuli olümpiamängudel tulemusega 84.28. Tal on magistrikraad kehakultuuri alal ning pärast tippspordist loobumist on ta töötanud treenerina. Tema käe all on treeninud teiste seas Mikaela Ingberg.
Rohulauk

Rohulauk (Allium oleraceum) on liilialiste sugukonda laugu perekonda kuuluv mitmeaastaste rohttaimede liik. Rohulauk kasvab 25–70 cm kõrguseks. Selle alumine kolmandik kuni pool on kaetud sileda, harvem krobelise lehekattega. Taimel on 3–4 lineaalset lehte, mis on 1–2 mm laiad, siledad või krobelised, varrest lühemad ja ülemises otsas tõmbuvad varrest eemale, vahel koguni rulli või allapoole. Taime sibul on munajas, läbimõõduga umbes 1 cm. Sibula pealmised kihid on pruunikad või hallikad, peente paralleelsete leheroodudega. Õietupp on kaks-kolm korda õisikust pikem. Õisik on kohev, nuti- või poolkerakujuline ja selles on vähe õisi. Õieraod ei ole ühepikkused, neid on 2–4, vahel kuni 6, need on õisikust pikemad ja tavaliselt paindunud. Õiekate on kellukakujuline. Seda moodustavad õielehed on roosakad, harvem rohekad, 6–7 mm pikad ja kõik ühesugused, piklikud ja nüri otsaga. Tolmukaniidid on sama pikad kui õielehed, nõeljad ja alumise viiendiku ulatuses õielehega kokku kasvanud. Tolmukapead on kollased. Emakas ulatub õisikust välja. Taim õitseb juunis-juulis, harvem augustis. Vili on kupar. Kupra poolmed on äraspidimunajad ja umbes 6 mm pikad. Taim paljuneb nii seemnete kui ka tütarsibulate ja õisikus tekkivate sigisibulate abil. Tütarsibulad kasvavad mulda nii-öelda emasibula kõrvale. Olukord, kus õisikus üldse õisi ei ole, vaid ainult sigisibulad, on rohulaugul siiski märksa haruldasem kui talle lähedasel nurmlaugul. Levinud mitmel pool Euroopas, kuid puudub suurtel aladel Põhja- ja Lõuna-Euroopas, esineb ka Kaukaasias ja Siberis, sisseviiduna Põhja-Ameerikas. Eestis on ta sage. Ta eelistab kuiva pinnast, kuid kasvab hästii ka tugevalt savises ja niiskes pinnases. Ta kasvab eeskätt teiste rohttaimede hulgas, mitte metsas. Kõige rohkem sobib talle järsk lubjarohke maapind, mis on päikesepaistele avatud, näiteks jõekallastel või lammil. Niisugused kohad on tänapäeval harvaks jäänud, sest inimene on need muuks otstarbeks kasutusele võtnud. See on mõjunud halvasti rohulaugu arvukusele. Taimes sisalduvad väävliühendid annavad talle tugeva lõhna ja maitse. Sellepärast on kõiki laukusid rahvameditsiinis ammu kasutatud pisikuid hävitava ainena. Ühtlasi sisaldab rohulauk rikkalikult C-vitamiini. Rohulauk paljuneb kiiresti nagu umbrohi ja sellepärast on temast raske lahti saada. Rohulauk on Eestis kasvavatest taimedest kõige sarnasem Lääne-Eestis kasvava nurmlauguga. Neid eristab see, et nurmlaugu õisiku alusel on kõigest üks varakult varisev kilejas kandeleht, aga rohulaugul on kandeleht kaheks jagunenud, mida mõnikord on kirjeldatud ka kahe kandelehena. Nurmlaugu õisikus asuvad sigisibulad väga tihedalt üksteise kõrval. Liigikirjeldus Rohulauk andmebaasis eElurikkus
Tallinna–Keila rongiliin

Tallinna–Keila rongiliin on Elroni opereeritav rongiliin lõpp-peatustega vastavalt Tallinnas Balti jaamas ja Keilas Keila raudteepeatuses. Liini pikkus 26,1 km. Liinile jääb 15 peatust: Tallinn (Balti jaam), Lilleküla, Tondi, Järve, Rahumäe, Nõmme, Hiiu, Kivimäe, Pääsküla, Laagri, Urda, Padula (Peatuvad ainult Tallinn-Turba rongid) Saue, Valingu ja Keila raudteepeatus. Reisijatevedu on raudteel jaotatud kolme tsooni vahel – I kuni III tsoon. I tsoon jääb Balti jaama ja Laagri vahele, II tsoon Urda ja Valingu vahele ning III tsoon on Keila. Padula raudteepeatuses toimub rongi sisenemine ja väljumine vaid läbi multifunktsionaalse ala. Keilat läbiv Balti raudtee valmis aastal 1870. Sellest ajast läbisid Keilat auru jõul liikuvad reisirongid Tallinna–Paldiski rongiliinil. Pärast Keila–Haapsalu raudtee valmimist 1905 aastal läbisid Keilat Haapsalu liini reisirongid. 1920. aastatel pikendati raudteed Rohuküla sadama basseinidevahelisele kaile. 1935. aastal võeti kasutusele kiire diisel-elektriline mootorvagun Lendav Läänlane liinil Tallinn–Rohuküla. Haapsalu liin suleti 1995 ja sellest on alles Tallinna–Riisipere rongiliin. Elektrirongiliiklus liinil Tallinn–Keila avati pärast Pääsküla–Keila raudteelõigu elektrifitseerimist juulis 1958. Tallinna–Keila raudtee Tõnu Tammearu: Elektriraudtee Eestimaal alates 1924. Tänapäev, 2009. lk 62 Ajalugu, Elektriraudtee AS koduleht Elroni koduleht
Tuliohakas

Tuliohakas (Cirsium vulgare) on korvõieliste sugukonda ohaka perekonda kuuluv kaheaastane rohttaim. Tuliohakas kasvab pärismaisena Euroopas, Aasias ja Põhja-Aafrikas. Taim kasvab 30–120 cm kõrguseks. Ta õitseb juulist septembrini. Tuliohakas andmebaasis eElurikkus
Tallinna–Paldiski rongiliin

Tallinna–Paldiski rongiliin on Elroni opereeritav rongiliin lõpp-peatustega vastavalt Tallinnas Balti jaamas ja Harju maakonnas Paldiskis. Liini pikkus 48 km. Liinile jääb 21 peatust: Tallinn (Balti jaam), Lilleküla, Tondi, Järve, Rahumäe, Nõmme, Hiiu, Kivimäe, Pääsküla, Laagri, Urda, Padula (Tallinn - Paldiski rongid ei peatu, aga Tallinn - Turba peatub.) Saue, Valingu, Keila, Niitvälja, Klooga, Klooga-Aedlinn, Põllküla, Laoküla ja Paldiski raudteepeatus. Tulevikus kavandatakse Laoküla ja Paldiski vahele lisapeatust, mis jääks Paldiski Lõunasadama juurde. Reisijatevedu on raudteel jaotatud nelja tsooni vahel – 1., 2., 3., ja 4. tsoon. 1. tsoon jääb Balti jaama ja Laagri raudteepeatuse vahele. Kuni Valingu raudteepeatuseni on 2. tsoon. Kuni Niitvälja raudteepeatuseni on 3. tsoon. Viimased viis peatust (Kloogalt Paldiskini) jäävad juba 4. tsooni. Padula, Põllküla ja Laoküla raudteepeatuses toimub rongi sisenemine ja väljumine vaid multifunktsionaalse ala kaudu. Balti raudtee valmis aastal 1870. Sellest ajast sõitsid auru jõul reisirongid Tallinna–Paldiski rongiliinil. Elektrirongiliiklus liinil avati novembris 1961. 1968. aastast muudeti Pakri poolsaar kinniseks piirkonnaks ning Laoküla raudteepeatusse rajati reisijate kontrollpunkt. Pärast Nõukogude vägede lahkumist Paldiskist kontrollpunkt likvideeriti. Tallinna–Keila raudtee Keila–Paldiski raudtee Tammearu. Elektriraudtee Eestimaal alates 1924. Tänapäev, 2009. Lk. 74 Ajalugu Elektriraudtee YouTube-i video: Tallinn-Paldiski Elektriraudtee koduleht
Tallinna–Keila kiirrongiliin

Tallinna–Keila kiirrongiliin on Elektriraudtee AS opereeritav rongiliin lõpp-peatustega vastavalt Tallinnas Balti jaamas ja Keilas Keila raudteepeatuses. Liini pikkus on 26,1 km. Liinile jääb kaheksa peatust: Tallinn (Balti jaam), Lilleküla, Tondi, Nõmme, Pääsküla, Laagri, Saue ja Keila raudteepeatus. Reisijatevedu on raudteel jaotatud kolme tsooni vahel – I kuni III tsoon. I tsoon jääb Balti jaama ja Laagri vahele, II tsoon Urda ja Valingu vahele ning III tsoon on Keila. Tallinna–Keila raudtee Elektriraudtee koduleht Keila – Tallinna vahel alustavad kiirrongid Elron, 4. september 2023
Ohakas

Ohakas (Cirsium) on korvõieliste sugukonda kuuluv rohttaimede perekond. Perekonda kuulub umbes 250 liiki. Cirsium acaule – varretu ohakas ehk äiavarvas Cirsium afrum – torkav hõbeohakas Cirsium arvense – põldohakas, rannal kasvades nõelohakas Cirsium diacanthum – kaheogaline hõbeohakas Cirsium eriophorum – võrkohakas Cirsium ficifolium – vahva sabaohakas Cirsium heterophyllum – villohakas Cirsium japonicum – jaapani ohakas Cirsium oleraceum – seaohakas ehk seakapsas Cirsium palustre – soo-ohakas Cirsium rivulare – ojaohakas Cirsium spinosissimum – alpi ohakas Cirsium tuberosum – mugulohakas Cirsium vulgare – tuliohakas