Stalingradi lahing

Stalingradi lahing oli lahing Teises maailmasõjas Saksamaa Wehrmachti armee ja Nõukogude Liidu Punaarmee vahel 23. augustist 1942 kuni 2. veebruarini 1943. Kasutades olukorda, et Euroopas ei olnud 1942. aastal teist rinnet, võttis Saksa kindralstaap ette pealetungi Idarinde lõunaosas ning koondas sinna 2 väegruppi (umbes 900 000 meest, üle 17 000 suurtüki ja miinipilduja, 1260 tanki, 1640 lennukit), kes pidid vallutama Doni ja Kubani ala ning Kaukaasia. Saksa väed jõudsid 23. augustist Stalingradist põhja pool Volgani, tungisid 13. september linna ja vallutasid suure osa sellest. Tänavalahingud kestsid üle 4 ja poole kuu, eriti ägedalt võideldi raudteejaama ja Mamai kurgaani pärast. Nõukogude armee Stalingradi vastupealetung, operatsioon Uranus algas 19. novembril 1942. Sel päeval asusid edela- ja Doni rinde ning järgmisel päeval Stalingradi rinde väed üldisele vastupealetungile. Punaarmee edelarinde väed lõid kaitsel oleva Rumeenia 3. armee rindesse 12 kilomeetri laiuse avause ja Nõukogude armee mobiilsed üksused piirasid Doni jõe käärus viis Rumeenia diviisi sisse. 20. novembril ründasid Stalingradi rinde väed Rumeenia 4. armeed ja murdsid selle kaitsesse 30-kilomeetrise lõhe. Avausse suundusid Nõukogude armee 4. ratsakorpus ja 4. mehhaniseeritud korpus, kes liikusid Plodovitoje poole. Nõukogude armee kolme rinnet juhatasid kindralpolkovnik Andrei Jerjomenko ning kindralleitnandid Konstantin Rokossovski ja Nikolai Vatutin. 22. novembril hõivasid 26. tankikorpuse väed Kalatši ning 23. novembril kohtusid loodest liikuvad 4. ja 26. tankikorpus ning kagust tulev 4. mehhaniseeritud korpus. Ümber piirati Saksa 6. armee ja osa 4. Soomusarmeest. Saksa löök piiramisrõnga läbimurdmiseks löögiga Kotelnikovo ümbrusest Stalingradi suunas ebaõnnestus. 1943. aasta jaanuari alguseks surus Punaarmee piiramisrõnga välisrinde Stalingradist 170–250 km eemale. 10.–26. jaanuari pealetungiga tükeldati ümberpiiratud kahte ossa. Vastupanu kestis linna lõunaosas 31. jaanuarini, põhjaosas 2. veebruarini. Katlasse sattunud 250 000 mehest, ellujäänud 91 000 meest eesotsas kindralfeldmarssal Friedrich Paulusega alistusid. Kokku andis alla 230 Saksa, Rumeenia ja Horvaatia diviisi. Vangi langes 91 000 meest. Saksa sõjavangidest pöördus tagasi ainult umbes 6000 meest. Stalingradi lahingust võttis osa Lääne-Eestis formeeritud 36. Eesti Politseipataljon. 22. novembril 1942 sõitis pataljon Stalingradi alla Suravikino jaama ja astus käigult lahingusse. 23. novembril määrati pataljoniülemaks 3. kompanii ülem Harald Riipalu. Pataljon määrati Kampfgruppe von Stumpfeldi alluvusse. Algasid pidevad lahingud ülekaaluka vastasega Stalingradi piiramisrõnga välisküljel. Peeti ägedaid tõrjelahinguid ülesandega aeglustada Punaarmee liikumist Dnestri jõe suunal. Rinne stabiliseeriti. 31. detsembriks 1942 koondati pataljon Šahtõ linna, algas ettevalmistus kojusõiduks. 6. jaanuaril 1943 alustati tagasisõitu Eestisse. Stalingradi lahing muutis maailmasõja käiku ja oli seetõttu kogu maailmasõja tähtsaim lahing. Enne lahingut oli initsiatiiv Saksamaa käes, kes tungis peale, nüüd haaras initsiatiivi Nõukogude Liit ega loovutanud seda enam sõja lõpuni. Lahingu strateegiline tähtsus oli kogu maailmas kohe üsna selge. See parandas määratult nii NSV Liidu kui kommunistliku liikumise mainet üldse ning NSV Liit hakkas seda otsekohe propaganda huvides ära kasutama. Jossif Stalinit hakati kiitma geniaalse väejuhina ja ta võttis endale marssali auastme, mille andis ka Georgi Žukovile ja Aleksandr Vassilevskile. Stalingradi lahing parandas määratult Punaarmee ja NSV Liidu elanike moraali, nad hakkasid uskuma, et sõda lõpeb võidukalt. Sakslaste moraal lõi samamoodi kõikuma, maad võtsid pettumus ja masendus. 18. veebruaril 1943 pidas Joseph Goebbels Spordipalee kõne, milles kutsus üles totaalsele sõjale. Teljeriigid kaotasid ligi miljon sõdurit. Saksamaa kaotas kogu 6. armee, mis tuli nullist peale uuesti moodustada. Itaalia kaotas kogu 8. armee, mida enam uuesti ei formeeritudki. Niihästi Itaalia, Rumeenia kui Ungari kaotasid igaüks üle 100 tuhande mehe. Pärast maailmasõja lõppu 1945 nimetati Stalingrad kangelaslinnaks. 1967 rajati Mamai kurgaanile 85 m kõrgune skulptuur "Emake-kodumaa kutsub", mis on Euroopa kõrgeim skulptuur ja maailma kõrgeim naiseskulptuur. Bergström (2007) Glantz (1995), lk. 346 Komjathy (1982), lk 144–45. Hayward (1998), lk 225 Bergström (2005), lk 87 Bergström (2007), lk 72 Glantz (1995), lk 134) Hayward (1998), lk 224 Bergström, Dikov ja Antipov 2006, lk 225. Bergström 2007, lk 122–123. Bellamy (2007) Andrews, Evan. "8 Things You Should Know About WWII's Eastern Front". HISTORY.com. Kasutatud 19. novembril 2015. Bergström 2005, lk 126. Bergström 2005, lk 86. Bergström 2007, lk 120–121. Bergström 2007, lk 121. Bellamy, Chris (2007). Absolute War: Soviet Russia in the Second World War. New York: Alfred A. Knopf & Random House. ISBN 978-0-375-41086-4. Bergström, C., (2007). Stalingrad – The Air Battle: 1942 through January 1943. Chevron Publishing Limited. ISBN 978-1-85780-276-4 Bergström, C.; Dikov, A.; Antipov, V. (2006). Black Cross Red Star Air War Over the Eastern Front: Everything For Stalingrad. Eagle Editions Ltd. ISBN 978-0-97610-344-8 Glantz, David M. & House, Jonathan (1995). When Titans Clashed: How the Red Army Stopped Hitler, Lawrence, Kansas: University Press of Kansas, ISBN 0-7006-0899-0 Newark, Tim, (2002). Murrangulised lahingud : viiskümmend lahingut, mis muutsid ajalugu. Tallinn: Varrak, lk 116–119. Anthony Tihamer Komjathy (1982). A Thousand Years of the Hungarian Art of War. Toronto: Rakoczi Foundation. ASIN B001PHB3N0 Hayward, Joel S. A. (1998). Stopped at Stalingrad: The Luftwaffe and Hitler's Defeat in the East 1942–1943. Lawrence, KS, University Press of Kansas. ISBN 978-0-7006-0876-8.