laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Imre Perli

Imre Perli (29. juuli 1973 – 15. aprill 2000) oli eesti arvutispetsialist, kes sai ta tuntuks nn Perli andmebaasi loojana. Pärast keskkooli lõpetamist asus Imre Perli õppima Tallinna Tehnikaülikooli automaatikateaduskonda, kuid õpingud katkesid peagi. 1991. aastal süüdistati teda korterivarguses ning karistati kahe ja poole aastase vabaduskaotusega tingimisi. Ta täiendas ennast Soomes aasta aega arvutialal. 1992. aastal tegi ta arvutiprogrammeerimistöid aadressbüroole. 1993. aastal oli tööl Rahvastikuregistris. 1993–1995[küsitav] töötas Eesti Mobiiltelefonis.  Pikemalt artiklis Perli andmebaas 1994. aastal sõlmis ta Politseiametiga lepingu ristkasutusega andmebaasi loomiseks autode, autoomanike, omanikuvahetuste, liiklusrikkumiste ja tagaotsitavate autode kohta. Perli lisas andmebaasi ka Eesti Telefoni, Eesti Mobiiltelefoni ja Radiolinja andmed. 1995. aasta algul arvati Perli töögrupi koosseisu, mis tegeles politseile vajalike andmebaaside loomisega. Politseiamet ise loobus kavatsetava andmebaasi loomisest, kuid Perli jätkas tööd andmebaasi loomiseks. Tal oli ligipääs paljudele delikaatsetele isikuandmetele, mis ta lisas oma andmebaasi. 1996. aastal hakkas ta oma loodud andmebaasi erafirmadele müügiks pakkuma. Politsei asus juhtumit uurima, ning algatas 1996. aasta novembris kriminaalasja. Perli andis ennast esialgu üles, kuid seejärel hakkas juurdlusest kõrvale hoidma. Perli kuulutati tagaotsitavaks. Paradoksaalsel kombel aga tol ajal kehtinud seadusandlus ei võimaldanud kedagi karistada andmebaaside loomise eest.[viide?] Politsei kätte sattus Perli juhuslikult 1997. aasta septembris. Kohtu alla anti ta 1998. aastal selle eest, et kinnipidamisel leiti tema autost narkootikume, võltsitud dokumente ja relv. Imre Perlit karistati tingimisi kolmeaastase vabaduskaotusega. Imre Perli suri 15. aprillil 2000. aastal Raplamaal Kaiu vallas politseioperatsiooni käigus. Surma kellaajaks on märgitud 03:24 öösel. Tema surma täpsemad asjaolud on ebaselged. Esialgu väitis politsei, et Perli mürgitas enda. Ta olevat võtnud politseinike silme all laualt mingit pulbrit, pani seda endale suhu, paari sekundi pärast purskas ta ninast verd, ning ta kukkus põrandale. Perli surnukeha lahanud arst väitis, et ta suri ajutrauma tagajärjel. Kohale kutsutud kiirabi olevat jõudnud alles ca 50 minuti pärast (kinnitamata andmetel) Rapla politsei jõudis pärast viis kuud kestnud uurimist järeldusele, et Perli kukkus ennast vahistamise ajal surnuks, politseinikud ei olevat tema suhtes vägivalda tarvitanud. Imre Perli viimne puhkepaik asub Liiva kalmistul. Temast jäid maha eksabikaasa Maarja ja 1997. aastal sündinud poeg Roland. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 17. aprill 2010. Vaadatud 22. oktoobril 2010.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Puhka rahus, andmebaaside virtuoos Imre Perli! Eesti Päevaleht, 17. aprill 2000 Risto Berendson:Perli enesetapp kahtluse all Eesti Päevaleht, 25. aprill 2000 Politsei: Perli kukkus ennast surnuks[alaline kõdulink] Delfi, 16. oktoober 2000
Bellis Kullman

Bellis Kullman (sündinud 12. mail 1947) on eesti mükoloog. Bellis Kullmann on sündinud Ilmatsalus Tartumaal. Ta lõpetas 1970 Tartu Riikliku Ülikooli bioloogia-geograafiateaduskonna bioloog-geneetikuna, 1983 sai doktorikraadi. 1972–1976 oli ta aspirantuuris Eesti TA Zooloogia ja Botaanika Instituudis (praegu Eesti Maaülikooli põllumajandus- ja keskkonnainstituut). 1970–2004 töötas ta Zooloogia ja Botaanika Instituudis vanemlaborandina, vaneminsenerina, teadurina ja vanemteadurina. 2005. aastast on Kullman Eesti Maaülikooli põllumajandus- ja keskkonnainstituudi mükoloogia osakonna vanemteadur, 2006. aastast osakonnajuhataja. Kullmani uurimisalad on eelkõige liudikulaadsete seente ökoloogia, biosüstemaatika ja tsütogeneetika, samuti endofüütsete seente elurikkus agroökosüsteemides. Ta on osalenud ekspeditsioonidel 1970–1990 Venemaa Kaug-Idas, Kesk-Aasias, Siberis, Kaukaasias, hiljem peamiselt Põhjamaades ja Newfoundlandil. Kirjeldanud mükoloogiale 3 uut liiki ja 3 uut varieteeti. Ta on lugenud mükoloogialoenguid ja juhendanud väitekirju Tartu Ülikoolis ja Eesti Maaülikoolis. "A revision of the genus Scutellinia (Pezizales) in Soviet Union" (monograafia, 1982) "Eesti seenestik" (CD, koos kaasautoritega, 2000) "Application of flow cytometry for measurement of nuclear DNA content in fungi" (artikkel, 2000) "Fungal Genome Size Database" (veebiandmebaas http://www.zbi.ee/fungal-genomesize/, koos kaasautoritega, 2005) "Eukaryotic genome size databases" (artikkel, koos kaasautoritega, 2007) "Preliminary study of endophytic fungi in timothy (Phleum pratense) in Estonia" (artikkel koos kaasautoritega, 2013). Bellis Kullman Eesti Teadusinfosüsteemis
Teemantlindlased

Teemantlindlased (Pardalotidae) on Austraalia endeemne värvuliste sugukond. Teemantlindudel on lühike saba, tugevad jalad ja jämedavõitu nokk. Nad asustavad eukalüptimetsi ja veedavad enamuse aja lehestikus toiduotsingul. Teemantlinnud on monogaamid, pesa rajamisel ja lõimetishooldes osalevad mõlemad vanemad. Pesa jaoks uuristavad nad pinnasevalli sügava rõhtsa tunneli, mille pikkus võib küündida üle meetri. Mõned liigid pesitsevad ka puuõõnes. Nimi Pardalotus tuleb kreekakeelsest sõnast pardalōtos 'täpiline'. täpik-teemantlind, Pardalotus punctatus rohe-teemantlind, Pardalotus quadragintus kõnnu-teemantlind, Pardalotus rubricatus triip-teemantlind, Pardalotus striatus
Simon Bell

Simon Bell (sündinud 24. mail 1957) on Eesti Maaülikooli professor, maastikuarhitektuuri eriteadlane. Ta on Eesti Maaülikooli Põllumajandus- ja keskkonnainstituudi maastikuarhitektuuri õppetooli juhataja. Elulugu ta kodulehel Simon Bell Eesti Teadusinfosüsteemis
Kõdulindlased

Kõdulindlased (Orthonychidae) on Austraalias ja Uus-Guineas levinud värvuliste sugukond. Kõdulindlased on umbes rästa suurused. Nad elavad metsas, toituvad peamiselt putukatest ja tõukudest, mida otsivad maast. Pesa teevad maapinnale või selle lähedale. uusginea kõdulind, Orthonyx novaeguineae kirju-kõdulind, Orthonyx temminckii suur-kõdulind, Orthonyx spaldingii
Dietrich Hake

Dietrich Hake (ka Didericus, Diderik, Theodericus Hake; surnud 1498) oli Tartu piiskop aastatel 1485–1498. Hake pärines Riia kodanikkonna hulgast ja tema õemees oli sealne raehärra Ernst Steven. 1451. aastal immatrikuleeriti Hake Leipzigi ülikooli, kuid järgmisel aastal jätkas õpinguid hoopis Erfurdis. 1454. aastal sai ta samast bakalaureusekraadi. 1456. aastal jätkas Hake õpinguid Greifswaldis, kuid magistrikraadi omandas aasta hiljem siiski Erfurdis. 1465. aastal mainiti Haket esimest korda Tartu toomhärrana, ta tegutses seal meistrina (Meister, mester). Samal aastal loobus ta Pitkejerwe prebendist Jacobus von Wischelli kasuks. Uuesti on Haket Tartu toomhärrana mainitud alles kaheksa aastat hiljem. 1485. aasta esimesel poolel, pärast veebruari lõppu ja enne juulit, valiti Hake Tartu piiskopiks. 18. juulil kinnitas ka paavst, et Hake viibis sel ajal Roomas ja tasus vastavad maksud (servitium communis). 1485. aasta novembris jõudis ta tagasi Liivimaale. Dietrich Hake suri 1498. aastal, millalgi juuli ja detsembri vahel. Leonid Arbusow vanem. Livlands Geistlichkeit vom Ende des 12. bis ins 16. Jahrhundert.
Johannes Bertkow

Johannes Bertkow (ka Johann Bertkow de Barbeit; surnud 1484 või 1485) oli Tartu piiskop aastatel 1473–1484/1485. Bertkow immatrikuleeriti Rostocki ülikooli 1437. aastal, kuid puuduvad temast teated järgmise kolme kümnendi jooksul. 1473. aastaks oli temast saanud Tartu toomhärra ja varahoidja (thesaurus). Sama aasta märtsi alguses valiti ta Tartu piiskopiks ning viibis juuli teisel poolel Roomas, kus ta sai ka paavstliku kinnituse. Bertkowi täpne surmaaeg on teadmata, ta suri 1484. aasta novembri ja 1485. aasta veebruari vahel. Leonid Arbusow vanem. Livlands Geistlichkeit vom Ende des 12. bis ins 16. Jahrhundert.
Hoovus

Hoovus on suure koguse vee (harilikult merevee) horisontaalne ja enam-vähem püsiva suuna ja kiirusega liikumine, mis on põhjustatud püsiva suunaga tuultest, soolsuse- või temperatuurierinevustest. Enamasti seostatakse hoovuseid ookeanide ja meredega, kuid neid esineb ka suuremates järvedes. Vee panevad liikuma peamiselt tuuled ja pooluste lähedal toimuv vee jahtumisest tulenev vajumine. Samuti tekitavad vee liikumist soolsuse ja sellest tulenevalt merevee tiheduse erinevus. Tuuled suudavad vett mõjutada vaid kuni 100 m sügavuseni. Maa pöörlemine ja sellest tulenev Coriolisi efekt on põhjuseks hoovuste kõrvalekaldele n-ö otsesuunast – põhjapoolkeral paremale, lõunapoolkeral aga vasakule. Hoovuste liikumise suunda mõjutavad rannajoone kuju ja põhja reljeef. Merehoovusi saab liigitada mitmest apektist. Ajalise pikkuse järgi püsivad hoovused perioodiliselt muutuvad hoovused ajutised hoovused Tekketegurite järgi loodete hoovused murdlainehoovused (saksa Brandungsrückstrom) gravitatsioonihoovused kompensatsiooni- ehk äravooluhoovused triivhoovused tuulte mõjul Temperatuuri ja soolsuse järgi soojad hoovused (soojad hoovused) külmad hoovused soolased hoovused väikese soolsusega hoovused (saksa salzarme Strömungen) Asukoha järgi pinnahoovused süvaveehoovused põhjahoovused rannikuhoovused Hoovuste jagamine ühte tegurit arvestades on väga lihtsustatud, sest tavaliselt reaalselt kujuneb mingi hoovus mitme teguri koosmõjul. Hoovuste loend Termohaliinne tsirkulatsioon Keskkonnasõnaraamat 2004 [1] (vaadatud 13.02.2012) Hoovuste arvutimudel (video)
Ferdinand Ludwig Hörschelmann

Ferdinand Ludwig Hörschelmann (28. november 1773 Tallinn – 5. detsember 1852 Järva-Madise) oli Eesti vaimulik. Õppis aastatel 1780–1790 Tallinna gümnaasiumis. Immatrikuleeriti 4. oktoobril 1790, oli seal kohal aastani 1793. Töötas seejärel paar aastat koduõpetajana. Sai 17. novembril 1795 Tallinna gümnaasiumi professoriks, aastast 1805 oli ülemõpetaja. Ordineeriti 27. jaanuaril 1807 õpetajaks. Oli aastatel 1807–1852 Järva-Madise Püha Matteuse koguduse õpetaja. Aastal 1826 sai ta apellatsioonikohtu assessoriks. Pastoriameti 40. aastapäevaks 1847 ilmus kirjutis Inlandis. 45. ametiaastal, 16. märtsil 1852 sai ta Eestimaa pastorkonna vanemaks (senior ministerii'ks). Kasvatus- ja usuteaduse professorina ilmus talt 18. sajandi lõpul ja 19. sajandi lõpul vaimuliku ja pedagoogilise sisuga trükiseid. Oli aastatel 1846 ja 1847 Lindforsi eestikeelse kalendri toimetaja. Gresseli kalendris trükiti aastal 1854 postuumselt tema eestikeelsed "Kennad juttud". Tema isa Ernst August Wilhelm Hörschelmann oli Tallinna gümnaasiumi professor ja aastatel 1786–1807 "Revalische Wöchentliche Nachrichten"i väljaandja. Tema vend Friedrich August Hörschelmann oli Viru-Jaakobi koguduse õpetaja, vend Constantin Immanuel Hörschelmann oli Haapsalu Püha Johannese koguduse õpetaja, vend Paul Eduard Hörschelmann oli Pühalepa Laurentsiuse koguduse õpetaja ja Tallinna Toomkoguduse ülemõpetaja. Õemees Dietrich Martin Luther oli notar, kaupmees, suurgildi oldermann ja "Revalische Wöchentliche Nachrichten"i väljaandja. Õepoeg Theodor Dietrich Witgenstein Luther oli Tallinna Püha Vaimu- ja Tallinna Jaani koguduse õpetaja, õepoeg Robert Johann Dietrich Luther oli Jüri koguduse õpetaja. Tema poeg Otto August Leopold Hörschelmann oli Martna Püha Martini koguduse õpetaja, teine poeg Aleksander Ferdinand Leopold Hörschelmann oli Ridala Püha Maarja Magdaleena koguduse õpetaja. Liivi Aarma Põhja-Eesti vaimulike lühielulood 1525-1885 Tallinn 2007 ID puudub veebisaidil "BBLD - Baltisches biografisches Lexikon digital"
Eva Ibbotson

Eva Ibbotson (sünninimi Maria Charlotte Michelle Wiesner; 21. jaanuar 1925 Viin – 20. oktoober 2010 Newcastle upon Tyne) oli Austria päritolu Briti kirjanik. Eva Ibbotson sündis 1925. aastal Viinis füsioloog Berthold P. Wiesneri ja kirjanik Anna Gmeyneri tütrena. Kui laps oli kolmeaastane, lahutasid ta vanemad abielu ning ema kolis esialgu Berliini, hiljem elas Viinis ja Pariisis ning alates 1934 Suurbritannias. Isa elas esialgu Viinis, kolis aga 1933 Edinburgh'sse ja viimaks Londonisse. Eva kasvas algul Viini lastekodus, kuid emigreerus 1933 isa juurde Šotimaale. Eva Ibbotson õppis Cambridge’i ülikoolis algul füsioloogiat. 1960ndail töötas ta õpetajana ning 1965 omandas Durhami ülikoolis magistrikraadi kasvatusteadustes. Ta abiellus kolleeg Alan Ibbotsoniga, neil sündis kolm poega ja tütar. Ta suri 20. oktoobril 2010. Eva Ibbotson on kirjutanud raamatuid eelkõige lastele ja noortele. Algul kirjutas ta naisteajakirjadele lühijutte. Esimene lasteraamat sündis siis, kui ta noorim poeg kooli läks. Raamatus "The Secret of Platform 13" mainib Ibbotson Londoni Kings Crossi jaama salajast perrooni. Seda paika kasutas hiljem ka J. K. Rowling oma Harry Potteri sarjas. Kirjanik on oma mõjutajate kohta öelnud nõnda: "Ema on mind uskumatult palju mõjutanud. Eeskätt lugude kaudu, mida ta mulle jutustas. Viimaks otsustasin ma aga saada isasarnaseks, õppisin füsioloogiks, aga see oli suur viga." Eva Ibbotsoni raamatuid on tõlgitud rohkem kui 80 keelde. "Reis Merejõele" (tõlkinud Allan Eichenbaum), Varrak, Tallinn 2004, ISBN 998530814x "Kaasani täht" (tõlkinud Liisi Ojamaa), Varrak, Tallinn 2005, ISBN 9985309901 "Milline nõid?" (tõlkinud Tiia Rinne), Tiritamm, Tallinn 2005, ISBN 9985551869) "Kiilivõrendik" (tõlkinud Johanna Ross), Varrak, Tallinn 2010, ISBN 9789985320044 Deutschlandfunk, intervjuu "Kaasani tähe" arvustus
Andrei Geim

Andrei Geim (Andre Geim; sündinud 1. oktoobril 1958 Sotšis) on Venemaalt pärit Hollandi füüsik, Nobeli auhinna laureaat (2010). Ta lõpetas 1982. aastal Moskva Füüsika-Tehnika Instituudi ning kaitses 1987. aastal füüsika-matemaatikateaduste kandidaadi väitekirja NSV Liidu TA Tahke Keha Füüsika Instituudis. 2001. aastast on Andrei Geim Manchesteri ülikooli professor. 2000. aastal sai ta konna magnetlevitatsiooni eest Ig Nobeli auhinna. 2010. aastal sai Andrei Geim koos vene päritolu Suurbritannia füüsiku Konstantin Novosjoloviga teedrajava töö eest grafeeni uurimisel Nobeli füüsikaauhinna. Ta on valitud Londonis asuva Füüsikainstituudi auliikmeks. Andrei Geim Nobeli auhinna lehel
Helmut von Uexküll

Helmut R. von Uexküll (Helmut Baron von Uexküll-Güldenband; 10. november 1925 Marienpol, Läti – 13. jaanuar 2005 Bad Godesberg) oli põllumajandusteadlane. Ta sündis Lätis. Doktoritöö kaitses 1954. aastal Göttingeni Ülikoolis. Tema erialaks oli troopikaalade (eriti Kagu-Aasia) põllumajandus. Uexküll, H. R. von; Mutert, Ernst Walter 1995. Global extent, development and economic impact of acid soils. Plant and Soil 17(1): 5–19. Tema abikaasa oli Ines Leis. In Memoriam – Better Crops 89(2): 16, 2005.
William Newton-Smith

William Herbert Newton-Smith (25. mai 1943 – 8. aprill 2023) oli Kanada päritolu teadusfilosoof. Ta sai 1966 bakalaureusekraadi matemaatikas ja filosoofias Kanada ülikoolist Queen's University, 1968 magistrikraadi filosoofias Cornelli ülikoolist ja 1974 doktorikraadi Oxfordi ülikoolist (Balliol College). Töötas põhiliselt Balliol College'is. Alates 1970. aastast kuni pensionile minekuni 2005 oli ta seal Fairfax Fellow and Lecturer in the Philosophy of Science. Tema ametijärglaseks sai David Wallace. Artiklis "A Conceptual Investigation of Love" rõhutab Newton-Smith "armastust hõlmavate suhete" (love-comprising relations) juures kohustust (commitment) ja vastastikusust. Iris Murdochi romaani "Bruno's Dream" järgi toob ta välja kaks omavahel vastuolus olevat pilti armastusest. Involuntaristliku ehk romantilise pildi järgi on armastus inimest valdav tunne või emotsioon, voluntaristliku pildi järgi aga tahtlik kohustus teise suhtes. Newton-Smithi järgi on mõlemad pildid asjakohased ja eri inimesed rõhutavad eri pilte. Newton-Smith esitab armastusele neli "üldiselt paratamatut" (g-necessary) tingimust. Kui kedagi armastatakse mingi tema omaduse tõttu ja hiljem ilmub välja keegi, kellel on sama omadus, siis eelistatakse esimesena kohatut kas sellepärast, et teda kohati esimesena, või sellepärast, et ta on jõudnud armastaja heaks midagi teha. Newton-Smith jõuab järeldusele, et võimalike armastusekontseptsioonide mitmekesisus välistab täpsed ja määratletud mõistelised suhted. Selle määramatuse tõttu triivib see, kuidas armastusest peab (kontseptuaalselt) mõtlema, märkamatult sellesse, kuidas inimesed üldiselt armastusest mõtlevad. Isegi kui armastuse mõiste analüüsil on armastuse seisukohast tähtsust, ei pruugi selle teadmine head tuua. Võib-olla teevad õnnelikumaks ibsenlikud eluvaled. A Conceptual Investigation of Love. – Alan Montefiore (toim). Philosophy and Personal Relations, London: Routledge & Paul Kegan Ltd 1973, lk 113–136. The Structure of Time, 1980. Google'i raamat The Rationality of Science, 1981 Logic: An Introductory Course, 1984 K. A. Said, William Newton-Smith, R. Viale, Kathleen V. Wilkes (toim). Modelling the Mind, 1990 William Newton-Smith, Jiang Tianji, E. James (toim). Popper in China, 1992 (toim). The Companion to the Philosophy of Science, 2000 Obituary: Kathy Wilkes. – The Guardian, 13. september 2003 2003 – Peterburi ülikooli audoktor teenete eest Venemaa haridusele Ta on olnud abielus Kanada kirjaniku Doris Heffroniga. Ta oli abielus Kanada ajakirjaniku Nancy Durhamiga. Neil on pojad jurist Apple Newton-Smith ja ökonomist Rain Newton-Smith.
Tara (Venemaa)

Tara (vene Тара) on linn Venemaal Siberis Omski oblastis Irtõši jõe vasakkaldal 302 km kaugusel Omskist, Tara rajooni keskus. Geograafilised koordinaadid on 56°54' N, 74°22' E. Tara on Omski oblasti suuruselt teine linn. Linn on asutatud 1594. aastal. Lapsepõlves elas Taras näitleja Mihhail Uljanov. Läti linn Cēsis on Tara sõpruslinn. Tara mitteametlik koduleht
Suguhaigused

Suguhaigused ehk sugulisel teel levivad haigused on nakkushaigused, millesse nakatutakse tavaliselt kaitsmata suguühte tagajärjel. Nende hulgas on üle 20 haiguse, mida põhjustavad bakterid, viirused, seened või parasiidid.
Tara jõgi (Irtõš)

Tara jõgi (vene keeles Тара) on jõgi Venemaa Novosibirski ja Omski oblastis, Irtõši parempoolne lisajõgi. Jõe pikkus on 806 km, valgla pindala on 18 300 km². Jõelähe asub Novosibirski oblastis Vasjugani tasandikul. Suurimad lisajõed on Itša, Verhnjaja Tunguska, Nižnjaja Tunguska, Bergamak, kõik nad on parempoolsed lisajõed. Jõel asuvad Kõštovka ja Muromtsevo.
Camõesi auhind

Camõesi auhind (portugali Prémio Camões) on tunnustatumaid portugalikeelse kirjanduse auhindu. Auhind on asutatud 1989. aastal ja sai nime portugali luuletaja Luís Vaz de Camõesi järgi. Auhinna suurus on 100 000 eurot. 1989 Miguel Torga (Portugal) 1990 João Cabral de Melo Neto (Brasiilia) 1991 José Craveirinha (Mosambiik) 1992 Vergílio Ferreira (Portugal) 1993 Rachel de Queiroz (Brasiilia) 1994 Jorge Amado (Brasiilia) 1995 José Saramago (Portugal) 1996 Eduardo Lourenço (Portugal) 1997 "Pepetela" Artur Carlos Maurício Pestana dos Santos (Angola) 1998 Antonio Candido (Brasiilia) 1999 Sophia de Mello Breyner Andresen (Portugal) 2000 Autran Dourado (Brasiilia) 2001 Eugénio de Andrade (Portugal) 2002 Maria Velho da Costa (Portugal) 2003 Rubem Fonseca (Brasiilia) 2004 Agustina Bessa-Luís (Portugal) 2005 Lygia Fagundes Telles (Brasiilia) 2006 José Luandino Vieira (Portugal, Angola) 2007 António Lobo Antunes (Portugal) 2008 João Ubaldo Ribeiro (Brasiilia) 2009 Arménio Vieira (Roheneemesaared) 2010 Ferreira Gullar (Brasiilia) 2011 Manuel António Pina (Portugal) 2012 Dalton Trevisan (Brasiilia) 2013 Mia Couto (Mosambiik) 2014 Alberto da Costa e Silva (Brasiilia) 2015 Hélia Correia (Portugal) 2016 Raduan Nassar (Brasiilia) 2017 Manuel Alegre (Portugal) 2018 Germano Almeida (Roheneemesaared) 2019 Chico Buarque (Brasiilia) 2020 Vítor Manuel de Aguiar e Silva (Portugal) 2021 Paulina Chiziane (Mosambiik) 2022 Silviano Santiago (Brasiilia) 2023 João Barrento (Portugal) 2024 Adélia Prado (Brasiilia)
Turaida piiskopilinnus

Turaida linnus on Siguldast paari kilomeetri kaugusel Koiva jõe (läti keeles Gauja) kaldal endise Turaida asula territooriumil olev piiskopilinnus. Enne piiskopilinnuse ehitamist võis samal kohal asuda Turaida muinaslinnus, kohalike liivlaste vanema Kaupo residents, mille riialased ülestõusu kartuses 1212. aastal maha põletasid. Turaida kivilinnuse rajamist alustas piiskop Albert 1214. aastal. Linnus on hea näide tellisgootikast. Linnus kuulus Riia peapiiskopkonnale, aga umbes 65 aastat pärast Vana-Liivimaa vallutamist läks Turaida mõisnikule. Linnuse ehitamine ja kindlustuste täiendamine jätkus kuni 17. sajandini, misjärel linnused hakkasid oma sõjalist tähtsust kaotama. Kuni 1776. aasta tulekahjuni linnuses elati. Seejärel linnust ei taastatud, kuid mõisnik laskis linnusehoovi ehitada eluhoone. Linnuse taastamistöid alustati 1953. aastal. 1973 algasid väljakaevamised ja restaureerimine, mis pole lõppenud tänapäevalgi. Väljakaevamiste käigus leiti viis tuhat eset, sealhulgas keskaegsed ahjud, pruulikoda, saun kerisega, umbes 30 vask- ja hõbemünti ning isegi üks kuldmünt – tukat, metallist nooleotsi ja naelu ning savinõude jäänuseid. Erilist tähelepanu pakuvad neist hüpokausti tüüpi ahjud, millesarnaseid kasutati juba Vana-Rooma termides. Tänapäeval on täielikult restaureeritud 38 m kõrgune peatorn, mida arvukad turistid kasutavad vaateplatvormina. Sealt avaneb vaade ümbruskonna maalilisele loodusele. Vaateplatvormile viivad kiviastmetega väga kitsad ja madalad käigud: nende laius ületab vaevu poolt meetrit, aga kõrgus on natuke üle poolteise meetri. Kõigepealt taastati linnuse peatorn. 1950. aastate lõpus taastati linnuse lääneosas kaks ehitist, sealhulgas Poolümmargune torn. 1980. aastate alguses taastati Lõunatorn, kus omal ajal oligi piiskopi residents. 1980. aastate keskel ühendati Lõunatorn linnuse lääneosaga. Pärast väljakaevamisi rajati paari meetri kõrgune müür peatornist peasissepääsuni. 1990. aastatel taastati osaliselt, 3 m kõrgusena linnuse idaosa müür. Tulevikus loodetakse peatorni ja lääneosa vahele taastada väravatorn. Endises mõisa majandushoones avati 1962 Turaida muuseum-kaitseala ekspositsioon. Praegu on linnus muuseum-kaitseala. Selle maa-alale jäävad Turaida ajalooline keskus, Kirikumägi keskaegse kalmistuga, Turaida Roosi haud, rahvalaulude park 26 skulptuuriga jne. Muuseum-kaitseala pindala on 42 ha ja seal asub 39 ajaloolist ehitist. Video piiskopilinnusest
Madis Hint

Madis Hint (27. oktoober 1970 – 21. november 2001) oli eesti ajakirjanik. Ta lõpetas 1989. aastal Tallinna 44. Keskkooli inglise keele eriklassi kuldmedaliga ja 1997. aastal Tartu Ülikoolis psühholoogia eriharu. Aastatel 1997–2001 töötas ta Moskvas, tehes kaastööd BNS-ile, Sõnumilehele, Postimehele, Eesti Päevalehele ja Eesti Raadiole. 2002 "Vaade merele" Tema isa oli keeleteadlane Mati Hint. Ta oli abielus Astrid Kanneliga, neil on poeg Joonas (sündinud 1996). "Madis Hint: olen tahtnud olla tõsine ajakirjanik". Kaja Kärneri intervjuu Madis Hindiga 2001. aastast. Helikandjalt maha kirjutanud ja toimetanud Mati Hint
Konstantin Novosjolov

Konstantin Novosjolov (sündinud 23. augustil 1974 Nižni Tagilis) on vene päritolu Suurbritannia füüsik. Ta lõpetas 1997. aastal Moskva Füüsika-Tehnika Instituudi. Alates 2001. aastast töötab ta Manchesteri ülikooli juures. Aastal 2010 sai Konstantin Novosjolov koos Andrei Geimiga teedrajava töö eest grafeeni uurimisel Nobeli füüsikaauhinna. Ta on valitud Füüsikainstituudi auliikmeks. Konstantin Novosjolov Nobeli auhinna lehel
Turaida linnus

Turaida linnus võib viidata erinevatele linnustele: Turaida piiskopilinnus oli piiskop Alberti poolt rajatud linnus; Turaida muinaslinnus oli liivlasest ülikule Kaupole kuulunud linnus.
Tarokaardid

Tarokaardid on spetsiaalsed kaardid, mida kasutatakse ennustamiseks. Disainitud on väga palju erineva kujundusega tarokaarte, millest tuntumad on Rider-Waite'i, Crowley ja Marseille tarokaardid. Taro
Ville Haapasalo

Ville Juhana Haapasalo (vene keeles Вилле Юхана Хаапасало; sündinud 28. veebruaril 1972 Hollolas) on Soome näitleja, kes oli väga populaarne Venemaal. Soome ta kolis tagasi pärast 2022. aasta veebruarit. Praegu tegeleb ta Helsingis hatšapuriäriga. Haapasalo kolis Leningradi õppima 1991. aastal ilma vene keele oskuseta. Ta lõpetas 1995. aastal Peterburi teatriakadeemia ning lõi läbi Venemaal filmidega „Vene rahvusliku jahi eripära“ ja „Vene rahvusliku kalapüügi eripära“, Ville Haapasalo on aastast 1995 abielus Saara Hedlundiga. Neil on kaks last. Pere elab Helsingis ja vahel Puumalas.