laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Tiia Vissak

Tiia Vissak (sündinud 11. aprillil 1975) on eesti majandusteadlane. Tema peamised uurimisteemad on mittelineaarsed ja lineaarsed rahvusvahelistumise protsessid, võrgustike ja otsustamisloogikate mõju ettevõtete rahvusvahelistumisele ning juhtumianalüüsi rakendamine rahvusvahelistumise uurimiseks. Vissak on lõpetanud 1997. aastal Tartu Ülikooli turunduse ja välismajanduse erialal cum laude. 1999. aastal sai ta sealsamas majandusteaduse magistrikraadi cum laude ning 2003. aastal kaitses väitekirja "The Internationalization of Foreign-owned Enterprises in Estonia: an Extended Network Perspective" ("Välisosalusega Eesti ettevõtete rahvusvahelistumine: laiendatud võrgustikukäsitlus", juhendaja Janno Reiljan) ja sai doktorikraadi. Tiia Vissak oli aastatel 1999–2003 Tartu Ülikooli majandusteaduskonna välismajanduse teadur ja 2004–2011 välismajanduse vanemteadur. 2008–2011 oli ta rahvamajanduse instituudi vanemteadur. Alates 2012. aastast töötab ta rahvusvahelise ettevõtluse vanemteadurina. Vissak on 2004. aastast AIB (Academy of International Business) ja 2006. aastast EIBA (European International Business Academy) liige. 2013. aastast on ta AIB (Academy of International Business) CEE (Central and Eastern Europe) allorganisatsiooni asejuht teadusürituste korraldamise alal. Aastatel 2014–2019 oli ta Eesti esindaja EIBAs (European International Business Academy). "The Internationalization of Foreign-owned Enterprises in Estonia: an Extended Network Perspective. Tiia Vissak" (PDF). "Eesti Teadusinfosüsteem. Tiia Vissak". Tiia Vissak Google Scholar lehekülg Tiia Vissak ResearchGate lehekülg Foreign market entries, exits and re-entries: The role of knowledge, network relationships and decision-making logic. Vissak, T., Francioni, B., Freeman, S. The interplay of entrepreneurial and non-entrepreneurial internationalization: an illustrative case of an Italian SME. Nummela, N., Vissak, T., Francioni, B. Recommendations for Using the Case Study Method in International Business Research. Vissak, T. Export patterns: Typology development and application to Estonian data. Vissak, T., Masso, J.
Birgit Kermes

Birgit Kermes (sündinud 20. novembril 1979 Tartus) on kommunikatsioonispetsialist, suhtlemistreener, coach ja superviisor. Lisaks on Birgit Kermes praktiseerinud ja süviti õppinud NLP-d (neurolingvistiline programmeerimine) ning omandanud selles meistri taseme ning on ainus kommunikatsiooni ja neurokeele taustaga kommunikatsioonispetsialist Eestis. Töötanud mitmetel turundus-ja PR-juhi ametikohtadel erasektoris. Juhtinud Päästeameti kommunikatsiooniosakonna tööd. Oli Teeme ära! alguse juures ja juhtis Teeme Ära 2007  kampaanias vabatahtlikest koosnevat logistikatiimi. Maailmakoristuspäeval 2018 oli Birgit Kermes kõikide action tiimide juht, olles vastutav kogu ürituse sujuva kulgemise eest Maailmakoristuse peastaabis. Birgit Kermes kuulub ka produktsioonifirma POINT loovisikute tiimi, mille tuntumad etendused on Tõnis Niinemetsa “Homme on täna” , “Homme on täna 2,0”, “Homme on täna 200”, “The Kid”  ja Kristjan Lüüsi “Olla või ohkida” jne. Ta oli ka seriaali “Alo” üks produtsentidest. Alates 2020. aastast panustab oma teadmisi Eesti suurima roheprojekti Rohetiiger heaks ja tegutseb kommunikatsiooni koolitajana, nõustab organisatsioone ning eraisikuid, teeb supervisioone ja coachinguid. Silver Org (09.11.2020). "Kommunikatsioon ja selge eneseväljendus | Birgit Kermes". Plaan B | Birgit Kermes. Vaadatud 10.11.2020. Birgit Kermes (09.11.2020). "Koolitaja | Kommunikatsiooni fanaatik | Coach & Superviisor | Birgit Kermes". Birgit Kermes | Plaan B. Vaadatud 10.11.2020.
Kristi Klaas

Kristi Klaas (sündinud 1980) on Eesti keskkonnaametnik. Kristi Klaasil on Tartu Ülikoolis omandatud haldusjuhtimise magistrikraad. Alates 1. septembrist 2023 töötab ta Kliimaministeeriumi rohereformi asekantslerina. Enne seda töötas ta 2022. aastast Riigikantseleis riigi rohepöörde eestvedajana. Varem on ta alates 2002. aastast töötanud Keskkonnaministeeriumis, olles aastatel 2018–2022 Keskkonnaministeeriumi asekantsler, kes vastutas kliima ja strateegilise planeerimise küsimuste eest. Ta on tegelenud ka muude keskkonnakaitse küsimustega. Aastatel 2014–2018 töötas ta diplomaadina Eesti Vabariigi Alalises Esinduses OECD ja UNESCO juures Pariisis ning Eesti Vabariigi Alalises Esinduses Euroopa Liidu juures Brüsselis. "Kliimaministeerium sai neli uut asekantslerit". 31. august 2023. Vaadatud 19. oktoobril 2023. "Eestis hakkab rohepöörde elluviimist juhtima keskkonnaministeeriumi asekantsler". ERR. 24. jaanuar 2022. "Keskkonnaministeeriumi uus asekantsler on Kristi Klaas". Keskkonnaministeerium. 1. november 2018. Veekaitsest, Bioneer.
Piia Kalamees

Piia Kalamees (sünninimi Piia Karu, sündinud 10. juunil 1983) on eesti õigusteadlane. Tema peamised uurimisteemad on tarbijaõigus, lepinguõigus ja Euroopa Liidu digitaalse ühisturuga seotu. Kalamees lõpetas 2002. aastal Tallinna Reaalkooli hõbemedaliga, 2005. aastal Tartu Ülikooli õigusteaduse erialal bakalaureuseõppes, 2007. aastal sai magistrikraadi ning 2013. aastal doktorikraadi väitekirjaga "Hinna alandamine õiguskaitsevahendite süsteemis" (juhendajad Karin Sein ja Kalev Saare). Piia Kalamees oli aastatel 2008–2010 Tartu Ülikooli õigusteaduskonna eraõiguse instituudi tsiviilõiguse assistent ja 2010–2015 tsiviilõiguse lektor. 2015. aastast on ta tsiviilõiguse dotsent ning 2020. aastast õigusteaduskonna bakalaureuse- ja magistriõppe programmijuht. Alates 2016. aastast on Kalamees Tarbijavaidluste komisjoni esimees. Ta on osalenud teadus- ja arendusprojektides, näiteks „Eesti õigusruum globaalses õigusruumis (1.01.2006−31.12.2011)“, „Tarbijakrediidi aktuaalsed probleemid Eestis ja Norras (3.09.2013−30.06.2016)“ ning „Tarbijate õiguste kaitse digitaalses ühisturus – lepinguõiguslikud aspektid (1.01.2018−31.12.2021)“. Tallinna Reaalkooli kuld- ja hõbemedaliga lõpetanud läbi aegade, Tallinna Reaalkooli koduleht, 28. jaanuar 2022 "Eesti Teadusinfosüsteem. Piia Kalamees". Piia Kalamees Google Scholaris Piia Kalamees doktoritöö "Hinna alandamine õiguskaitsevahendite süsteemis"
145

145. aasta Sajandid: 1. sajand - 2. sajand - 3. sajand Aastakümned: 90. aastad 100. aastad 110. aastad 120. aastad 130. aastad - 140. aastad - 150. aastad 160. aastad 170. aastad 180. aastad 190. aastad Aastad: 140 141 142 143 144 - 145 - 146 147 148 149 150 ... ... ...
146

146. aasta Sajandid: 1. sajand - 2. sajand - 3. sajand Aastakümned: 90. aastad 100. aastad 110. aastad 120. aastad 130. aastad - 140. aastad - 150. aastad 160. aastad 170. aastad 180. aastad 190. aastad Aastad: 141 142 143 144 145 - 146 - 147 148 149 150 151 ... 11. aprill – Septimius Severus, Vana-Rooma keiser ...
Valijavalimine

Valijavalimine (inglise keeles gerrymandering) on üks valimispettuse viisidest, kus valimisringkondadega spetsiifilist viisi manipuleerides on võimalik anda ühele osapooltest ebaaus eelis, kui tegu on majoritaarse valimissüsteemiga, st. süsteemiga kus vähemusse jääv osapool jääb esindamata. Valijavalimise läbiviimiseks on kaks peamist taktikat: vastaspoole toetajate hääletusvõime lahjendamine paljude valimisringkondade vahel; vastaspoole hääletusvõime koondamine ühte piirkonda, et vähendada nende häälte osakaalu teistes ringkondades. Illustratsioonil on (vasakul ülal) näide sellest, kuidas enamuserakond kasutab oma paremaid valimistulemusi selleks, et tagada vähemuserakonna valimiskaotus igas piirkonnas. Lisaks soovitud valimistulemuste saavutamisele konkreetse partei jaoks võib valijate valimist kasutada ka teatud demograafiliste rühmade, näiteks etniliste, rassiliste, keeleliste, usuliste või klassirühmade aitamiseks või takistamiseks. Põhja-Iirimaal kasutati valijavalimist protestantlike unionistide enamuse tagamiseks. Valijavalimist saab ennetades kasutades näiteks geneetilisi algoritme või K-keskmiste klasterdamist. Ingliskeelne mõiste gerrymandering on tuletatud Ameerika poliitiku Elbridge Gerry nimest, kes 1812. aastal kirjutas alla seaduseelnõule, millega loodi Bostonis valimisringkond, mida võrreldi salamandri kujuga. "The ReDistricting Game", www.redistrictinggame.org (inglise), USCAnnenbergCenter, originaali arhiivikoopia seisuga 4. detsember 2016, vaadatud 10. veebruaril 2017 Northern Ireland–National Identity and the Politics of Non-Participation: The Creation, Maintenance, and End to Catholic Subordination, originaali arhiivikoopia seisuga 26. jaanuar 2021, vaadatud 22. septembril 2020 "Kohalike omavalitsusüksuste haldusterritooriumi piiritlemine ruumiliste optimeerimismeetoditega" (PDF), dspace.ut.ee, Tartu Ülikool, vaadatud 11. septembril 2023
Yāma

Yāma ("suurepärane aeg") on budistlikus kosmoloogias üks deevade seisunditest või maailmadest (devaloka) kõrgemas ihade olus (kamaloka), mis ei ole seotud maiste asjadega ja mis paikneb Trāyastriṃśa ja Tušita maailmade vahel. Yāma maailm on alati valgustatud; seal pole vahet ööl ega päeval ning aeg liigub seal teisiti kui maine aeg. Yāma maailma sünnitakse õigesti tehtud annetuste puhul. Mahajaana puhta maa traditsioonis leidub Yāma maailma kirjeldus Amitayurdhyana suutras. Ihade vald Budistlik kosmoloogia Sotomura, Ataru (2015). "The Buddhist Heavens 天:Source Manual for Iconographic Research on the Buddhist Universe, Part II" (PDF). Nalanda-Sriwijaya Centre Working Paper Series. 18.[1] Visakhuposatha Sutta Dāna Sutta
Andres Heinapuu (dirigent)

Andres Heinapuu (sündinud 17. novembril 1959 Tallinnas) on eesti dirigent, pedagoog ja koorilaulja (tenor). Lõpetas 1977. aastal Georg Otsa nimelise Tallinna muusikakooli (Peeter Perensi klass) ja 1982 Tallinna Riikliku konservatooriumi (Arvo Ratassepa klassis). Õppis samas ka orkestridirigeerimist (õppejõud Roman Matsov). Täiendanud end 1982–1985 Leningradi konservatooriumis ning 1996–1999 Haagi Kuninglikus Konservatooriumis. Oli 1985–1995 Vanemuise dirigent ning aastail 1990–1996 Estonia dirigent. Töötanud aastast 1999 Eesti Muusika- ja Teatriakadeemias. Oli 2000–2007 Eesti Rahvusmeeskoori koormeister ja koorilaulja. Laulnud kontratenorina ansamblis Kuninglik kvintett. Andres Heinapuu isa oli Uno Heinapuu. "Andres Heinapuu (dirigent)". Eesti Teatri Biograafiline leksikon. Vaadatud 10.11.2020.
Tallinna Psühhodraama Kool

Tallinna Psühhodraama Kool, mis kuulub mittetulundusühingusse Moreno Keskus, on 1999. aastal asutatud erakool, mille eesmärk on õpetada psühhodraama rakendajaid, psühhodraama lavastajaid (Certified Practitioner, CP) ja psühhodraama koolitajaid (Trainer, Educator and Practitioner, TEP). Kooli kaudu viiakse läbi erinevaid psühhodraama- ja sotsiodraama gruppe, korraldatakse lühikesi koolitusi ning supervisiooni tervishoiu, sotsiaaltöö, psühholoogia ja pedagoogika erialade inimestele. Kooli lõpetanud psühhodraama rakendajatel on õigus psühhodraamat kasutada oma erialal ja ametikohal, lõpetanud lavastajatel ja koolitajatel on eeldused seda kasutada ka iseseisva elukutsena. Tallinna Psühhodraama Kool peab vajalikuks, et Eesti ühiskond saaks kasutada heal professionaalsel ja eetilisel tasemel psühhodramaatikud. Koolitus peab kinni sellest nõudest. Tallinna Psühhodraama Kool lähtub oma tegevuses Soome psühhodraama ühenduste eetikajuhendist, lugedes seda ka Tallinna Psühhodraama Kooli praeguseks eetikajuhendiks. Tallinnas algas psühhodraama koolitus aastal 1995. Algul toimus õpe Soome Moreno Instituudi ja Helsingi Psühhodraama Instituudi halduses. 1999.a. asutati Tallinna Psühhodraama Kool. Tallinna Psühhodraama Kool on The Nordic Board of Examiners in Psychodrama, Sociometry and Group Psychotherapy, NBE (asutatud 1993) liikmesorganisatsioon ning koolitus toimub Tallinna Psühhodraama Koolis vastavatest standarditest lähtuvalt.Tallinna Psühhodraama Kool on aktsepteeritud Eesti Haridusministeeriumi poolt (koolitusluba number 2720HTM).
Mari Ann Simovart

Mari Ann Simovart (sündinud 25. juulil 1969) on eesti õigusteadlane, vandeadvokaat ja Tartu Ülikooli tsiviilõiguse dotsent. Tema peamised uurimisvaldkonnad on lepinguõigus ja riigihankeõigus, mille teemal on ta hulgaliselt avaldanud teadustöid. Simovart lõpetas 1994. aastal Tartu Ülikooli õigusteaduskonna ja 1995. aastal kaitses ta Duke University School of Law’s juura magistrikraadi (LLM).   2010. aastal kaitses ta Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas doktorikraadi teemal "Lepinguvabaduse piirid riigihankes: Euroopa Liidu hankeõiguse mõju Eesti eraõigusele" (juhendajad Carri Ginter ja Irene Kull). Mari Ann Simovart oli aastatel 2006-2008 Tartu Ülikooli õigusteaduskonna tsiviilõiguse erakorraline assistent, 2008-2013 tsiviilõiguse lektor. Alates 2013. aastast on ta tsiviilõiguse dotsent. Ta on olnud külalisõppejõud Stockholmi Ülikoolis (2015, 2017, 2018, 2019), Lapi Ülikoolis (2017), Duke’i Ülikoolis (2016), Nottinghami Ülikoolis (2009, 2010, 2013, 2018). 2010 - õigusteaduskonna parim seminarijuhendaja 2014, 2015 - õigusteaduskonna parim õppeaine "Lectio Cum Laude" 2016 - Duke’i Ülikooli õigusteaduskonna Fulbright stipendium Simovart oli aastatel 2012-2015 Eesti Advokatuuri kutsesobivuskomisjoni liige.   Alates 2009. aastast on ta PLAN (Procurement Law Academic Network) akadeemiline liige, 2010. aastast Contrats Publics dans la Globalisation Juridique (CPGJ) liige, 2014. aastast ajakirja Upphandlingsrättslig Tidskrift toimetuskolleegiumi liige ning 2020. aasta sügisest juhtiva rahvusvahelise riigihankeõigusele pühendatud teadusajakirja Public Procurement Law Review (kirjastus Sweet & Maxwell) toimetuskolleegiumi liige. Ta oli Juridica riigihankeõiguse teemaliste erinumbrite 2013/9, 2016/1 ja 2018/4 koostaja. Ta on koos Mart Parindiga 2019. aastal ilmunud raamatu "Riigihangete seadus. Kommenteeritud väljaanne" koostaja ja juhtivautor (Tallinn: Juura), mis on kolmekümne riigihankeõiguse eksperdi osalusel sündinud põhjalik sissevaade valdkonna tervikseadusesse. Simovart on hankedirektiivide kommentaaride "The Remedies Directives 89/665 etc." üks autoreist. "Eesti Teadusinfosüsteem. Mari Ann Simovart". Vaadatud 10.11.2020. "Juura Kirjastus. Riigihangete seadus. Kommenteeritud väljaanne". Originaali arhiivikoopia seisuga 30. juuli 2020. "Eesti Teadusinfosüsteem. The Remedies Directives 89/665 etc". Mari Ann Simovart LinkedIn lehekülg Mari Ann Simovart Google Scholar lehekülg Mari Ann Simovart ResearchGate lehekülg Video Mis teeb RHS kommenteeritud väljaande eriliseks?
Anneli Soo

Anneli Soo (sündinud 9. aprillil 1984) on eesti õigusteadlane ja õppejõud. Tema peamised uurimisvaldkonnad on karistusõigus, sealhulgas Euroopa Liidu karistusõigus, ja kriminaalmenetlus, sealhulgas inim- ja põhiõigused kriminaalmenetluses. Soo kaitses 2012. aastal Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas doktorikraadi teemal "Abinõud ebaefektiivse kaitse vastu. Kohtulik järelevalve kaitsja tegevuse üle Eesti kriminaalmenetluses" (juhendaja Jaan Ginter). Doktoriõpingute käigus viibis lühikest aega Göttingeni Ülikoolis (2009) ning California osariigi Fullertoni Ülikoolis (2010). Eelnevalt lõpetas ta Tartu Ülikooli õigusteaduskonna bakalaureuseõppe (2005) ja magistriõppe (2007). Soo on alates 2018. aastast karistusõiguse dotsent Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas. Karistusõigusteadlasena viibis ta 2012. aastal Fulbright Schumani stipendiumi raames USAs California osariigi Fullertoni Ülikoolis, 2016.–2017. aastal Marie Skłodowska-Curie stipendiumi raames Hollandis Maastrichti ülikoolis (projekt "Towards Guaranteeing the Right to Effective Assistance of Defence Counsel in Member States in Trans-border Criminal Cases" ja 2018.–2019. aastal Humboldti stipendiumi raames Saksamaal Kölni ülikoolis (projekt "The Right to Access to Case File to Challenge the Detention of a Person: Does Directive 2012/13/EU Raise the Standard Provided by the Strasbourg System?").   Enne karistusõiguse dotsendiks saamist töötas Soo advokaadibüroos Sirje Must OÜ juristina (2005–2007), Eesti Õiguskeskus SA kriminaalkoolituse spetsialistina (2007), Eesti Vabariigi Riigikohtu kriminaalkolleegiumi nõunikuna (2007–2011), Euroopa Kolledži asedirektorina õppetöö alal (2011–2014) ning Tartu Ülikooli õigusteaduskonna karistusõiguse lektorina 2014–2018). 2007 - Arno Mägi stipendium 2009 - Eesti Advokatuuri üliõpilastööde konkurss, stipendium (magistritöö "Ebaefektiivse kaitse mõiste ja probleemistik kriminaalmenetluses" eest) 2012 - Fulbright Schumani stipendium 2013 - võõrkeelse väitekirja eestikeelse resümee stipendium 2015 - Marie Skłodowska-Curie IEF Grant 2018 - auhind teadusajakirja European Journal of Crime, Criminal Law and Criminal Justice ajakirja 2016.-2017. aasta väljapaistvaima artikli "Article 12 of the Directive 2013/48/EU: A Starting Point for Discussion on a Common Understanding of the Criteria for Effective Remedies of Violation of the Right to Counsel" eest 2018 - Humboldt-Forschungsstipendium für erfahrene Wissenschaftler 2020 - Alexander von Humboldt Foundation Return Fellowship Alates 2015. aastast on Soo Eesti Akadeemiline Õigusteaduse Seltsi liige ning 2016. aastast ECLANi ja Fair Trials Internationali juristide nõuandekogu liige. "Eesti Teadusinfosüsteem. Anneli Soo". Anneli Soo Google Scholaris
Eesti Pressifotograafide Liit

Mittetulundusühing Eesti Pressifotograafide Liit (EPFL) on vabatahtlikkuse alusel ühinenud Eesti pressifotograafide organisatsioon. EPFLi eesmärgiks on muuhulgas ühendada riigi pressifotograafe, edendada ametioskusi, kaitsta liikmete ametialaseid huve ja seista liikmete professionaalsete õiguste ja eetika eest. Koos ajakirjanduse õppejõudude ja ajakirjanduspraktikutega on Eesti Pressifotograafide Liit välja töötanud Eesti pressifotograafide eetikakoodeksi. Eesti Pressifotograafide Liit korraldab 2010. aastast aasta pressifoto ja 2014. aastast aasta pressivideo valimist. Võistlusel valitakse välja parim foto neljas kategoorias (uudisfoto, olemusfoto, spordifoto ja portreefoto), millest üks pärjatakse Aasta pressifoto tiitliga. Võistluse tulemusena valmib rändnäitus ja pressifoto aastaraamat. EPFL on kahel korral (2013 ja 2018) korraldanud fotoaktsiooni "Eesti Minut". Eesti Pressifotograafide liit asutati juulis 2010. Asutajaliikmed:  Andres Putting (Delfi) Erik Prozes (Äripäev) Kristjan Lepp (Ajakirjade Kirjastus) Marko Mumm (vabakutseline) Raigo Pajula (Postimees) Raul Mee (Äripäev) Rauno Volmar (Eesti Päevaleht) Sven Arbet (Maaleht) Tairo Lutter (Õhtuleht) Aasta pressifoto Aasta pressivideo "Eesti pressifotograafide eetikakoodeks". epfl.ee. 21.09.2011. Vaadatud 10.11.2020. Andres Putting (13. august 2010). "Kuum juuli aastal 2010". epfl.ee. Vaadatud 10.11.2020. Eesti pressifotograafide Liidu koduleht
147

147. aasta Sajandid: 1. sajand - 2. sajand - 3. sajand Aastakümned: 90. aastad 100. aastad 110. aastad 120. aastad 130. aastad - 140. aastad - 150. aastad 160. aastad 170. aastad 180. aastad 190. aastad Aastad: 142 143 144 145 146 - 147 - 148 149 150 151 152 ... ... ...
Tezlaw

Tezlaw, ka Tetzlav, Tetzlaw ja Tetislaw (enne 1163 – 1170. ja 1181. aasta vahel) oli Rügeni vürst. Pommeri krooniku Thomas Kantzowi sõnul oli ta ranide kuninga Ratislaus von Rügeni (1105−1140) poeg. Isegi enne Tezlawi esimest kirjalikku mainimist Rügeni saare kuningana 1164. aastal Saxo Grammaticuse poolt oli ranide hõim Taani kuninga Valdemar I ja Saksi hertsogi Heinrich Lõvi mitme kampaania sihtmärk. Tezlaw ja tema kaasvalitsejast vend Jaromar pidid iga kord oma vallutajate süseräänsust tunnistama. Näiteks võtsid nad 1162. aastal osa Valdemari sõjatetkest Wolgasti vastu ja 1163. aastal Lübecki toomkiriku pühitsemisest Heinrich Lõvi poolt. Pärast seda, kui taanlased 1168. aastal Valdemar I ja piiskop Absaloni juhtimisel Jaromarsburgi vallutasid, alistusid Tezlaw ja Jaromar oma peamises residentsis ja templipaigas Charenzas pärast läbirääkimisi ilma võitluseta. Taani kuninga süseräänsuse tunnistamise ja ristiusku pöördumisega tagasid nad oma võimu Rügenil. See ilmnes eelkõige Svantoviti preestrite vabastamise kaudu, kes seni oli olnud ilmalike valitsejate staatuses. Tezlaw oli edaspidi Rügeni vürst. Taanlaste vasallidena osalesid ranid peagi uuesti sõjakäikudes pomoraanide vastu, sealhulgas Stettini piiramine Valdemar I poolt 1170. aastal. 1170. aastal mainitakse Tezlawit viimast korda kirjalikes ürikutes. 1181. aastal sai tema vend Jaromar I ainsaks Rügeni vürstiks. Tetzlawstraße tänav Stralsundis kannab tema nime.
Age Värv

Age Värv (sündinud 1. juulil 1974) on eesti õigusteadlane, Tartu Ülikooli võlaõiguse dotsent ning õigusteaduskonna asedirektor. Tema teaduslik uurimishuvi on intellektuaalomandi ja võlaõiguse seosed, ärisaladuse kaitse, võrdlev eraõigus ja õigusharidus.   Age Värv on lõpetanud Toila Keskkooli (kuldmedaliga) ning õppinud Tartu Ülikoolis norra keelt ja õigusteadust. 1997. aastal lõpetas ta Tartu Ülikooli õigusteaduskonna, 1998. aastal sai ta rahvusvahelise äriõiguse magistrikraadi (LLM) Kesk-Euroopa Ülikoolist ning 2013. aastal kaitses Tartu Ülikoolis doktoritööd teemal "Kulutuste kondiktsioon: teise isiku esemele tehtud kulutuste hüvitamine alusetu rikastumise õiguses" (juhendaja Martin Käerdi). Aastatel 1996–1998 oli Age Värv Justiitsministeeriumis rahvusvahelise õiguse osakonna nõunik, 1998–2002 kohtute osakonna arendustalituse juhataja ning 2002–2005 kohtute osakonna nõunik. 2005–2007 oli ta Sisekaitseakadeemia lektor ja eraõiguse õppetooli juhataja. Alates 2007. aastast töötab Age Värv Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas, 2007–2010 töötas ta tsiviilõiguse assistendina, 2010–2015 tsiviilõiguse lektorina ning alates 2015. aastast on ta võlaõiguse dotsent. Alates 2016. aastast on Age Värv õigusteaduskonna asedirektor ning bakalaureuse- ja magistriõppe programmijuht. 2014 üliõpilaste riikliku teadustööde konkursi 2. preemia ühiskonnateaduste ja kultuuri valdkonnas doktoriõppe üliõpilaste astmes 2015 Tartu ülikooli hea õpetamise grant 2018 Tartu Ülikooli aumärk Age Värv on Eesti Juristide Liidu ja Eesti Akadeemilise Õigusteaduse Seltsi liige. "Eesti Teadusinfosüsteem. Age Värv". Vaadatud 10. oktoober 2020. "Õigusteaduskonna asedirektor Age Värv pälvis Tartu Ülikooli aumärgi". 23. veebruar 2018. Originaali arhiivikoopia seisuga 13. juuni 2021. "Tartu Ülikooli aumärgi kavalerid". Tartu Ülikool. Vaadatud 9.12.2022. Age Värv Google Scholar lehekülg Age Värv ResearchGate lehekülg Age Värv Academia.edu lehekülg
Moskva Paleevalitsus

Moskva Paleevalitsus (vene keeles Московское дворцовое управление), kuni 1886 Moskva Paleekontor (Московская дворцовая контора) oli aastatel 1831−1918 Venemaa Keisririigi Keiserliku Õukonna ja Udellide Ministeeriumi asutus, mille eesmärk oli ehitada ja hallata keisri paleesid Moskvas ja selle ümbruses. Asutuse eelkäijaks oli 1768. aastal asutatud Kremli ehituse ekspeditsioon (Экспедиция кремлёвского строения). 1831. aastal see kaotati ja selle alusel moodustati Moskva paleekontor. 1886. aastal kontor reorganiseeriti ministeeriumi osakonnaks (Московская дворцовая частъ) ja asutati paleevalitsus. Institutsioon kaotati 1918. aastal. Paleekontorile allus Moskva relvapalat, mille eesotsas oli direktor. Aastatel 1831−1865 tegutses kontori juures Moskva palee arhitektuurikool. Paleekontori president oli selle õppeasutuse kuraatoriks. Asutuse ülesandeks oli ehitada ja hallata keisri paleesid Moskvas ja selle ümbruses, samuti hoolitseda paleede juurde kuuluvate maade eest. Kuna Venemaa keisrid krooniti Moskvas, siis kuulus valitsuse pädevusse ka kroonimiste ettevalmistamine ja nende läbiviimine. Paleekontori juhiks oli president (президент Московской дворцовой конторы), kelle abiliseks oli viitsepresident. Pärast 1886. aasta reformi oli paleeosakonna peaks juhataja (управляющий). Valitsuse juhiks oli ülem (нацальник).