laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Xiangtan

Xiangtan (湘潭; Xiāngtán) on linn Hiinas Hunani provintsi keskosas Xiang Jiangi jõe ääres, Xiangtan Shi allprovintsilinna keskus. Xiangtani pindala on 280 km² ja elanike arv umbes 684 600 (2010. aasta rahvaloendus). 1990. aasta andmetel oli elanikke 1,5 miljonit. Xiangtanis on masinaehitus-, metallitöötlemis-, elektrotehnika-, sõidukiehitus-, keemiatööstus-, tekstiilitööstus-, metallurgia-, laevaehitus ja toiduainetööstusettevõtted. Linn on transpordisõlm. Linna lähedal on mangaani- ja kivisöekaevandused.
Pojalikkus

Pojalikkus (hiina keeles 孝, pinyinis: xiào) on Hiina traditsioonilise ja eriti konfutsianismi sotsiaaleetika põhimõistete hulka kuuluv voorus, mis kitsamalt tähendab isa-ema ja vanema põlvkonna sugulaste austamist ning laiemalt esivanemate, õpetajate ja ülemate austamist üldiselt.
Silvia Truu

Silvia Astrid Truu (aastani 1936 Silvia Astrid Koch, 1936–1941 Silvia Astrid Koht; 16. detsember 1922 Paldiski – 5. mai 1990) oli eesti laste- ja noorsookirjanik. Ta õppis aastani 1939 Tallinn-Nõmme progümnaasiumis ning lõpetas aastal 1941 Tallinna Tütarlaste Kommertsgümnaasiumi. Ta töötas aastatel 1949–1951 Rahva Hääle toimetuses ja 1951–1957 oli mittekoosseisuline reporter lasteraadios. Aastal 1958 töötas ta Noorte Hääle ja aastatel 1958–1965 Nõukogude Naise toimetuses. Aastast 1965 oli ta vabakutseline kirjanik, aastast 1973 Kirjanike Liidu liige. Tema tütred olid arhitekt Meeli Truu (1946–2013) ja spordipedagoog Tuuli-Ann Kivikangur (1944-2009). "Ühed targad mõlemad" (1956) "Murra" (1959) "Silja, päikesekiir ja maailm" (1967) "Kuu aega täiskasvanu" (1968) "Saa nüüd neist inimestest aru" (1970) "Pilvede kõrval toas" (1973) "Jeekim" (1974) "Peidus pool" (1977) "Oma suguvõsa Aadam" (1985) "Südamel ei ole kortse" (1987) Eesti kirjanike leksikon. Eesti Raamat. Tallinn, 2000.
Õudusunenägu (film)

"Õudusunenägu" on Georges Mélièsi poolt Prantsusmaal 1896. aastal loodud tummfilm. Õudusunenägu YouTube'is
Thomas Burr Osborne (poliitik)

Thomas Burr Osborne (8. juuli 1798 Easton, Fairfieldi maakond, Connecticut – 2. september 1869 New Haven, Connecticut) oli Ameerika Ühendriikide poliitik. 1817. aastal lõpetas ta Yale'i kolledži (tänapäeval Yale'i Ülikool), kus ta õppis õigusteadust. 1820 alustas ta advokaadina tööd Fairfieldis. 1826–1839 töötas Osborne mitmes Connecticuti Kohtu asutustes administratiivtöötajana. 4. märts 1839 – 3. märts 1843 valiti ta kui Whig party liige Ameerika Ühendriikide Esindajatekoja 26. ja 27. koosseisu. 1844 valiti ta Connecticuti senatisse. 1844. aastal määrati ta Fairfieldi Maakonna Kohtu (inglise keeles Fairfield County Court) kohtunikuks. Osborne oli Ameerika Ühendriikide biokeemiku Thomas Burr Osborne'i vanaisa. Thomas B. Osborne im Biographical Directory of the United States Congress Veebiversioon (vaadatud 13.08.2013) Thomas B. Osborne in Biographical Directory of the United States Congress (vaadatud 13.08.2013)
Muinsuskaitseala

Muinsuskaitseala (inglise historic area) on ajalooline asula või selle asula osa, millel on kultuuriline väärtus; mõnikord on muinsuskaitsealaks nimetatud ka looduse ja inimese koostegevuse tulemusena moodustunud ala, millel on kultuuriline väärtus. Sageli koosneb muinsuskaitseala kinnismälestistest, maa-alast, loodusobjektidest, tänavatevõrgust ja muust, mis ühtlasi moodustab kultuuriväärtusliku terviku. Eestis on 12 muinsuskaitseala, millest 11 asuvad linnades. Haapsalu vanalinna muinsuskaitseala Kuressaare vanalinna muinsuskaitseala Lihula vanima asustuse muinsuskaitseala Paide vanalinna muinsuskaitseala Pärnu vanalinna ja kuurordi muinsuskaitseala Rakvere vanalinna muinsuskaitseala Rebala muinsuskaitseala Tallinna vanalinna muinsuskaitseala Tartu vanalinna muinsuskaitseala Valga linnatuumiku muinsuskaitseala Viljandi vanalinna muinsuskaitseala Võru vanalinna muinsuskaitseala Haapsalu vanalinna muinsuskaitseala Kuressaare vanalinna muinsuskaitseala Lihula vanima asustuse muinsuskaitseala Paide vanalinna muinsuskaitseala Pärnu vanalinna ja kuurordi muinsuskaitseala Rakvere vanalinna muinsuskaitseala Rebala muinsuskaitseala Tallinna vanalinna muinsuskaitseala Tartu vanalinna muinsuskaitseala Valga linnatuumiku muinsuskaitseala Viljandi vanalinna muinsuskaitseala Võru vanalinna muinsuskaitseala K. Konsa, 2004. Säilituskorralduse sõnastik, [1] (vaadatud 02.08.2013). Kultuuriväärtuste Säilitamise Nõukogu Muinsuskaitsealad Muinsuskaitseamet
Ksantoon

Ksantoon ehk 9H-ksanteen-9-oon ehk ksanteen-9-oon ehk dibenso-γ-püroon on eetrite ja ketoonide hulka kuuluv heterotsükliline ühend, ksanteeni derivaat, ksantoonide rühma nimiaine. Ksantoon ise looduses ei esine, küll aga 200 tema derivaate, näiteks euksantoon, korümbiferiin, gentisiin ja india kollane (magneesiumeuksantaat). Ksantooni saadakse fenüülsalitsülaadi destilleerimisel. Ksantoon moodustab värvituid kergesti sublimeeritavaid nõelu, mis sulavad 174 kuni 176 °C juures ja keevad umbes 351 °C juures. Ta lahustub etanoolis, eetris, kloroformis ja benseenis, külmas vees aga ei lahustu. Kontsentreeritud väävelhappes lahustub ühend kollase värvusega intensiivse helesinise fluorestsentsiga vedelikuks. Reduktiivsetel tingimustel saab ksantooni muuta ksanteeniks ja ksanthüdrooliks, Grignardi ühendite toimel tekivad ksantüüliumsoolad. Ksantooni kasutatakse ainult spetsiifilise insektitsiidina, mis toimib koide vastsete tapjana kui larvitsiid.
Ilo Sildmäe

Ilo Sildmäe (kuni 1.03.1937 Sillenberg; 6. detsember 1922 Tallinn – 1. aprill 1991 Tartu) oli eesti õigusteadlane ja majandusajaloolane. Teisest maailmasõjast võttis ta osa Eesti Laskurkorpuse koosseisus. Ta lõpetas aastal 1949 Tartu Riikliku Ülikooli õigusteaduskonna. Aastal 1968 kaitses ta teemal "Feodaalpärisorjusliku tootmise feodaalrendi dünaamikast Eestimaal XVIII sajandil" majandusdoktori väitekirja. Ta töötas aastast 1950 Tartu Riiklikus Ülikoolis õppejõuna: aastatel 1950–1970 oli ta riigi- ja haldusõiguse kateedri dotsent, aastatel 1970–1974 oli ta samas professoriks; aastatel 1974–1987 oli ta rahvamajandusharude ökonoomika kateedri professor. Aastatel 1987–1991 oli ta Tartu Ülikooli tehisintellekti labori juhataja. Lisaks oli ta aastatel 1953–1961 Tartu Riikliku Ülikooli õppeprorektor ja aastatel 1964–1968 Tartu Riikliku Ülikooli õigusteaduskonna dekaan. Ta kuulus aastast 1946 NLKP ridadesse. Kalle Muuli on teda raamatus Vabariigi sünnimärgid iseloomustanud jäiga kommunistina. Tema abikaasa Helga Sildmäe (neiuna Kaljumäe, 1927–1996) oli suusataja ja spordipedagoog; poeg Tõnis Sildmäe (1954–2017) oli pankur ja IT-spetsialist, teine poeg Toomas Sildmäe on Eesti ettevõtja, poliitik, autosportlane ja sporditegelane. Fašistlik eesti kodanlus imperialistliku agressiooni teenistuses Nõukogude-vastase sõja ettevalmistamisel. (1934-1940) - Eesti Riiklik Kirjastus, 1953 Feodaalpärisorjusliku tootmise feodaalrendi dünaamikast Eestimaal XVIII sajandil (1962, doktoriväitekiri) Nõukogude riigiorganid (1973) Eesti majanduse biograafiline leksikon 1951–2000. AS Kirjastus Ilo, 2003 Eesti entsüklopeedia. 14. köide: Eesti elulood. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2000, lk 477.
Kaardipartii

"Kaardipartii" on Georges Méliès' poolt Prantsusmaal 1896 loodud tummfilm. See on prantsuse filmipioneeri Georges Méliès' esimene film ja kannab Star Filmsi kataloogis numbrit 1. Film kestab kõigest 1 minuti. "Kaardipartii" on samal aastal valminud Louis Lumiere'i samanimelise 43 sekundi pikkuse filmi uusversioon, kuid erineb originaalist selle poolest, et sinna on lisatud ajalehe lugemine ja leheuudise üle naermine. Georges Méliès: mängija laua keskel Gaston Méliès, tema vend: mängija Georgette Méliès, tema tütar: tütarlaps Kolm meest istuvad ümber laua. Kaks neist mängivad kaarte, kolmas suitsetab ja loeb ajalehte. Mees, kes ei mängi kaarte, kutsub naise pudeli veiniga. Ta täidab klaasid iseendale ja oma sõpradele ning joob veini. Seejärel loeb ta ajalehest ette ühe koha, mille peale tema sõbrad naerma puhkevad. Une partie de cartes YouTube'is
Meremäe vallamaja

Meremäe vallamaja on hoone, kus asus endise Meremäe vallavalitsuse kantselei. Valla algusaastal asus kantselei perekond Kärneri majapidamises Põrste külas. Vallakeskuse asukoha ja nime ümber toimunud vaidluste tulemusena otsustati ehitada vallamaja valla geograafilisse keskpunkti, Mihailova puustusele, ajalooliste Võru-Petseri ja Pankjavitsa-Kiirova-Orava-Räpina teede ristumiskohta. Praegune vallamaja on teine selleks otstarbeks ehitatud hoone. Esimeses vallamajaks ehitatud hoones asub praegu Meremäe noortekeskus. 31. jaanuaril 1929 allkrjastasid Meremäe valla elanik, Unkipa talu omanik Semjon Põhja ja Efim Liivik Meremäe vallakogukonna volinikuna Petseris avaliku notari Johan Piipi juures kinkelepingu, mille kohaselt Semjon Põhja andis oma kinnistust Meremäe vallakogukonna kätte 0,575 hektari suuruse hoonestamata maatüki nime all “Meremäe vallamaja”. Sellega oli vald omandanud vallamaja aluse maaüksuse. Leiti projekteerija ja 6. märtsil 1931 ilmunud Tehnika Ajakirjast võime lugeda järgmist: “teedeministeeriumis kinnitati Meremäe uue vallamaja projekt, autoriks diplomeeritud insener Anatoli Rožanski”. Varsti pärast seda läks ehituseks ja juba 14. septembril 1932 võis vallavanem oma ruumikas kabinetis rahakapi ust avada. Maja suurusega 23×11,5 m läks maksma 12 015,42 krooni. Maja oli vägagi ruumikas, mida kiitsid ka selle aja ajakirjanikud. Vallamaja ehitati paljude kohalike inimeste abiga nii ehitusmaterjali kui ka tööjõu näol. Uue vallamaja sissepühitsemine toimus 25. septembril 1932. Ühes sellega tähistati ka Meremäe valla 10. sünnipäeva. "Meremäe vald. Ajalugu". Originaali arhiivikoopia seisuga 31. juuli 2017. "Eesti ajakirjanduse analüütiline bibliograafia". Originaali arhiivikoopia seisuga 5.03.2014. Vaadatud 25.02.2014. Anni Lahe. "Pilguheit läbikäidud teele". Käsikiri
Võmmorski uus tsässon

Võmmorski uus tsässon on nelipühade ehk suvistepüha tsässon, mis ehitati 1998–1999. aastal Võmmorski vana tsässona lähedale. Paikneb keset Võmmorskit teede ristil Piusa jõest lõuna pool. Tsässon pühitseti 18. augustil 1999. Uue tsässona ehitust alustati, sest vana tsässon oli aastaid tagasi jäetud hooletusse ning selle taastamist ei peetud otstarbekaks. Ehituse eestvedaja oli isa Rafael (Raul Hindrikus). Hoone telliti firmalt Kapa Puit. Hoone on heas ehituslikus seisukorras. Tsässon on ühekorruseline, viilkatusega, nelinurkse põhiplaaniga männipuidust freespalkehitis (palgi diameeter 17,5 cm) välismõõtudega 507 x 386 cm. Hoonel on üks siseruum (9,1 m²) ja väline varjualune (3,1 m²). Seina kõrgus vundamendist seina ja sarika ühenduskohani on 200 cm ja katuseharjani 385 cm. Palgid on nurkades seotud koerakaelanurgaga*. Hoone katus on kaetud kalasabamustriliselt löödud kahekordse männipuidust sindelkattega. Keset katust paikneb puidust tornil sibulkuppel, mille tipus on treitud ümarmaterjalist rist. Hoonel on katuslagi ja eraldi lagi puudub. Välisuks on püstise voodrilauaga kaetud soojustatud ühepoolne uks, mille mõõdud on 178 x 93 cm ning see avaneb väljapoole. Ukses on klaasitud nelja ruuduga aken. Nii hoone põhja- kui ka lõunaküljel on paksude, kohati värviliste klaasidega ühekordsed nelja ruuduga ruudukujulised puitaknad (46 x 46 cm). Hoone välisilme ei ole kümne aasta jooksul muutunud. Tsässona tagaseinas on ikoonilaud, millel seisab mitmeid väiksemaid uuemaid ikoone. Tagaseina keskel on ikoon „Aabrahami külalislahkus”, mis on traditsioonis tihti kasutusel troitsa (Kolmainu) püha ikoonina. Pühapilt on kaetud linase pühaserätiga. Räti otsad on kaunistatud villase koekirja ja heegelpitsiga. Peaikooni ees ripub seinale kinnitatuna klaasist õlilamp. Põrandal on puuvillane põrandavaip. Setomaa tsässonad. Koostanud Tapio Mäkeläinen ja Ahto Raudoja. Kirjastus: Setu Kultuuri Fond, 2011. Võmmorski. Suvistepühi ehk Nelipühi (ka Troitsa või Püha Kolmainu) tsässon (uus). – Jaanus Plaat, Arne Maasik. Õigeusu kirikud, kabelid ja kloostrid Eestis. Eesti Kunstiakadeemia. Tallinn 2011. Lk 938–943
Kristiina Poska

Kristiina Poska (sündinud 12. juulil 1978 Türil) on eesti dirigent. Kristiina Poska lõpetas 1994. aastal Türi Muusikakooli klaveri erialal Anne Laimetsa juhendamisel ning 1998. aastal Georg Otsa nimelise Tallinna Muusikakooli koorijuhtimise erialal Merike Toro käe all. Õpingud jätkusid 1998. aastal Eesti Muusikaakadeemias koorijuhtimise erialal Toomas Kapteni dirigeerimisklassis, mille ta lõpetas aastal 2002. 2004–2009 õppis ta orkestridirigeerimise erialal Hanns Eisleri nimelises Berliini kõrgemas muusikakoolis Christian Ehwaldi klassis. 2009–2011 oli ta Ehwaldi juures täiendõppes (Konzertexamen), mille lõpetas kiitusega. Aastatel 2006–2011 oli ta Berliini Humboldti ülikooli sümfooniaorkestri Capella Academica peadirigent. Aastatel 2012–2016 töötas Poska Komische Oper Berlini dirigendina. Ta oli selle ooperiteatri ajaloos esimene naisdirigent ning esimene eestlane, kelle ooperiteatri juhtkond kutsus kapellmeistri ehk teise dirigendi ametikohale. Hooajal 2019/2020 asus Kristiina Poska tööle Šveitsi Baseli teatri peadirigendi-muusikajuhina. Samal hooajal asus ta tööle ka Flandria sümfooniaorkestri peadirigendina Belgias Gentis. Alates 2021. aasta sügisest on ta ka Läti Rahvusliku Sümfooniaorkestri külalispeadirigent. Poska on pälvinud auhinnalisi kohti ja eripreemiaid paljudel rahvusvahelistel dirigentide konkurssidel Ateenas, Londonis, Saksamaal, Taanis ja mujal. 2006 – Eripreemia Dimitris Mitropouluse nimelisel rahvusvahelisel dirigentide konkursil Ateenas 2007 – I preemia Remscheid-Solingenis Bergische Symphoniker Orkestriakadeemia V naisdirigentide konkursil Saksamaal 2010 – Kolme parema hulgas Donatella Flicki nimelisel dirigeerimiskonkursil Londonis 2012 – III preemia ja publikupreemia rahvusvahelisel Nikolai Malko nimelisel noorte dirigentide konkursil Kopenhaagenis 2013 – Saksa Muusikanõukogu ja Berliini Kontserdimaja aasta noore dirigendi preemia Maailma suurima klassikalise muusika sündmuste andmebaasi Bachtrack 2015. aasta statistika põhjal oli Kristiina Poska maailma kõige hõivatum naisdirigent. 2013 – Eesti Kultuurkapitali helikunsti sihtkapitali aastapreemia (särava ja rahvusvahelise tegevuse eest dirigendina ooperite väljatoomisel) Kristiina Poska on vasakukäeline. Biograafia Eesti Muusika Infokeskuses Kristiina Poska uuel ametipostil. Ajakiri Muusika. 01.11.2017 Jüri Reinvere. Seal, kus lõpevad majad - ja natuke edasi. Hetki Kristiina Poskaga. Ajakiri Muusika. 01.06.2013 Riina Luik, Eestlanna, kes raputab ooperimaailma, Postimees, 13. august 2013 kristiinaposka.com Jüri Reinvere, "Seal, kus lõpevad majad - ja natuke edasi. Hetki Kristiina Poskaga", Muusika 6–7, 2013 "Plekktrumm", ETV saade, 25. aprill 2016 Performer: Kristiina Poska, bachtrack.com
Droog

Droog on mitmes sellises teaduses nagu farmaatsia, farmakognoosia, meditsiin jt kasutatav mõiste, millel on igale teadusharule vastav tähendus. Droogid liigitatakse: taimseteks droogideks – juured, juurikad, mugulad, ürdid, lehed, õied, õisikud, viljad, koored jpm. loomseteks droogideks – maomürk (nt hariliku rästiku Vipera berus L. kogutud hariliku rästiku mürk jpt) ja maomürgiallikad. Meditsiinis mõeldakse droogina taimse või loomse päritoluga ravimit või ka ravimi valmistamiseks kasutatavaid looduslikke aineid. Farmakognoosia ehk droogiõpetus tegeleb nii taimsete droogide kui ka loomsete droogidega ning nende töötlemisel saadud farmakoloogilist toimet omavate saadustega, mida klassifitseeritakse keemilist ehitust silmas pidades ja kasutatakse valdavalt meditsiinilisel eesmärgil. Droogide klassifikatsioone on mitu, nii klassifitseeritakse näiteks kõrvenõges K-vitamiini kaudu kinoondroogiks, astelpaju aga karotenoidide sisaldusest lähtuvalt tetraterpeenide ja kibuvitsa C-vitamiini sisaldusest lähtuvalt süsivesinike kaudu. EV Ravimiseadus § 8. lõige (3) : "Droog on kuivatatud või värsked terved, fragmenteeritud või peenestatud taimeosad, vetikad, seened, samblikud töötlemata kujul. Droogide hulka loetakse ka raviks mittemõeldud eksudaate. Drooge defineeritakse kasutatava taimeosa alusel ja botaanilisele süstemaatikale vastava botaanilise nimega (perekond, liik, varieteet ja autor)." Vitamiindroog Droogide ja saaduste register "Meditsiinisõnastik", 150:2004 Ain Raal,Farmakognoosia: Õpik kõrgkoolidele, lk 17, 2010, Tartu Ülikooli Kirjastus, ISBN 978-9949-194-12-4, [1] Ain Raal,Farmakognoosia: Õpik kõrgkoolidele, lk 444, 2010, Tartu Ülikooli Kirjastus, ISBN 978-9949-194-12-4 EV Riigikogu seadus, Ravimiseadus,Veebiversioon (vaadatud 13.08.2013)
Ksantofüllid

Ksantofüllid on üks karotenoidide rühm. Nad on enamasti tetraterpeenid ning sisaldavad erinevalt karoteenidest hapnikku sisaldavaid funktsionaalrühmi (hüdroksüülrühm, karbonüülrühm, karboksüülrühm, mõnikord ka oksiraanrühm). Ksantofüllid leiduvad kõikide fotosünteesis osalevate taimerakkude plastiidides. Eukarüootidest sünteesivad neid ainult taimed; loomades leiduvad ksantofüllid on saadud toiduga. Ksantofüllid leiduvad ka rohelist värvi lehtköögiviljas, nagu spinatis (10 mg/100 g), salatis ja käharas lehtkapsas. Prokarüootide seas moodustavad neid mõned bakterid, kelle elupaik on väga valge. Pigmentidena rakumembraanis hoiavad nad ära raku koostisosade fotooksüdatsiooni. Hoolimata polaarsetest rühmadest on ksantofüllid lipofiilsed; lahustuvust vees parandab osaliselt glükosüleerimine monosahhariidiga. Ksantofüllid on kuumakartlikud, keetmisel hävib neist 60–100 %. Nad esinevad värvainetena nii loomadel kui ka taimedel. Enamik ksantofülle on kollased, punased või oranžid, harvemad on sinised ja violetsed toonid. astaksantiin (punakasvioletne), merefauna peakarotenoid (näiteks lõhe, homaar) fukoksantiin (pruun), pruunvetikate värvaine kantaksantiin (punane), krabide, flamingosulgede ja kukeseente värvaine kapsantiin (punane), punaste paprikaviljade värvaine luteiin (kollakasoranž), kloroplastides esinev värvaine müksoksantofüll (violetne), tsüanobakterite värvaine sartsinaksantiin (kollane), teatud bakteriliikidel (näiteks Micrococcus luteus) esinev värvaine zeaksantiin (oranžkollane), fotosünteesiaparaadi tähtsaim kaitsepigment (ksantofüllitsükkel) violaksantiin (kollane), lehevärvaine Ksantofülle kasutatakse söödalisaainetena, et loomsete saaduste värvust tugevdada. Näiteks lisatakse astaksantiini kultuurlõhe söödana kasutatavale kalajahule, et saada iseloomulikku lihavärvi, ja kanasöödale, et rebu värvi intensiivistada. Kantaksantiini kasutatakse otse saida järelvärvimiseks. Luteiini kasutatakse süsinikdioksiidita jookides, energiamaiustustes ja dieettoiduainetes. Ksantofüllitsükkel Wissenschaft-Online-Lexika: Eintrag zu Xanthophylle im Lexikon der Biochemie, vaadatud 7.03.2009 Wissenschaft-Online-Lexika: Eintrag zu Xanthophylle im Lexikon der Ernährung, vaadatud 7.03.2009 Hans G. Schlegel, Christiane Zaborosch: Allgemeine Mikrobiologie. 7. Auflage. Thieme Verlag, Stuttgart/New York 1992, ISBN 3-13-444607-3. R. Netzer, M. H. Stafsnes u. a.: Biosynthetic pathway for γ-cyclic sarcinaxanthin in Micrococcus luteus: heterologous expression and evidence for diverse and multiple catalytic functions of C(50) carotenoid cyclases. In: Journal of bacteriology. Band 192, Nummer 21, November 2010, lk 5688–5699, ISSN 1098-5530. PMID 20802040. Lehrbuch Lebensmittelchemie und Ernährung – Von Robert Ebermann, Ibrahim Elmadfa, Springer Verlag ISBN 9783211486498 Google Books
Ksantoproteiinireaktsioon

Ksantoproteiinireaktsioon on analüütilises keemias reaktsioon aromaatsete aminohapete tõestamiseks valkudes. Aromaatsed aminohapped on need, mille molekulis sisaldub benseeniring (fenüülalaniin, türosiin ja trüptofaan). Kontsentreeritud lämmastikhappega nitreeritakse benseeniring. Beyer-Walter, Lehrbuch der Organischen Chemie, 23. Auflage, S. Hirzel Verlag 1998 ISBN 3-7776-0808-4.
VELK Saaremaa konsistooriumiringkond

VELK Saaremaa konsistooriumiringkond (saksa keeles Oeselscher Consistorial-Bezirk) oli Venemaa Evangeeliumi Luteriusu Kiriku piirkondlik koguduste haldusorgan Venemaa keisririigi Liivimaa kubermangus Saaremaal. Konsistooriumiringkonnad moodustati Venemaa keisririigis vastavalt 1832. aasta 28. detsembri Uue evangeelse luteri kiriku seadusele. Saaremaa konsistooriumiringkonna haldusorganiks oli Saaremaa konsistoorium. VELK konsistooriumiringkondade haldusorganiks oli Venemaa Evangeeliumi Luteriusu Kiriku Peakonsistoorium. Vaata ka: Saaremaa konsistoriaalringkonna koosseis 1812 ja Saaremaa konsistoriaalringkonna koosseis 1890 Muhu Katariina kogudus, mis kasutas Muhu Katariina kirikut (saksa keeles Mohn (Insel)) Kuressaare saksa kogudus ja Kuressaare eesti kogudus Kuressaare Laurentiuse kirikus (Deutsche und Estnische St. Laurentius-Kirche) Anseküla Maarja kogudus Anseküla kirikus (Anseküll) Kaarma Peeter-Pauli kogudus Kaarma kirikus (Carmel) Jämaja Kolmainu kogudus Jämaja kirikus (Jamma) Saaremaa Jaani kogudus Saaremaa Jaani kirikus (St. Johannis) Karja Katariina kogudus Karja kirikus (Karris) Kärla Maarja-Magdaleena kogudus Kärla kirikus (Kergell) Kihelkonna Mihkli kogudus Kihelkonna kirikus (Kielkond) Mustjala Anna kogudus Mustjala kirikus (Mustel) Pöide Maarja kogudus Pöide kirikus (Peude) Püha Jakobi kogudus Püha kirikus (Pyhha) Ruhnu Püha Magdaleena kogudus Ruhnu kirikus (Runoe (Insel)) Valjala Martini kogudus Valjala kirikus (Wolde)  Pikemalt artiklis Saaremaa superintendentide loend Venemaa keisririigi aegsed Saaremaa superintendendid: Balthasar Johannes Rubusch (1711–1719) Georg Martin Bürger (1720–1726) Johann Quirinius Metzhold (1726–1737) Eberhard Gutsleff (1738–1747) Leonhard Samuel Swahn (1750–1784) Olaus Kellmann (1784–1807) Johann Werner Gilzebach (1808–1814) August Heinrich Schmidt (1814–1835) Hermann von Harten (1836–1841) Gottlob Alexander von Schmidt (1842–1871) Conrad Eduard Hesse (1871–1882) Reinhold Winkler (1882–1890) VELK Eestimaa konsistooriumiringkond VELK Liivimaa konsistooriumipiirkond VELK Tallinna konsistooriumiringkond Vene Õigeusu Kiriku Tallinna vikaarpiiskopkonna praostkondade ja koguduste loend (1721–1917) Arved von Schmidt, DIE PASTOREN OESELS SEIT DER REFORMATION, Abhandlungen des Instituts für wissenschaftliche Heimatforschung an der Livländischen Gemeinnützigen u. Ökonomischen Sozietät, Band 5, J. G. KRÜGER, TARTU 1939
Abraham Ortelius

Abraham Ortelius (14. aprill 1527 – 28. juuni 1598) oli flaami kartograaf ja geograaf, keda peetakse esimese kaasaegse atlase "Theatrum Orbis Terrarum" koostajaks. Abraham Orteliust loetakse ka esimeseks isikuks, kes kujutas kaartidel mandreid nende tänapäevases asendis. Orteliuse koostatud maailma kaart, aastast 1570 Orteliuse koostatud maailma kaart, aastast 1595
50 km käimine

50 km käimine on kergejõustiku ala.
Aktimaal

Aktimaal on maal alasti inimkehast. Aktimaalide traditsioon Lääne maalikunstis on pikk ja püsiv, selle kaudu on väljendatud iluideaale, kuid ka muid inimlikke omadusi. Üldjuhul peetakse aktimaaliks maali, millel alasti inimkeha on keskne nii tähenduses kui ka kompositsioonis; alasti kehasid on sageli kujutatud ka ajaloo, mütoloogia ja usuteemalistel maalidel. Õlimaali on peetud üheks täiuslikumaks tehnikaks alasti inimeste kujutamisel, kuna värvide segamise ja kihiti kasutamise abil võib saavutada inimnahaga sarnase maalipinna. Mark Scala (ed.) "Paint Made Flesh" Vanderbilt University Press, 2009, ISBN 978-0826516220