laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Kremeerija (film)

"Kremeerija" on 1968. aastal valminud Tšehhoslovakkia mängufilm. Filmi stsenaarium põhineb Ladislav Fuksi samanimelisel romaanil. Filmi tegevus toimub 1930. aastatel. Filmi peategelane Karel Kopfrkingl on krematooriumi juhataja. Ta loeb raamatuid Tiibeti budismist ja usub, et oma töös aitab ta hingedel kehast vabaneda. Tema sakslasest tuttav Reinke veenab teda, et kuigi Kopfrkingli kodus räägitakse tšehhi keelt ja ta loeb ainult tšehhi keeles, on tal siiski natuke saksa verd ja ta on sakslane. Kopfrkinglist saab Hitleri ja natsionaalsotsialismi pooldaja. Kui Tšehhi okupeeritakse Saksa vägede poolt, esitab ta Reinkele valekaebuse oma juutidest tuttavate peale. Vähehaaval pöörab Kopfrkingl ühe rohkem ära. Tema naine Lakmé on pooljuut ja nende lapsed seega veerandjuudid. Kopfrkingl poob oma naise üles, et teda kremeerida. Samal põhjusel tapab ta raudkangiga oma poja. Ta tahab tappa ka oma tütart, kuid see pääseb põgenema. Rudolf Hrušínský – Karel Kopfrkingl Vlasta Chramostová – Lakmé, Kopfrkingli naine Jana Stehnová – Zina, nende tütar Miloš Vognič – Mili, nende poeg Zora Božinová – Erna Reinkeová Ilja Prachař – Walter Reinke Eduard Kohout – Bettelheim Míla Myslíková – kübaraga naine Vladimír Menšík – kübaraga naise mees Jiří Menzel – Dvořák
Tony Blair

Sir Anthony Charles Lynton Blair KG (sündinud 6. mail 1953 Edinburghis) on Suurbritannia poliitik. Tony Blair oli Suurbritannia peaminister 2. maist 1997 kuni 27. juunini 2007. Ta oli Leiboristliku partei esimees aastatel 1994–2007. Tema järeltulija mõlemal kohal on Gordon Brown. Tony Blairi juhtimisel võitsid leiboristid järjest kolmed parlamendivalimised. Pärast peaministriametist lahkumist nimetasid Euroopa Liit, ÜRO, USA ja Venemaa ühiselt Tony Blairi erivolitustega saadikuks Lähis-Idas. Tony Blair pani oma ametiajal rõhku hariduse ja tervishoiu arendamisele. Välispoliitikas oli ta George W. Bushi liitlane terrorismivastases sõjas ja Iraagi sõjas. 1999 – Karl Suure auhind Tony Blairil on abikaasa Cheriega pojad Euan, Nicky ja Leo ning tütar Kathryn. Kriitikud on teda kutsunud George W. Bushi välispoliitika toetamise tõttu Bushi puudliks, 51. osariigi kuberneriks, USA välisministriks ja Tony Bliariks (liar – 'valetaja'). Tony Blair Office
Silver Anniko

Silver Anniko (6. jaanuar 1928 Tõrva – 7. mai 1982 Söödi talu, Pirmastu küla, Paistu külanõukogu, Viljandi rajoon) oli eesti kirjanik ja ajakirjanik. Ta omandas alghariduse Paides ja lõpetas 1946. aastal Türi Keskkooli. Õppis alates 1946. aastast Eesti NSV Riiklikus Teatriinstituudis, seda lõpetamata. Publitsistlikku tegevust alustas üliõpilasena, töötas algul Eesti Raadio reporterina, 1957. aastast oli Eesti Raadio Võru korrespondent. 1965. aastal asus tööle Paide rajooni kultuurimaja direktorina, oli hiljem Türi ja Kolu kultuurimaja direktor. Kirjutas ja lavastas näidendid "Tuleristsed" ja "Aegade eesmärk" ning dramatiseeringu "Ümera lahing". 1979. aastal ilmus Anniko romaan "Rusikad". Teos oli kavandatud triloogia esimese osana. Arvustajad oli romaani suhtes küllalt kriitilised. Raamatule heideti ette maitse ja mõõdutunde puudujääke ning see liigitati ajaviitekirjanduse hulka. Ent "Rusikatele" sai osaks väga suur lugejamenu. Oktoobris 2018 ilmus romaan kärpimata ja tsenseerimata kujul uuesti. 1979. aastal asus Anniko elama Viljandi rajooni Paistu külanõukogusse Pirmastu küla Söödi tallu, kus tegutses kutselise kirjanikuna. 1982. aasta mais mõrvati ta koos oma elukaaslasega. On oletatud, et Silver Anniko mõrv ja pastor Harald Meri mõrv 1990. aasta aprillis võisid olla kuidagi omavahel seotud. Anniko ja Meri tundsid teineteist. Väidetavalt oli Harald Meri ühe "Rusikate" tegelase prototüüp. Samuti kogusid nad mõlemad materjale kommunistide kuritegude kohta 1940. aastatel. Silver Anniko on olnud abielus ka Silvia Laidlaga. Oskar Kuningas. "Anniko, Silver". // Eesti kirjarahva leksikon. Tallinn 1995. Lk 40 "Silver Anniko kultusromaan "Rusikad" ilmub originaalkujul". ERR, 10. oktoober 2018 Virkko Lepassalu. "Valusalt valge: Türi topeltmõrva põhjused ja tagamaad: ajakirjandusliku uurimuse katse. Tallinn 2007. Lk 90, 115–132 "In memoriam". Sirp ja Vasar nr 20, 14. mai 1982. Lk 15 Oskar Kuningas. "Anniko, Silver". // Eesti kirjarahva leksikon. Tallinn 1995. Lk 40 Kais Allkivi. "Ennast "Rusikatega" rahva südameisse kirjutanud Silver Anniko loometee lõpetas jõhker mõrv". Õhtuleht, 20. oktoober 2018 Sirje Presnal. "Inimene on inimesele hunt : Silver Anniko kirglik elu". Toimetanud Evelin Kivimaa, kujundanud Jan Garshnek. Hea Lugu. Tallinn 2019. 256 lk. ISBN 9789949673711 Haud Türi Saunametsa kalmistul
Jüri Tümanok

Jüri Tümanok (12. august 1966 Tallinn – 17. august 2015) oli eesti munitsipaalpoliitik. Ta lõpetas aastal 1991 Tallinna Polütehnilise Instituudi cum laude masinaehituse erialal ja EBS-i ärijuhtimise ja finantsarvestuse erialal. Tümanok kuulus alates 10. maist 2007 erakonda Isamaa ja Res Publica Liit. Ta oli palgaline Saue linnavalitsuse liige abilinnapea ülesannetes ja asendas vajadusel Henn Põlluaasa. Tema isa oli mehaanikateadlane Aleksei Tümanok, ema matemaatikaõpetaja Õie Tümanok. Suri Saue abilinnapea Jüri Tümanok Tallinna Tehnikaülikooli lõpetanud 1918–1993. Tallinna Tehnikaülikooli kirjastus 1993 http://www.vvk.ee/arhiiv/kov09/kandidaadid/?id=12449&code=0037&scode=0728&cid=2980 Äriregistri teabesüsteem. Erakonda kuuluvuse otsing. ariregister.rik.ee. Vaadatud 8. detsembril 2014. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 7. oktoober 2014. Vaadatud 7. detsembril 2014.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
Henn Käärik

Henn Käärik (sündinud 10. septembril 1950 Tartus) on eesti sotsioloog. Ta lõpetas 1968. aastal Nõo Keskkooli ja 1973. aastal Tartu Riikliku Ülikooli ajaloo erialal. Ta on Tartu Ülikooli õppejõud. http://vvk.ee/varasemad/r99/kan_isik_431.stm Henn Käärik Eesti Teadusinfosüsteemis
Käru paisjärv

Käru paisjärv on mitteavalik paisjärv Ingliste ojal Järvamaal Türi vallas Käru alevikus. Järv kuulub Lääne-Eesti vesikonna Pärnu alamvesikonda. Järve pindala on 4,4 ha, suurim sügavus 2,5 m, kaldajoone pikkus 2,35 km. Tänapäevasel kujul valmis paisjärv 1991. aastal, ehitajaks Rapla EPT (töödejuhataja Tõnu Meldre). Järve kõrvale Käru teeristi paigutati 1990. aastal selle põhjast pärit kivid, et luua mälestusmärk rahvaste ühtsusele ja priiusesoovile – Balti ketile, mis kulges 1989. aastal mööda Tallinna–Viljandi maanteed.
Robootika kolm põhiseadust

Robootika kolm põhiseadust on reeglid, mille mõtles välja ulmekirjanik Isaac Asimov. Reeglid ilmusid esmakordselt 1942. aastal Asimovi lühijutus "Runaround". Need kolm reeglit on järgmised: 1. Robot ei tohi oma tegevuse ega tegevusetusega inimesele kahju teha. 2. Robot peab alluma inimese antud käsule, kui see ei lähe vastuollu esimese seadusega. 3. Robot peab kaitsma oma olemasolu, kuni see ei ole vastuolus esimese või teise seadusega. Peale nende kolme seaduse mõtles Asimov hiljem välja ka nullseaduse, mis on järgmine: 0. Robot ei tohi oma tegevuse või tegevusetusega inimkonnale kahju teha. Need seadused esinesid mitmes Isaac Asimovi raamatus ning neid on ka hiljem kasutatud paljudes raamatutes, filmides ja mujal.
Cimitero degli Inglesi

Cimitero degli Inglesi (itaalia keeles 'inglise kalmistu') ehk Firenze inglise kalmistu on evangeelne (mittekatoliiklik) kalmistu, mis asub Donatello väljakul (Piazzale Donatello) Firenzes Toscana maakonnas Itaalias. Kalmistu rajati 1828. aastal Firenze šveitsi kogukonna poolt (projekti tegi arhitekt Carlo Reishammer). Koht saadi väljapoole keskaegset Firenze linnamüüri ja ühte linnaväravat (need on hiljem lammutatud). Praeguse kalmistu ja ümbritseva linnaruumi planeeringu tegi arhitekt Giuseppe Poggi 1870. aastal, millega kalmistu jäi vanalinna ümbritseva ringtee eri suundade vahele. Selline "surnute saar" on inspireerinud paljusid kunstnikke, teiste seas ka šveitsi maalikunstnik Arnold Böcklini oma kuulsa teose "Surnute saar" loomisel. Kalmistu suleti 1878. aastal, sest tekkis ruumipuudus. Seal oli selleks ajaks maetud 1409 inimest 16 riigist, sh ka Venemaalt. Uus kalmistu rajati tollasest Firenzest väljapoole. Tänapäeval lubatakse inglise kalmistul üksikuid uusi urnimatuseid. Elizabeth Barrett Browning (1806–1861), inglise luuletaja Walter Savage Landor (1775–1864), inglise kirjanik Hiram Powers (1805–1873), ameerika kujur
Passõnkõ

Passõnkõ (ukraina keeles Пасинки) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Šargorodi rajoonis. Elanike arv on 762.
Penkivka (Šargorodi rajoon)

Penkivka (ukraina keeles Пеньківка) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Šargorodi rajoonis. Pindala on 1,955 km². Elanike arv on 2315.
Ameerika Ühendriikide õhuvägi

Ameerika Ühendriikide õhuvägi (United States Air Force ehk USAF) on Ameerika Ühendriikide Relvajõudude juurde loodud väeliik õhuruumi kaitseks. Õhuvägi asutati 1. augustil 1907 maaväe osana. 1947. aasta 18. septembrist sai see eraldiseisvaks väeliigiks. Pärast 1947. aasta seadusemuudatust oli õhuvägi kuni kosmoseväe asutamiseni Ameerika Ühendriikide sõjaväe uusim väeliik. Õhuvägi allub Ameerika Ühendriikide õhuväeministeeriumile, mis omakorda on Ameerika Ühendriikide Kaitseministeeriumi alluvuses. Õhuväge juhib õhuväeminister, kes on tsiviilisik ning kelle kandidatuuri esitab president Senatile kinnitamiseks. Õhuväe kõrgeim sõjaväeline amet on õhuväe staabiülem. 2012. aastal kuulus Ameerika Ühendriikide õhujõududesse 332 854 sõjaväelast, 185 522 tsiviilisikut, 71 400 reservisti ja 106 700 Ameerika Ühendriikide Õhurahvuskaardi sõdurit. Lennuväel oli 5638 lennumasinat, 450 mandritevahelist ballistilist raketti ja Maa orbiidil 63 satelliiti (tehiskaaslast). Õhuväe operatiivväejuhatusele alluvad järgmised põhiväejuhatused: Air Combat Command (ACC, õhuvõitlusjõud) Õhuväe erioperatsioonide väejuhatus (AFSOC) Air Mobility Command (AMC, õhutranspordijõud) Pacific Air Forces (PACAF, Vaikse ookeani regiooni õhujõud) United States Air Forces in Europe (USAFE, Ameerika Ühendriikide õhujõud Euroopas). Ameerika Ühendriikide kosmosevägi "Air Force History". Military.com. Vaadatud 10. juuni 2020. "Chief of Staff of the Air Force". DVIDS. Originaali arhiivikoopia seisuga 12. juuni 2020. Vaadatud 10. juuni 2020.  Ameerika Ühendriikide õhuvägi – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Ametlik koduleht
Raadiolokatsioon

Raadiolokatsioon on teaduse ja tehnika valdkond, mis ühendab meetodeid ja vahendeid objektide lokaliseerimiseks (asukoha kindlaksmääramiseks) ja tuvastamiseks raadiolainete abil. Selleks rakendatav seade on raadiolokaator ehk radar. Esimesed raadiolokatsioonisüsteemid võeti kasutusele Suurbritannias II maailmasõja ajal õhukaitse otstarbel. Väljakiiratud ja vastuvõetud raadiolainete järgi eristatakse passiivset, poolaktiivset ja aktiivset raadiolokatsiooni: passiivne raadiolokatsioon – radar ise ei kiirga, vaid ainult võtab vastu objekti poolt kiiratud raadiolainete vahendusel edastatud signaali; rakendatakse peamiselt raadiopeilimisel (saabuvate raadiolainete suuna määramisel) ja radarkaardistamisel; võimalik on vastu võtta ka objekti (nt lennuki) tehniliste seadmete talitlusega seotud elektromagnetkiirgust, sealhulgas soojuskiirgust; poolaktiivne raadiolokatsioon – objekti kiiritatakse raadiolainetega ja võetakse vastu objekti poolt retransleeritud raadiolaineid; seda küsivat-vastavat süsteemi rakendatakse raadionavigatsioonis, raadiotuvastuses (oma-võõras-kindlakstegemiseks) ja objekti parameetrite kohta info saamiseks; aktiivne raadiolokatsioon – objekti kiiritatakse raadiolainetega ja võetakse vastu objektilt peegeldunud (hajunud) raadiolaineid; seda liiki raadiolokatsioon on kõige laiemalt kasutusel. Antenni võimendus ja suunatoime on seda paremad, mida suuremad on antenni mõõtmed, võrreldes raadiolaine pikkusega. Seepärast kasutatakse lühikesi raadiolaineid, mis jäävad peamiselt detsimeeter- ja sentimeeterlainete piirkonda. Antenn saadab kitsasse ruuminurka perioodiliselt võimsaid raadiolaineimpulsse. Väljasaadetud raadiolained hajuvad nende levialas olevatelt objektidelt, millel on teistsugused elektromagnetilised omadused. Osa hajunud raadiolainetest peegeldub tagasi vastuvõtuantenni (selleks on tavaliselt vastuvõtule ümberlülitatud saateantenn). Nõrk vastuvõetud signaal suunatakse edasi ülitundlikku vastuvõtjasse. Peegeldunud impulsi hilistus on võrdeline objekti kaugusega, kusjuures 1-sekundisele hilistusele vastab vahemaa 150 meetrit. Kui peegeldava objekti kaugus antennist muutub, siis erineb vastuvõetava signaali sagedus Doppleri efekti tõttu väljakiiratud võnkumise sagedusest; see sageduste erinevus võimaldab kindlaks määrata objekti radiaalsihilise liikumiskiiruse. Objekti suunanurk ühtib antenni telje suunaga, sest elektromagnetlaine levib sirgjooneliselt. Raadiolokatsioon – Eesti entsüklopeedia, 7. kd, 1994, lk 648 Radar Basics
Modulaator

Modulaator on sidetehnikas optiliste ja raadiosignaalide saatjas kasutatav seade, mis mõjutab andmesignaaliga (moduleeriv signaal, s(t)) seda signaali edasi kandva valgus- või raadiolaine ühte või mitut parameetrit. Niisugust kandva laine (kandevsignaali, kandja, sC(t)) moduleeriva signaali hetkväärtusega mõjutamist nimetatakse modulatsiooniks. Harmooniliste (siinuseliste) kandevsignaalide puhul saab vastavalt teostatava modulatsiooni liigile ehk kandva laine moduleeritavale parameetrile modulaatoreid liigitada järgmiselt: - amplituudi modulaatorid amplituudmodulatsiooni (AM) tekitamiseks, - sageduse modulaatorid sagedusmodulatsiooni (FM) tekitamiseks, - faasi modulaatorid faasimodulatsiooni (PM) tekitamiseks. Modulaatoreid, kus üheaegselt moduleeritakse sama kandevsignaali omavahel kvadratuurseid komponente, nimetatakse kvadratuurmodulaatoriteks. Need leiavad laialdast kasutamiste kvadratuurse amplituudmodulatsiooni (QAM) tekitamiseks. Mittesiinuseliste kandevsignaalide puhul kasutatakse samalaadseid modulatsiooni liike, kuid kandevsignaali moduleeritavate parameetrite erinevuse tõttu kasutatakse nende jaoks teisi nimetusi. Näiteks on laialt levinud impulssignaali puhul kasutusel impulsi kestuse modulaatorid, kuid võib olla kasutatud ka impulsi laiusmodulaatorit (PWM). Kõik modulatsiooni liigid ei pruugi olla võimalikud kõikide kandevsignaalide puhul (näiteks müra tüüpi lairibakandja puhul). Modulaator võib olla realiseeritud ka seadmes kasutatavate füüsikaliste protsesside kasutamise teel. Näiteks realiseerub analoogmagnetofonides impulsi laiusmodulatsioon salvestatavale helile vastava voolusignaali (andmesignaali) ja temale lisatud (liidetud) suurema eelmagneetimisvoolu (kandva signaali) toimel. See toimub salvestuspea tööpilu ees liikuva magnetkandja töökihi magnetmaterjali magneetumuse hüstereesikõvera (silmuse) kaudu. Modulatsioon – Eesti entsüklopeedia, 6. kd, lk 368 Optilised edastussüsteemid
Demodulaator

Demodulaator on sidetehnikas optiliste ja raadiosignaalide vastuvõtjas kasutatav seade, mis eraldab moduleeriva signaali kandesagedussignaalist. Analoogsignaali demodulaatorit nimetatakse ka detektoriks, nt amplituuddetektor, sagedusdetektor. Lembit Abo. Elektroonika ja infotehnika leksikon. Tallinn, 2010, lk. 30
Didactica magna

"Didactica magna" on tšehhi õpetlase ja kirjaniku Jan Amos Komenský (Comenius) aastatel 1627–1638 kirjutatud ja 1657. aastal ilmunud teos. See on üks esimesi pedagoogika suurteoseid, milles on fikseeritud didaktikaprintsiibid. Lüüde, Triinu. Didactica Magna – Õpetajate Leht, 28. märts 2014
Alatskivi Kaanjärv

Alatskivi Kaanjärv (ka Kaanjärv, Kokora Kaanjärv) on järv Tartumaal Peipsiääre vallas. Järve pindala on 0,9 ha. Sissekanne Eesti looduse infosüsteemis (vaadatud 8. detsembril 2014)
Egeri järv

Egeri järv on järv Valgamaal Tõrva vallas. Järve pindala on 2,8 ha. Sissekanne Eesti looduse infosüsteemis (vaadatud 8.12.2014)
Niels Aagaard

Niels Lauritsen Aagaard (1612 Viborg – 22. jaanuar 1657) oli taani vaimulik ja õpetlane. Ta oli Christen Aagaardi vend. Tema isa oli Viborgi frantsiskaani kiriku pastor Laurids Jensen Aagaard (suri 1628), ema oli Maren Andersdatter Schytte (suri pärast 1657. aastat). Aagaard õppis 1631. aastast Kopenhaageni Ülikoolis. Pärast ülikooli lõpetamist ja õpingutega Euroopa-reisi asus ta 1641. aastast ametisse Herlufsholmi rektorina. Pärast seda omandas ta magistrikraadi. Selles ametis oli tal pahandusi. Aastal 1645 kutsus Kopenhaageni Ülikooli konsistoorium ta Faxe kihelkonna kihelkonnapreestriks; selleks pidi ta abielluma oma eelkäija lese Barbara Pedersdatteriga. Et naine sünnitas liiga vara, vabastati ta 1646 ametist, ent pärast disputatsioone ülikoolis sai ta 1647 ameti tagasi. Aastal 1647 nimetati ta Sorø Akadeemia retoorikaprofessoriks ja notariks ning 1650. aastast ühtlasi raamatukoguhoidjaks. Ta kirjutas arvukalt ladina- ja vanakreekakeelseid luuletusi ning ladinakeelseid peamiselt filoloogilisi teoseid muu hulgas Tacituse, Ammianus Marcellinuse, Uue Testamendi stiili, fööniksi ja digamma kohta. Temalt ilmus ka politoloogiline teos "De Optima regendae reipublicae forma" (Sorø 1653). Temalt pärineb ka Christian IV mälestuskõne, mis on allikas Sorø Akadeemia kohta. De Optima regendae reipublicae forma" (Parimast riigivalitsemise vormist; Sorø 1653) Animadversiones in Ammianum Marcellinum contra Boxhorn (Sorø 1654) De optimo genere oratorum (Parimast kõnemeeste soost) De stylo Novi Testamenti (Uue Testamendi stiilist) De usu Syllogismi in theologia (Süllogismi kasutamisest teoloogias) Prolusiones in Cornelium Tacitum (Sorø 1655) De ignibus subterraneis (Maa-alustest tuledest) De nido phoenicis (Fööniksi pesast) Aagaard, Niels. – Nouvelle biographie générale, kd 1, 1854, vg 4. G. L. Wad. Rektorerne på Herlufsholm, lk 121 jj. Sissekanne Taani biograafilises leksikonis
Enno Turmen

Enno Turmen (13. juuli 1944 – 18. november 2014) oli eesti tõlkija, ajakirjanik ja Eesti Vabariigi esindaja Norras. Ta lõpetas 1962 Vasalemma Keskkooli ja asus seejärel Tartu Riiklikku Ülikooli inglise filoloogiat õppima. Aastatel 1964–1967 viibis ta sõjaväeteenistuses; ülikoolidiplomi sai ta aastal 1969. Pärast ülikooli lõpetamist töötas ta aastani 1977 kirjastuses Perioodika toimetajana. Seejärel töötas ta Eesti Raadio rootsikeelsete saadete toimetuses (viibides aastal 1990 välislähetuses Rootsi Riigiraadios). Pärast iseseisvuse taastamist asus ta tööle Eesti Välisministeeriumi poliitikaosakonda, kus ta tõlkis kõnesid ja muid tekste rootsi ning inglise keelde. Aastatel 1997–2000 oli ta Eesti Vabariigi esindaja Norras, ajutine asjur Oslos. Tema esimesteks ilukirjanduslikeks tõlgeteks olid Erling Kristenseni ja Knud Sønderby novellid antoloogias "Taani novell" (1978).
Niels Ebbesen Aagaard

Niels Ebbesen Aagaard (1661–1717) oli taani koolimees. Ta lõpetas 1662 gümnaasiumi, 1689 asus Thistedis tööle koolmeistrina, 1692 sai bakalaureusekraadi, 1696 magistrikraadi. Aastal 1703 ta vallandati. Aastast 1710 elas ta Borchi kolleegiumis ja sai hiljem selle inspektoriks. Aastal 1714 sai ta Køges rektoriks. Borchi kolleegiumis andis ta 1711–1713 välja kolm disputatsiooni "Thya illustranda". Teos jäi lõpetamata; tegu on ühe varajasema monograafiaga ühe Taani koha kohta. Säilinud on fragmente tema ladinakeelsetest koolikõnedest. Ludvik Holberg kiitis tema hoolsat ladina keele õppimist. Aagaard lisas Frederik Rostgaardi taani keele sõnastikku taani sõnade ladina vasted. Chr. Bruun. Sissekanne Taani biograafilises leksikonis
Viiemargane münt (1926)

1926. aastal vermitud 5-margane münt on Eesti Vabariigi üks kallimaid metallrahasid – neid on vermitud 1 038 030 tükki. Kollakashalli värvi münt kaalub 4,83 grammi, läbimõõt on 2,3 sentimeetrit ning selle serv on rihveldatud. Nagu ka kõik teised 1926. aasta mündid on selle kujundanud Georg Westenberg. Mündi esiküljel Eesti Vabariigi suur riigivapp. Mündi tagaküljel on legend "EESTI VABARIIK", nimiväärtus "5 marka" ja vermimisaasta "1926". Kuna tegu on väärtusliku mündiga, siis on sellest hiljem valmistatud võltsinguid. On teada Leedu koopiaid, kahest poolest kokku liimitud rahasid jne. Näiteid võltsingutest.
Oscar Aagaard

Oscar Aagaard (4. juuli 1855 Sandefjord – 1936) oli norra kirjanik, Gustav Aagaardi vend. Aagaard õppis ärimeheks, aga hakkas 36-aastaselt kirjutama ning äratas tähelepanu ühe oma esimese jutustusega "Underlige fyre" (1894), mis annab tunnistust loomupärasest vaatlusvõimest. Hiljem katsetas ta satiirilise kallakuga ühiskonnakirjeldust; oma väga süütute, humoristlike sõdurikirjeldustega ("Kaptein Heire og hans gutter" (1898) ja "Martin Ligeglads meriter" (1899)) oli ta eriti menukas, ja edu jätkus samateemalise rahvaliku näidendiga, mida mängiti 1906 Centralteatretis. Tõsisem romaan oli "Arboe & søn" (1900). Paa Streiftog (1893) Underlige fyre (1894) Fru Junos salon (1895) Farlige farvande (1896) Kaptein Heire og hans gutter (1898) Martin Ligeglads meriter (1899) Arboe & søn (1900) Kakerlaker (1904) Kongen i kjælderen (1906) Hjertets Melodier (1908)
Otto Aagaard

Otto Carl Aagaard (14. detsember 1883 Kopenhaagen – 24. september 1970 Kopenhaagen) oli taani arst ja arstiteadlane. Tema eriala oli sünnitusabi ja günekoloogia. Ta oli fotograaf Julius Aagaardi ja Vilhelmine D. C. Brockmeyeri (1855–1923) poeg. 1962 Taani Meditsiiniajaloo Seltsi Lederle auhind Sissekanne Taani biograafilises leksikonis
Kaanjärv

Kaanjärv on mitme järve nimi. Alatskivi Kaanjärv, järv Tartumaal Alatskivi vallas Edru Kaanjärv, järv Lääne-Virumaal Rakke vallas Kägari Kaanjärv, järv Tartumaal Mäksa vallas Matsimäe Kaanjärv, järv Järvamaal Nõmme Kaanjärv, järv Lääne-Virumaal Väike-Maarja vallas Peetsu Kaanjärv, järv Jõgevamaal Udujärv, järv Lääne-Virumaal Rägavere vallas Äidu Kaanjärv, järv Valgamaal
Lääne-Saare vald

Lääne-Saare vald oli kohaliku omavalitsuse üksus (vald) Saare maakonnas aastatel 2014–2017. Lääne-Saare vald moodustati 2014. aastal Kaarma, Kärla ja Lümanda valla ühinemise järel. Vald liitus 2017. aastal Eesti omavalitsuste haldusreformi käigus kõigi Saaremaal asunud valdadega ühtseks Saaremaa vallaks. Lääne-Saare valla volikogu viimane esimees oli Urmas Lehtsalu ja vallavanem Tiina Luks. Valla sümboolika autor oli Raul Vinni. Vallas oli 4 alevikku ja 111 küla. Alevikud Aste, Kudjape, Kärla, Nasva Külad Abruka, Anepesa, Anijala, Ansi, Arandi, Aste, Asuküla, Atla, Aula-Vintri, Austla, Eeriksaare, Eikla, Endla, Haamse, Hakjala, Himmiste, Hirmuste, Hübja, Irase, Jootme, Jõe, Jõempa, Jõgela, Kaarma, Kaarma-Kirikuküla, Kaarmise, Kaisvere, Kandla, Karala, Karida, Kasti, Kaubi, Kellamäe, Keskranna, Keskvere, Kipi, Kiratsi, Kogula, Koidu, Koidula, Koimla, Koki, Koovi, Kotlandi, Kuke, Kungla, Kuuse, Kuusnõmme, Kõrkküla, Käesla, Käku, Kärdu, Kärla-Kirikuküla, Kärla-Kulli, Laadjala, Laheküla, Laoküla, Leedri, Lilbi, Lümanda, Lümanda-Kulli, Maleva, Meedla, Metsaküla, Metsapere, Mullutu, Muratsi, Mõisaküla, Mõnnuste, Mändjala, Mätasselja, Nõmme, Nõmpa, Paevere, Paiküla, Paimala, Parila, Piila, Praakli, Põlluküla, Pähkla, Pärni, Randvere, Riksu, Saia, Sauvere, Sepa, Sikassaare, Sõmera, Tahula, Tamsalu, Taritu, Tõlli, Tõrise, Tõru, Uduvere, Ulje, Unimäe, Upa, Vahva, Vaivere, Vana-Lahetaguse, Vantri, Varpe, Vatsküla, Vendise, Vennati, Vestla, Viidu, Viira, Õha Loodenina kaitseala Statistikaamet, vaadatud 30.05.2017. http://metaweb.stat.ee/, vaadatud 29.07.2015. Kaarma valla, Kärla valla ja Lümanda valla haldusterritoriaalse korralduse ja Vabariigi Valitsuse 3. aprilli 1995. a määruse nr 159 „Eesti territooriumi haldusüksuste nimistu kinnitamine“ muutmine Kihelkonna valla, Kuressaare linna, Laimjala valla, Leisi valla, Lääne-Saare valla, Mustjala valla, Orissaare valla, Pihtla valla, Pöide valla, Salme valla, Torgu valla ja Valjala valla osas haldusterritoriaalse korralduse ja Vabariigi Valitsuse 3. aprilli 1995. a määruse nr 159 „Eesti territooriumi haldusüksuste nimistu kinnitamine” muutmine Lääne-Saare valla sümboolikakonkursi võitis Raul Vinni töö, Saarte Hääl, 5. november 2014