laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
AS Rakvere Piim

AS Rakvere Piim (ka: Rakvere Piimatööstus[viide?]) oli piimatoodete tootmise ja turustamisega tegelev ettevõte. 2007. aastal omandas kõik ettevõtte aktsiad AS Maag Piimatööstus. Ettevõtte alguseks loetakse 1850. aastat, kui Kundas asutati piimatööstus. 1921. aastal viidi tööstus Rakverre üle. 1963. aastal moodustati Rakvere Piimatoodete Kombinaat. 1999. aastal võttis Rakvere Piimatööstus kasutusele kaubamärgi Farmi. http://www.farmi.ee/maag-piimatoostus/ajaloost (vaadatud 14.12.2016) EE 12. köide, 2003: 467. ASi Farmi Piimatööstus koduleht
AS Eesti Helkama-Auto

AS Eesti Helkama-Auto on aastal 1991 Soome firma Helkama-Auto OY asutatud autoettevõte. EE 12. köide, 2003: 55.
Larissa Kurkina

Larissa Kurkina (sündinud 18. detsembril 1973 Brjanskis) on vene endine murdmaasuusataja. 2006 Torinos olümpiavõitja 4×5 km teatesõidus 19. koht 10 km klassikasõidus 2005 Oberstdorfis hõbemedal 4×5 km teatesõidus 5. koht 30 km klassikas (ühisstart) 9. koht 2×7,5 km topeltjälitussõidus 20. koht sprindis Larissa Kurkina FIS-i kodulehel
Sörvemaa Pärimuse Selts

MTÜ Sörvemaa Pärimuse Selts on Sõrve pärimuse püsimajäämise nimel tegutsev mittetulundusühing. Seltsi tegevuste hulgas on pärimuse kogumine ja arhiivimaterjalide uurimine, huviringide käimashoidmine, ettekannete pidamine, musitseerimine jm. Sõrvemaa Pärimuse Seltsi all tegutsevaid seltsinguid: Ammuker - Sõrve naiste regilaulurühm Küi Soe Jutt - meeste kooslaulmise kollektiiv Sörvemaa Sörmitsejad - priitahtlike pillimeeste orkester Sörve Maakoor - Sõrvemaal tegutsev üle-eestiline segakoor Pärimusring - Sõrve noorte ja laste pärimusring Sõrvemaa pärimuse selts on välja andnud täiendatud kujul Martin Körberi raamatu "Sörwema. Sõrvemaa" 2012. aastal ning "Sörulase aabitsa " 2017. aastal "Sörvemaa pärimuse seltsi veebileht". Sörvemaa pärimuse seltsi veebileht. "Ammuker | Söuke Sörvemaa". 14. oktoober 2022. Vaadatud 4. aprillil 2023. "Küi | Söuke Sörvemaa". 7. jaanuar 2020. Vaadatud 4. aprillil 2023. "Soe Jutt | Söuke Sörvemaa". 2. oktoober 2020. Vaadatud 4. aprillil 2023. "Sörvemaa Sörmitsejad | Söuke Sörvemaa". 5. november 2022. Vaadatud 4. aprillil 2023. "Maakoor | Söuke Sörvemaa". 2. september 2017. Vaadatud 4. aprillil 2023. "Pärimusring | Söuke Sörvemaa". 2. november 2021. Vaadatud 4. aprillil 2023. Körber, Martin (2012). Sörwema - Sõrvemaa. Sörvemaa Pärimuse Selts. Lk 174. ISBN 9789949306503. "Sörulase aabits". Digar digiaalarhiiv. Vaadatud 15. septembril 2022. Tammeougu Mari, Vesikonna Katrina, Jaagutooma Merle (2017). Sörulase Aabits. Anseküla Saaremaa.{{raamatuviide}}: CS1 hooldus: mitu nime: autorite loend (link) Sörvemaa Pärimuse Selts Facebookis Sörvemaa Pärimuse Seltsi veebileht
Skertso

Skertso (itaalia sõnast scherzo 'nali') on muusikapala, tihti üks osa suuremast teosest, nagu sümfoonia või sonaat. Skertso täpne määratlus on aegade jooksul muutunud, kuid enamjaolt viitab see osale, mis asendab menuetti kolmanda osana neljaosalises sonaaditsüklis. Sellise vormiga on näiteks sümfoonia, sonaat ja keelpillikvartett. Skertso on sageli ka kiire ja naljatlev teos, mis ei ole osa suuremast teosest. Mõnikord kasutatakse nooditekstis sõna scherzando ('naljatlevalt'), kui teost või selle lõiku tuleb mängida mänguliselt või lustakalt. Barokkmuusikas kasutati Skertso mõistet aeg-ajalt vokaal- ja instrumentaalteostes, näiteks Claudio Monteverdi "Scherzi musicali" (1607), Antonio Brunelli "Scherzi, Arie, Canzonette e Madrigale" (häältele ja pillidele; 1616), Johann Schenki "Scherzi musicali" (14 süiti viola da gamba'le ja basso continuo'le) ning Johann Sebastian Bachi Partita nr 3 klavessiinile, BWV 827, mille kuues osa on skertso. Skertso arenes välja menuetist ning hakkas seda järk-järgult asendama kolmanda, harvem ka teise osana sümfooniates, keelpillikvartettides, sonaatides ja teistes sama vormiga teostes. Skertsod on traditsiooniliselt, nagu menuetid, kolmeosalises vormis ja muretu karakteriga. Samas on skertsod menuettidest palju kiiremad. Skertso on tavaliselt kolmeosalises lihtvormis, kuid sarnaselt menuetiga on ta tihti seotud trio-osaga. Sel juhul esitatakse kõigepealt skertso, siis trio ning korratakse taas skertsot. Nii tekib kolmeosaline liitvorm. Mõnikord mängitakse vormiosi läbi mitu korda, levinuima näite korral tekib vorm skeemiga "ABABA", kus "A" tähistab skertso-osa ja "B" trio-osa. Trio on kontrastselt kammerlik lõik, kuid erinevalt barokiajastu menuettidest, näiteks Bachi "Esimeses Brandenburgi kontserdis", oli see nüüd kirjutatud rohkem kui kolmele mängijale. Paljudes, kuigi mitte kõigis skertsodes on tavaks saanud korduvate fraaside transponeerimine. Näiteks Beethoveni 14. klaverisonaadi ehk "Kuupaistesonaadi" neli esimest takti on dominant-helistikus. Järgmised neli takti kordavad esimest nelja, kuid on nüüd põhihelistikus ehk transponeeritud puhta kvardi jagu üles. Nii tekib efekt, justkui oleks osa alanud vales helistikus, mille järel "viga" parandatakse. Skertsod võivad erineda mitmeti oma algupärasest struktuurist. Näiteks on skertsosid, mis ei ole tavapärases kolmeosalises vormis, nagu Beethoveni 18. klaverisonaadi II osa. See teos on kirjutatud klassikalises sonaat-allegros. Samuti puudub skertsos trio-osa. Beethoveni 18. klaverisonaadis järgneb skertsole menuett ning seejärel trio, kuigi tavaliselt on klassikalises sonaadis skertso või menuett, mitte mõlemad. On arvatud, et Beethoven tahtis teost kirjutada traditsioonilises sonaaditsüklis ja planeeris skertsot sonaaditsükli aeglase osana. See juhtus olema aga liiga kiire.[viide?] Britannica Online – scherzo Russell, Tilden A., Macdonald, Hugh. "Scherzo" (artikkel raamatus "The New Grove Dictionary of Music and Musicians" Sir Jack Westrup & F. Ll. Harrison, "Collins Encyclopedia of Music" (1976. aasta parandatud väljaanne, Chancellor Press, London, ISBN 0-907486-49-5), lk 483
James Hutton

James Hutton (3. juuni 1726 – 26. märts 1797) oli šoti geoloog. Huttonit peetakse tänapäevase geoloogia rajajaks. Ta oli ka plutonistide koolkonna rajaja ning pani alguse uniformismiprintsiibile, ehkki ta ei nimetanud seda nii ja sõnastas samuti teisiti, kui seda tänapäeval tavaliselt tehakse. Huttoni sõnastuses kõlas see järgmiselt: No vestige of a beginning, no prospect of an end ('pole mingit märki algusest, mitte mingit väljavaadet lõpule'). Huttoni tuntuim teos on "Theory of the Earth" (1795).
Eesti Tööstusprojekt

Eesti Tööstusprojekt oli aastatel 1944–2000 tegutsenud (riiklik) projekteerimisinstituut. Aastal 2000 ühines ettevõtte ASiga ETP Grupp ja uueks nimeks sai AS ETP Grupp. Aastal 2006 ühinesid AS Eesti Projekt, AS ETP Grupp ja AS Sweco Eesti, moodustades ASi Sweco Projekt. Ettevõte kandis Nõukogude perioodil mitmeid nimesid: 1944–1946 ENSV Põlevkivi- ja Keemiatööstuse Rahvakomissariaadi Teadusliku Uurimise ja Projekteerimise Instituut 1946–1948 ENSV Põlevkivi- ja Keemiatööstuse Ministeeriumi Teadusliku Uurimise ja Projekteerimise Instituut 1948–1957 ENSV Põlevkivi- ja Keemiatööstuse Ministeeriumi Projekteerimise ja Teadusliku Uurimise Instituut 1957–1958 ENSV Rahvamajanduse Nõukogu Põlevkivi- ja Keemiatööstuse Valitsuse Projekteerimise ja Teadusliku Uurimise Instituut 1958–1960 ENSV Rahvamajanduse Nõukogu Põlevkivi- ja Keemiatööstuse Valitsuse Tööstuslike Ehitiste Projekteerimise Instituut "Eesti Tööstusprojekt" 1960–1963 ENSV Rahvamajanduse Nõukogu Tööstusettevõtete Projekteerimise Instituut "Eesti Tööstusprojekt" 1963–1991 Riiklik Projekteerimise Instituut "Eesti Tööstusprojekt" (1963-1966 oli see NSVL Ehituskomitee koondise "Sojuzhimneftestroiprojekt" alluvuses) 1991–2000 RAS "Eesti Tööstusprojekt" Eesti Tööstusprojekt on projekteerinud nt Tallinna Ajakirjandusmaja, Tartu Ülikooli Raamatukogu, Tallinna Linnahalli. Eesti Projekt EE 12. köide, 2003: 107. https://web.archive.org/web/20190402152856/http://www.eesti-ehitusturg.ee/index.php?leht=8&rn=11304200 (vaadatud 02.03.2013) Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon. Tallinn, 1996. Lk 619
Siilkübar

Siilkübar (Echinacea) on taimeperekond korvõieliste sugukonnas. Perekonna nimetus viitab õisiku putkõite moodustatud siiljale kuhikule. Siilkübarad on geneetiliselt lähedased sugulased päevakübaratega (Rudbeckia). Perekonda kuulub 9 liiki. Neist on ravimtaimena kasutusel kolm – ahtalehine siilkübar (Echinacea angustifolia), kahkjas siilkübar (Echinacea pallida) ja punane siilkübar ehk punane päevakübar (Echinacea purpurea). Iluaianduses kasutatakse veel kollast päevakübarat (Echinacea paradoxa). Siilkübar aitab vähendada tõenäosust nakatuda viiruslikesse külmetushaigustesse. Päevakübar (Rudbeckia) Punane siilkübar (Echinacea purpurea) Lembit Kaarna, "Siilkübarad pole moenarrid ". maakodu.delfi.ee ERR (29. jaanuar 2024). "Ravimtaimede tervist turgutav mõju on sageli müüt". ERR. Vaadatud 29. jaanuaril 2024.
Albano järv

Albano järv (itaalia keeles Lago Albano; ladinakeelne nimi Albanus Lacus), tuntud ka kui Castel Gandolfo järv (Lago di Castel Gandolfo), on vulkaanilise tekkega kaldeerajärv Kesk-Itaalias Lazio maakonnas città metropolitana di Roma Capitales. Albano on Lazio sügavaim järv (170 m). Järve kõrgus merepinnast on 293 meetrit, pindala 6 km², suurim sügavus 170 meetrit, rannajoone pikkus 10 kilomeetrit. Vulkaanilistes Albani mägedes asuva Cavo mäe (949 m) nõlvad eraldavad Albano järve Nemi järvest. Järve kaldal asub Castel Gandolfo asula, kus paikneb Rooma paavsti suveresidents. 2013. aasta konklaavi ajal viibis Castel Gandolfos emeriitpaavst Benedictus XVI, kes suundus hiljem Vatikani Mater Ecclesiae kloostrisse. Vaade järvele, tagaplaanil Cavo mägi Vaade järvele Castel Gandolfost Provincia di Roma - Il lago Albano (13-11-2008) (itaalia keeles) vaadatud 2013-03-12  Albano järv – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Mergozzo järv

Mergozzo järv (itaalia keeles Lago di Mergozzo) on järv Põhja-Itaalias Piemonte maakonnas Verbano-Cusio-Ossola provintsis Megrozzos. Mergozzo on Piemonte suuruselt neljas järv. Järve kõrgus merepinnast on 204 meetrit, pindala 184 hektarit, suurim sügavus 74 meetrit.  Mergozzo järv – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Vacca järv

Vacca järv (itaalia keeles Lago della Vacca) on veehoidla Põhja-Itaalias Lombardia maakonnas Brescia provintsis Brenos. Vacca kõrgus merepinnast on 2358 meetrit, pindala 25,6 hektarit, valgla suurus 156 hektarit. Veehoidla 17,5 meetri kõrguse ja 87 meetri pikkuse paisu ruumala on 5600 m³, pais rajati 1927. aastal. "Vacca järve pais saidil ors.regione.lombardia.it". Originaali arhiivikoopia seisuga 16. märts 2014. Vaadatud 8. märtsil 2015.
Ahela lõpetamine

Ahela lõpetamine (termination) on ahelreaktsioonis esinev elementaarreaktsioon, milles aktiivne intermediaat kaotab oma aktiivsuse ja ahela kasv lõpeb. Termineerimisetapi realiseerumiseks on erinevad võimalused olenevalt lähteaine keemilisest olemusest: enamesinevad on ioonide või vabade radikaalide rekombinatsioon ja disproportsioneerumine. Selle protsessi tulemusel aktiivne osake lakkab olemast. Ahelprotsessi toimumiseks ei saa ahela lõpetamise osatähtsus olla märkimisväärne. Näiteks ahela lõpetamine ioonide rekombinatsiooni tulemusel (selle tõenäosus on väike, kuna katalüsaatori ja ioonide kontsentratsioonid on väga madalad): R–(C–CR’)n+ + AlCl4- → R–(C–CR’) nCl + AlCl3 Ahelreaktsioon Ahelpolümerisatsioon
Usbeki NSV vapp

Usbeki NSV vapp oli NSV Liidu haldusüksuse Usbeki NSV vapp. Usbeki NSV-s oli 27. juulist 1925 kasutusel ajutine vapp, mis 1927. aastal ametlikuks vapiks kinnitati. Vappi on mitu korda muudetud (1929, 1931, 1937 ja 1941), eriti teksti, seoses üleminekuga araabia tähestikult ladina ja hiljem kirillitsa tähestikule. 1941. aastal vastu võetud vapil on maakera tagant tõusev päike, mille kiired valgustavad ristatud sirpi ja vasarat. Figuure ümbritseb nisupeadest (vasakul) ja puuvillapõõsaokstest (paremal) pärg, mis on seotud punase lindiga. Külgmistel lintidel on kiri "Kõigi maade proletaarlased, ühinege!" vene ja usbeki keeles, alumisel lindil aga "Ўз ССР" (Usbeki NSV) – üksnes usbeki keeles. Vapi kohal paikneb punane kuldsete äärtega viisnurkne täht, mis sümboliseeris sotsialistlikku revolutsiooni kõigis viies maailmajaos. Usbeki NSV koosseisu kuuluva Karakalpaki ANSV vapp oli samasugune kui Usbeki NSV vapp, ainult Kiri "Ўз ССР" oli asendatud Karakalpaki ANSV lühendiga ning kiri "Kõigi maade proletaarlased, ühinege!" oli karakalpaki ja usbeki keeles. Vappi kasutati kuni 2. juulini 1992. See vahetati välja Usbekistani vapiga, mis näeb üsnagi Usbeki NSV vapi moodi välja. Usbeki NSV lipp Usbekistani vapp
Rekombinatsioon

Aktiivsete aineosakeste rekombinatsioon keemilistes reaktsioonides Geneetilise materjali homoloogiline rekombinatsioon
A (jaht)

A on luksusklassi mootorjaht (lõbusõidulaev). Laeva kavandasid Philippe Starck ja Martin Francis, jaht ehitati valmis Blohm+Vossi poolt HDW laevatehases Saksamaal Kielis. Laev telliti 2004. aasta novembris ja anti tellijale üle 2008. aastal. Jahi väidetav maksumus oli 300 miljonit dollarit. Jaht on saanud nime selle esialgsete omanike, Andrei ja Aleksandra Melnitšenko, eesnime esitähe järgi. Laev on teeninud ära vastakaid hinnanguid. Jahti on võrreldud allveelaeva ja stealth-tüüpi hävitajaga, alust on nimetatud ka "kõige armastatumaks ja jälestatumaks laevaks merel". Jahi eestekil on kopteriplats. Ökonoomsel sõidukiirusel (19 sõlme; 35 km/h) võimaldab kolmveerand miljonit liitrit mahutav kütusepaak läbida ühe tankimisega umbes 6500 meremiili (12 000 km) poole kuuga. "Sigma (SF99) launched!". SuperyachtTimes.com. 03.01.2008. Originaali arhiivikoopia seisuga 20.10.2015. Vaadatud 12.03.2013. "A". SuperyachtTimes.com. Vaadatud 12.03.2013. Yacht A by Blohm + Voss & Starck Design, LiveYachting.com, 13.04.2009 vaadatud 12.03.2013 "Motor Yacht A". starck.com. Originaali arhiivikoopia seisuga 9.11.2013. Vaadatud 12.03.2013. Grace Trofa (august 2008). "On the 'A' list - Designer Martin Francis". Yachts International. Vaadatud 12.03.2013. "Top 100 Largest Yachts". BoatInternational.com. 16.12.2010. Vaadatud 12.03.2013. Robert Frank (17.07.2008). "The $300 Million Mystery Yacht Revealed". Wall Street Journal. Originaali arhiivikoopia seisuga 2.04.2019. Vaadatud 12.03.2013. Diane M. Byrne (august 2008). "World's 100 Largest Yachts 2008 #6: A". Power & Motoryacht magazine. Vaadatud 12.03.2013. Robert Frank (03.04.2010). "Baccarat Meets Bomb-Proof Glass on the High Seas". Wall Street Journal. Vaadatud 12.03.2013. Diane M. Byrne (07.01.2008). "Super-Secret Sigma". MegayachtNews.com. Vaadatud 12.03.2013.  A (jaht) – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis "Inside a Russian Billionaire's $300 Million Yacht", videotuur A sisemuses, Wall Street Journal Motor yacht A. Specification (inglise keeles) vaadatud 13.03.2013
Michael Douglas

Michael Kirk Douglas (sündinud 25. septembril 1944) on USA filminäitleja ja režissöör ja filmiprodutsent. Michael Douglas on Kirk Douglase poeg. 1977. aasta märtsis abiellus 32-aastane Douglas 19-aastase Diandra Lukeriga, Austria diplomaadi tütrega. Neil on üks poeg, 1978. aastal sündinud Cameron. 1995. aastal andis Diandra sisse lahutusavalduse ning sai kohtuotsusega 45 miljonit dollarit valuraha. Alates 1999. aasta märtsist hakkas Douglas kohtuma waleslannast näitleja Catherine Zeta-Jonesiga, kellega abiellus 2000. aasta 18. novembril. Mõlemad on sündinud 25. septembril, ehkki veerandsajandilise vahega. Neil on kaks last: Dylan Michael (sündinud 8. augustil 2000) ja Carys Zeta (sündinud 20. aprillil 2003). 1969 – valmis film "Hail, Hero!", kus Douglas mängis Carl Dixonit. Selle rolli eest nimetati ta Kuldgloobuse kandidaadiks meesuustulnuka kategoorias, aga ei võitnud seda. 1975 – valmis film "Lendas üle käopesa", mille produtsent oli Douglas. See film pälvis Oscari, Kuldgloobuse ning BAFTA auhinna. 1979 – valmis film "Hiina sündroom", kus Douglas mängis tuumaelektrijaama ohutust uurivat ajakirjanikku. Douglas oli ka selle filmi produtsent. See film nimetati Kuldgloobuse ja BAFTA auhinna kandidaadiks parima filmi kategoorias, aga ta ei võitnud kumbagi. 1984 – valmis film "Kalliskiviromaan", milles Douglas mängis nii meespeaosalist kui oli produtsent. See film pälvis Kuldgloobuse parima muusikali või komöödiafilmi kategoorias. 1987 – mängis Douglas filmis "Saatuslik veetlus" meespeaosalist ja nimetati BAFTA auhinna kandidaadiks meesnäitleja kategoorias, aga ei võitnud seda. Samal aastal mängis Douglas filmis "Wall Street" peamist antagonisti Gordon Gekkot. Selle rolli eest pälvis ta parima näitleja Oscari ja Kuldgloobuse. 1989 – mängis ta peaosa filmis "Rooside sõda", mille eest nimetati Kuldgloobuse kandidaadiks muusikali- või komöödianäitleja kategoorias, aga ei võitnud seda auhinda. 1995 – mängis ta filmis "Presidendi pruut" USA presidenti. Selle rolli eest nimetati ta Kuldgloobuse kandidaadiks muusikali- või komöödianäitleja kategoorias, aga ei võitnud seda. 2000 – mängis ta meespeaosa filmis "Wonder Boys" ja nimetati selle eest Kuldgloobuse kandidaadiks muusikali- või komöödianäitleja kategoorias, aga ei võitnud seda. 2010 – valmis filmi "Wall Street" järg "Wall Street: Raha ei maga", kus Douglas mängis taas Gordon Gekkot. Douglas nimetati Kuldgloobuse kandidaadiks kõrvalosatäitja kategoorias, aga ei võitnud seda. "Ten Most Expensive Divorce Settlements in Hollywood", 6 May 2009 ''People Magazine. People.com (1995-07-10). Vaadatud 2013-06-11. 10 Most Expensive Celebrity Divorces, ''Forbers.com'', 12 April 2007. Forbes.com (2002-05-22). Vaadatud 2013-06-11. "Carys — a name rooted in love". BBC News. 22. aprill 2003. Vaadatud 11. juuni 2013. Michael Douglas andmekogus IMDb (inglise) Michael Douglas andmekogus Filmiveeb
Avène

Avène on asula ja vald Prantsusmaal Oksitaania piirkonnas Hérault' departemangus. Nimi tuleneb roomlaste aegsest ladinakeelsest nimest Avenus. Läbi valla voolab Orbi jõgi. Seal asub 1874. aastal rajatud sanatoorium, kuna seal asuvad soojaveeallikad. Nende allikate vee temperatuur on +25 °C. Avène'ist on pärit ka samanimeline looduslike kosmeetikatoodete kaubamärk. Vallas asuvad järgmised külad: Les Bains Beau-Désert Brès Les Clauzels Le Coural Fonbine Lamalou La Mendrerie Les Planes La Rode Basse Rouvignac Sadde Servies Saint Barthélémy Truscas Vinas Vald asub 350 meetri kõrgusel üle merepinna. Romaani stiilis Saint-André-de-Rieusseci kirik Saint-Pierre de Rouvignaci kirik Sainte-Marie de Vinas' kirik Saint-Antoine de Servièsi kirik (1715) Saint-Barthélémy kirik (1135) Truscas' kirik (19. sajand) roomlaste stiilis sild (15. sajand) purskkaev ja leivaküpsetamisahi (kus omal ajal küpsetati leiba kogu vallale) Populations légales 2021  Avène – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Info sanatooriumi kohta (prantsuse keeles) Vallavalitsuse koduleht (prantsuse keeles)
August Kristal

August Kristal (10. august 1866 Kose kihelkond – 21. veebruar 1925 Tallinn) oli eesti viiulimeister. Teda peetakse Eesti viiulimeistrite koolkonna rajajaks. Kristal avas 1889. aastal oma kodutalus keelpillide töötoa (Kristali keelpillide töökoda). Esimese omatehtud viiuli müüs ta 3 rubla ja 70 kopika eest. Aastal 1899 tõi ettevõtte üle Tallinna. Aastal 1914 töötas töökojas 10 inimest. Tema tütar oli viiuldaja ja keeleõpetaja Lydia Mahoni. Pärast Kristali surma jätkasid ettevõtte juhtimist tema abikaasa Anna-Maria ja poeg Harald. Eesti entsüklopeedia. 14. köide: Eesti elulood. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2000, lk 185. Aleksei Šiškin (2. juuli 2023). "Vabariigi ärinaised: millega tegelesid Eesti naisettevõtjad 1939. aastal?". Äripäev. Vaadatud 1. august 2023. Eesti entsüklopeedia. 12. köide: Eesti A–Ü. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2003, lk 246. Geni.com Haud Tallinna Vana-Kaarli kalmistul
Kristali keelpillide töökoda

Kristali keelpillide töökoda oli August Kristali rajatud ettevõte, mis tootis keelpille. Kristal avas 1889. aastal oma kodutalus keelpillide töötoa. Aastal 1899 tõi ta selle Tallinna, kus see asus praegusel Sakala tänaval (hoone on lammutatud). 1911. aasta Brüsseli maailmanäitusel said Kristali pillid auhinna. 1913. aastal soetati töökotta Saksamaalt esimesed tootmismasinad. Aastal 1914 töötas töökojas 10 inimest. Pärast Augusti surma 1925. aastal jätkas töökoda tegutsemist tema poja Harald Kristali ning abikaasa Anna-Maria Kristali juhtimisel. Anna-Maria Kristali initsatiivil asuti tootma ka mandoliine, kitarre ja plokkflööte. Aastal 1947 oli töökoda renditud Tallinna Riiklikule Konservatooriumile. Praegu on töökoda korraldatud ümber Eesti Muusikaakadeemia pillitöökojaks. EE 12. köide. Tallinn 2003. Lk 246 Aleksei Šiškin (2. juuli 2023). "Vabariigi ärinaised: millega tegelesid Eesti naisettevõtjad 1939. aastal?". Äripäev. Vaadatud 1. august 2023. "Pillimeistrite August ja Harald Kristali töökoda". Eesti Kunstimuuseumi fotokogu, EKM j 59041 FK 2779
Signe Pinna

Signe Pinna (näitlejanimega Sisy Pinna; aastast 1936 Signe Jürgenthal; 6. oktoober 1909 Tallinn – 29. oktoober 2008 Blackeberg, Bromma, Stockholm) oli Eesti näitleja ja lavastaja. Aastal 1969 asutas ta Stockholmis omanimelise stuudio (Pinna Stuudio). Ta suri 29. oktoobril 2009 Brommas Stockholmis ja maeti 6. oktoobril 2009 Bromma kirikuaeda. Ta oli Paul ja Netty Pinna tütar. Eesti entsüklopeedia. 14. köide: Eesti elulood. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2000, lk 415. TLÜAR väliseesti isikud Heili Reinart. "Paul Pinna tütar Sisy ristas kuulsa isaga näitlejakarjääri nimel korduvalt sarvi". Postimees, 14. august 2018
Pinna Stuudio

Pinna Stuudio oli aastatel 1969–1981 Stockholmis tegutsenud stuudioteater, mille asutas Signe Pinna. EE 12. köide, 2003: 415.
Johannes Mikkel

Johannes Mikkel (26. oktoober 1907 – 19. jaanuar 2006) oli Eesti kunstikollektsionäär. 1994. aastal annetas Mikkel oma kunstikogu Eesti Kunstimuuseumile ja selle baasil avati 1997. aastal Kadrioru lossis Mikkeli muuseum. 2001 Valgetähe V klassi teenetemärk Eesti entsüklopeedia. 14. köide: Eesti elulood. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2000, lk 297. http://www.sirp.ee/index.php?option=com_content&view=article&id=2767:johannes-mikkel-26-x-1907-19-i-2006&catid=12:uudised&Itemid=14&issue=3098[alaline kõdulink] (vaadatud 12.03.2013)
Mikkeli muuseum

Mikkeli muuseum on aastal 1997 Kadrioru lossi kunagises köögimajas avatud kunstimuuseum, kus eksponeeritakse peamiselt Eesti kunstikollektsionääri Johannes Mikkeli kunstikogu. Muuseumis on eksponeeritud 16.–20. sajandi Lääne-Euroopa, Vene, Hiina ja eesti kunsti teoseid, mille hulgas on nii maale, graafikat, skulptuure kui ka portselanist teoseid. EE 12. köide, 2003: 337. Muuseumist (vaadatud 12.03.2013) Muuseumi koduleht
Marje Sink

Marje Sink (aastani 1930 Marie Gildemann, aastatel 1930–1938 Marie Sink; 18. oktoober 1910 Volossovo – 31. detsember 1979 Tallinn) oli eesti helilooja ja kirikumuusik. Ta sündis 1910. aastal Peterburi kubermangus Vigalast pärit köstri ja kooliõpetaja peres. Isa surma järel õnnestus emal (aastal 1921) lastega Eestisse opteeruda. Kuigi ema sai töökoha, pidi Marie olema algul Aaspere lastekodus. Aastatel 1922–1926 õppis ta Liiguste 6-klassilises koolis ja 1926–1927 Tallinnas Kristliku Noorte Naisühingu lastekasvatajate kursustel, misjärel töötas ta Sinise Risti lasteaias kasvatajana. 1938. aastal lõpetas ta kompositsiooni-, oreli- ja teooriaosakonna Tallinna Konservatooriumi. Professor Artur Kapi kompositsiooniklassi lõputöödena valmisid tal kantaat "Pärast Kolgatat" ja "Klaverisonaat f-moll". Ta oli esimene Tallinna Konservatooriumi lõpetanud naishelilooja ja teine akadeemilise haridusega (esimene oli Miina Härma) naishelilooja. Ta oli abielus maalikunstniku, luuletaja ja äratusjutlustaja Peeter Singiga. Abielust sündis kaks poega: Tunne ja Kuldar.
Varvara Malama

Varvara Malama (õige eesnimi: Barbara; 9. juuni 1870 Nice, Prantsusmaa – 8. juuni 1939 Tallinn) oli ooperilaulja ja lauluõpetaja. Ta elas alates 1920. aastast Eestis, kus asutas omanimelise erastuudio (Malama stuudio), mis tegutses kuni Malama surmani 1939. aastal. Eesti entsüklopeedia. 14. köide: Eesti elulood. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2000, lk 272. Eesti entsüklopeedia. 12. köide: Eesti A–Ü. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2003, lk 326.
Malama stuudio

Malama stuudio oli aastatel 1920–1939 Tallinnas tegutsenud eralaulustuudio, mille asutas Prantsusmaal sündinud ooperilaulja ja lauluõpetaja Varvara Malama. Stuudio nimekamad õpilased olid teiste seas Miliza Korjus, Georg Taleš, Veera Nelus. EE 12. köide, 2003: 326. EE 14. köide, 2000: 272.