laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Olaus Magnus

Olaus Magnus (1490–1557) oli Rootsi kirjamees ja katoliiklik vaimulik. Tema tuntuim töö on kaardiatlas "Carta marina".
Kihme aardeleid

Kihme aardeleid (kirjanduses ka Kihme hõbeaare) on Kihme külast (tänapäeval Järva maakonnas Paide linnas) 1972. aastal leitud aardeleid . Aardeleid sisaldas muu hulgas 325 Liivimaa ja Rootsi päritoluga 16. sajandist pärit münti. Kihme aardeleid veebiportaalis eestigiid.ee (vaadatud 21.08.2015)
Kolmesaja kolmekümne viie aastane sõda

Kolmesaja kolmekümne viie aastane sõda (hollandi keeles Driehonderdvijfendertigjarige Oorlog) oli aastatel 1651–1986 Suurbritannia koosseisu kuulunud Scilly saarestiku ja Hollandi vahel toimunud ühegi lasuta sõda, mis formaalselt kestis 335 aastat. Teise Inglise kodusõja käigus saarestikku pagenud rojalistide laevastik oli kahjustanud tugevalt Inglise parlamendi pooldajatega liitunud Hollandi Ühendatud Provintside Vabariigi kaubalaevu. Saades märtsis hüvitust taotlevale nõudele eitava vastuse, kuulutas Holland saarestikule sõja. Kuna juunis alistus rojalistide laevastik parlamendi pooldajatele, lahinguteni Hollandiga ei jõutudki. Holland, kes oli sisuliselt rojalistidega sõjajalal olnud, ei vaevunud ametlikult rahu välja kuulutama. Müüdile või pigem anekdoodile, et ikka on veel käimas sõda, tegi lõpu rahuleppe sõlmimine ja 17. aprillil 1986 välja kuulutatud rahu. "Hollandlaste 335 aastat kestnud sõda, mida tegelikult vist ei olnudki" Delfi Forte, 9. august 2014
Lembit Jaanits

Lembit Jaanits (22. jaanuar 1925 Tartu – 5. juuli 2015) oli eesti arheoloog. Ta lõpetas aastal 1948 Tartu Riikliku Ülikooli ajaloo ja arheoloogia erialal. Aastal 1954 kaitses ta väitekirjaga "Поселение эпохи неолита и раннего металла в приустье р. Эмайыги" ("Neoliitikumi ja varase metalliaja asulad Emajõe suudmealal") ajalookandidaadi kraadi. Pärast ülikooli lõpetamist töötas ta aastani 1968 Eesti Teaduste Akadeemia Ajaloo Instituudi arheoloogiasektoris, algul nooremteadurina, hiljem vanemteadurina. Aastatel 1968–1990 oli ta Ajaloo Instituudi arheoloogiasektori juhataja ja aastatel 1990–1993 samas juhtivteadur. Ta oli Eesti kiviaja, eriti neoliitikumi uurijana kaevanud rohkesti asulakohti (näiteks Akalit, Kullamäge, Kunda Lammasmäge, Kääpat, Narva Joaoru linnamäge, Pullit, Riigikülat, Siimusaaret, Tamulat ja Valmat) ja kalmeid (Kivisaare (Kolga-Jaani vallas Meleski küla maal ) ja Kunila (Puurmani vallas)). Tema abikaasa oli ajaloolane Elina Jaanits (neiuna Öpik), abikaasa isa oli astronoom Ernst Öpik. 2001 – Valgetähe III klassi teenetemärk. Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). TEA entsüklopeedia, 9. köide, lk. 139 Kriiska, A. Arheoloog Lembit Jaanits 75 // Ajalooline Ajakiri. – 2000, 2. – Lk. 133–135 : portr. Peets, J. Lembit Jaanits 75 // EAA, 4: 1. – 2000. – Lk. 86–87 : portr. Saluäär, U. (koost.) Lembit Jaanitsa avaldatud tööd : Publications by Lembit Jaanits // MT, 8. – Tallinn, 2000. – Lk. 19–26. Tõnisson, E., Kriiska, A. Lembit Jaanits 75 [eesti ja inglise k.] // MT, 8. – Tallinn, 2000. – Lk. 9–18 : ill. "Lembit Jaanits ja tema ajastu" Eesti Päevaleht, 22. jaanuar 2000 "Lembit Jaanits – mees, kes tahtis teada saada, millega kõik algas" Tutulus. Eesti arheoloogia aastakiri
Kostivere aardeleiud

Kostivere aardeleiud (kirjanduses ka Kostivere aarded) on Harju maakonna Jõelähtme vallast Kostivere külast 20. sajandil leitud mitu aardeleidu. Leiud pärinevad nooremast rauaajast. Suurimas leius oli muu hulgas viis punutud kaare ja plaatjate otstega kaelavõru, 5 hoburaudsõlge (Kostivere sõlg), 18 ornamenteeritud rinnalehte, 1 sõrmus, 113 klaashelmest, 121 münti ja brakteaati. Kostivere aardeleiud veebiportaalis eestigiid.ee (vaadatud 21.08.2015)
Arančycy Püha Risti Ülendamise kirik

Arančycy Püha Risti Ülendamise kirik (valgevene keeles Царква ўзьвіжаньня Сьвятога Крыжа) on kirik Valgevenes Bresti oblastis Pružany rajoonis Arančycys. Kirikut kasutavad õigeusklikud, see on kaitse all olev ehitismälestis. Kirik on tänapäeval kasutuses. Pseudovene stiilis kiriku sissepääsu juures asub kolmekorruseline kellatorn. Torni alumine osa on nelinurkne, ülemised korrused aga kaheksanurksed. Teise osa moodustab täisnurkne refektoorium, sellele järgneb kuubikujuline palveruum ja hoone lõpeb viisnurkse apsiidiga. Kiriku katusel asub kaheksanurkne tambuur. Kiriku fassaadi kaunistavad hambulised friisid, eenduvad pilastrid ja liseenid. Hoone sisemust valgustavad tambuuris paiknevad vitraažaknad. Apsiidis asub puidust ikonostaas. Kirikus asuvad kaks XVIII sajandist pärit ikooni. Esimene õigeusu kirik ehitati Arančycy külla aastal 1600, aga juba aastal 1654 ehitati selle asemele uus puidust hoone. Kiriku ehitamist rahastas Simeon Orańsky. Aastal 1879 remonditi seda põhjalikult. Aastal 1914 ehitati külla praegune kirik. Vana hoone lammutati ja viidi Linovasse, kus see võeti kasutusele katoliku kirikuna. Selle asukohta püstitati puidust rist. Aastal 1915 viidi kirikukellad ja ikonostaas Venemaale. Aastal 1928 sai kirik uued kellad, samuti valmis Varssavis uus ikonostaas. Kiriku sisevaade Kirik külgvaates http://hram.by/rus/churches/view/193 "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 6. märts 2016. Vaadatud 21. augustil 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Fotod kiriku kohta Kiriku koduleht Artikkel kiriku kohta (valgevene keeles)
Horvaatia sõjaväestatud piiriala

Horvaatia sõjaväestatud piiriala (horvaadi: Hrvatska vojna krajina või Hrvatska vojna granica) oli sõjaväestatud piiriala ringkond, territoorium Habsburgide monarhias, alguses Austria keisririigis ja siis Austria-Ungaris. Asutatuna 16. sajandi lõpul Habsburgide Horvaatia kuningriigi maadest, oli see esialgu selle kuningriigi nominaalne osa, mis aastal 1627 muudeti otse keisrile alluva sõjaväestatud piiriala osaks. Piiriala paiknes piiril Osmanite riigiga. Piirialal lubasid kuningas-keisrid tasuta maad ja usuvabadust sinna tulnud inimestele, kes olid peamiselt horvaadid ja serblased. Vastutasuks pidid piirkonnas elavad inimesed teenima keisririigi sõjaväes ja kaitsma maad. Aastal 1630 kehtestas keiser Ferdinand II Statuta Valachorumi. On teada, et sõdurid pidid täitma sõjaväeteenistust 16.–66. eluaastani. 17. sajandi lõpus laiendas Habsburgide monarhia oma piire ja Horvaatia sõjaväestatud piiriala territoorium laienes samuti, hõlmates mõned endised Osmanite territooriumid idas. Aastal 1783 pandi see Horvaatia kindralkonna ühendkontrolli alla, peakorteriga Zagrebis. Sõjaväestatud piiriala demilitariseeriti 8. augustil 1873. Horvaatia sõjaväestatud piiriala kestis kuni 15. juulini 1881, kui see kaotati ja liidendati Horvaatia-Slavoonia kuningriigiga. See sõjaväestatud piiriala osa hõlmas Lika, Korduni, Banija geograafilised piirkonnad ning piirnes Aadria merega läänes, Veneetsia vabariigiga lõunas, Habsburgide Horvaatia kuningriigiga loodes, Osmanite riigiga kagus, Habsburgide Slavoonia kuningriigiga idas ja Ungari kuningriigiga põhjas. See ulatus Slavoonia sõjaväestatud piirialani Una ja Sava jõe ühinemiskohas. Sarnaselt ülejäänud sõjaväestatud piirialaga lakkas see poliitilise üksusena olemast 19. sajandi lõpul. Horvaatia sõjaväestatud piiriala hõlmas kolm kindralkonda (Generalat), mis jagunesid kaheksaks rügemendiks: Varaždini kindralkond Križevci rügement N°V Đurđevaci rügement N°VI Karlovaci kindralkond Lika rügement N°I Otočaci rügement N°II Ogulini rügement N°III Slunji rügement N°IV Zagrebi kindralkond Glina rügement N°X Petrinja rügement N°XI Aastal 1802 koosnes rahvastik ligikaudu: 195 300 katoliiklasest 180 800 õigeusklikust Aastal 1820 koosnes Horvaatia sõjaväestatud piiriala rahvastik ligikaudu: 207 747 katoliiklasest 198 728 õigeusklikust Ungari statistiku Fényes Elek järgi elas aastal 1840 Horvaatia sõjaväestatud piirialal 498 947 inimest ja rahvuslik koosseis oli: 258 454 horvaati 240 493 serblast Esimene moodne rahvaloendus aastast 1857 talletas Horvaatia sõjaväestatud piiriala rahvastiku religiooni: 285 344 katoliiklast 253 429 õigeusklikku 5433 idakatoliiklast 74,8% aktiivsest rahvastikust Horvaatia-Slavoonia sõjaväestatud piirialal olid tegevad põllumajanduses, 18,63% olid sõdurid, samas 3,11% olid tööstustöölised. Slavoonia sõjaväestatud piiriala Banaadi sõjaväestatud piiriala Horvaatia kuningriik (Habsburgide) Horvaatia-Slavoonia kuningriik
Lüganuse valla lipp

Lüganuse valla lipp on Ida-Viru maakonnas asuva Eesti haldusüksuse Lüganuse valla lipp. Valla lipu tavasuurus on 105×165 cm ning laiuse ja pikkuse suhe 7:11. Lipu värvideks on roheline, kollane ja sinine, kusjuures 1/7 laiune kollane triip paikneb horisontaalselt lipu keskosas. 1993–2013 oli sama lipp Püssi lipuks. Roheline sümboliseerib metsa ja puutumata loodust, sinine puhta vee elustavat jõudu ning kollane küpset viljapõldu, iidset põlluharimise traditsiooni ja maapõue rikkusi. Vallalipp on kohaliku omavalitsuse ja kogukonna tunnus ning see heisatakse (kasutatakse): Alaliselt vallavalitsuse haldushoonel. Ajutiselt valla pidupäevadel, suhtlemisel teiste omavalitsusüksustega, samuti muudel pidulikel üritustel. Valla lipp heisatakse hoone peasissekäigu juurde või mujale selleks sobivasse kohta kas lipuvardaga vastavasse hoidjasse või lipumasti. Kui valla lipp heisatakse koos Eesti riigilipu, mõne teise riigi või tema omavalitsusüksuse, mõne Eesti maakonna, linna, valla või muu lipuga, asub valla lipp lippude poolt vaadatuna vasakul teise riigi või Eesti riigilipust. Valla lipu heiskamise võib teha kohustuslikuks valitsuse korraldusega vallale kuuluvatel hoonetel, rajatistel või maa-aladel. Vallalipu kasutamise õigus on igaühel järgides käesolevas valla põhimääruses kehtestatud lipu kasutamise korrale. Vallalipu valmistamine toimub ainult vallavalitsuse loal. Kasutamiskõlbmatuks muutunud lipp kuulub hävitamisele sündsal viisil. Lüganuse valla endine lipp kinnitati 9. juunil 1997. Lipuks oli ristkülikukujuline kangas mida läbis diagonaalne, vardapoolsest ülanurgast lehviva otsa alanurka langev kahe ühiku laiune valge triip. Sellest ülespoole jääv kolmnurkne väli oli sinine ning alumine roheline. Sinine värvus sümboliseeris taevast ja vett, samuti vaimsuse võrdkuju, roheline aga loodust, noorust ning lootust. Normaalmõõtmed olid 105x165 cm ning laiuse ja pikkuse suhe 7:11. Valla lipp oli alaliselt heisatud vallamaja ees ning etalonkujutisi säilitati Lüganuse Vallavalitsuse kantseleis. 2013. aasta augustis kuulutasid Lüganuse vald, Maidla vald ja Püssi linn välja ühinemisel moodustuva uue omavalitsusüksuse Lüganuse valla sümboolikakonkursi. Selle eesmärgiks oli leida kolmele ühinenud omavalitsusele kõiki ühendav lipp ja vapp. Lõpptulemusena sai ühinenud omavalitsus Lüganuse nime, Maidla valla vapi ja Püssi linna lipu. Lüganuse valla vapp Maidla valla lipp Ida-Viru maakond Omavalitsuste sümbolid Riigikantselei lehel – Lüganuse vald (endised sümbolid).
Martin Kuivleha

Martin Kuivleha (16. sajandi allikas Merte Kuyeleya; umbes 1530 – umbes 1600 Tartu) oli eesti päritolu Tartu käsitööline ja linnakodanik. Arvatakse, et nimi Kuyeleya tähendab 'kuiv(atatud) liha'), saksa keeles Dörrfleisch. Kuivleha sai Tartu linna kodanikuõiguse 1554. Poola võimu ajaks oli Kuivlehast saanud Püha Katariina eesti koguduse vanem. Sulev Vahtre, 1997. Eesti ajalugu elulugudes. Olion. Lk 30-31
Ghirmay Ghebreslassie

Ghirmay Ghebreslassie (sündinud 14. novembril 1995) on Eritrea pikamaajooksja. 2013. aasta krossijooksu juunioride maailmameistrivõistlustel Bydgoszczis saavutas ta seitsmenda koha. 2014. aasta poolmaratoni maailmameistrivõistlustel Kopenhaagenis oli ta meeste jooksus seitsmes. 2015. aasta maailmameistrivõistlustel Pekingis võitis ta maratonijooksus kuldmedali ajaga 2:12.28. Temast sai sellega meeste maratonijooksu noorim maailmameister. Ghebreslassie isiklik rekord maratonijooksus on 2:07.46, mille ta jooksis 24. aprillil 2016 Londoni maratonil. Tema eelmine rekordijooks oli sekundi võrra aeglasem, rekord oli püstitatud 26. aprillil 2015 Hamburgi maratonil. "MM: Esimene kuldmedal läks üllatuslikult Eritreasse, Fosti sai 20. koha". ERR Sport. 22. august 2015. Vaadatud 22.08.2015 Ghirmay Ghebreslassie Rahvusvahelise Kergejõustikuliidu kodulehel (inglise)
Antti Leppänen

Antti Kalervo Leppänen (23. november 1947 Tampere – 5. august 2015) oli soome jäähokimängija, väravavaht. Ta mängis aastatel 1964–1978 Tampere Tapparas ja tuli kaks korda Soome meistriks (1975 ja 1977). Samuti kuulus ta Soome jäähokikoondisse ning osales koondises kolmedel maailmameistrivõistlustel (1973, 1974 ja 1975) ja Innsbrucki olümpiamängudel 1976. Aastal 1973 valiti Leppänen Soome parimaks hokimängijaks ja aastal 1990 valiti ta Soome hokimängijate kuulsuste halli.
Lümanda valla lipp

Lümanda valla lipp on Eesti haldusüksuse Lümanda valla lipp. Lipp on kinnitatud 16. novembril 1993. Valla lipuks on ristkülikukujuline vapilipp. Kangas on jaotatud kolmeks väljaks alanurkadest ülaserva keskele suunduvate sirgetega. Külgmised väljad on sinised, keskmine aga valge ning sellel on roheline Saaremaa robirohu leht. Lipu normaalmõõtmed on 105x140 cm ning pikkuse ja laiuse suhe 3:4. Vallavalitsuse piduliku kandelipu vardaehiseks on kuldne vapitunnus - robirohu leht. Lipuvärvused ja kujundid tähistavad Saaremaad, merd, liivarandu, lubja põletamist, Viidumäe looduskaitseala ja selle unikaalset taime - Saaremaa robirohtu. Lümanda valla vapp Saare maakond Lümanda valla sümboolika Riigikantselei kodulehel
Gurly Vedru

Gurly Vedru (sündinud 4. septembril 1970) on eesti arheoloog. Ta lõpetas 1995. aastal Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna arheoloogina (bakalaureusetöö "Proosa keskaegne asulakoht") ja kaitses samas 1998. aastal magistritöö "Kahala järve ümbruse asustuspiirkond muinasajal" (juhendaja Valter Lang). 2011. aastal kaitses ta Tartu Ülikoolis doktoriväitekirja "Põhja-Eesti arheoloogilised maastikud" (juhendaja samuti Valter Lang). Ta on töötanud alates 1995. aastast Ajaloo Instituudis. 1996. aastast on ta juhtinud Muuksi kivikirstkalmete väljakaevamisi. Gurly Vedru Eesti Teadusinfosüsteemis
Prohhorivka

Prohhorivka on kohanimi. Prohhorivka, küla Ukrainas Donetski oblastis Volnovahha rajoonis Prohhorivka, küla Ukrainas Hmelnõtskõi oblastis Starokostjantõnivi rajoonis Prohhorivka, küla Ukrainas Tšerkassõ oblastis Kanivi rajoonis
Linnaõhk teeb vabaks

"Linnaõhk teeb vabaks" oli keskajal põhimõte, et kui maalt linna põgenenud sunnismaine talupoeg suutis ennast linnas 1 aasta ja 1 päeva peita, siis polnud mõisnikul enam õigust talupoega maale tagasi tuua. Linnakodanikele olid maalt tulnud talupojad vajalikud, sest nad tahtsid odavat tööjõudu, ega andnud seetõttu põgenikke meelsasti välja. Kuna aga arenevad linnad vajasid pidevalt uusi elanikke, siis oli vastavalt linnaõigusele õigus ühe aasta takistamatult linnas elanud ka sunnismaisel talupojal saada linnaelanikuks. 14. sajandil tekkisid Eestimaa maapiirkondades sunnismaisuse ilmingud. 15. sajandil sai alguse talupoegade müümine maast ja perest lahus, samal ajal muudeti sunnismaisus üldiseks. 15. sajandil kehtestati sunnismaisus ainult adramaatalupoegadele, 16. sajandi alguses pandi sunnismaisus kehtima ka teiste, s.o üksjalgade, vabadikkude ja talusulaste suhtes. Sunnismaisuse kehtestamisega ei suudetud täiesti vältida talupoegade pagemist näiteks linnadesse või väljapoole Eesti alasid. Lübecki õiguse kohaselt kehtis põhimõte ka keskaegses Narvas, Riias, Tartus ja Tallinnas (vt Johann von Uexküll). Riia ja Tartu andsid linna pagenud talupojad juba 15. sajandi lõpul vangistatult välja. Tallinn saatis tollal linnast välja vaid oma pere ja majapidamise hüljanud adratalude peremehed. Kui vasallid 1500. aastal püüdsid ordumeistri kaasabil Tallinnale peale suruda tingimusteta väljaandmise põhimõtet, nõustus Tallinna raad lõpuks linna pagenud adratalude peremehi mõjutama: põgenik paigutati Raevanglasse, kus teda hoiti senikaua, kuni ta nõustus oma pärushärra juurde tagasi pöörduma. 1515. aastal nõustus Tallinn "mõjutama" ka adratalunike vanemaid poegi, kelle isa ei suutnud üksinda talupidamisega toime tulla. Vasallid omalt poolt tunnustasid esimest korda põhimõtet "linnaõhk teeb vabaks aasta ja päeva jooksul", s.t välja ei anta neid pärustalupoegi, kes on elanud linnas rohkem kui aasta. Tallinn ei loobunud sellest printsiibist ka hiljem, Riia ja Tartu rakendasid seda maata talupoegade suhtes. Aasta ja päev Eesti entsüklopeedia. 12. köide: Eesti A–Ü. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2003, lk 296. Valner Krinal, Eesti majandusajalugu. Õppevahend majandusteaduskonna I kursuse üliõpilastele. Tartu Ülikool, Tartu 1992. lk 43-44.
Prohhorivka (Volnovahha rajoon)

Prohhorivka on küla Ukrainas Donetski oblastis Volnovahha rajoonis, 75,5 km kaugusel Donetski keskusest lõunaedelas. Küla asutati 1924. aastal. Prohhorivka asub 217 meetri kõrgusel merepinnast. 2001. aasta rahvaloenduse andmeil elas asulas 502 inimest. Ilm Prohhorivkas (ukraina, vene ja inglise keeles) 21. august 2015. Infovastupanu. Боевики обстреляли село в Волновахском районе - погиб мирный житель, - МВД (vene keeles) 21. august 2015. Infovastupanu. Сектор М: рашисты обстреляли тыловую Прохоровку и убили человека. ВИДЕО (vene keeles)
Myrtle Cook

Myrtle Alice Cook (5. jaanuar 1902 Toronto – 18. märts 1985 Elora) oli Kanada naiskergejõustiklane, olümpiavõitja. Myrtle Cook kasvas üles Torontos Beachesi linnaosas. Hiljem asus ta elama Montréali. Myrtle Cook tegeles paljude spordialadega, sealhulgas tennise, jäähoki, korvpalli, aerutamise, bowling'u ja jalgrattaspordiga. 15-aastaselt võeti ta Kanada kergejõustikukoondisse. 1923. aastal oli Cook üks Kanada esimese ainult naistele mõeldud spordiklubi Toronto Ladies Athletic Club algatajaid (hiljem oli ta seal spordidirektor). Cook püstitas olümpiakatsevõistlustel Halifaxis ühe esimestest 100 m jooksu maailmarekorditest ja oli 1928. aasta suveolümpiamängudel Amsterdamis, kus esimest korda naissportlased ametlikult osalesid, sel alal üks favoriite, kuid olümpiamängudel ta diskvalifitseeriti kahe valelähte tõttu lõppvõistlusel. Siiski võitis ta koos Jane Belli, Ethel Smithi ja Bobbie Rosenfeldiga 5. augustil kuldmedali naiste 4×100 m teatejooksus (48,4), kus ta jooksis viimast vahetust. Eeljooksu aeg 49,3 (4. augustil) ja finaali aeg on ühtlasi ala esimesed olümpiarekordid. Cook jäi kuni 1931. aastani Kanada meistriks naiste 100 m jooksus ja 60 m jooksus, püstitades Kanada, Ameerika ja maailmarekordeid. Koos Fanny Rosenfeldi, Jean Thompsoni, Ethel Smithi, Florence Belli ja Ethel Catherwoodiga kuulus Cook Amsterdami olümpiamängude "võrratusse kuuikusse" ("The Matchless Six"), kelle üle ajakirjandus algul muigas. Aga just need kuus naist tõid Kanadale rohkem medaleid kui mehed. Neil mängudel võitis Kanada naiskond (Cook, Rosenfeld, Smith ja Bell) USA ja Saksamaa ees kuldmedali 4×100 m teatejooksus. Myrtle Cook võitis medaleid ka Kanada meistrivõistlustelt ja Briti impeeriumi mängudelt. Aastal 1932 asutas Myrtle Cook koos 1932. aasta suveolümpiamängude hõbemedalivõitja Hilda Strike'iga spordiklubi Mercury Athletic Club. Sellest ajast saadik edendas ta naiste sporti treeneri, rahakoguja ja propageerijana. Varsti kutsuti ta elukutseliste pesapallimeeskonna Montreal Royals kaastreeneriks, kes pidi tegema meeskonnale jooksutreeninguid. Samuti sai temast nõutud spordiajakirjanik, kellel oli ajalehes Montreal Star oma veerg "In the Women's Sport Light". Aastatel 1932–1972 oli ta Rahvaste Ühenduse mängude komitee ja Kanada Olümpiakomitee alaline liige. Kanadas antakse alates 1963. aastast välja Myrtle Cooki auhinda (Myrtle Cook Trophy) kõige väljapaistvamale noorkergejõustiklasele. Myrtle Cook on Kanada sportlaste kuulsuse halli liige. Pärast abiellumist ajalehe Montreal Star ajakirjaniku Lloyd McGowaniga kandis ta nime Myrtle Cook McGowan. Tal on poeg Don McGowan. Foto ja elulugu Fotod Foto Fotod Filmiklipid
Harald Nielsen (jalgpallur)

Harald Ingemann Nielsen (26. oktoober 1941 Frederikshavn – 11. august 2015) oli taani jalgpallur. Nielsen mängis rahvuskoondises 14 mängus ja lõi 15 väravat. Ta kuulus 1960. aasta suveolümpiamängudel Roomas hõbemedali võitnud Taani jalgpallikoondisse.
Koguva Hansken

Koguva Hansken (elas 16. sajandil) oli 16. sajandil elanud eesti maavaba talupoeg. Hansken on teadaolevalt ainus eesti talupoeg, kes on saanud läänikirja Liivi ordumeistrilt (Wolter von Plettenbergilt) isiklikult. Hanskeni talu asus Muhu saarel. Sulev Vahtre, 1997. Eesti ajalugu elulugudes. Olion. Lk 22-23
Piermario Morosini

Piermario Morosini (5. juuli 1986 Bergamo – 14. aprill 2012 Percara) oli Itaalia jalgpallur, poolkaitsja. Tal olid vend ja vanem õde, mõlemad puudega. Ema Camilla suri 2001. aasta teisel poolel, isa Aldo suri 2003. aastal ja pisut hiljem suri vend, jättes Piermario ainsaks hoolitsejaks oma õe eest. Morosini mängis kõigis Itaalia noortekoondistes alates U-17 kuni U-21 vanuseklassis kokku 56 mängu, aga väravaid ei löönud. Ta osales ühtedel suurvõistlustel, nimelt 2009. aasta U-21 Euroopa meistrivõistlustel. Valikgrupi läbis Itaalia ainsana kaotuseta ja võitis selle napilt. Seejärel alistas Itaalia lisavalikmängudes Iisraeli (kodus 0:0, võõrsil 3:1) ja pääses Rootsis toimunud finaalturniirile 8 parema hulka. Pooltel Itaalia koondislastel oli juba kogemus riigi põhikoondises, Morosinil mitte. Mario Balotelli juhitud Itaalia tegi avamängus 16. juunil Serbia jalgpallikoondisega väravateta viigi, seejärel alistas 19. juunil Rootsi jalgpallikoondise 2:1 ja 23. juunil Valgevene jalgpallikoondise 2:1 ning võitis alagrupi Rootsi ees. 26. juunil poolfinaalis ei suutnud Morosini päästa Itaaliat 0:1 kaotusest Saksamaa jalgpallikoondisele. Pronksimängu ei peetud ning Itaalia ja Rootsi said pronksid. Morosini mängijaõigused olid alguses jagatud Atalanta BC ja Udinese Calcio vahel, kuid Atalanta eest ei mänginud ta kunagi. Udinese eest mängis ta 2005–2006. aasta Serie A-s 5 mängu ja osales UEFA karikavõistlustel otsustavas mängus, kus Udinese kaotas 16 parema seas Sofia Levskile võõrsil 1:2 ja langes välja. Hooaja lõpul ostis Udinese Atalantalt Morosini mängijaõigused, kuid edaspidi ei mänginud Morosini Udinese eest enam kunagi ja Udinese laenas teda teistele klubidele. 2006–07. aastal mängis Morosini Bologna FC 1909 eest 16 mängu ja tuli Serie B-s 8. kohale. Seejärel ostis Vicenza Calcio Morosini mängijaõigused poole miljoni euro eest. Järgmisel kahel hooajal mängis Morosini Vicenza eest kokku 66 mängu ja lõi oma ainsaks jäänud värava liigamängudes. Vicenza sai Serie B-s 17. ja 12. koha. Seejärel ostis Udinese mehe 300 tuhande euro eest tagasi. 2009–10. hooajal mängis Morosini sügispoolel 17 mängu Reggina Calcios, mis lõpetas hooaja Serie B 13. kohaga, ja kevadpoolel 14 mängu Calcio Padovas. Padova lõpetas hooaja 19. kohaga ja langes üleminekumängudele, mille siiski võitis ja jäi Serie B-sse püsima. 2010–11. aasta sügispooleks ei õnnestunud Udinesel Morosinit välja laenata. Kevadpoolel mängis ta Vicenzas 15 mängu ja sai Serie B-s 12. koha. 2011–12. aasta sügispooleks Udinese Morosinit välja ei laenanud. Kevadpoolel mängis ta AS Livorno Calcio eest 8 mängu. Livorno saavutas hooaja lõpuks 17. koha ja jäi Serie B-sse püsima. Morosini suri 14. aprillil 2012 Livorno ja Serie B võitnud Delfino Pescara 1936 vahelises mängus südamerabandusse. Pool tundi mängust oli peetud ja tund aega veel jäänud, Livorno juhtis 2:0. Morosini toimetati haiglasse, kus tunnistati surnuks. Umbes minutiks takistas kiirabi staadioni ette pargitud politseiauto, aga haigla sõnul polnud sel tähtsust, sest Morosini oli haiglasse saabudes juba surnud. Kõik jalgpallimängud Itaalias tühistati nädalaks ajaks, mistõttu jalgpallihooaeg pikenes nädala võrra.
Rahvuslik alaväärsustunne

Rahvuslik alaväärsustunne (inglise keeles: national inferiority complex) on oma rahva, keele ja kultuuri alavääristamine, halvustamine ja mahasalgamine. Rahvuslik alaväärsus väljendub ka suhtumises emakeelde. Arvatakse nagu oleks võõrkeelne nimetus (näiteks anglitsism või amerikanism) iseenesest kaalukam ja tähendusrikkam. Vastandiks võib pidada rahvusliku ületähtsustamist (kultuuri-imperialism).
Hans Bull

Hans Bull (ka Bulli (Pulli) Hans; ? – 1632) oli eesti soost Tartu rikas kaupmees ja Suurgildi liige. Tema poeg oli Tartus tegutsenud kaupmees Hans Bull noorem (u 1600 – 1658). Sulev Vahtre, 1997. Eesti ajalugu elulugudes. Olion. Lk 32-33