laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Kura keel

Kura ehk kurši keel on kuni 16.–17. sajandini Lätis Kuramaal ja Loode-Leedus kõneldud balti keel. Kuna ainus kura keelt talletanud kirjalik allikas on 16. sajandist pärinev kura ja läti segakeelne meieisapalve, siis on keele tunnused taastatud suures osas varasema kuralaste asuala kohanimede ning läti, leedu ja liivi keeles tuvastatavate kura keele sugemete abil. Arvatakse, et kura keel kuulus algselt sarnaselt preisi ja jatvingi keelega läänebalti keelte hulka, kuid pikaajalise semgali keele mõju tõttu omandas ta palju idabalti keelte jooni. Pärast keele hääbumist Leedus 16. sajandiks ja Kuramaal 17. sajandiks jäid mõned selle elemendid püsima substraadina läti keele keskläti murde kurši murrakutes, liivi murde Kuramaa murrakutes ja Kura säärel kõneldud läti keele erikujus (kurseniekkide keeles), leedu keele žemaidi murdes, eriti murdeala loodeosas, ning adstraadina (võib-olla ka substraadina) liivi keele Kuramaa murrakutes. Lembit Vaba. Kura kaja liivi keeles. Tallinna Ülikooli Eesti Keele ja Kultuuri Instituudi Toimetised, 14, 2012, lk 177–202. Kursenieku valoda, Akadēmiskā terminu datubāze http://www.lu.lv/filol/dialekt/publikacijas/dialekti.pdf
Oskar Baum

Oskar Baum (21. jaanuar 1883 Plzeň – 1. märts 1941 Praha) oli juudi rahvusest Austria proosakirjanik, luuletaja ja muusik. Oskar Baum oli juudi kaupmehe poeg. Ta sündis nägemisprobleemidega. Kaheksa-aastaselt kaotas ta ühest silmast nägemise, üheteistaastaselt jäi ta koolipoiste kakluses saadud vigastuste tõttu täiesti pimedaks. Kuna ta seejärel enam tavakoolis õppida ei saanud, jätkas ta õpinguid Viinis pimedate juutide õppeasutuses. 1902. aastal lõpetas ta õpingud ja pöördus Prahasse tagasi. Seejärel töötas ta orelimängijana ja kantorina sünagoogis, hiljem oli klaveriõpetaja. 1904. aastal tutvustas Max Brod Baumi Franz Kafkale ja Felix Weltschile. Nad sõbrunesid ning Baumi abiellumise järel Margarete Schnabeliga sai abielupaari korter Praha Ringi kohtumiskohaks, kus loeti ka üksteisele ette oma kirjanduslikku loomingut. Sel ajal algas ka kirjavahetus Kafka ja Baumi vahel. 1908. aastal avaldas Baum autobiograafilise romaani "Uferdasein" ('kaldaolek'), millega ta saavutas laialdase tuntuse. Baum tegutses ka ajakirjaniku ja kriitikuna. Baumi kaastööd avaldasid ka Saksamaal ilmuvad ajalehed ja ajakirjad. Baumi teosed keelustati 1939, kui Saksamaa okupeeris Tšehhoslovakkia. Bürokraatlike takistuste tõttu ei õnnestunud Baumil Palestiinasse sõita. 1941. aastal tehti Baumile soolteoperatsioon, mille tüsistustesse ta hiljem suri. Oskar Baumi abikaasa Margarete Schnabel deporteeriti Theresienstadti koonduslaagrisse, kus ta hukkus. Nende ainuke poeg Leo Baum pääses küll Palestiinasse, kuid hukkus 22. juulil 1946 juudi terroristide rünnakus Kuningas Davidi hotellile Jeruusalemmas. http://www.yivoencyclopedia.org/article.aspx/Baum_Oskar "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 24. september 2015. Vaadatud 11. augustil 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
Vanem pronksiaeg

Vanem pronksiaeg on pronksiaja varasem osa. Eesti alal dateeritakse vanem pronksiaeg ajavahemikku 1800 eKr – 1100 eKr. Vanemale pronksiajale eelnes noorem kiviaeg ehk neoliitikum ja järgnes noorem pronksiaeg. Valter Lang. Baltimaade metalliaeg. Õppematerjale. Tartu, 2003
Noorem pronksiaeg

Noorem pronksiaeg on pronksiaja hilisem osa. Eesti alal dateeritakse noorem pronksiaeg ajavahemikku 1100 eKr – 500 eKr. Nooremale pronksiajale eelnes vanem pronksiaeg ja järgnes eelrooma rauaaeg. Valter Lang. Baltimaade metalliaeg. Õppematerjale. Tartu, 2003
Kublitsa järv

Kublitsa järv on väike järv Võrumaal, Võlsi külas (Juba küla lähistel), Võru vallas. See on 1,3 ha suurune umbjärv. Järve kaldale on rajatud mitu püsivat lõkkepaika.
Liidrik

Liidrik (Coenagrion) on kiililiste perekond, sugukonnast liidriklased. Liidrikud on enamasti sinise-musta kehaga väikesed taolistiivalised kiilid. Eestis elab 6 selle perekonna liiki. Coenagrion armatum – tanuliidrik Coenagrion hastulatum – odaliidrik Coenagrion johanssoni – põhjaliidrik Coenagrion lunulatum – kuuliidrik Coenagrion puella – sadulliidrik Coenagrion pulchellum – sarvikliidrik Liidrik elurikkus.ee
Lammekin

Lammekin oli valitseja Kuramaal, keda on mainitud 1230. aasta 28. detsembril "Kuramaa paganate" ja paavst Gregorius IX saadiku Alna Balduini vahel sõlmitud alistumis- ja ristimislepingus. Lepingus mainitud kohanimede järgi võis ta osaliselt valitseda alade üle, mis hilisemate dokumentide järgi kuulusid Ventava, Bandava ja Piemare piirkondadesse Põhja-Kuramaal. Arvamused selle osas, kui suur ta võimupiirkond ja -täius teiste kohalike ülikute kõrval oli, lähevad lahku – teda on pakutud nii kogu lepinguga hõlmatud territooriumi valitsejaks kui lihtsalt üheks, ehkki veidi tähtsamaks ülikuks teiste seas. Lepinguga kohustusid Lammekin ja teised paganad vastu võtma ristiusu, maksma makse oma maahärradele ja piiskopile ning osalema kristlaste sõjakäikudes. Lepingus ei mainita kohustuste tekkimist Liivimaa ristisõja juhtivate jõudude – Riia piiskopkonna ja Mõõgavendade ordu – vastu ja rõhutatakse sõltumatust Rootsi ja Taani kuningriikidest. Lammekini (lepingu ladinakeelses tekstis Lammekinus) nime on peetud nii balti- kui ka läänemeresoomepäraseks, sarnaseid nimesid on 13.–14. sajandi dokumentides fikseeritud nii Kuramaal, Leedus kui ka Põhja-Eestis. Švābe, Arveds. Senā Kursa. Straumes un avoti. Riia, 1938. Lk 66–74. Lamekins. Historia.lv
Ballaad sõdurist

"Ballaad sõdurist" on 1959. aastal valminud Nõukogude Liidu mängufilm. Noor sõdur Aljoša Skvortsov hävitab kaks vaenlase tanki. Ülemused tahavad teda autasustada ordeniga, kuid Aljoša palub anda talle puhkust, et ta saaks külastada oma ema. Teekond koju ei ole kerge. Jõudnud koju, jääb Aljošal emaga kohtumiseks ainult mõni minut ja ta lubab kindlasti koju tulla. Kuid ta ei pöördu kunagi sõjast tagasi. Vladimir Ivašov – reamees Aljoša Skvortsov Žanna Prohhorenko – Šura Antonina Maksimova – Aljoša ema Nikolai Krjutškov – kindral Jevgeni Urbanski – Vasja-invaliid Maria Kremneva – Jelizaveta Petrovna, Pavlovi naine Elza Leždei – Liza, Vasja-invaliidi naine Valentina Markova – Zoja, Skvortsovide naaber Jevgeni Teterin – leitnant Gennadi Juhtin – Sergei Pavlov, sõdur Vladimir Pokrovski – Vassili Jegorovitš, Sergei Pavlovi isa
Tankograd

Tankograd (Танкоград) on Tšeljabinski hüüdnimi. Samas võib see tähendada ka konkreetselt Tšeljabinski trakoritehast, kus II maailmasõja ajal toodeti tanke ja muud sõjatehnikat. Muud: "Tankograd" on 2009. aastal valminud Taani film moderntantsuteatrist (režissöör Boris Bertram). "Tankograd" on Lennart Samuelsoni ajalooraamat.
Lahing Ojamaa väinas

Lahing Ojamaa väinas oli 1210. aastal Ojamaa saare põhjatipu ja Fårö saare vahel toimunud kuralastest piraatide ja Liivimaalt tagasipöörduvate ristisõdijate kokkupõrge, mida on kirjeldatud Henriku Liivimaa kroonikas. Kuigi kuralased olid 1201. aastal Riia piiskopiga rahu teinud ja seni neil ristisõdijatega konflikte polnud tekkinud, siis otsustasid kogedega Ojamaa ranniku lähedale jõudnud ristisõdijad rünnata samuti sel ajal seal viibinud 8 kuralaste laeva, kus arvestades nende keskmist meeskonna suurust (20–30) võis kokku olla 160–240 meest. Kogedel oli ka Riia piiskop Albert, kuid kroonika ei maini, kas rünnak toimus tema käsul. Ristisõdijad asusid kogedelt ümber paatidele ja sõudsid kuralaste juurde, kes omakorda korraldasid oma laevad kahekaupa paaridesse ning tõstsid laevaninad neid raskusest vabastades kõrgele õhku. Ristisõdijate kaks esimest päralejõudnud paati takerdusid paarikaupa olevate laevade vahele ega suutnud kõrgemal asetsevate kuralaste vastu midagi teha. Paremal positsioonil olevad kuralased tapsid samal ajal umbes 30 ristisõdijat, enne kui ellujäänud oma kogede juurde taandusid. Kuralased võtsid tapetutelt ära riided ja muu vara. Surnukehad maeti hiljem ojamaalaste poolt. Kui levis teade kuralaste võidust ristisõdijate üle, siis olevat liivlased, kuralased, eestlased, semgalid, leedulased ja venelased vastastikku saadikuid läkitanud ning Riia linna ja sakslaste hävitamise plaani pidanud. Reaalse tegutsemiseni jõudsid leedulased, kes üritasid Koknese linnust vallutada, ja kuralased, kes mõnede liivlaste ärgitusel ründasid Riiat. Henriku Liivimaa kroonika = Heinrici chronicon Livoniae. Ladina keelest tõlkinud Richard Kleis, toimetanud ja kommenteerinud Enn Tarvel. Tallinn: Eesti Raamat 1982. Peatükk XIV (1-5), lk 101–107. Žulkus, Vladas. Settlements and piracy on the eastern shore of the Baltic sea: The Middle ages to Modern times, Archaeologia Baltica, 2011, vol 16. Lk 63.
Nikolai Rõbnikov

Nikolai Rõbnikov (vene Николай Николаевич Рыбников; 13. detsember 1930 Borissoglebsk – 22. oktoober 1990 Moskva) oli vene näitleja. Nikolai Rõbnikov oli pärit lihtsast töölisperekonnast. Ta kaotas varakult oma vanemad. Esialgu õppis ta meditsiiniinstituudis, kuid 1948. aastal asus ta õppima Üleliidulises Riiklikus Kinematograafia Instituudis, mille lõpetas 1953. aastal. Samast aastast töötas ta Filminäitlejate Teatristuudio näitlejana. 1950. aastate teisel poolel ja 1960. aastate algul sai Rõbnikov filminäitlejana väga populaarseks. Olulised olid tema rollid filmides "Kevad Ülejõe tänaval" ja "Kõrgus". 1970. aastate lõpus ja 1980. aastatel kutsuti teda filmidesse vähem mängima ning ta sai põhiliselt teisejärgulisi ja episoodilisi rolle. Vene NFSV teeneline kunstnik (1964) Vene NFSV rahvakunstnik (1981)
Peterburi Riiklik Teatriakadeemia

Peterburi Riiklik Teatriakadeemia (vene keeles Санкт-Петербургская государственная академия театрального искусства) on riiklik kõrgkool Venemaal Peterburis. Õppeasutus asutati 1779. aastal ja teda on korduvalt ümber nimetatud, praegust nimetust kannab 1993. aastast. A. Vaganova nimeline Balletiakadeemia
Rello

Rello on Eesti segakoor Märjamaal. Koor alustas tegevust 1994. aastal. Aastast 2004 on koori dirigent Thea Paluoja. Aastapäevakontsert 8. novembril 2014 Märjamaa rahvamajas (1. osa / 2. osa)
Bebrene mõis

Bebrene mõis (läti keeles Bebrenes muiža) on endine rüütlimõis Lätis Ilūkste piirkonnas Bebrene vallas Bebrenes. Saksa keeles Bewern. Bebrene mõis sai alguse Dünaburgi komtuuride lauamõisana (saksa keeles Ökonomienhof). Aastal 1562 said mõisa omanikeks Sybergid ja nende kätte jäi see aastani 1803. Seejärel kuulus mõis kuni võõrandamiseni aastal 1920 Plater-Sybergidele. Mõisa peahoone valmis aastal 1896. Arhitekt oli itaallane Marconi. Häärber esindab prantsuse uusrenessanssi. Aasta pärast võõrandamist võeti hoone kasutusele koolimajana, seda funktsiooni täidab hoone siiani. Mõisakompleksist on peale peahoone säilinud veel mitmed kõrvalhooned. Säilinud on mõisavalitseja maja, tallid, tõllakuur, teenijate maja ja ülejäänud kompleksist üks vanem veskihoone. Teine vanem hoone, mis ka kunagi mõisakompleksi juurde kuulus, on Bebrene katoliku kirik. Kiriku juures Bebrene uuel kalmistul asub Plater-Sybergide suguvõsa XIX sajandi teisel poolel rajatud kabel. Peahoone juures asub suur, 40 hektari suurune vabakujundusega park. Pargi ümber asus müür, selles on säilinud XIX sajandi alguses rajatud väravad. Peahooneesine osa oli regulaarse planeeringuga. Sissekanne Läti mõisate veebisaidil; fotod (läti keeles)
Baltmuiža

Baltmuiža (vanasti ka Indrāne või Boltmuiža) on küla (mazciems) Lätis Augšdaugava piirkonnas Prode vallas. Asulas asub Baltmuiža mõisa (Weißensee) süda. Aastatel 2009–2021 jäi küla Ilūkste piirkonda.
Kurši murrakud

Kurši murrakud on läti keele keskläti murde murrakud, mida on räägitud Lätis Kuramaa lõunaosas varasemal kura keele levikualal. Ka kuulus kurši murrakute alla Kura säärel kõneldud ja saksa keelest mõjutatud kurseniekkide keel, mille kõnelejad endid lätlasteks ei pidanud. Kurši murrakuid iseloomustab kura keele substraat. http://vesture.eu/index.php/Kursenieki Läti murrete ja murrakute kaart Balode, Laimute; Holvoet, Axel. The Latvian language and its dialects. Circum-Baltic Languages: Volume 1: Past and Present; toim Östen Dahl, Maria Koptjevskaja-Tamm.
Jevgenija Uralova

Jevgenija Vladimirovna Uralova (vene Евгения Владимировна Уралова; sünninimi Jevgenija Treitman, vene Евгения Владимировна Трейтман; 19. juuni 1940 Leningrad – 17. aprill 2020 Iisrael) oli vene näitleja. Koos emaga viidi ta välja blokaadiaegsest Leningradist. Teel sattusid nad piiramisrõngasse ning elasid mõnda aega partisanisalgas. Keskkooli lõpetamise järel õppis ta tehnikumis ning juba suunati tehasesse joonestajaks, kuid ta võeti vastu Leningradi Teatri, Muusika ja Kinematograafia Instituuti, mille ta lõpetas 1964. aastal. Ta töötas päeval palgatööl ja õppis instituudis õhtuses osakonnas. 1965. aastast kuni surmani töötas ta Moskvas Maria Jermolova nimelises Teatris. Esimest korda mängis Uralova filmis 1959. aastal. Kokku on tal filmirolle olnud ligi 50. Venemaa Föderatsiooni teeneline kunstnik (1994) Venemaa Föderatsiooni rahvakunstnik (2000)
Diiselgeneraator

Diiselgeneraator on diiselmootorist ja elektrigeneraatorist koosnev elektroenergeetiline agregaat, mis võib olla paikne või teisaldatav ja mõeldud kas pidevtalitluseks põhitoiteallikana või kasutamiseks varutoiteallikana põhielektritoite katkemise korral. Niisugused reservagregaadid käivituvad automaatselt sekundite kuni minutite jooksul eriti vastutusrikaste tarbijate (haiglad, pangad, telejaamad jms) elektrivarustussüsteemis. Kui kestvaks kasutamiseks mõeldud diiselgeneraatori varustusse kuuluvad ka elektrijaotusseadmed, juhtimis- ja kaitseautomaatika, siis on tegemist diiselelektrijaamaga. Selline elektrijaam võib samuti olla statsionaarne või ümberpaigutatav. Tavaliselt on diiselgeneraator koos vajaliku varustusega (kütusepaak, mõõte- ja juhtimisseadmed) monteeritud terasraamile. Sisepõlemismootor käitab elektrigeneraatori võlli. Mootor võib olla generaatoriga mehaaniliselt sidurdatud kas jäigalt äärikliitega või elastselt muhvliitega. Diiselgeneraatoreid on konstruktsioonilt mitmesuguseid: lahtise ehitusega, paigaldamiseks selleks kohandatud ruumi; müra summutava korpusega; kasutamiseks välistingimustes – ilmastikukindlas korpuses; konteinertüüpi – kasutamiseks karmides ilmaoludes ja vandalismikindlana; paigaldamiseks furgoon- või platvormhaagisele. Väikesed diiselgeneraatorid on õhkjahutusega, seetõttu ei või neil lasta järjest pikka aega töötada, vaid tuleb teha vaheajad (vastavalt kasutusjuhendile). Suure võimsusega diiselgeneraatorid on vedelikjahutusega, need võivad töötada pidevalt. Diiselgeneraatorite kasutegur on 40% ringis. Diiselgeneraatoreid liigitatakse vastavalt väljundparameetritele: võimsuse järgi – mõnekümnest kilovatist mõnekümne megavatini; vooluliigi järgi – alalisvool, ühefaasiline vahelduvvool pingel 230 V või kolmefaasiline vahelduvvool pingel 230/400 V; vahelduvvooluagregaatidel võib olla alalisvooluväljund 12–14 V akude laadimiseks; sageduse järgi – 50 Hz, 60 Hz, 400 Hz. Elektrimasina tüübi järgi kasutatakse nii sünkroon- kui ka asünkroongeneraatoreid. Sünkroonmasin vajab mootorilt teatud püsivat pöörlemissagedust vastavalt generaatori pooluspaaride arvule. Asünkroongeneraatori sagedust pole võimalik hoida mingil kindlal väärtusel, seepärast sel juhul vahelduvvool alaldatakse ja saadud alalisvool muundatakse vaheldi abil kindla sagedusega, nt 50 Hz, vahelduvvooluks (odavatel agregaatidel erineb pinge graafiline kuju oluliselt sinusoidist). Elektrijaam Mootorgeneraator Keevitusjaam Reservtoide (elektrotehnika) Multiple options for diesel gensets exist (inglise keeles)
Riia lahing (1210)

Riia lahing oli kuralaste katse vallutada Riia linna 1210. aastal. Lahingu sündmusi on kirjeldatud Henriku Liivimaa kroonikas. Varem samal aastal võitsid kuralased ristisõdijaid, kes koos Riia piiskopi Albertiga olid Liivimaalt tagasi pöördumas, Ojamaa väinas toimunud merelahingus. Teade ristisõdijate lüüasaamisest julgustas Baltikumi rahvaid riialaste vastu välja astuma. Aģe jõe äärsed liivlased läkitasid saadikud kuralaste juurde ja veensid neid Riiat ründama. Sellest teada saanud riialased saatsid merele luurajad, kes aga peagi midagi nägemata tagasi pöördusid. Samal ajal olid kuralased kogunud suure väe, mis jäi Riia läheduses laagrisse, oodates ja paludes ennustajate kaudu rünnakuks sobivat aega. Pärast 14-päevast ootamist asus vägi laevadele ja hakkas Riia poole liikuma, kohtudes Daugava suudmes ristisõdijatega, kes parajasti kavatsesid Saksamaale sõita. Lootes ootamatult kohale ilmudes linna vallutada, sõudsid kuralased nende laevadest mööda, kuid siiski jõudsid jõe ääres olevad kalurid riialasi saabuva väe eest hoiatada. Linnas olevad vähesed inimesed, sh mõned Mõõgavendade ordu liikmed ja piiskopi ammukütid, kogunesid kiiresti ja asusid kohalejõudnud kuralastega lahingusse. Pärast mõningast võitlust, mis kummalegi poolele suurt edu ei toonud, taandusid kuralased oma laevadele ja riialased linna, süüdates väljaspool linnamüüre asuva küla põlema. Pärast einestamist piirasid kuralased linna sisse ja süütasid suure tule, kusjuures paljud neist said ammuküttide läbi surma, kui nad kilbid kõrvale panid, et tule jaoks puid kokku kanda. Samal ajal saabusid Riia alla abijõud Holmi linnusest, mispeale kuralased otsustasid taanduda jõe teisele kaldale, kus nad kolm päeva puhkasid, oma surnuid põletasid ja leinasid. Sel ajal tulid aga riialastele appi veel ka Daugava suudmes olnud ristisõdijad, Konrad koos Üksküla liivlastega ja Kaupo koos oma liivlastega, hiljem ka Bertold Võnnust oma meestega. Seepeale loobusid kuralased edasisest võitlusest ja lahkusid, kuigi vahepeal kogusid ka Turaida liivlased väe kokku, et neile appi tulla. Kuralasi Riiat ründama ärgitanud liivlased andsid piiskopile reetmise eest hüvitist ja lubasid edaspidi ustavad olla. Henriku Liivimaa kroonika = Heinrici chronicon Livoniae. Ladina keelest tõlkinud Richard Kleis, toimetanud ja kommenteerinud Enn Tarvel. Tallinn: Eesti Raamat 1982. Peatükk XIV. Indriķa hronika. Läti keelde tõlkinud Ā. Feldhūns; eessõna ja kommentaarid Ē. Mugurēvičs. Rīga: Zinātne, 1993. Peatükk XIV.
Mikitamäe vana tsässon

Mikitamäe vana tsässon on tsässon Setumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Mikitamäe külas Setomaa vallas. Tsässon paiknes varem Mikitamäe küla läbiva Tartu-Petseri tee ääres Mikitamäe kalmistul. Kunagisel külakalmistul lõpetati matmine 1830/ 1840. aastatel ning tsässon teisaldati 1960. aastatel sadakond meetrit lõuna poole. 1990. aastate lõpul leiti, et vana tsässon pole enam taastatav ning hakati ehitama uut. Ometi võeti 2000. aastate teisel poolel ette vana tsässona uurimine ja restaureerimine. Dendrokronoloogiliste uuringutega leiti, et tsässon on tõenäoliselt ehitatud 1694. aastal. Tsässona restaureerimine lõppes ja see pühitseti uuesti 2009. aasta suvel. Seega on Mikitamäe vana tsässon teadaolevalt vanim puitehitis Mandri-Eestis – valminud 1694. aastal. Saartel on vanim säilinud puuehitis Ruhnu vana kirik (1643–1644). Mikitamäe kalmistu Mikitamäe uus tsässon "Mikitamäe küla Mikitamäe valla kodulehel". Originaali arhiivikoopia seisuga 14. juuli 2014. Vaadatud 13. juulil 2014. Mikitamäe. Tuumapühäpäävä (Toomapühapäeva) tsässon. - Jaanus Plaat, Arne Maasik. Õigeusu kirikud, kabelid ja kloostrid Eestis. Eesti Kunstiakadeemia. Tallinn 2011. Lk 860-863 Mikitamäe küla
Pikktundelkoilased

Pikktundelkoilased (Adelidae) on sugukond liblikalisi. Selle sugukonna liikidel on pikad, vahel erakordselt pikad tundlad. Adela (Eestis 3 liiki) Cauchas (Eestis 2 liiki) Nematopogon (Eestis 7 liiki) Nemophora (Eestis 5 liiki)
Võlumõõk

See artikkel räägib 1998. aasta filmist; 1901. aasta filmi kohta vaata artiklit Võlumõõk (film 1901). Teiste tähenduste kohta vaata lehekülge Võlumõõk (täpsustus). "Võlumõõk" (inglise "Quest for Camelot") on 1998. aastal valminud muusikaline animafilm.
Radner Muratov

Radner Muratov (vene Раднэр Зинятович Муратов, tatari Radner Zinnət uğlı Moratov; Раднэр Зиннәт улы Моратов; 21. oktoober 1928 Leningrad – 10. detsember 2004 Moskva) oli tatari rahvusest Vene näitleja. Radner Muratov sündis tatari perekonnas Leningradis, kus ta isa Zinnat Muratov õppis tol ajal Leningradi Polütehnilises Ülikoolis. Hiljem oli Zinnat Muratov aastatel 1944–1957 Tatari ANSV NLKP oblastikomitee esimene sekretär. 1951. aastal lõpetas Radner Muratov Üleliidulise Riikliku Kinematograafia Instituudi. Ta töötas aastatel 1951–1988 Filminäitlejate Riiklikus Teatris. Aastatel 1952–1987 mängis Radner Muratov rohkem kui kuuekümnes filmis. Tema tuntuim filmiroll on Vassili Alibabajevitš filmist "Õnnekütid" (1971). Radner Muratov on maetud Nikolo-Arhangelskoje kalmistule. Vene NFSV teeneline kunstnik (1986) Eesnimi Radner oli tuletatud fraasist "радуйся новой эре" ("rõõmusta uue ajastu üle"). Omaksed ja tuttavad kutsusid teda nimega Radik. Николо-Архангельское (Архангельское) кладбище в Москве Гранит Памяти. Vaadatud 22. septembril 2024 Евгения Павлова. Проигранная жизнь : Что случилось после "Джентльменов удачи" с Василием Алибабаевичем Российская газета, 7. aprill 2014 Radner Muratov kino-teatr.ru leheküljel
Mikitamäe uus tsässon

Mikitamäe uus tsässon on tsässon Setumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Mikitamäe külas Setomaa vallas. 1990. aastate lõpul leiti, et vana tsässon pole enam taastatav ning hakati ehitama uut tsässonat, mis valmis 1998. aastal. Ometi võeti 2000. aastate teisel poolel ette vana tsässona uurimine ja restaureerimine ning see viidi oma algsest asukohast üle uue tsässona lähedusse. Praegu on vana tsässon suletud, kasutusel on uus tsässon. Nii uut kui ka vana tsässonat on nimetatud ka Mikitamäe Toomapühapäeva tsässonaks. Mikitamäe vana tsässon "Mikitamäe küla Mikitamäe valla kodulehel". Originaali arhiivikoopia seisuga 14. juuli 2014. Vaadatud 14. juulil 2014. Mikitamäe. Tuumapühäpäävä (Toomapühapäeva) tsässon (uus). - Jaanus Plaat, Arne Maasik. Õigeusu kirikud, kabelid ja kloostrid Eestis. Eesti Kunstiakadeemia. Tallinn 2011. Lk 934-937 Mikitamäe küla
Sloveenia vapp

Sloveenia vapp on Sloveenia Vabariigi riigivapp. Vapikilp on sinine. Alt ümbritseb seda punane ääris. Kilbi alumises osas on Aadria merd ning Sloveenia jõgesid sümboliseeriva kahe laine kohal Sloveenia kõrgeima mäe Triglavi kolm tippu. Nende kohal on tipule toetuva kolmnurgana kolm kuueharulist kuldset tähte Celje krahvide vapilt. Tähed märgivad samal ajal ka aastaid: - 1918, kui Sloveenia rahvusnõukogu otsustas Sloveenia ühinemise Serblaste, Horvaatide ja Sloveenide Kuningriigiga; - 1945, kui lõppes Saksa okupatsioon ja - 1991, kui Sloveeniast sai iseseisev riik. Vapp sümboliseerib ühtlasi Sloveenia kolme ajaloolist piirkonda Kranjskat (saksa Krain), Štajerskot (Alam-Steiermark) ja Goriškot. Vappi on kritiseeritud heraldikareeglitele mittevastavuse pärast. Sloveenia lipp Christian Siemeri Wappenlexikon
Leonid Haritonov

Leonid Haritonov (vene Леонид Владимирович Харитонов; 19. mai 1930 Leningrad – 20. juuni 1987 Moskva) oli vene näitleja. Keskkooli lõpetamise järel astus Leonid Haritonov Leningradi Riiklikku Ülikooli, kus ta õppis õigusteadust. Kuid seal õppis ta ainult ühe aasta ja asus seejärel õppima Moskva kunstiteatri juures asuvas õppestuudios, mille lõpetas 1954. aastal. Aastatel 1954–1962 ja 1963–1987 oli ta Moskva Kunstiteatri näitleja, 1962–1963 töötas ta Moskva Leninliku Komsomoli nimelises Riiklikus Teatris. Aastatel 1954–1986 mängis Haritonov ligikaudu 40 filmis. 1950. aastatel oli ta filminäitlejana väga populaarne. Leonid Haritonov suri insuldi tagajärjel. Ta on maetud Moskvasse Vagankovo kalmistule. 1972 – Vene NFSV teeneline kunstnik Денис Данилов:От Бровкина до царя Макара. 5 лучших фильмов актера Леонида Харитонова Аргументы и Факты Санкт-Петербург, 19. mai 2016 Leonid Haritonov kino-teatr.ru veebilehel