laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Lateriit

Lateriit on rauast ning alumiiniumist rikastunud kivimite murenemise jääk. Esimest korda kasutas terminit "lateriit" 1807. aastal šoti arst ja loodusteadlane Francis Buchanan-Hamilton. Nii nimetas ta Lõuna-Indias asuvat punakaspruuni basaldi murenemisprodukti. Aja jooksul sai "lateriidist" üldine termin, mida hakati kasutama kõikjal maailmas paiknevate sarnase tekkega kivimite kohta. Rauarikas lateriit koosneb peamiselt hematiidist ja götiidist ning võib mõnikord sisaldada kaevandamisväärses kontsentratsioonis niklit (kaevandused Kuubal ja Uus-Kaledoonias). Alumiiniumirikas lateriit koosneb peamiselt gibsiidist ja bömiidist. Mõlemal juhul kaasneb savimineraal kaoliniit. Lateriit esineb pehmest ja pudedast kuni tiheda ja kõva kivimini. Lateriidis on sageli mitmesuguse suuruse ja kujuga konkretsioone. Lateriidi värvus sõltub eelkõige raua oksiidide sisaldusest, ulatudes valgest tumepruunini. Lateriit tekib piirkondades, kus on palju sademeid ning kõrged õhutemperatuurid. Mõõdukama kliimaga piirkondades tekivad lateriidi asemel peamiselt savimineraalid. Kui seal lateriiti siiski esineb, on ta tekkinud geoloogilises minevikus, mil antud piirkonna kliima oli praegusest oluliselt erinev. Lateriidi tekke jaoks on oluline ka kuiva aastaaja olemasolu ning reljeef, mis tagab piisava põhjavee liikuvuse. Sademeist pärit põhjavesi lahustab ja viib kivimite koosseisust eelistatult minema naatriumi, kaaliumi, kaltsiumi, magneesiumi ja räni ning jätab maha halvemini lahustuvad raua ning alumiiniumi. Lateriidist on kadunud peaaegu kõik algset kivimit moodustanud silikaatsed mineraalid, peamiseks erandiks on keemilisele murenemisele väga vastupidav kvarts. Lateriit võib moodustuda paljudest erinevaist kivimeist, kuid kõige tüüpilisemal juhul on lähtekivimiks basalt. Vähem rauda ja rohkem alumiiniumi sisaldavast lähtekivimist tekib lateriidistumise teel tavalisest boksiit, mis on peamiseks alumiiniumimaagiks. Näiteks graniidist moodustub lateriidistumise tagajärjel tavaliselt heledavärviline boksiit. Samas ei ole kõik boksiidi liigid lateriidistumise teel tekkinud. Lateriit leiab kasutust peamiselt maavarana. Peaaegu kogu alumiinium ning ligi pool maailma niklitoodangust tuleb lateriidist. Lisaks on lateriit oluline ehitusmaterjal, mida kasutatakse nii teede kui hoonete rajamisel. Põllumajanduse seisukohast on lateriit pigem ebameeldiv nähtus. Huumust sisaldab ta vähe ning kõvema plintiidiks nimetatava kooriku esinemise korral ei kõlba üldse põllupidamiseks. Lateriidile tekkinud mulda nimetatakse USDA klassifikatsiooni järgi oxisol ning FAO klassifikatsiooni järgi ferralsol. Peamiseks lateriidil esinevaks bioomiks on savannid. Vihmametsi lateriidile ei teki. Nende jaoks on vaja peamiselt savil põhinevat mulda ning kuiva aastaaja puudumist. An Introduction in Laterite, W. Schellmann. McGraw-Hill Encyclopedia of Science & Technology (10. trükk). McGraw-Hill (2007). Köide 9 (I–LEV). Lk 695. ISBN 0071441433 Chesworth, W. (2007). Encyclopedia of Soil Science (Encyclopedia of Earth Sciences Series). Springer. Lk 431. ISBN 1402039948 www.laterite.de – ingliskeelne ülevaade lateriidist.
Arzamass (kirjanduslik rühmitus)

Arzamass (vene keeles Арзамас) oli aastatel 1815–1818 Venemaal Peterburis tegutsenud kirjandusrühmitus, mis ühendas uuendusliku, Nikolai Karamzini ideedel põhineva kirjandusvoolu pooldajaid. Ühingusse kuulus nii aktiivseid kirjanikke ja luuletajaid (Vassili Žukovski, Vassili Puškin, Aleksandr Puškin, Konstantin Batjuškov, Pjotr Vjazemski) kui ka kirjandushuvilisi ühiskonnategelasi ja teadlasi (Sergei Uvarov, Filipp Vigel, Aleksei Turgenev, Nikolai Turgenev). Arzamass loodi vastukaaluks alates 1811. aastast Peterburis tegutsenud kirjanduslikule rühmitusele Besseda, mida juhtisid Gavriil Deržavin ja Aleksandr Šiškov ning kuhu kuulusid kirjanduslikult ja poliitiliselt konservatiivsed kirjamehed.
Bartosz Koziak

Bartosz Koziak (sündinud 2. detsembril 1980) on poola tšellist. Ta on kiitusega lõpetanud Varssavi Fryderyk Chopini nimelise Muusikaakadeemia professor Kazimierz Michaliki ja Andrzej Baueri klassis ja Pariisi konservatooriumi Philippe Mulleri klassis. Ta on esinenud paljudes tuntud kontserdisaalides, nagu näiteks Berliini Kontserdimajas, Cité de la Musique'i saalis Pariisis, Teatro Politeamas Palermos, Witold Lutosławski nimelises stuudios Poola Rahvusfilharmoonias Varssavis. Koziak on esinenud orkestrisolistina Poola Raadio sümfooniaorkestri, Rahvusliku Filharmoonia, Sinfonia Varsovia, Sinfonietta Cracovia, Sinfonica Siciliana ees, dirigentideks on olnud Krzysztof Penderecki, Jan Krenz, Antoni Wit, Gabriel Chmura ja Massimiliano Caldi. Ta on festivalide "Varssavi sügis", "Mecklemburg Vorpommen" ja "Young Euro Classic" Berliinis regulaarne külaline. Koziak on salvestanud muusikat Poola Raadiole. Ta on osalenud paljudes Krzysztof Penderecki projektides, millest üks olulisemaid on helilooja enda dirigeeritud "Concerto grosso" esmasalvestus. Koziak võitis kolmanda Witold Lutosławski nimelise rahvusvahelise tšellokonkursi (Varssavi 2001), pälvis eripreemia Tšaikovski konkursil Moskvas Iannis Xenakise teose "Kottos" esituse eest ning ARD preemia Münchenis. Koziak esines Eestis Pärnu Nüüdismuusika Päevadel 2007. ja 2008. aastal. Bartosz Koziak Poola Vabariigi Suursaatkond Tallinnas (vaadatud 27. novembril 2014) Koduleht
Janis Joplin

Janis Lyn Joplin (19. jaanuar 1943 Port Arthur, Texase osariik – 4. oktoober 1970 Los Angeles, California osariik) oli USA rokklaulja ja laulukirjutaja. Ta sai tuntuks eriti oma eriskummalise hääle ja intonatsiooniga. Joplin sündis St Mary haiglas. Tema isa oli Seth Ward Joplin ja ema Dorothy Bonita Joplin. Isa oli Texaco naftafirma insener. Janisel oli õde Laura ja vend Michael. Teismelisena tutvus ta Jim Langdoni ja Grant Lyonsiga, kes olid koolist välja heidetud. Nad tutvustasid Joplinile bluusimuusikat, mis noorikule kohe ka meeldima hakkas. Janis kuulas Leadbellyt, Bessie Smithi, Odettat ja Big Mama Thorntoni ning ühines kohaliku kooriga. Hoolimata muusikalembusest, tahtis Joplin algul tegeleda hoopis maalikunstiga. Aastal 1960 lõpetas ta gümnaasiumi (high school) ning jätkas õpinguid Texase Ülikoolis. Ülikooliaastail esines Joplin mitmes klubis ja reisis mööda USA-d. Aastal 1963 lahkus ta Texasest ning siirdus San Franciscosse. Seal sõbrunes ta kitarrimängija Jorma Kaukoneniga, kellega lindistati mitmeid bluusilugusid, Janis oli solistiks. Ehkki juba enne San Franciscosse minekut oli ta tarbinud narkootikume, siis nüüd sai see kõigile avalikuks. Teda kutsuti speed'i (amfetamiini) "friigiks", samuti kasutas ta regulaarselt heroiini ja oli alkohoolik. Aastal 1966 liitus ta ansambliga Big Brother and the Holding Company. Bändi esimesed singlid, kus solistiks oli Joplin, ei olnud edukad. Kuulsus tuli pärast esinemist 1967. aasta juunis Monterey popfestivalil. 1968. aastal lahkus Joplin bändist, kuna tema arvates ei olnud see piisavalt professionaalne.[lisa viide] Pärast seda alustas ta soolokarjääri. 1969. aasta augustis esines ta Woodstocki festivalil. 4. oktoobril 1970 suri Joplin 27-aastaselt. Tema surma põhjuseks märgiti heroiini üledoos. Ta kremeeriti Westwood Village'i Memoriaalpargi surnuaias ja tuhk puistati Vaiksesse ookeani. Kuna Joplin suri 27-aastaselt, siis kuulub temagi kurikuulsasse 27 Klubisse. Tema romantilistest suhetest on teada heteroseksuaalsed suhted Peter de Blanci, Country Joe McDonaldi, David (George) Niehausi, Kris Kristoffersoni ja Seth Morganiga ning homoseksuaalne suhe Jae Whitakeriga. Joplin oli Jimi Hendrixi hea sõber. "The Typewriter Tape" "Big Brother & the Holding Company" "Cheap Thrills" "Live at Winterland '68" "I Got Dem Ol' Kozmic Blues Again Mama!" "Pearl" (avaldatud postuumselt, 1971) Janis Joplini elust on teinud Mark Rydell filmi "The Rose" (1979). 1974. aastal valmis Joplinist ka dokumentaalfilm "Janis". Mercedes Benz Rockers Who Died at Age 27 ultimateclassicrock.com (vaadatud 8.08.2017) Toomas Raudam. Tänulikud surnud: lugusid rock'n'rollist. [Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus, 2005] (Sisaldab lugusid Brian Jonesist, Elvis Presleyst, John Lennonist, Jimi Hendrixist, Jim Morrisonist ja Janis Joplinist). ISBN 9789985791240, ISBN 998579124X (köites). Ametlik koduleht
Opkunst

Opkunst, ka optiline kunst (inglise keeles optical art) on 1960. aastatel abstraktsest kunstist välja arenenud maalisuund. Opkunsti viljeleti 1960. aastatel peamiselt USA-s ja Lääne-Euroopas. Kunstisuund keskendub peamiselt optiliste efektide loomisele. Lihtsate geomeetriliste kujundite ja värvi- või valguskontrastide abil püütakse edasi anda ruumilist muljet või liikumist. Opkunsti tähtsaim esindaja ja n-ö kunstisuuna isa on Victor Vasarely. Teised tuntud esindajad on näiteks J. Le Parci, Bridget Riley ja J. R. Soto. Opkunst on tugevalt mõjutanud tänapäeva moe-, tarbe- ja eriti reklaamikunsti.
Sophie Scholl

Sophie Scholl (õieti Sophia Magdalena Scholl; 9. mai 1921 – 22. veebruar 1943) oli natsionaalsotsialistliku Saksamaa vastu tegutsenud ühenduse Valge Roos liige. Teda süüdistati kodumaa reetmises ja ta giljotineeriti. Sophie Scholl oli üks väheseid sakslasi, kes osutas Teise maailmasõja päevil tegudega vastupanu natsionaalsotsialistlikule režiimile. Sophie Scholl sündis viielapselises peres. Tema isa oli Forchtenbergi linnapea. Seitsmeaastaselt läks tüdruk algkooli. 1930. aastal kolis perekond Ludwigsburgi, kaks aastat hiljem Ulmi, kus isa töötas majandus- ja maksukonsultandina. 1932. aastal alustas Scholl õpinguid tütarlastegümnaasiumis. Hitleri võimuletulekul 1933. aastal astus entusiastlik Scholl Hitlerjugendisse, hiljem ajendas tema arusaam valitsevast korrast ja juutide kiusamisest teda töötama valitseva režiimi vastu. 1940. aastal lõpetas Scholl keskkooli ja asus tööle õpetajana. 1942. aastal astus ta Müncheni ülikooli, kus tutvus Carl Muthi ja Theodor Haeckeriga, kes olid samuti valitseva korra vastu. Sama aasta suvel moodustati vastupanuliikumine Valge Roos, kus Scholl toimetas ja andis välja lendlehti. 8. veebruaril 1943 ta arreteeriti. 21. veebruaril toimus kohus, kus Valge Roosi liikmeid ristküsitleti, päev hiljem mõisteti nad riigireetmises süüdi. Giljotineerimise viis täide Johann Reichart, surmad kinnitas dr. Walter Roemer. Mitme allika kohaselt ei palunud Scholl armu ka enne pea maharaiumist. Tema viimased sõnad olid: "Päike ikka veel paistab" (Die Sonne scheint noch). Valge Roosi liikmete 20. surma-aastapäeval avati Sophie Scholli mälestussammas. Sophie Scholli tegevust on kujutatud filmides "Valge Roos" ("Die weiße Rose", 1982) ja "Viis viimast päeva" (1982). 2005. aastal valmis film "Sophie Scholl – The Final Days", mis oli 2006. aastal välismaiste filmide kategoorias nomineeritud Oscarile. 2013. aastal valmis Saksamaal dokumentaaldraama "Frauen die Geschichte machten – Sophie Scholl". 2018. aastal tehti temast dokumentaalfilm "Death of a Nation". Sophie Scholli elulugu (inglise keeles)
Lusti (Antsla)

Lusti on küla Võru maakonnas Antsla vallas. Küla lõunapiiri märgib Valga–Koidula raudteelõik. Seal asub Lusti Lasteaed. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaameti statistika andmebaas, vaadatud 23.08.2024. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
Kraavi

Kraavi on küla Võru maakonnas Antsla vallas, Antslast umbes 2,7 km kirdes. Kraavil on õigeusu kirik ja kalmistu. Küla põhjapiirile jääb Antsla jõgi, lõunapiirile Valga–Koidula raudteelõik. Kraavi kalmistu Kraavi kihelkonnakooli hoone Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaameti statistika andmebaas, vaadatud 7.08.2024. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
Siinus

Siinus ehk siinusfunktsioon (sümbol: sin) on matemaatikas üks trigonomeetrilistest funktsioonidest. Täisnurkse kolmnurga teravnurkse nurga α siinuseks nimetatakse selle nurga vastaskaateti a ning hüpotenuusi c pikkuse jagatist. sin ⁡ α = a c {\displaystyle \sin \alpha ={\frac {a}{c}}} Siinusfunktsiooni graafikuks olevat joont nimetatakse sinusoidiks. Sinusoidi joonestamisel on abiks ühikringjoone (mille keskpunkt on koordinaattelgede 0-punktpunkt) keskpunkti ja ringjoone vahel asuvate täisnurksete kolmnurkade siinuste võrdlemine. Sellise ringjoone sees olevad kolmnurgad, mille hüpotenuus on alati 1 ja kaatetid ringjoone vastava punkti väärtused x- ja y-teljel, hõlmavad kõiki võimalikke erinevate nurkadega täisnurkseid kolmnurki. Nii saabki kõiki siinusfunktsiooni väärtusi vaadelda ühikringi abil, joonestades täisringi kordumisperioodiga lõpmatult korduva sinusoidi. Sinusoidi graafik on pidev, ulatudes x-telje väärtustega - lõpmatusest + lõpmatusse. siinusfunktsioon on määratud kogu reaalarvude hulgal siinusfunktsiooni muutumispiirkond on lõik [-1;1] siinusfunktsioon on perioodiline funktsioon (periood on 2π) siinusfunktsioon on paaritu funktsioon (mistahes nurga x korral kehtib seos sin(-x)= -sinx ) siinusfunktsiooni väärtused korduvad iga 2π järgi, öeldakse, et siinusfunktsioon on perioodiga 2π Funktsiooni graafik muutub, kui funktsioonile liita või sellest lahutada mingi nullist erinev arv funktsiooni argumenti korrutada arvuga a>1 funktsiooni argumenti korrutada arvuga 0<a<1 Kolmnurk Siinusteoreem Pythagorase teoreem Siinusvool Koosinus Tangens
Geto

Geto on rassilise kuuluvuse, usundi, sotsiaalse päritolu, majandusliku või õigusliku seisundi vm alusel diskrimineeritud elanike linnaosa. Sõna pärineb 16. sajandi algusest ja algselt nimetati nii Veneetsia Cannaregio linnaosas ala, kus olid sunnitud elama juudid. Sõna päritolu ei ole selge. Oletatakse, et see on tulnud itaaliakeelsest väljendist geto nuovo ('uus valukoda') või sõnast borghetto ('linnake'). Võimalik on aga ka, et sõnal on heebrea päritolu: heebreakeelne sõna get tähendab 'eraldatust'. Sõna tuli laialdaselt kasutusele Teise maailmasõja ajal, mil seda kasutati Saksamaa loodud vähemusrahvuste linnaosade kohta. Tänapäeval nimetatakse getodeks igasuguseid vaeste linnaosasid. Veneetsia geto Varssavi geto Mellah Jacques Attali. Juudid, maailm ja raha : juudi rahva majandusajalugu. Tallinn, 2005, lk 240
Jahu

Jahu on teravilja jahvatamisel saadud toiduaine, mida kasutatakse pudru valmistamiseks, kastmete paksendamiseks, eelkõige aga pagaritoodete (leiva, saia, sepiku jne) ja pasta tegemiseks. Jahu võib teha tegelikult igasugusest teraviljast ja paljudest seemnetest. Eestis on tuntumad nisujahu, rukkijahu, kaerajahu, odrajahu, maisijahu ja riisijahu. Müüakse ka hernejahu, kartulijahu ja tatrajahu. Jahu jahvatatakse veskis. Jahu liigitatakse sortidesse olenevalt kasutatud vilja kvaliteedist, jahvatuse jämedusest ja lähtuvalt sellest, kui palju jäi jahu sekka viljatera pealmisi kihte. Jahuliigid jahvatusastme järgi on järgmised: täisterajahu – jämeda jahvatusega jahu, millesse on jäetud täies ulatuses kliid ja peaaegu kogu iduosa. See on tumedama värvuse ja halvemate küpsetusomadustega, kuid tervislikuks peetav jahu; lihtjahu – jahu, millest kliid ja iduosad on osaliselt välja sõelutud; kroovjahu – jahu, mis sisaldab umbes 15% ulatuses kliisid ja iduosakesi; püülijahu ehk nisu-tuumjahu – peen jahvatis, milles on viljakesti ja iduosakesi vaid paar-kolm protsenti. Püülijahu on hele ja toitainerikas, kuid bioloogiliselt väärtuselt teistest vaesem nii mikrotoitainete kui ka kiudainete poolest. Jahu küpsetusomadusi iseloomustab vastav jahu tuhasust väljendav number (mida väiksem number, seda heledam, kuid väiksema vitamiini- ja kiudainesisaldusega jahu). Jahukört Jahupuder kleepvalk Suitsu, Maire, Suur leivaraamat, Varrak, Tallinn, 2010 European flour types, Veebiversioon (vaadatud 10.11.2013) (inglise keeles) Sandro Zanirato, Wheat Flour standards in European Union, veebiversioon (vaadatud 3.06.2018) (inglise keeles)
Kreml

Kreml on Venemaa linnade keskaegne kindlustus. Kreml oli linna sõjaline ja poliitiline keskus. Enamik keskaegseid Venemaa linnu kujuneski keskvalitsuse loodud kremlite ümber, sest erinevalt Lääne-Euroopast polnud Vene linnade puhul primaarne mitte kaubanduslik, vaid sõjaline funktsioon. Seetõttu oli ka linna valitsemine koondunud vaid tsaariametniku kätte, kes resideeris kremlis. Tuntumad kremlid asuvad Smolenskis, Nižni Novgorodis, Kolomnas, Novgorodis, Pihkvas ja muudes Venemaa vanades linnades. Neist kuulsaim on Moskva kreml, kus kuni 18. sajandi alguseni elasid Moskva suurvürstid ja tsaarid. Pärast Esimest maailmasõda sai Moskva kremlist Nõukogude Venemaa, seejärel Nõukogude Liidu ja hiljem Venemaa Föderatsiooni valitsuse ja presidendi asupaik. Seepärast kasutatakse suurtähelist sõna "Kreml" ka lihtsalt Venemaa juhtkonna tähenduses. Kremloloogia Detinets Tsitadell Linnus
Argo Moor

Argo Moor (sündinud 18. juulil 1966 Tartus) on eesti maasotsioloog ja kultuuriantropoloog. Argo Moor propageerib maalähedast ja traditsiooniteadlikku eluhoiakut ja maailmavaadet ning uurib eesti põlistraditsiooni. Ta on kirjutanud arhailisest maailmatunnetusest, arhailistest uskumustest ja tavadest. Raamat "Nimetu" on figureerinud müügiedetabelites. Õpetab õppejõuna kultuuriantropoloogiat ja eetikat. Sotsioloogina on ta osalenud Paide ja Käru valla, Põltsamaa regiooni ja Võru maakonna elanike küsitlustel (1992–1995). 1991 – lõpetas Eesti Põllumajandusakadeemia agronoomina. 1995 – kaitses magistritööd "Puud eesti rahvapärimuses". 1991–1994 Eesti Põllumajandusülikooli filosoofia ja sotsiaalteaduste kateedri assistent 1994–1996 Eesti Põllumajandusülikooli filosoofia ja maasotsioloogia instituudi assistent 1996–1996 Eesti Põllumajandusülikooli lektor 2000– Eesti Põllumajandusülikooli maasotsioloogia ja ühistegevuse lektor "Hingepuu: vanade müütide jälgedes" (puude ja inimeste vahelistest seostest, eriti eesti rahvapärimuses; 1998) ISBN 9985-832-65-5 "Nimetu" (esseekogumik, sealhulgas esseed "Rituaali vägi" ja "Ebainimlikkuse ilu"; 2000) ISBN 9985-9248-4-3 "Dialoog surmaga – seosed uskumuste, suhtumiste ja moraali vahel" (2003) ISBN 9949-406-04-8 Artikkel "Surmateadlikkus: kas juhitav protsess või traumeeriv kogemus? Artikkel "Keskkond ja mentaliteet" Artikkel "Pihlakas on nõiapuu" Intervjuu hingedepäevast 1 tema tsitaat Rahvatraditsiooni muutumisest ajas Puude taga on mets Ahto Mulla arvamus raamatust "Nimetu" Arvamus raamatust "Nimetu" (Valle-Sten Maiste) Katkendid raamatust "Nimetu"
Sappho

Sappho (ka: Sapfo) oli Antiik-Kreeka luuletajanna ja pedagoog, kes sündis Lesbose saarel. Tema sünniaeg jääb vahemikku 630–612 eKr, surmaajaks märgitakse sageli 570 eKr, ehkki see päris kindel pole. Sünnikohaks arvatakse olevat kas Eresos või Mytilene – Lesbose linnad. Enamik tema kirjatööst on hävinenud, kuid tema tohutu maine nii pedagoogi kui lüürikuna on säilinud. Arvatakse, et Sappho oli Skamandronymose ja Kleïsi tütar ning Sapphol oli kolm venda. Ta oli ilmselt abielus (Atika komöödia järgi rikka kaupmehega), kuid kindlaid tõendeid selle kohta pole. On leitud ka tõendeid, et Sapphol võis abielust olla tütar Kleïs, kellele Sappho ka mitmeid luuletusi pühendas. Sappho rajas Mytilenes tütarlasteringi, kus õpetas tüdrukuile kombeid ja kodumajapidamist. Ehkki Vana-Kreekas ei olnud kombeks tüdrukuid harida, oli Lesbose saarel neidude kasvatus vabamas vormis. Nõnda on arvatud, et tütarlasteringis võis Sappho õpetada ka kehalise naudingu võtteid. Siit pärinevad ka mõisted lesbism ja sapphism, mida eeskätt seostatakse Sappho tegevusega Lesbose saarel. Sappho temaatikat on käsitlenud paljud kirjanikud, samuti on temast inspireeritud mitmed kunstiteosed. Oletatakse, et Sappho kirjutas ühtekokku 12 000 värssi, neist on säilinud aga umbes 193 fragmenti, tervikuna ka luuletus "Palve Aphroditele". Tema luuletustes kajastatakse sageli sügavaid tundeid ja elamusi. Tänapäeva luules kasutatakse ka Sappho stroofi. Δέδυκε μὲν ἀ σελάννα καὶ Πληίαδες· µέσαι δὲ νύκτες, πάρα δ᾿ ἔρχετ᾿ ὤρα· ἔγω δὲ μόνα κατεύδω On loojunud ammu kuu ning Plejaadidki loojas, kesköö käes, aeg läheb mööda aina, kuid üksi ma voodis ikka. (fragment 168B Lobel–Page; tõlkinud Janika Päll) Ilmunud: Vikerkaar 8–9, 1998, lk. 4; Sappho autorsus ei ole kindel.
Leelo Kõlar

Leelo Kõlar (sünninimi Imbi-Leelo Päts; 28. november 1927 – 1. jaanuar 2023) oli eesti pianist ja muusikaõpetaja, muusikakriitik ja -publitsist ning klaveriõpikute koostaja. Ta õppis Tallinna Konservatooriumis Bruno Luki ja Erika Franzi klaveriklassis. Hiljem täiendas ta end Moskva Konservatooriumis aspirantuur-stažuuris Maria Grinbergi juures. 1950. aastal tema isa Riho Päts arreteeriti, süüdistatuna kodanlikus natsionalismis, ja saadeti vangilaagrisse; konservatooriumist vallandati ka tema lauljast ema Made Päts ning vahetult enne lõpueksameid eksmatrikuleeriti ka Leelo Kõlar. Peatselt sõitis Leelo Kõlar oma abikaasale, Kirovi oblastisse eriasumisele saadetud Erich Kõlarile järele. Isegi sealsetes rasketes oludes jätkasid mõlemad musitseerimist. 1956. aastal lubati viieliikmeliseks kasvanud Kõlarite perel Eestisse naasta. Leelo Kõlarist sai sadade laste ja noorte teejuht suurde (klaveri)muusikasse nii tänu tema tööle klaveriõpetajana kui ka Eesti NSV Riikliku Filharmoonia mudilaskontsertide sarja juhi ja esinejana aastail 1986–1991. Aastatel 1956–1992 oli Leelo Kõlar Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis klaveriõpetaja ja klaveriosakonna juhataja. Aastatel 1990–1994 töötas Leelo Kõlar ka Soomes Ida-Helsingi muusikakoolis. Leelo Kõlari õpilaste hulka kuuluvad Anne Kruup, Kadri Ploompuu, Tiiu Loopere, Reet Vanaselja, Merike Vaitmaa, Anne Tüür, Anne Endjärv, Tiina Muddi, Mailis Põld, Tiina Vurma, Marika Vurma, Maire Oidekivi, Maia Takker, Maarja Vaitmaa, Kai Tomingas ja paljud teised. "Algus". Klaveriõpik lastele. Eesti Raamat 1994, ISBN 5450016700 "Klaverijutud". Scripta Musicalia 1999, ISBN 9985902661 1982 – Eesti NSV teeneline õpetaja 1997 – Valgetähe medaliklassi teenetemärk 2002 – Riho Pätsi Koolimuusika Fondi stipendium 2013 – Eesti Klaveriõpetajate Ühingu Bruno Luki preemia 2022 – Eesti Interpreetide Liidu tunnustuspreemia pikaajalise tegevuse eest Tema isa oli Riho Päts ja ema laulja Made Päts. Tema esimene abikaasa oli Erich Kõlar ja nende lapsed on/olid Ele Kõlar, Kaja Kõlar ja Paap Kõlar. Tema teine abikaasa oli Guido Targo (1926–2008) ja nende laps on Mikk Targo. Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). Vastab Leelo Kõlar / Teater. Muusika. Kino Dünastia. Perekond Kõlar, 1, Klassikaraadio, 7. mai 2017
Stirlingi Ülikool

Stirlingi Ülikool on 1967. aastal asutatud ülikool Šotimaal Stirlingis. Ülikoolis õpib 9000 üliõpilast. Ülikoolil on üliõpilaslinnak, kus elab umbes kolmandik üliõpilastest.
Vana-Vigala ohvrihiis

Vana-Vigala ohvrihiis on maausuliste pühapaik Rapla maakonnas Märjamaa vallas. Hiis asub Vigala jõe vasakul kaldal Vana-Vigala ja Tiduvere küla piiril nn Hiieoru serval Hiieoja suudmes oleval neemikul. Hiiemets on segametsatukk (0,6 ha, valdavalt tammed), milles kesksel kohal on vana Hiiekuusk, mille all toimus ohverdamine veel 17.–19. sajandil. 19. sajandi keskel oli hiiemetsa keskseim puu vana tamm, mille õõnsusesse pärimuse järgi mahtunud kolm meest. Kuna rahvas pidas puud pühaks ja viis sinna ohvreid (värvilisi paelakesi, lõnga ja viljapäid), lasi mõis praost Carl Eduard Harteni pealekäimisel puu maha võtta. Jaan Jung on oma teoses "Muinasajateadus eestlaste maalt" viitega H. Laipmannile Vigalast ja A. Reimannile Virtsust kirjeldanud nii: "Hiiekoht Vigala mõisa põllul jõekalda peal, kus üks väga ilus org olla. Puu olnud vanaduse pärast õõnes, kuhu kolm inimest võinud mahtuda, kuna ta pea ikka haljendanud. Nüüd olla ta känd veel alles ja selle ümber kuusetukk." Vana-Vigala ohvrihiis on 20. sajandi lõpul saanud laiemalt tuntuks eekõige tänu Aleksander Heintalule ehk Vigala Sassile, kes tegutses 1985. aastani Vana-Vigala mõisa pargi hooldajana. Hiie suhtes teisel pool jõge asub vana Vigala Sassi loitsukivi. Vana-Vigala ohvrihiis on 1998. aastast muinsuskaitse all. Hiiekoha eest hoolitseb folklooriselts Kiitsharakad. Mihkel Aitsam, Vigala kihelkonna ajalugu, Väljaandja Vigala Vallavalitsus ja Volikogu 2006, lk. 217 Jaan Jung. Muinasajateadus eestlaste maalt III. Kohalised muinasaja kirjeldused Tallinnamaalt. 1910: 186, Vig 28. Kultuurimälestiste riiklik register "ETV saade "Eesti looduslikud pühapaigad" (11. aprill 2015): Vana-Vigala hiiekoht". Originaali arhiivikoopia seisuga 5. mai 2015. Vaadatud 30. aprillil 2015. Vana-Vigala ohvrihiis kultuurimälestiste riiklikus registris