laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Henno Kirikmäe

Henno Kirikmäe (3. september 1921 Auvere vald – 28. jaanuar 2014 Stockholm) oli eesti pedagoog ja koolijuht, Stockholmi Eesti Algkooli direktor. Ta on õppinud Tallinna Õpetajate Seminaris, kus ta omandas matemaatikaõpetaja kutse; aastal 1941 lõpetas ta Tartu Õpetajate Seminari. Aastail 1942–1943 õppis ta Tartu Ülikooli majandusteaduskonnas. Et mitte lasta end mobiliseerida Saksa sõjaväkke, siirdus ta aastal 1943 Soome, kus tast sai soomepoiss ehk 200. jalaväerügemendi võitleja. 1944. aastal naasis ta Eestisse ning põgenes Kihnu kaudu purjekaga Rootsi, kus elas algul Gotlandil põgenikuelu. Aastatel 1945–1946 õppis ta Stockholmi Ülikoolis. Ta on töötanud õpetajana Tartu 16. Algkoolis. Aastatel 1946–1949 oli ta Rootsis eesti laste suvekodus kasvataja. Aastatel 1950–1975 töötas ta õpetajana Stockholmi Eesti Algkooli vanemates klassides, õpetades matemaatikat, geograafiat, võimlemist ja puutööd. 1975. aastal valiti Henno Kirikmäe sama Stockholmi Eesti Kooli juhatajaks ning töötas selles ametis kuni pensionile minekuni 1985. aastal. Ta pidas kooliga sidet ka hiljem ning külastas kooli viimast korda augustis 2013. Lisaks töötas ta aastail 1956–1966 õpetajana Stockholmi Linna Majapidamiskoolis. Alates 1946. aastast ja koolivaheaegadel aitas Henno Kirikmäe mitmel pool Rootsis eesti laste suvekodusid korraldada ning oli aastail 1950–1962 Gotlandil Ojamaa suvekodu juhataja. Ta oli Eesti Algkooliõpetajate Ühingu ja Eesti Õpetajate Keskühingu liige ning mõnd aega ka mõlema ühingu esimees. Toimetas õpetajate häälekandjat Bülletään ja avaldas artikleid nii õpilaste koolivälisest tegevusest kui ka õpetajate kutseorganisatsioonidest. Henno Kirikmäe tegeles spordiga ja laulis palju aastaid Stockholmi Eesti Meeskooris. 1989 Forseliuse Seltsi Ignatsi Jaagu medal 1999 Eesti Õpetajate Liidu auliige 2007 Eesti Kooli Sõprade Seltsi auliige 2008 Valgetähe IV klassi teenetemärk Jaan Seim. Henno Kirikmäe 1921-2014. Eesti Päevaleht, 5. märts 2014 http://isik.tlulib.ee/index.php?id=2429
Philothamnus semivariegatus

Philothamnus semivariegatus on maoliik. Neid võib kohata Sahara-taguses Aafrikas: Senegalis, Gambias, Malis, Guineas, Libeerias, Elevandiluurannikul, Ghanas, Burkina Fasos, Togol, Beninis, Nigeerias; Tšaadis, Kesk-Aafrika Vabariigis, Kamerunis, Ekvatoriaal-Guineas, Kongo Vabariigis, Kongo Demokraatlikus Vabariigis ; Sudaanis, Etioopias, Eritreal, Somaalias, Keenias, Tansaanias ; Angolas, Namiibias, Botswanas, Lõuna-Aafrika Vabariigis, Svaasimaal, Mosambiigis, Zimbabwes ja Sambias. Sissekanne Catalogue of Life-s Sissekanne NCBI-s Sissekanne Roomajate andmebaasis Sissekanne saidil Wikispecies Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Philothamnus semivariegatus seisuga 14.03.2014.
Atractaspis bibronii

Atractaspis bibronii on Lamprophiidae sugukonna maoliik. Maoliik on nimetatud Prantsuse zooloogi ja herpetoloogi Gabriel Bibroni (20. oktoober 1805 – 27. märts 1848) auks. Neid ärksaid peamiselt kaevuva eluviisiga madusid võib kohata Lõuna-Aafrika Vabariigis, Svaasimaal, Botswanas, Namiibias, Angolas, Zimbabwes, Sambias, Kongo Demokraatlikus Vabariigis, Malawis, Mosambiigis, Tansaanias, Keenias ja Somaalias. Atractaspis bibronii on inimese suhtes mürkmaoks liigitatav, kuna tema hammustus võib vahel esile kutsuda kerge mürgistuse. Atractaspis bibronii ja ka teiste pinnaserästikute hammustamise eripäraks on see, et madu viib hambad hammustamiseks vertikaalasendisse, suud seejuures avamata. Donald G. Barceloux,"Medical Toxicology of Natural Substances: Foods, Fungi, Medicinal Herbs...", Google'i raamatu veebiversioon (vaadatud 14.03.2014) (inglise keeles) Sissekanne NCBI-s Sissekanne roomajate andmebaasis Sissekanne SITI-s Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Atractaspis bibronii seisuga 14.03.2014.
Rahvuskogu (Sambia)

Rahvuskogu (inglise keeles National Assembly) on Sambia seadusandlik esindusorgan. Rahvuskogu on ühekojaline ja koosneb kuni 159 liikmest. Rahvuskogu tegutseb riigi pealinnas Lusakas. Sambia 1991. aastast kehtiv põhiseadus sätestab, et Rahvuskogu koosneb 150 valitud liikmest, mitte rohkem kui kaheksast presidendi määratud liikmest ja esimehest. Põhiseaduse järgi koosneb parlament presidendist ja Rahvuskogust. President kuulutab välja valimised, kutsub kokku parlamendi ja annab lõpliku heakskiidu seadustele, kuid enamasti aktiivselt parlamendi töös ei osale. Praegune Rahvuskogu koosseis valiti 20. septembril 2011. Järgmised korralised parlamendivalimised peetakse 2016. aastal. Rahvuskogu koosseis valitakse viieks aastaks üldistel, ühetaolistel ja otsestel valimistel. Hääletamine on salajane. Hääleõiguslikud on vähemalt 18-aastased Sambia kodanikud. Rahvuskogu valimistel võib kandideerida vähemalt 21-aastane Sambia kodanik, kes on kirjaoskaja ja valdab riigi ametlikku keelt (inglise keelt). Ta ei tohi olla tunnistatud vastutusvõimetuks, kuriteos süüdi mõistetud ega pankrotis. Ta ei tohi valimistele eelnenud viie aasta jooksul olla kandnud kriminaalkaristust. Kandideerida ei saa ametis olev president, presidendikandidaadid ja mõnes kõrges sõjaväelises või riigiametis olevad isikud. Valimisteks moodustatakse ühemandaadilised ringkonnad. Valituks osutub igas ringkonnas enim hääli saanud kandidaat. Presidendil on õigus alates Rahvuskogu koosseisu kokkukutsumisest kuni selle laialisaatmiseni mis tahes hetkel nimetada Rahvuskogu liikmeks omal valikul kuni kaheksa inimest. Kui Rahvuskogu liige sureb või ametist tagasi astub, tuleb 90 päeva jooksul korraldada valimised vakantse koha täitmiseks. 2012. aastal valminud uue põhiseaduse eelnõus nähakse ette mitmemandaadiliste ringkondade kasutuselevõtt ja valimissüsteemi muutmine proportsionaalseks. Rahvuskogu liikmed valivad uue koosseisu esimesel istungil esimese päevakorra punktina Rahvuskogu esimehe. Kui esimehe ametikoht on vakantne, on Rahvuskogul keelatud mis tahes otsuste vastu võtmine, välja arvatud esimehe valimine. Esimehe kandidaat peab vastama Rahvuskogu kandidaadile esitatavatele nõudmistele, kuid ei tohi olla Rahvuskogu liige. Järgmisena on päevakorras aseesimehe valimine. Aseesimees valitakse Rahvuskogu liikmete hulgast. Rahvuskogu esimees juhatab Rahvuskogu istungeid, muu hulgas annab sõna ning valvab seaduste ja kodukorra täitmise järele. Rahvuskogu võtab vastu seadusi, otsustab riigi eelarveliste vahendite kulutamise üle ja teostab järelevalvet valitsuse tegevuse üle. Enamik otsuseid võetakse vastu lihtsa häälteenamusega. Rahvuskogu esimees tavaliselt hääletuses ei osale. Ta hääletab vaid siis, kui tema hääl on kaalukeeleks. Rahvuskogu moodustab komisjone. Zambian Constitution The National Assembly http://www.parliament.gov.zm/?option=com_docman&task=doc_view&gid=973&Itemid=113 The Speaker Deputy Speaker "Electoral Commission of Zambia" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 9. august 2014. Vaadatud 14. märtsil 2014. Rahvuskogu koduleht
Sloveenia lipp

Sloveenia lipp on Sloveenia Vabariigi ametlik lipp. Lipu põhi on trikoloor, mis koosneb ülalt alla lugedes valgest, sinisest ja punasest triibust võrdsest. Need on panslavistlikud värvid, mida kasutavad ka mitmed teised slaavlaste riigid: selline trikoloor on Venemaa lipp, Slovakkia lipul on samasugune põhi, Serbia ja Montenegro ning Tšehhi lipul on need värvid teisiti paigutatud. Slovakkia lipp on Sloveenia lipuga esmapilgul äravahetamiseni sarnane: erinevus on ainult vappides. Lipuvarda pool on Sloveenia vapp, mis asetseb tsentreerituna valge ja sinise triibu põhjal. Vapikilp on sinine. Alt ümbritseb seda mõlemalt poolt punane ääris. Kilbi alumises osas on Aadria merd ning Sloveenia jõgesid Dravat ja Savat sümboliseeriva kahe laine kohal Sloveenia kõrgema mäe Triglavi kolm tippu. Nende kohal on tipule toetuva kolmnurgana kolm kuueharulist kuldset tähte Celje krahvide vapilt. Vapp sümboliseerib ühtlasi Sloveenia kolme ajaloolist piirkonda Kranjskat, Štajerskot (Alam-Steiermark) ja Goriškot. Vappi on kritiseeritud heraldikareeglitele mittevastavuse pärast. Lipu värvid on panslaavi rahvusvärvid, mis on seotud ka vanemate vappidega. Lipuna kasutati neid esimest korda 1848. Värvide järjekorda inspireeris Venemaa lipp. See lipp jäi Sloveeniale ka Jugoslaavia koosseisus, mil lipu keskele lisati punane kollase äärisega viisnurkne täht. Pärast Sloveenia iseseisvumist täht eemaldati ja lisati vapp ning sellisena võeti lipp ametlikult kasutusele 27. juunil 1991. Praegu arutatakse uue, samade värvidega lippudest, eriti Slovakkia lipust, paremini eristuva riigilipu kasutuselevõttu. Ajendiks oli Sloveenia ja Slovakkia sagedane segiajamine rahvusvahelisel areenil. Valitsus kuulutas 2003 välja konkursi, mille võitis triipudega lipp, millel samuti esineb Triglavi motiiv. Parlament ei ole uue lipu kasutusele võtmist veel otsustanud. Juunis 2003 läbi viidud arvamusküsitlusel oli 67% vastanutest vana lipuga rahul, mingi uue lipu kasutuselevõttu pooldas 17% vastanutest. Sloveenia lipp aastatel 1947–1990 Sloveenia vapp Sloveenia lipp andmebaasis FOTW Sloveenia uued lipukavandid
Josef Allerberger

Josef Allerberger (24. detsember 1924 Steiermark, Austria – 2. märts 2010) oli 144. rügemendis 3. Mägidivisjoni Teise pataljoni Saksa snaiper, kes võitles idarindel. Tema arvel on 257 tapmist. Sündis 24. detsembril 1924 (memuaarides väidab Allerberger, et sündis septembris) Steiemargis Austrias kohaliku puusepa pojana. Juunis 1943. aastal saadeti ta kuulipildurina idarindele, kus ta Stavropolis kergelt haavata sai. Taastumise ajal hakkas ta eksperimenteerima 3,5x suurendusega teleskoopsihikuga Nõukogude Liidu Mossin-Nagant 91/30 vintpüssiga. Juba enne seda, kui ta Seetaleralpesse snaiprikoolitusele saadeti, oli ta tapnud juba 27 vaenlast. Pärast snaiprikoolitust sai Allerbergeri põhirelvaks K98 k, mis oli varustatud neljakordse suurendusega pöördkinnitusega optilise sihikuga, vajadusel kasutas ka automaatpüssi G43 ja püstolkuulipildujat MP40. Lahingus kasutas Allerberger Wehrmachtis õpitud tehnikat, mille puhul kasutati enda varjamiseks vihmavarju, millelt oli eemaldatud kangas ja asendatud lehestikuga. See võimaldas tal end paremini peita ning tausta sulanduda. Meetodit peeti väga lihtsasti toimivaks ning kergeks. 2005. aastal avaldati teos "Snaiper idarindel. Wehrmachti snaipri, rüütliristi kavaleri Josef Allerbergeri mälestused", mis põhineb Albrecht Wackeri intervjuudel Allerbergeriga. Teos pälvis tähelepanu eelkõige ilustamata aususe, piinamiste kirjelduste ning Nõukogude sõdurite kannibalismi ja julmuste tõttu. 20. aprillil 1945 pälvis kapral Josef Allerberger kindralfeldmarssal Ferdinand Schörnerilt Raudristi Rüütliristi. Pärast sõja lõppu töötas Allerberger, nagu ta isagi, puusepana. Ta suri 2. märtsil 2010 Wals-Siezenheimis. Wallenda, Wolfgang - Der Scharfschütze von Stalingrad. 2017, Books on Demand, Norderstedt, s- 207, ISBN 978-3-7448-9455-5 Wallenda, Wolfgang - Scharfschützen der Waffen-SS an der Ostfront. Im Fadenkreuz der Jäger. 2014, Books on Demand, ISBN: 978-3-7347-3984-2 https://www.geschichtsforum.de/thema/wie-war-das-scharfschuetzenleben-des-josef-allerberger-wirklich.24290/ "Interview with 3 WWII German snipers". Originaali arhiivikoopia seisuga 14. veebruar 2019. Vaadatud 17. mail 2020. https://web.archive.org/web/20110720235608/http://www.salzburg.com/online/salzburg/menschen/Menschen-3-Maerz.html?article=eGMmOI8VdcEa8bvGfFCRLGe5qcCoijwPCxFvZAh&img=&text=&mode=&. Fellgiebel, Walther-Peer (2000). Die Träger des Ritterkreuzes des Eisernen Kreuzes 1939–1945 – Die Inhaber der höchsten Auszeichnung des Zweiten Weltkrieges aller Wehrmachtsteile (Saksa keeles). Friedberg, Germany: Podzun-Pallas. ISBN 978-3-7909-0284-6. Scherzer, Veit (2007). Die Ritterkreuzträger 1939–1945 Die Inhaber des Ritterkreuzes des Eisernen Kreuzes 1939 von Heer, Luftwaffe, Kriegsmarine, Waffen-SS, Volkssturm sowie mit Deutschland verbündeter Streitkräfte nach den Unterlagen des Bundesarchives (Saksa keeles). Jena, Germany: Scherzers Miltaer-Verlag. ISBN 978-3-938845-17-2. Wacker, Albrecht (2005,2006), Snaiper idarindel. Wehrmachti snaipri, rüütliristi kavaleri Josef Allerbergeri mälestused. ISBN 1-84415-317-7 Wacker, Albrecht (2000), Im Auge des Jägers, ISBN 978-3-932077-27-2.
Mehmed I

Mehmed I või Mehmet I, ka Mehmed Çelebi ("isand Mehmed") või Mehmet Çelebi, osmanitürgi keeles: دولت عليه عثمانیه, umbes 1389 – 26. mai 1421) oli aastatel 1413–1421 Osmanite riigi sultan. Mehmed oli Bayezid I ja Devlet Hatuni poeg. Ta oli oma isa kolmas poeg, tema vanemad vennad olid İsa Çelebi ja Süleyman Çelebi ning nooremad Musa Çelebi ja Mustafa Çelebi. 1402. aastal sai Bayezid I Timurilt Ankara lahingus lüüa ja langes tema kätte vangi, see tõi kaasa Osmanite riigi lagunemise. Mehmed koos oma vendadega osales samuti lahingus, kuid pääses vangistusest tänu väejuht Bayezid Paşale, kes viis ta oma kodulinna Amasyasse. Hiljem tegi tänulik Mehmed Bayezid Paşast oma suurvesiiri. Kui Bayezid I 1403. aastal suri, algas tema poegade vahel võimuvõitlus (nn Osmanite interreegnum, 1402 või 1403–1413). Esialgu olid võitluses edukaimad Süleyman ja İsa, kes said oma võimu alla Osmanite valdused vastavalt Euroopas (pealinnaga Edirnes) ja Aasias (pealinnaga Bursas). Tulevase Mehmed I võimu all olid esialgu vaid mõningad alad Kesk-Anatoolias, kuid tema positsioon paranes pärast Timuri surma 1405. aastal, misjärel tal õnnestus mitmed naaberemiraadid Anatoolias oma vasallideks teha. Samal aastal võitis ta ka İsat ja sai kõigi Osmanite Aasia-valduste valitsejaks. Järgnevatel aastatel toetas ta venna Musa võitlust Süleymani vastu Euroopas, kuni too 1411. aastal Süleymani võitis ja Edirne valitsejaks sai. Seejärel puhkes võimuvõitlus Musa ja Mehmedi vahel, milles viimane osutus edukamaks: 1413. aasta 5. juulil toimunud Çamurlu lahingus praeguse Bulgaaria aladel võitis ta Musat ja sai seejärel kõigi Osmanite valduste isandaks. Mehmedi võidule aitas olulisel määral kaasa see, et ta sõlmis liidu Bütsantsi keisri Manuel II-ga, kellega Musa oli konflikti sattunud ja isegi Konstantinoopolit piiranud. Mehmed I valitsusajal tugevnes Osmanite riik oluliselt: ta vallutas osa Albaaniast ja allutas mitu Anatoolia piirkonda Osmanite ülemvõimule. Samuti võitis ta 1416. aastal oma nooremat venda Mustafat, kes püüdis Osmanite Aasia-valduste valitsejaks saada. 1420. aastal surus Mehmedi suurvesiir Bayezid Paşa maha Musa endise peavaimuliku šeik Bedreddini juhitud ja neli aastat väldanud ülestõusu. 1421. aastal suri Mehmed I ootamatult veidi üle 30-aastaselt, võimalik, et tema surma põhjustas hobuselt kukkumine. Mehmed I maeti Bursasse tema ajal ehitatud Rohelise mošee (türgi Yeşil Cami) juurde rajatud mausoleumi. Seejärel sai Osmanite riigi valitsejaks Mehmedi vanim poeg Murad II.
Evald Tõnisson

Evald Tõnisson (24. aprill 1928 Mäo vald, Paide kihelkond, Järvamaa – 1. mai 2001 Tallinn) oli eesti ajaloolane ja arheoloog. Lõpetas 1946. aastal Paides keskkooli, astus 1946 Tartu Riikliku Ülikooli ajaloo osakonda. Vangistati viimasel kursusel 1951, sest oli kuulunud Paide õpilasorganisatsiooni Uus Eesti. Oli 1951–1955 Põhja-Komis vangilaagris. Eestisse naasnult lõpetas 1956. aastal TRÜ ajaloo osakonna. 1969 ajalookandidaat (TRÜ, väitekiri "Liivlaste muistised Vidzemes (X kuni XIII sajandi algus)"; 1988 ajaloodoktor (kinnitatud 1989, TÜ), väitekiri "Городища Эстонии". Oli 1955–1957 Ajaloo Instituudi arheoloogiasektori vanemlaborant, 1957–1970 nooremteadur, 1970–1990 vanemteadur ning 1990–1992 arheoloogiasektori juhataja kohusetäitja. Ühtlasi oli ta aastatel 1989–1992 TÜ eesti ajaloo kateedri professor, 1992–1993 arheoloogia õppetooli juhataja ja professor, 1993. aastast emeriitprofessor. Eesti ja naabermaade rauaaeg, eriti muistsed linnused. 1963 "Läbi aastatuhandete". Kaasautor Jüri Selirand. Tallinn 1963; 2. trükk 1974 1965 "Lõhavere linnamägi". Tallinn 1965 1966 "Linnamäed ja maalinnad". Tallinn 1966 1966 "Liivi kääbaskalmistud Krimuldas". // ETA Toimetised. Ühiskonnateadused. 1/ 1966; 1970 "Arheoloogia areng". Kaasautor Lembit Jaanits. // Leninlik etapp Eesti ajalooteaduses. Tallinn 1970 1973 "Das jungeiszeitliche Gräberfeld Tammiku in Ostestland". // Suomen muinaismuistoyhdistyksen aikakauskirja (1973) 75 1974 "Die Gauja-Liven und ihre Materielle Kultur 11. Jahrhundert - Anfang 13. Jahrhunderts. Ein Beitrag zur ostbaltischen Frühgeschichte". Akademie der Wissenschaften der Estnischen SSR, Institut für Geschichtsforschung. Eesti Raamat. Tallinn 1974 1982 "Eesti esiajaloo" üks autoreid 1990 "Kuidas meist said läänemeresoomlased". // Akadeemia 11/ 1990 1993–1999 "Eesti arhitektuur 1–4" üks autoreid. Üldtoimetaja Villem Raam. Valgus. Tallinn 1993–1999 2008 "Eesti muinaslinnad". Tartu 2008 1985 – Eesti NSV riiklik preemia 1998 – Läti Teaduste Akadeemia välisliige 2001 – Valgetähe III klassi teenetemärk Tema tütred on kirjanik Kärt Hellerma ja astrofüüsik Mirt Gramann. EE 14. Lk 558 Eesti teaduse biograafiline leksikon. 4. köide: Sar-Y. Lisa TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013, lk. 878 Eesti kommunismiohvrid 1940–1991 Haud Tallinna Rahumäe kalmistul Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.
Ohu allikas

Ohu allikas on ohvriallikas ajaloolise Risti kihelkonna ja nüüdisaegse Lääne-Harju valla alale jäävas Audevälja külas Harjumaal. Ohu allikas kultuurimälestiste registris Ohu allikas kultuurimälestiste riiklikus registris
Margarita Kornõševa

Margarita Kornõševa (vene Маргарита Корнышева; sündinud 1957. aastal) on venekeelne Eesti ajakirjanik, on olnud venekeelse Delfi üks toimetajaid. Margarita Kornõševa oli Eesti Ajakirjanike Liidu juhatuse liige (ta valiti EAL-i juhatusse 2003. aasta jaanuaris) ja MTÜ Avaliku Sõna Nõukogu aseesimees. On olnud ajalehe Den za Dnjom ja venekeelse Postimehe ajakirjanik. Pärast Margarita Kornõševa vallandamist Delfi venekeelse toimetuse ajakirjaniku ametikohalt 15. aprillil 2015 kirjutas Postimehe veebiversioon järgmist: Delfi peatoimetaja Urmo Soonvaldi sõnul oli Kornõševaga töösuhte lõpetamiseks mitu ajas kasvanud põhjust. «Ta ei pööranud tähelepanu tööandja korraldustele ja rikkus töökohustusi, mis puudutasid nii lugude toimetamist kui tasakaalu. Lisaks on tema ajakirjanduslik tegevus kasvatanud usaldamatust meie toimetuse vastu,» ütles Soonvald venekeelsele Postimehele. Margarita Kornõševa tegeles Delfi venekeelses toimetuses viimasel ajal uuriva ajakirjandusega. Avalikkuses on teda korduvalt süüdistatud Kremli-meelsuses. 1. septembrist 2015 asus ta tööle Euroopa Parlamendi liikme Yana Toomi nõunikuna. Drambjani lähedalt tundnud inimene: ta lasi end teistel tappa – Delfi, 11. august 2011 Vene ajakirjanik pani Eesti-sõbralikkuse tõttu riiulile jäänud dokfilmi üles oma blogisse – Delfi, 2. oktoober 2012 Eesti artiklite andmebaas ISE Eesti Ajakirjanike Liidu veebileht[alaline kõdulink] EAL 16. KONGRESSI OTSUSED[alaline kõdulink] – Eesti Ajakirjanike Liidu veebileht Avaliku Sõna Nõukogu veebileht Postimees: Delfi vallandas ajakirjanik Margarita Kornõševa Незаконно уволенная с портала Delfi Маргарита Корнышева стала советником бюро депутата Европарламента Яны Тоом
Aleksandr Šegedin

Aleksandr Šegedin (vene Александр Владимирович Шегедин; sündinud 18. veebruaril 1961)) on venekeelne Eesti ajakirjanik, Keskerakonna häälekandja Pravo i Pravda endine peatoimetaja. On olnud ajalehtede Estonija, Molodjož Estonii, Den za Dnjom, Komsomolskaja Pravda ja venekeelse Delfi ajakirjanik. Aleksandr Šegedin lõpetas Moskva Ülikooli ajalooteaduskonna. Tartu Ülikoolis kaitses ta kandidaadi väitekirja teemal "Eesti sotsiaalne struktuur välisautorite töödes". Социально-классовая структура Советской Эстонии и ее освещение в работах зарубежных авторов (1960-1985 гг.) : автореферат кандидата исторических наук / Александр Владимирович Шегедин ; Академия наук Латвийской ССР, Институт истории – E-kataloog ESTER Online intervjuu: Aleksandr Šegedin – Eesti Päevaleht Online, 2. juuni 2006 Evhen Tsybulenko. Открытое письмо: Четыре ошибки Александра Шегедина – Delfi, 22. september 2009 (vene keeles)
Kaisma vald

Kaisma vald oli vald Pärnu maakonna põhjaosas. 27. oktoobril 2009 ühines Kaisma vald Vändra vallaga. Kaisma valla naabriteks olid läänes Halinga vald, idas Vändra vald, lõunas Are, Tootsi ja Tori vald ning põhjas Rapla maakond. Vallas tegeldi juba iidsetest aegadest põllumajandusega. Veel tegeldi vallas metsavarumise, puidutöötlemise, kaubanduse, autotranspordi ja turismiga ning töötas ka väike õmblustsehh. Valla pindalast oli 51% metsamaad ja 14% haritavat maad. Valla pindalast oli 51% metsamaad ja 14% haritavat maad. Kaisma vallas oli 7 küla: Kaisma, Kergu, Kõnnu, Metsavere, Metsaküla, Rahkama ja Sohlu. Valla asustustihedus oli 3,4 elanikku 1 km² kohta. Algselt kuulusid hilisema Kaisma valla alad Korbe (Pärnu Jaagupi) kihelkonna koosseisu. Mõisatest olid elujõulisemad Kaisma rüütlimõis, Kergu kroonumõis, Annamõisana tuntud Pööravere mõisa karjamõis, krahv Keiserlingile kuulunud Kõnnu jahimõis ja Viluvere mõis. Kaisma vald asutati Eesti Vabariigi algaastail. Aastal 1938 liideti Kaisma vallaga osa Enge vallast (Metsavere) ja Viluvere vald. Aastal 1950 Kaisma vald likvideeriti ning moodustati Kaisma külanõukogu ja Kõnnu külanõukogu, hiljem liideti Kaisma külanõukoguks. 19. detsembril 1991 muudeti Kaisma külanõukogu Kaisma vallaks. Jaanuaris 2009 tegi Kaisma vallavalitsus Vändra vallale liitumisettepaneku, mille Vändra vallavolikogu ka 28. jaanuaril vastu võttis. Mõisakoolina asutati Kaisma kool 1770. aastal. Endise valla territooriumil on üks kool, mis valmis 1964. aastal ja seal õppis 2002. aastal 83 õpilast. Koolihoones töötab ka lasteaed. Kaisma kultuuriajaloo esimeseks tähiseks oli Eesti Aleksandrikooli Kergu abikomitee asutamine 1872. Endise valla territooriumil on ka kultuurimaja, kus tegutsevad taidlusringid. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator Ida-Viru maakonna Tudulinna valla, Järva maakonna Imavere ja Oisu valla, Lääne maakonna Linnamäe ja Vormsi valla, Põlva maakonna Räpina ja Põlva alevi ning Ahja, Kanepi ja Valgjärve valla, Pärnu maakonna Lavassaare alevi ning Kaisma, Tali, Tori ja Uulu valla omavalitsusliku staatuse kinnitamise kohta Kaisma valla ja Vändra valla haldusterritoriaalse korralduse ja sellega seonduvalt Vabariigi Valitsuse määruse muutmine Kaisma piirkonna koduleht Ester Vilgats. Vändra ja Kaisma vald plaanivad ühinemist ERR, 28. jaanuar 2009
Tallinna tänav (Tallinn)

‹ Kaart ajutiselt peidetud (?) › Tallinna tänav on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas Rahumäe asumis. Tallinna tänav on Uueristi tänavalt algav idakirde-lääneedelasuunaline ligikaudu 355 meetri pikkune umbtänav. Tallinna tänav on paralleelne Pärnu maanteega. Tänav sai nime 1937. aastal. Tol ajal oli Nõmme iseseisev linn. Tänav on saanud nime asukoha järgi: see asub Tallinna ja Nõmme piiri lähedal. Märtsipommitamise ajal 1944. aastal hävis kolm Tallinna tänava maja ja veel kaks sai tugevalt kannatada. Tallinna tänavanimed. KNAB. Robert Nerman, Leho Lõhmus. Tallinna asumid ja ametlikud kohanimed. Tallinn, 2013, lk. 297 Aleksander Kivi. Tallinna tänavad. Tallinn, 1972, lk. 119 http://tallinncity.postimees.ee/1051368/tallinlased-tallinna-tanavalt