laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Niels Gade

Niels Wilhelm Gade (22. veebruar 1817 Kopenhaagen – 21. detsember 1890 Kopenhaagen) oli taani viiuldaja, organist, dirigent, õpetaja ja helilooja. Teda peetakse oma ajastu suurimaks Taani muusikuks. Ta oli pillimeistri poeg. Õppis lapsena viiulit V.F.G.Weckshalli[küsitav] juures. Esines juba aastal 1833. Alates 1834. aastast mängis Kopenhaageni õukonna orkestris. Kompositsiooni õppis Andreas Peter Berggreeni ja Christoph Ernst Friedrich Weyse juures. Aastail 1844-48 oli ta "Gewandhausi" orkestris Leipzigis Felix Mendelssohn Bartholdy abidirigent, samas esines solistina ja oli viiulipedagoog. Tulnud tagasi Kopenhaagenisse, juhatas ta muusikaühingu "Musikforeningen" sümfooniaorkestrit, mängis orelit. Alates 1862. aastast oli teatridirigent ning osales esimese Taani konservatooriumi asutamisel, milles 1866–90 oli õppejõud ja direktor. Gade on kirjutanud autobiograafia. singspiel "Mariott" 1850 3 balletti: koos Johannes Frederik Fröhlichiga "Isamaa muusad" 1839 "Napoli" 1842 koos Johan Peter Emilius Hartmanniga "Rahvasaaga" 1854 8 sümfooniat 1842–71 jooksul (kõik salvestatud Neeme Järvi juhatusel) avamängud: "Mägedes" 1844 "Hamlet" 1861 "Michelangelo" 1861 "Ossiani vastkõlad" 1840 "Šotimaal" 1844 süit "Holbergiana" 1844 Klaverikontsert 1880 2 süiti (1879/84) "Novelletter" (1878/83) keelpillide orkestrile keelpillidele: Oktett 1848 Sextett 1863 2 kvintetti 1845/51 kvartett 1889 klaveritrio 1863 3 sonaati viiulile klaveriga 1880 Sonaat klaverile klaveritsüklid: "Aquareller" 1850 "Arabeske" 1854 "Idyller" 1857 "Folkedanse" 1855 "Fantastykker" 1862 lühipalu klaverile orelile prelüüde kantaate 11 sealhulgas: "Comala" Ossiani tekstil 1846 "Kevadfantaasia" 1852 "Haldjate laps" (Elverskud) 1853 "Balderi surm" 1858 "Ristikandjad" 1873 "Psyche" 1882 jt koore a cappella ja orkestriga muusikat näidenditele
Veealune kanjon

Veealune kanjon on maailmamere põhjas olev suhteliselt pikk, kitsas ja sügav negatiivne pinnavorm. Enamus veealuseid kanjoneid asub mandrilava nõlval, aga mitte kõik. Neid leidub näiteks ookeani keskahelike nõlvadel. Osa kanjoneid jätkub nõlva jalamilt ookeani põhjas sadade kilomeetrite ulatuses. Mõnedki veealused kanjonid lõpevad mäe jalamile jõudnuna 2–4 km sügavusel lehvikja uhtkoonusega, mille raadius on kuni 300–350 km. Mõned veealused kanjonid on suure jõe veealuseks jätkuks. Nii näiteks moodustavad veealuse kanjoni Amazonas, Ganges, Hudson, Indus ja Kongo jõgi. Siiski puudub enamikul veealustel kanjonitel side jõgedega. Enamik veealuseid kanjoneid on tektoonilise tekkega, aga neid on kujundanud ka maalihked, suspensioonivoolud ja maailmamere madalama taseme ajal toimunud jõeuuristus. Veealustes kanjonites on aeg-ajalt tugevaid hoovusi. Nende kaudu liigub sügavamale suur osa merepõhja langenud pudedaid setteid. Kõige varasemad teadaolevad veealused kanjonid pärinevad neoproterosoikumist. Maailma kõige pikema veealuse kanjoni on uuristanud Kongo jõgi. See kanjon on 800 km pikk ja 1200 m sügav. Jääajal, kui maailmamere tase oli palju madalam kui tänapäeval, ulatus Kongo märksa kaugemale merre kui tänapäeval.
Küllo Kõiv

Küllo Kõiv (14. juuli 1972 Viljandi – 29. juuni 1998) oli eesti maadleja. Ta lõpetas 1992. aastal Johann Köleri nimelise Viljandi 4. Keskkooli. Teda treenis isa Aarne Kõiv. Tuntumad konkurendid: Buvaissar Saitijev, Zaza Zazirov, Georg Schwabenland, Alexander Leipold. Ta hukkus autoõnnetuses. Selles osales üks auto, mis Viljandi linnas Vaksali tänaval suurel kiirusel teelt välja sõitis. Kõrvalistmel olnud Kõiv hukkus silmapilkselt. Ta oli kuuekordne Eesti meister vabamaadluses (1988, 1989, 1990, 1991, 1992, 1994) NSV Liidu meistersportlane vabamaadluses – 1989. 1992. aasta suveolümpiamängud Barcelonas – 16. koht (68 kg); 1996. aasta suveolümpiamängud Atlantas – 7. koht (68 kg); 1994 İstanbul – 11. koht (68 kg); 1995 Atlanta – 11. koht (68 kg); 1997 Krasnojarsk – 8. koht (76 kg). 1992 Kaposvár – 4. koht (68 kg); 1992 Szekesfehervar – 2. koht (68 kg) (juunior); 1994 Rooma – 11. koht (68 kg); 1995 Fribourg – 6. koht (68 kg); 1996 Budapest – 11. koht (68 kg); 1997 Varssavi – 4. koht (76 kg); 1998 Bratislava – 10. koht (76 kg). Grand Prix of Germany 1994. aasta – 3. koht; 1995. aasta – 3. koht; 1998. aasta – 7. koht. Ivan Jarõgini mälestusturniir 1993. aasta – 3. koht. 1995. aasta – 2. koht; 1997. aasta – 3. koht; 1998. aasta – 4. koht. Alates 1999. aastast korraldatakse rahvusvahelist Küllo Kõivu mälestusvõistlust.. Risto Berendson. Olümpiamaadleja Küllo Kõiv hukkus avariis 30. juuni 1998, Eesti Päevaleht. Marko Suurmägi. Viljandimaa parim sportlane Küllo Kõiv hukkus autoõnnetuses 30. juuni 1998, Sakala Marko Suurmägi. Maadleja Küllo Kõiv saab mälestuskivi. 21. mai 1999, Sakala. Biograafia ESBL-is Küllo Kõiv veebisaidil Olympedia (inglise)
Kuusiku mõis

Kuusiku mõis (saksa keeles Saage) oli rüütlimõis Harjumaal Rapla kihelkonnas. Nüüdisajal jääb kunagine mõisasüda Rapla valda Rapla maakonnas. Esimesed teated Kuusiku mõisast pärinevad aastast 1467, mil see kuulus Wrangellidele. Keskajal asus mõisas tõenäoliselt vasallilinnus. Aastatel 1544–1666 moodustas Kuusiku mõis ühise majapidamise Sikeldi mõisaga. Wrangellide omanduses püsis mõis kuni Põhjasõjani. 18. sajandi alguses (umbes aastal 1714) omandas mõisa Georg Gustav von Hastfer. Aastal 1791 läks mõis Thomas von Dellingshauseni ja samal aastal Gustaviana Christina Hastferi omandusse. 18. sajandi viimasel aastakümnel alustas Kuusiku mõisas tööd naelatöökoda, kus valmistati Venemaalt toodud rauast 3–6-tolliseid naelu. Toodang ulatus sajandi lõpul 100 000 naelani aastas, 1806. aasta andmeil aga 250 puudani. Toodang realiseeriti Eestimaa kubermangus, osalt ka Pärnus. Kuusiku mõisas töötas ka nn. tärklise- ja puudrivabrik ning vasetöökoda. 1806. aastal toodeti tärklist 150 ja puudrit 300 puuda, vaske töödeldi aga aastas 160 puuda. Tärklis ja puuder müüdi Tallinnas ja Pärnus, vask aga läks vaskseppade käsutusse. Tärklise- ja puudrivabrikus töötas 5 pärisorja. Meister kui ka abilised olid pärisorjad. Naela- ja vasetöökojas töötas 6 pärisorja. 1820. aastal sai mõisa omanikuks Georg von Lilienfeld. Mõis jäi Lilienfeldide perekonna valdusse kuni 1919. aasta sundvõõrandamiseni. Tänaseni säilinud puidust barokse härrastemaja lasid Hastferid ehitada 18. sajandi viimases veerandis. Lilienfeldide ajal rekonstrueeriti mõisahäärberit korduvalt, mil sellele lisati nii klassitsistlikke kui ka historitsistlikke (uusgooti) elemente. 1924. aastast tegutses Kuusiku riigimõisa peahoones Riigi Põllutöö Katsejaam. Seoses sõjaväebaasi ja lennuvälja ehitamisega Kuusikule 1940. aastal, kasutati mõisahoonet vene lendurite elamuna. Endises härrastemajas tegutses lasteaed. Ait Karjakastell Masinarehi Moonakatemaja Mõisa park Piirdemüürid Valitsejamaja Mõisa vesiveski koos tammiga Viinavabriku varemed Eesti mõisate loend Kuusiku mõisa peahoone kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 28.05.2022) ""Kuusiku mõis"". www.mois.ee. Vaadatud 17.02.2012. ""Mõisate valdajad"". www.muuseum.harju.ee. Originaali arhiivikoopia seisuga 10.04.2013. Vaadatud 17.02.2012. Jaan Konks, PÄRISORJUSEST KAPITALISMI LÄVENI. JOONI EESTIMAA MINEVIKUST. UURIMUSI LÄÄNEMEREMAADE AJALOOST I, Tartu Riiklku Ülikooli Toimetised, TARTU 1973, lk 64 ""Mälestised • 15329 Kuusiku mõisa peahoone"". register.muinas.ee. Vaadatud 17.02.2012. Rapla vald ostab sügisel müüdud Kuusiku mõisa peahoone tagasi ja paneb uuesti müüki, maaleht.delfi.ee, 20.01.2016 Kuusiku mõisa park kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 28.05.2022) Kuusiku mõisast Eesti mõisaportaalis Kuusiku mõis. Inventariseerimine. Muinsuskaitseameti digiteeritud arhivaalid Kuusiku mõis (Mõisate ülevaated). Muinsuskaitseameti digiteeritud arhivaalid Eesti Ajalooarhiivi kinnistute register: Kuusiku mõis (Rapla khk)
Kurt Saarse

Kurt Saarse (aastani 1936 Kurt Steinberg; 7. mai 1909 Tartu – 14. juuni 1942 Solikamsk, Permi oblast) oli eesti vaimulik ja teoloog. Ta lõpetas aastal 1927 Hugo Treffneri Gümnaasiumi. Aastatel 1927–1932 õppis ta Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Kaitses aastal 1934 tööga "Die Pharisäer und ihre Darstellung im Neuen Testament" mag theol väitekirja. Täiendas ennast aastal 1937 Strasbourgi ülikoolis. Kuulus EÜS-i. Prooviaastal oli ta Ülikooli ja Pilistvere Andrease koguduses. Ordineeriti 25. veebruaril 1934 õpetajaks. 12. juulil 1934 valiti ta Tallinna linnamisjoni õpetajaks. Ta oli aastatel 1934–1935 Tallinna toomkoguduse abiõpetaja, aastatel 1935–1941 oli ta sama koguduse õpetaja. Lisaks töötas ta aastatel 1934–1935 ja 1938 Tallinna Konservatooriumis usuõpetajana ning aastatel 1935–1936 Tallinna Kaarli Koguduse Eragümnaasiumis ja hiljem Tallinna Riiklik Inglise Kolledžis. Saarse arreteeriti aastal 1941 ja ta hukati 14. juunil 1942 Permi oblastis Solikamskis. Konrad Veem Eesti Vaba Rahvakirik Dokumentatsioon ja leksikon EVR Stockholm 1988 Linnamisjon – koguduseks. Rahvaleht, 13. juuli 1934, nr. 81, lk. 5. Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918–1944. II, lk. 490
Elekterpüük

Elekterpüük on veeloomade püük elektrivälja abil. Eestis on loata elekterpüük seadusvastane. Selle eest saab teha 2003. aasta andmetel kuni 18 000 Eesti krooni trahvi. Elekterpüügiks on vaja kaht elektroodi, mille kaudu lastakse vette elektrivool. Vool tekitab anoodi ja katoodi vahele kõrge pingega potentsiaali. Kui veeloom jõuab piisavalt suure potentsiaaligradiendini, hakkab elekter tema käitumist mõjutama. Tavaliselt kasutatakse alalisvoolu, mis tekitab veeloomadel galvanotaksist. See väljendub tahtmatute lihasekrampidena, mis paneb kalad ujuma anoodi suunas. Kui elekterpüük toimub veesõidukist, siis on see sõiduk ise katoodiks ja anood(id) paigaldatakse vööri. Sõltuvalt elektrivälja võimsusest ja püütava veelooma omadustest põhineb elekterpüük kas hirmutamisel, ligimeelitamisel või uimastamisel. Selleks eristatakse püsivaid (näiteks elekterpiiraja ja elekterlõks) ja kantavaid (elektertraal ja elekternoot) püügivahendeid. Töönduslikult kasutatakse kõige rohkem elektertraale, eriti vähilaadsete püügil Kanadas ja USA-s. Elekterpüügi tõhusus oleneb paljudest asjaoludest, mille seas on nii bioloogilisi, tehnilisi, logistilisi kui keskkonnakaitsealaseid. Sõltuvalt sellest, mis liiki ja kui suurt saaki tahetakse püüda, kasutatakse eri meetodeid. Näiteks mõjutab saaki suuresti see, kui pideva alalisvoolu asemel kasutatakse pulseerivat alalisvoolu. Loomuse koostis ja suurus sõltub aga pulseeriva alalisvoolu impulsside kestusest ja suurusest. Eestis kasutati elekterpüüki 1960. ja 1970. aastail rannikumeres angerjate püüdmiseks. Tänapäeval kasutatakse seda peamiselt teadusotstarbel. Elektri väljalülitamisel või elektroodide veest väljavõtmisel taastub veeloomade elutegevus tavaliselt paari minutiga. Kes kohtab röövpüüdjaid, peab helistama telefonil 1313 ja teatama röövpüüdjate täpse asukoha. Kalapüügieeskiri, 2. jagu Piirangud ja nõuded püügivahenditele ja -viisidele kõikides veekogudes § 11. Piirangud püügivahendite kasutamisele Elektriga röövpüüdjad oskavad jääda tabamatuks[alaline kõdulink] Postimees, 22. september 2003. Vaadatud 17. veebruaril 2012 Kalastaja meelespea
Elmar Paldra

Elmar Paldra (aastani 1940 Elmar Pergelbaum, ka Elmar Bergelbaum; 12. juuni 1912 Väinjärve vald – 17. juuli 1969 Kilingi-Nõmme) oli eesti vaimulik. Ta õppis aastatel 1921–1928 Karinu algkoolis, aastatel 1928–1933 Tapa Linna Ühisgümnaasiumis, pärast seda teenis ta kaitseväes. Aastatel 1934–1938 õppis ta Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Prooviaastal oli ta Tartu Pauluse koguduses. Ordineeriti 10. detsembril 1939 õpetajaks. Ta oli aastatel 1939–1940 Järva praostkonna vikaarõpetaja. Aastatel 1940–1944 oli ta (valiti 25. veebruaril 1940) Järva-Madise Püha Matteuse koguduse õpetaja. Aastatel 1945–1948 oli ta Tallinna toomkoguduse õpetaja. 15. mail 1948 ta arreteeriti Tallinnas, 21. mail 1956 vabastati ta Intas. Aastatel 1958–1966 oli ta Sangaste ja Laatre Püha Laurentsiuse koguduse õpetaja. Aastatel 1966–1969 oli ta Saarde Katariina koguduse õpetaja. Elmar Paldra oli kaks korda abielus. Esimesest abielust Aino Grüünvergiga oli tal 2 last. Abielu lahutati 1958. Teine abielu, Helene Liimaga, sõlmiti samal aastal. Paldra suri aastal 1969 ja ta on maetud Saarde kalmistule. Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918–1944. III, lk. 195 https://www.eelk.ee/elulood/paldra_elmar.html
Marussia F1 Team

Marussia F1 Team oli 2012–2014 ja 2015 (Manor Marussia) tegutsenud Vormel-1 meeskond. Meeskonna eelmine nimi oli Virgin Racing.  Charles Pic (2012)  Timo Glock (2012) Jules Bianchi (2013–2014) Max Chilton (2013–2014) Will Stevens (2015) Roberto Merhi (2015) Alexander Rossi (2015)
Caterham F1

Caterham F1 oli 2010–2014 tegutsenud Vormel 1 meeskond. Alguses kandis meeskond Lotuse nime, aga seoses nimetüliga Lotus Carsiga muudeti nimi Caterhamiks, kuna meeskonna omanik Tony Fernandez ostis ära Caterham Carsi. 2012. aastal sõitsid meeskonnas Heikki Kovalainen ja Vitali Petrov. Vitali Petrov asendas eelmist pilooti Jarno Trulli.  Heikki Kovalainen (2010–2012)  Jarno Trulli (2010–2011)  Karun Chandhok (2011)  Vitali Petrov (2010–2012)  Charles Pic (2013)  Giedo van der Garde (2013) Marcus Ericsson (2014) Kamui Kobayashi (2014)
Elmar Kõrv

Elmar Kõrv (12. juuli 1901 Torila, Kokora vald – 7. august 1964 Äksi) oli eesti vaimulik. Kõrv sai gümnaasiumitunnistuse 1924. aastal Tartus eksamikomisjoni ees. Aastatel 1924–1927 ja 1932–1935 õppis ta Tartu Ülikooli usuteaduskonnas (aastal 1923 külastas loenguid vabakuulajana), aastatel 1927–1932 õppis ta õigusteaduskonnas majandust. Akadeemiliselt kuulus ta EÜS-i. Prooviaastal oli ta Järva-Peetri Püha Peetruse koguduses. Ordineeriti 27. detsembril 1936 õpetajaks. Ta oli aastatel 1937–1938 Rapla koguduse õpetaja Joosep Liivi isiklik adjunkt. Aastatel 1938–1951 oli ta Järva-Peetri Püha Peetruse koguduse õpetaja (valimistel 13. veebruaril 1938 sai ta 1465 poolt- ja 338 vastuhäält; vastaskandidaadid August Kobla 260 poolt- ja 1273 vastuhäält ning Martin Ots 195 poolt- ja 1189 vastuhäält. 5. märtsil 1951 ta arreteeriti; ta viibis Karagandõ oblastis Kamõšlagis ja Irkutski oblastis Angarlagis. 6. juunil 1956 vabanes ta vangistusest. Aastatel 1956–1964 oli ta Äksi Andrease koguduse õpetaja. Ta on maetud Kodavere kalmistule. Tema tütretütar on kirjanik Kerttu Rakke. Konrad Veem. "Eesti vaba rahvakirik. Dokumentatsioon ja leksikon". EVR. Stockholm 1988 "Järva-Peetri koguduse õpetajaks Elmar Kõrv". Rahvaleht nr 19, 14. veebruar 1938. Lk 4 "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 3. november 2013. Vaadatud 17. veebruaril 2012.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918–1944. II kd. Lk 366 "Õpetaja E. Kõrv suri südamehaigusse". Vaba Eesti Sõna nr 4, 28. jaanuar 1965. Lk 11 Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944 Eesti kommunismiohvrid 1940–1991
CTD-sond

CTD-sond (lühend ingliskeelsetest sõnadest Conductivity, Temperature, Density 'elektrijuhtivus, temperatuur, tihedus') on seade, mille abil mõõdetakse vee elektrijuhtivuse, temperatuuri ja rõhu muutumist sõltuvalt kaugusest veekogu pinnast. CTD-sondi leiutas Woods Hole'i okeanograafiainstituudi töötaja Neil Brown. Brown oli leiutanud ka CTD-sondi eellase STD-sondi. Sond lastakse laevalt vintsi abil vette kas põhjani või kindla sügavuseni. Mõõtetulemused edastatakse kaabli kaudu veepinnale ja tänapäeval on see ühendatud arvutiga, mis vee temperatuuri ja elektrijuhtivuse põhjal arvutab vee soolsuse ja tiheduse. Lisaks võib CTD-sondiga mõõta vee hapnikusisaldust, fluorostsentsi ja läbipaistvust. Sondi sukeldatakse pinna poolt põhja poole ja mõõteseadiste näidud registreeritakse iga 2 sekundi järel. Vastav tarkvara võib saadud andmed näiteks graafikuna reaalajas printerisse saata. CTD-sondil on titaanist korpus. See on väga vastupidav ja võimaldab mõõta vee omadusi isegi rohkem kui 10 km sügavusel. Sondi saab lisada teisigi andureid, näiteks vees lahustunud hapniku või klorofüllfluorestsentsi mõõtmiseks. Viimane näitab mikroskoopiliste fotosünteesivate organismide ehk fütoplanktoni olemasolu vees. Tihti ühendatakse CTD-sond veeproovide võtmise seadmega. Veemahutid asuvad ringiratast ümber sondi ning neid avatakse ja suletakse laeva pardal olevast arvutist tulevate käskude abil. Niimoodi saab veeproove koguda kindlatelt sügavustelt ning ühtlasi mõõta veeproovi võtmise kohas valitsevaid füüsikalisi, keemilisi ja bioloogilisi tingimusi. CTD-sondi peamine puudus on see, et seda lastakse sügavusse tavaliselt kiirusega pool meetrit sekundis. See tähendab, et mitme kilomeetri sügavusel oleva ookeanipõhjani jõudmiseks võib kuluda tunde. Stratifikatsioon, veemassid www.msi.ttu.ee. Vaadatud 17. veebruaril 2012 Teadlastega seirepüügil. www.kalateave.ee Vaadatud 17. veebruaril 2012
Karl Kivi

Karl Kivi (10. jaanuar 1877 Kaagjärve vald – 25.september 1941) oli eesti raamatukaupmees ja seltskonnategelane. Ta oli põllupidajate poeg. Ta osales Esimeses maailmasõjas ja Vabadussõjas, oli vallakirjutaja. Alates 1907. aastast oli ta raamatukaupluse omanik Antslas. Ta hukati nõukogude võimu poolt. "Jaanuar – näärikuu. Tähtpäevi jaanuaris" Wõrumaa Teataja, nr. 1, 4. jaanuar 2014 Karl Kivi kolmekordne juubel. Postimees, 09.01.1937 (koos fotoga)
Francesco Geminiani

Francesco Geminiani [džemini´aani] (5. detsember 1687 Lucca, Toscana – 17. september 1762 Dublin) oli itaalia viiuldaja, pedagoog, helilooja, muusikateoreetik ja -kirjanik. Ta oli viiulimängija Giuliano Geminiani poeg. Õppis viiulit Milanos Carlo Ambrogio Lonati ja Roomas Arcangelo Corelli ning kompositsiooni Napolis Alessandro Scarlatti juures. Aastatel 1707–1710 mängis ta viiulit Lucca linnaorkestris. 1711–1713 juhatas ta orkestrit Napolis. Alates 1714. aastast oli ta Londonis ja Dublinis solist ja pedagoog. Ta oli ka Georg Friedrich Händeli orkestris kontsertmeister. 1733. aastal debüteeris ta dirigendina. Aastatel 1749–1755 oli ta Pariisis, seejärel taas Inglismaal. Tema teos "Viiulikool" (1740) üks esimesi omataolisi. Geminiani on kirjutanud ka raamatud "Saatetehnika" I (1756), II (1757), "Kitarrimängu kunst" (1760). Tema õpilaste hulgas olid Charles Avison, Michael Dubour, Michael Festing. Tema pedagoogitöö oli väga oluline inglise ja iiri viiulikoolkonna arendamises. Ta on loonud 2 kogu viiulisonaate con basso continuo (1716, 1739), 2 kogu concerto grossosid (1732, 1733), kogu sonaate sooloviiulile (1705) ja tšellole bassiga (1739), triosonaate, klavessiinipalu.
Roberto Gerhard

Robert Juan René Gerhard Ottenwaelder (25. september 1896 Valls, Kataloonia – 5. jaanuar 1970 Cambridge) oli hispaania helilooja. Ta õppis Enrique Granadosi, Felip Pedrelli ja Arnold Schönbergi juures. Töötas Barcelonas ja Suurbritannias. Püüdles loomes verismi poole, rõhutas kõlavärvide ja rütmi tähtsust. ooper "Duena" Richard Brinsley Sheridani järgi balletid "Ariel", "Barcelona õhtud", "Don Quijotte", "Pandora" zarzuela'd, tonadilla'd 5 sümfooniat, sh "Pedreliana" oratoorium "Katk"
Theodor Varblane

Theodor Varblane (1. detsember 1903 Verevi – 30. september 1982 Rannu) oli eesti vaimulik. Lõpetas 1925. aastal Hugo Treffneri Gümnaasiumi. Aastatel 1925–1935 õppis Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Kuulus Eesti Üliõpilaste Seltsi. Prooviaastal oli ta Laiuse, Puhja ja Tartu Pauluse koguduses. Ordineeriti 31. mail 1936 õpetajaks. Ta oli aastal 1936 Märjamaa Maarja koguduse vikaarõpetaja (kuna õpetaja Jaan Läänel keelati vapside liikumises osalemise tõttu Märjamaal viibimine); aastatel 1936–1945 oli ta Häädemeeste ja Tahkuranna koguduse õpetaja. Aastatel 1945–1965 oli ta Rannu Püha Martini koguduse õpetaja; lisaks hooldas ta aastatel 1950–1956 ka Puhja Püha Dionysiuse kogudust. Jäi aastal 1965 emerituuri. Maetud Rannu kalmistule. Konrad Veem Eesti Vaba Rahvakirik Dokumentatsioon ja leksikon EVR Stockholm 1988 Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918–1944. II, lk. 385
Orlando Gibbons

Orlando Gibbons (ristiti 25. detsember 1583 Oxfordis – 5. juuni 1625 Canterbury) oli inglise organist, virginalist ja helilooja. Orlando oli pärit musikaalsest perest. Tal oli kolm venda. Vanim vend Edward Gibbons (1568–1650) oli koormeister. Teine vend Ellis Gibbons (1573–1603) oli samuti andekas helilooja, aga suri noorelt. Alates 1588 elas ta Cambridge'is. 1596–1598 laulis ta Cambridge'i kuningliku kolledži kooris, mida juhatas tema vend Edward, ja õppis talt orelit mängima. 1598 astus ta ülikooli ja pälvis 1606 bakalaureusekraadi muusika alal. James I määras ta umbes 1605 Kuningliku Kabeli organistiks ja sellel kohal töötas ta kuni surmani, saades 1623 vanemorganistiks. Alates 1622 oli ta Oxfordi ülikooli muusikadirektor, 1619. aastast õukonna, täpsemalt prints Charlesi, hilisema Charles I kammervirginalist, 1623. aastast Westminster Abbey organist. Ta suri noorelt sisemise verejooksu kätte. Rahvas kahtlustas, et ta suri katku, mis Inglismaal parajasti ringles, kuid kaks arsti, kes tema surma tunnistasid ja surnukeha lahkasid, kinnitasid, et nii see siiski polnud. Pisut rohkem kui aasta hiljem suri ka Gibbonsi naine Elisabeth, misjärel vanim vend Edward pidi nende lapsed üles kasvatama. Lastest vanim, Christopher Gibbons (1615–1676) sai samuti heliloojaks ja organistiks. Orlando Gibbonsi loomingus on renessansi polüfoonia segunenud baroki ühehäälsuse elementidega. Kirikumuusikas järgis ta John Taverneri, Thomas Tallise ja William Byrdi stiili. Ta vokaalmuusikast tehti lautoseadeid. Cambridge'i kuningliku kolledži kabelis korraldatakse tänapäevani igal aastal Orlando Gibbonsi mälestusjumalateenistus. Palju palu orelile ja viola da gamba'le on tänaseni käsikirjas palad virginaalile kogus "Panthenia" (1611) viiehäälsete madrigalide kogu vioolaga (1612) 2 hümni kogus "Tears or lamentations" (1614) 9 kolmehäälset fantaasiat (1610 või 1625)
Alberto Ginastera

Alberto Evaristo Ginastera [hinas´teera] (11. aprill 1916 Buenos Aires – 25. juuni 1983 Genf) oli argentina helilooja, pedagoog, Kaunite Kunstide Akadeemia liige. Ta lõpetas 1938. aastal Buenos Airese riikliku konservatooriumi J. Andrese ja A. Palma juures, töötas sealsamas pedagoogina. Aastatel 1946–1947 õppis USAs. Töötas 1948–1958 (vaheaegadega) La Plata konservatooriumi direktorina, oli ka üks selle asutajaid). Aastatel 1958–1962 oli ta Buenos Airese Katoliku Ülikooli kaunite kunstide osakonna pedagoog, üks Ladina-Ameerika Muusika Uurimiskeskuse organiseerijaid Torquato di Tellas 1965. Teda peetakse argentina muusika võtmefiguuriks. Talle on omapärased nii rütmika kui ka indiaani rituaaltemaatika. "Lennuväli" 1961 Bergamo, "Don Rodrigo" 1964 Buenos Aires (B/A), "Beaumarche" M. Lainesi järgi 1967 Washington, "Beatrice Cencci" 1971 "Panambi" 1937 B/A, "Estancia" 1941 (esietendus 1952, uus redaktsioon 1961) "Õrn öö" 1960 New York, "Surasso" 2 sümfooniat: "Portena" 1942 ja "Sinfonia elegiaca" 1944 avamäng "Kreooli Faust" 1943 tokaata, villansico ja fuuga orkestrile 1947 pastoraal "Pampeana no.3" 1953 kontsert-variatsioonid kammerorkestrile 1953 kontsert keelpillidele 1965 2 klaverikontserti "Argentina" 1941 ja 1961 viiulikontsert orkestriga 1963 tšellokontsert klaveriga 1966 harfikontsert orkestriga 1959 kammermuusika "Pampeana no 1" viiulile klaveriga 1947 ja "Pampeana no 2" tšellole klaveriga 1950 2 keelpillikvartetti 1948/49 klaverikvintett 1963 palu klaverile sh "Argentina tantsud" 1937 12 ameerika prelüüdi 1944 süit "Kreoolide tantsud" klaverile 1946 Sonaat klaverile 1952 "Tucumani laulud" häälele, flöödile, viiulile, harfile ja 2 trummile R. J. Sanchesi tekstil 1938 kantaat "Maagiline Ameerika" 1960, "Milena" Kafka tekstil 1970 rahvaviiside töötlusi, sh kogu "Cinco cantiones populares argentinas" 1943 muusika näidenditele, sh "Oliantai" muusikat kinofilmidele