laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Magirus

Magirus GmbH on Saksamaal Ulmis asutatud ettevõte, mis hakkas 1866 tootma tuletõrjesõidukeid, 1910. aastatel ka veokeid ja autobusse. Magirus on üks suurimaid tuletõrjeseadmete tootjaid. Selle tuletõrjeautod põhinevad tänapäeval peamiselt Iveco šassiil ja mootoritel, kuid mõnikord kasutatakse ka teiste veoautotootjate platvorme. Magirus on Iveco Groupi kaubamärk. Ettevõtte rajas priitahtlike pritsimeeste üksuse juht Conrad Dietrich Magirus (1924–1995), kes oli pühendunud tuletõrjumise abivahendite leiutamisele. 1866 asutas ta ettevõtte "'Feuerwehr-Requisiten-Fabrik C. D. Magirus'", mis esialgu tootis näiteks voolikuid ja veepritse. Magirus leiutas auto katusel oleva tõstetava ja pikendatava redeli, mis kiiresti levis kõigi tuletõrjemasinate standardvarustusse. Magiruse logoks oli M-täht, mis oli disainitud meenutama Ulmi katedraali. Logo võeti kasutusele 1925. Ülemaailmse majanduskriisi ajal 1930. aastate alguses sattus Magirus raskustesse ja selle omandas 1932 pank. 1935 müüs pank ettevõtte Deutz AG-le, mis tootis omanimelisi mootoreid ja kasutas neid ka Magiruse autodel. Seetõttu kasutati sõidukitel sageli nime Magirus Deutz ja 1940–1949 Klöckner-Deutz. Aastal 1936 lõppes liitumine. 1944 hakkas Deutz tootma õhkjahutusega diiselmootoreid, mida alates 1948 Magiruse sõidukitel kasutama hakati. Deutzi mootoreid toodetakse ja tänapäeval ja neid kasutamiseks põllumajanduses ja merenduses. Aastal 1975 ostis ettevõtte IVECO ning jätkas veoautode tootmist, alates 1983 IVECO Magiruse nime all ja Iveco veokeid müüdi Magiruse kaubamärgi all Saksamaal ning teistel Euroopa ja Lähis-Ida turgudel kuni 1980. aastate lõpuni ning peale seda loobus IVECO peatselt enamikus maailma maades Magiruse nime kasutamisest. Tänapäeval kasutatakse Magiruse kaubamärki ainult ettevõtte tulekustutustehnika juures. Ettevõtte tootmisüksused asuvad lisaks Saksamaale veel Austrias, Itaalias ja Prantsusmaal. Ettevõtte peakorter asub Ulmis Magiruse tänaval (Magirusstraße). http://www.iveco-magirus.de/
Keravälk

Keravälk on harva esinev muutuva värviga helenduv kera läbimõõduga umbes 20 cm kuni meeter. Ta esineb enamasti koos tavalise äikesetormiga ning üsna sageli nähakse pärast pikselööki maapinna kohal hõljumas. Keravälgu optilise spektri ehk valguse lainepikkuste mõõtmistulemused avaldati esmakordselt 2014. aasta jaanuaris. Spektri analüüs näitas et keravälgus oli rauda, räni ja kaltsiumi, ehk samu aineid mida leidub pinnase koostises. Lisaks oli vaadeldud keravälgu spekter üldjoontes sarnane samal ajal esinenud tavalise välgu spektriga. On pandud tähele, et keravälk justkui langeks pilvedest. Keravälk liigub õhus aeglaselt ning võib tungida ruumidesse enamasti läbi aknaprao või korstna ja seejärel kas lõhkeda suure pauguga või kahju tekitamata ruumist lahkuda. On täheldatud juhtum, kus keravälk läbis aknaklaasi seda purustamata. Keravälgu eluiga võib ulatuda sekundist rohkem kui minutini ja tema heledus selle aja jooksul oluliselt ei muutu. Välk võib liikuda üles, kuid enamasti teeb seda muus suunas. On täheldatud, et keravälk suudab põrkuda maapinnalt nagu kerge õhupall. Keravälk kaob üldjuhul kiiresti ja see kadumine võib olla kas täiesti vaikne või toimuda plahvatuslikult. Ta on umbes kera- või pirnikujuline, ebaselgete servadega. Heleduselt vastab ta umbes kodumajapidamises kasutatavatele valgustitele, nii et päeva ajalgi on nad selgelt näha. Keravälke on nähtud mitut värvi, aga kõige tavalisemad on punased, oranžid ja kollased toonid. Arvatavasti on tema temperatuur kõrge, mis tekitab sisisevat heli ja teravat lõhna. Siiski on tema läheduses viibinud inimesed üksnes harva kuumust täheldanud, kuid tema kadumisega kaasneb mõnikord oluline soojuse vabanemine. Tema lõhn meenutab osooni, põlevat väävlit või lämmastiku oksiide. Teadlased on juba ammu püüdnud laboratoorsetes tingimustes keravälku valmistada. Kuigi mõned eksperimendid on tekitanud efekte, mis pealtnäha tunduvad loodusliku keravälgu moodi olevat, ei ole siiski veel välja selgitatud, kas see on juhuslik kokkusattumus või ei. Kettvälk Cen, Jianyong; Yuan, Ping; Xue, Simin. 2014. "Observation of the Optical and Spectral Characteristics of Ball Lightning." Physical Review Letters (American Physical Society). Vol. 112, nr. 035001. Ball, P (2014) Focus: First Spectrum of Ball Lightning. Physics 7, 5 (Veebiversioon, vaadatud 13.08.2016).
Kettvälk

Kettvälk ehk helmesvälk on väga haruldane välk, mis koosneb 20-30-st kuni 10 cm diameetriga kehast, mis liiguvad joonvälgu kanalis ja meenutavad sätendavat helmekeed. Üksikute kerade vahel on vaid mõni sentimeeter. Nähe kestab umbes pool sekundit. Enamasti on sellist välku kohatud mägedes. Keravälk
Lutsk

Lutsk on linn Ukrainas, Volõõnia oblasti keskus. Ta asub Stõri jõe ääres. Lutskit Volõõnia vürstiriigis on teadaolevalt esmamainitud 1095. aastal. Aastal 1240 vallutasid Galiitsia-Volõõnia vürstiriigi ja linna tatarlased. Leedu suurvürst Gediminas liitis 1340 linna Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigiga ning tema poeg Liubartas valitses Vladimiri, Lutski ja Volõõnia vürstiriike. Leedu suurvürsti Vytautase ajal (1388–1430) oli Lutski kindlus tema teine residents Vilniuse järel. Alates 1569. aastast kuulus Lutsk Poola kuningriigi krooni alla. Kolmanda Poola jagamise järel, 1795. aastal läks linn Venemaa keisririigi koosseisu. Aastatel 1918–1939 kuulus Lutsk taas Poolale – seda kinnitas 1921. aasta Riia rahu. Lutsk oli siis Volõõnia vojevoodkonna pealinn, vaatamata sellele polnud see vojevoodkonna suurim linn – suurim linn oli Rivne. 1938. aastal elas Lutskis 45% juute, 36% poolakaid, 9% ukrainlasi, 6% venelasi ja 4% muid vähemusi. Pärast 1939. aasta rünnakut Poolale liideti linn NSV Liiduga ja kuulus 1991. aastani NSV Liitu, välja arvatud Saksa okupatsioon aastatel 1941–1944. Saksa okupatsiooni ajal mõrvasid sakslased linna juudi kogukonna. Poolakad aga tõrjuti Lutskist välja pärast Poola ja NSV Liidu piiride muutmise lepingu allkirjastamist 1945. aastal Poola uuteks piirideks. Linn kuulub iseseisvale Ukrainale alates 1991. aastast. Kindlusetorn Lutskis Üks Lutski igavese kuulsuse memoriaali mälestusmärkidest Lutski koduleht Ukrainlased võtsid esipioneer Pavlik Morozovilt nimelise tänava, Õhtuleht, 24. august 2007
Scottish Borders

Scottish Borders ('Šotimaa piirid') on omavalitsus Šotimaa lõunaosas. 1975. aastal moodustati mitme endise krahvkonna ja nende osade liitmisel Scottish Bordersi piirkond. 1996. aastal muudeti see ühetasandiliseks omavalitsuseks (council area). Läbi piirkonna voolab Tweedi jõgi. http://statistics.gov.scot/data/population-estimates-current-geographic-boundaries  Scottish Borders – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis https://www.scotborders.gov.uk/
Kansas City

Kansas City on linn Ameerika Ühendriikides Missouri osariigis. Asub Missouri jõe kaldal Kansase jõe suudme vastas. Teisel pool jõge asub samanimeline linn Kansas City (145 000 elanikku), mis kuulub Kansase osariiki. Kahes linnas kokku on üle 600 000 elaniku. Lisaks ka Kansase suuruselt teist linna Overland Parki (175 000 elanikku) ja veel kümmet väiksemat omavalitsust hõlmavas Kansas City linnastus on kokku 2 350 000 elanikku. Suurem osa Kansas Cityst asub Jacksoni maakonnas, väiksemad osad ka Clay, Cassi ja Platte'i maakonnas. 2010. aasta seisuga oli linna rahvaarv 459 787, kellest 302 499 inimest (65,8%) elas Jacksoni maakonna territooriumil, 113 415 (24,7%) Clay, 43 676 (9,5%) Platte'i ja 197 (0,04%) Cassi maakonnas. Kansas City prohvetid Kansas City koduleht
Kapan

Kapan (Կապան) ehk Ghaphan (Ղափան) on linn Armeenias, Sjunikhi maakonna keskus. Asub 1 km kaugusel Aserbaidžaani piirist.  Kapan – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Jan Uuspõld läheb Tartusse

"Jan Uuspõld läheb Tartusse" (rahvusvahelises filmilevis pealkirjaga "186 Kilometers") on 2007. aasta Eesti must komöödia. Filmi käis kinodes vaatamas esimese kuu jooksul pärast esilinastust üle 63 000 kinokülastaja. 2007. aastal käidi seda kinos vaatamas 73 336 korda. Vaatajate arv televisioonis esilinastusele järgneval aastal oli 116 000. Andekas, kuid alkoholismi tõttu tippvormi kaotanud näitleja Jan Uuspõld otsustab lõpetada teleklouni mängimise ning võtta vastu tõsise rolli Vanemuise teatris. Tartu-sõidust saab aga tavatu, kohati liialdustesse kalduv teekond läbi tänapäeva Eesti elu ja Uuspõllu teekond Tartusse osutub aga pööraselt seiklusrohkeks. Oma eksirännakutel kohtab Jan popstaare, poliitikuid, kiimalisi naisi, hulle prohveteid, tapahimulisi maamehi ja tagatipuks koguni Toomas Hendrik Ilvest. Pole siis imestada, et ühel hetkel ei saa Jan enam isegi aru, et kes ta on ja kuhu ta õigupoolest üldse läheb. Väljamõeldud tegelaste kõrval astub filmis üles palju Eestis tuntud inimesi iseenda, teiste kuulsuste või näitlejate esituses. Peaosalise filmisaatus on inspireeritud tema reaalsest elukäigust. Jan Uuspõld: "Enne seda filmi olin ma inimeste jaoks pilasarja "Wremja" Zorro, aga pärst filmi sain Jan Uuspõlluks. See võib tunduda naljana, kuid nii ta oli. Jan Uuspõlluks saamine meeldis mulle väga. Sain endale näitleja ja inimesena kindlama jalgealuse. Sain endale uue hea kaubamärgi. See ei ole hea sõna – kaubamärgi sõna kõlab küüniliselt, nii ei tohiks inimese kohta öelda, kuid paremat sõna mul selle kohta ei ole. Kui ma selle uue kaubamärgi filmist kätte sain, hakkas mu elu ülesmäge minema. Minu jaoks oli Draamateatrist vallandamine tohutu löök. Filmi kaudu sain seda enda jaoks võimalusena kasutada." Filmi osalemine festivalidel: goEast - Festival of Central and Eastern European Film (Wiesbaden, Saksamaa), 2007, Võistlusprogramm Warsaw International Film Festival (Varssavi. Poola), 2007 EU Film Festival (Ottawa, Toronto, Vancouver; Kanada), 2007 KINOSHOCK - Open Film Festival for states of the CIS and Estonia, Latvia and Lithuania (Anapa, Venemaa), 2007 Vancouver Film Festival (Kanada), 2007 Eurocine 27 - ropean film preview, 2007 TIFF - Transilvania International Film Festival (Cluj, Rumeenia), 2007 Mumbai Film Festival (India), 2008 FEBIOFEST - International Film Festival (Praha, Tšehhi), 2008 Chennai International Film Festival (India), 2008, Programm Balti fookus PÖFF - Pimedate Ööde filmifestival (Tallinn, Eesti), 2022, Erilinastus jt. Eesti filmi andmebaas Laasik, A., Jan Uuspõld: filmist sai näitlejatee murdepunkt. Eesti Päevaleht: LP, 2. veebruar 2013. lk 28-29. "Jan Uuspõld läheb Tartusse" (Kuukulgur Film, 2007). Blogi Eesti filmid, 20. aprill 2007 Wimberg. Kui Jan Uuspõld läks Tartusse. Sirp, 30. märts 2007 Jan Uuspõld läheb jälle Tartusse! Õhtuleht, 23, detsember 2022.
Recker

Recker oli Johann Wilhelm Ludwig von Luce oletatud hüpoteetiline linn keskaegsel Saaremaal. Johann Wilhelm Ludwig von Luce. Notizen zur topographischen Geschichte der Insel Oesel. Mitteilungen aus dem Gebiete der Geschichte Liv-, Ehst- und Kurland's. Fünfter Band, Riga 1850, S. 439–466.
Arequipa

Arequipa on linn Peruus, Arequipa piirkonna ja Arequipa provintsi halduskeskus. Ta on Peruu rahvaarvult teine linn pealinna Lima järel. Arequipa asub 2380 m kõrgusel merepinnast igijääga kaetud Misti vulkaani jalamil, mis kerkib 5822 m kõrgusele. Linna kliima on kogu aasta jooksul kuiv ja päikesepaisteline. Üldiselt on ilm kogu aeg mahe ja temperatuur kõigub vahemikus 10–24 °C. Vihmaperiood on jaanuarist märtsini, kuid sadu on mõõdukas. Kõige külmem kuu on august. Linna hüüdnimi on Valge linn (La Ciudad Blanca), sest linnas on palju pärlvalgest vulkaanilisest kivist ehitatud hooneid. Arequipa kesklinnas on palju Hispaania kolonialismi aegseid hooneid ja sellepärast kuulub Arequipa vanalinn alates 2000. aastast UNESCO maailmapärandi nimistusse. Väljakaevamiste andmetel on viljakas ala, millel Arequipa asub, olnud asustatud juba 6. aastatuhandel eKr. Tõenäoliselt tuleb linna nimi aimara keelest, kus ari tähendab tippu ja kipa kohta. Linna nime on seostatud ka ketšuakeelse fraasiga Ari, quepay ('jah, siin'). 15. sajandil vallutasid inkad Arequipa ala seal elanud aimarade käest. See piirkond oli inkade tähtis põllumajandustoodetega varustaja. Tänapäeva linna asutas 15. augustil 1540 hispaania konkistadoor Garcí Manuel de Carbajal, kes oli Francisco Pizarro esindaja. Juba järgmisel aastal andis Karl V Arequipale linna õigused ja vapi, mida siiamaale kasutatakse. Esimene linnapea oli Juan de la Torre y Díaz Chacón, kellel on Peruu euroopastamises suur roll. Arequipa jäi võrdlemisi isoleeritud linnaks kuni 1870. aastani, mil linna saabus raudteeühendus lähedalasuva sadamalinna Mollendoga. 1930. aastatel valmis Panameerika maantee, mis võimaldas veelgi ulatuslikumat kaubavahetust. Kuni 1940. aastateni moodustasid linna põhilise elanikkonna mestiitsid, kes olid tekkinud hispaania päritolu kolonisaatorite ja kohalike indiaanlaste segunemisel. Hiljem on toimunud mägedes elanud puhtavereliste indiaanlaste suur migratsioon linna. See on muutnud linna demograafilist ja kultuurilist iseloomu. Arequipa asub tektooniliselt aktiivses kohas. 1868. aasta maavärinas hukkus üle 10 000 inimese. Linn sai kannatada 23. juunil 2001 toimunud 7,9-magnituudises maavärinas. Juunis 2002 oli kogu linna elu nädal aega täielikult peatunud streikide ja mässu tõttu, millega protestiti kahe elektrijaama erastamise vastu piirkonnas. Arequipas on kaks ülikooli: Universidad Nacional de San Agustín de Arequipa (asutatud 1828) ja Universidad Católica de Santa María (asutatud 1961). Mõlemad on eraülikoolid. Linnas asub 1580. aastal rajatud Santa Catalina klooster ja 1648. aastal rajatud frantsisklaste klooster La Recoleta, mis on tuntud oma raamatukogu poolest, mille vanim raamat pärineb 1494. aastast. Arequipa lähedal asub Rodríguez Ballóni rahvusvaheline lennujaam. See on lendude arvult Peruu 2. lennujaam. Arequipa sõpruslinn on Honolulu (USA). https://www.inei.gob.pe/media/MenuRecursivo/publicaciones_digitales/Est/Lib1539/libro.pdf, vaadatud 23.11.2018. Arequipa – pärl Peruu lõunaosas, Postimees, 14. veebruar 2008
Menoraa

Menoraa (heebrea מנורה menora, mitmuses menorot) on judaismis seitsmeharuline küünlajalg. See sümboliseerib Moosese nähtud põlevat põõsast. Menoraad kasutati Vana Testamendi järgi usurituaalides Jeruusalemma templis. Menoraa tegemise juhis on Teises Moosese raamatus 25:31-40. Tänapäeval kasutatakse seda sünagoogis. Menoraad on kujutatud ka Iisraeli vapil. Hanuka ajal kasutatakse 9-harulist küünlajalga, mida nimetatakse hanukiaks.
AK 4

AK 4 (rootsi keeles Automatkarbin 4) on 7,62 mm automaatkarabiin, mida valmistati Rootsis 1985. aastani, Heckleri & Kochi automaatrelva G3 variant. kaliiber – 7,62 mm padrun – 7,62 × 51 mm kuuli algkiirus – 790 m/s (standardse laskemoonaga) vintraua pikkus – 450 mm sihikuline laskekaugus – 500 m efektiivne laskekaugus – 400 m laadimata relva mass – 4,4 kg laetud relva mass – 5,3 kg padruneid salves – 20 tk üldpikkus 1045 mm tehniline laskekiirus 600 lasku minutis Peamised relvaosad jaotatakse nelja gruppi: kaba grupp, lukukoja grupp, püstolikäepideme grupp, vintraua-laesääre grupp Kaba koos taandurmehhanismiga Dioptersihik Relvaraam Lukukoda Salveriiv Salve kinnitusava Kestaheiteava Padrunikesta suunaja Vinnastushoob Vintraud Kirp koos kirbukaitsega Laesäär koose toruneediga Leegisummuti Nugatäägifiksaator Päästik Päästikukaitse Püstolkäepide Tuleümberseadur Lukuraam Lukupea Lööknõel Lööknõelavedru Lukujuhtplaat Salv Relva on lihtne käsitseda ning laskmise ajal on see stabiilne ja täpne. Kuna kasutatakse NATO 7,62 × 51 mm padruneid, on kuul tugeva läbistusvõimega ka pikematel distantsidel ega kaldu kõrvale peenikeste okste ja lehtedega kokku puutudes. Relva puudusteks on tihtipeale toodud salve väike mahutavus ning relva võrdlemisi suur mass ja pikkus, mis muudab relva käsitsemise kitsastes oludes või lühemakasvulisele võitlejale ebamugavaks. AK 4 eripära on vinnastushoova asukoht relva raua peal asuva vinnastushoova koja vasakul küljel. Enamikku relvi saab vinnastada paremalt lukukoja küljelt. Relv on varustatud dioptersihikuga, mis hõlbustab sihtimist. AK 4 on kasutusel Rootsi ja Eesti sõjaväes. Varem kasutati AK 4 ka Läti ja Leedu sõjaväes, praeguseks on mõlemad AK 4 välja vahetanud 5,56 mm Heckler & Koch G36K vastu.  Eesti  Jordaania  Läti  Leedu  Rootsi LMT R20 RAHE 2009, O. Janson, Swedish military assault rifles 1945 - 1990, Ak4 and Ak 5. Avaldati 6. apr 2016, MilTest, AK4 lühitutvustus, youtube.com Avaldati 3. mai 2018, Kaitseliit, Väljaõpe - Relva hooldan..., youtube.com
Janusz Krężelok

Janusz Adam Krężelok (sündinud 18. detsembril 1974) on Poola murdmaasuusataja. 10. koht klassikasprindis 19. koht sprindis 26. koht 15 km klassikas
Opositsioon (kabe)

Opositsioon on kabemängus kabendite vastasseis. Lähiopositsiooniks nimetatakse seisu, kus ühel ja samal vertikaalil asuvate vastandvärvi kivide vahel on ainult üks väli. Antud seisus on käigul olev pool kaotanud. Opositsioonis võib olla ka rohkem kive. Ka selles seisus kaotab see pool, kes on käigul. Kaugopositsioonis on aga samal vertikaalil asuvate kivide vahel suurem vahe. Ka selles seisus on käigul olev pool kaotanud. Selliseks seisuks nimetatakse seisu, kus valge kivi asub väljal b6 ja must kivi väljal b8. Antud seisus võidab valge hoolimata sellest, kumb vastastest on käigul. Opositsioonis valge kivi g1 ja must kivi g3 võidab aga must. Sellise opositsiooni näide on järgmisel diagrammil. Antud seisus musta käigul olles võidab valge üks kivi kahe musta kivi vastu. Ka selles seisus on käigul olev pool mängu kaotanud. See motiiv on väga levinud kompositsioonkabes.
Korženevskaja

Korženevskaja on mäetipp Pamiiris (Tadžikistan). Asub 13 km põhja pool Ismoili Somoni mäetipust. Kõrgus 7105 m. Mägi on nime saanud Jevgenija Korženevskaja, vene geograafi Nikolai Korženevski naise järgi. Esmavallutus toimus 1953, kui tippu jõudis rühm alpiniste Aleksei Ugarovi juhtimisel. Tipp kuulus neljandana ka NSVL-i nelja seitsmetuhandese ehk "lumeleopardi" tipu hulka. 1970 –12 meest (sealhulgas Kuldev Ääremaa, Heino Paltser, Jüri Tohver, Ilmar Palo ja Ain Uusna) esimeste Eesti alpinistidena Ilmar Priimetsa juhtimisel. 1978 – Juhan Ahlberg, Enn Saar, Jaak Sumeri 1986 – Jaan Künnap, Alfred Lõhmus, Kalev Muru 1987 – Jaan Künnap (teist korda) 1989 – Jaan Künnap (kolmandat korda) 1991 – 5 alpinisti Jaan Künnapi juhtimisel, sealhulgas Helme Suuk 1991 – Raivo Plumer, Tõivo Sarmet, Heiki Erm 2006 – Kristjan-Erik Suurväli, Priit Joosu, Hannes Oja, Priit Rooden, Priit Joosu, Priit Simson 2015 – Üllar Põld, Tiina Tamm, Ain Rästa, Kaupo Tiislär, Meelis Luukas 2017 – Katrin Merisalu 2018 – Tannar Esna, Oliver Liiv Alpiklubi Firn kodulehe andmetel on tippu tõusnud ka Aaro Aedviir ja Kalle Aedviir. 1991 – Helme Suuk 2015 – Tiina Tamm 2016 – Tiina Tamm 2017 – Katrin Merisalu Ülevaade Eesti alpinismi ajaloost. jkalpiklubi.ee TIPUS! BNS, 13. oktoober 1998. magiklubi.ee Ajalugu 1991. ajaveeb.alpinism.ee Lumeleopardid. firn.ee Firni ajalugu. firn.ee
Albert Fuller Ellis

Sir Albert Fuller Ellis (28. august 1869 Roma – 11. juuli 1951 Auckland) oli maavaraotsija, kes 1900. aastale avastas Nauru ja Banaba saare fosforiidivarud. Ta oli aastatel 1921–1951 Briti Fosforiidikomisjoni Uus-Meremaa-poolne liige (British Phosphate Commissioner for New Zealand). Ellis sündis Austraalias Queenslandis Roma linnas. Tema isa oli George C. Ellis. Perekond kolis Uus-Meremaale Aucklandi, mille lähedal isa hakkas farmeriks. Poiss õppis Cambridge'i Ringkonna Keskkoolis (Cambridge District High School). Pärast keskkooli lõpetamist võeti Ellis tööle firma John T. Arundell and Co. analüütikuks ja maavarade otsijaks. See kompanii, mille peakorter oli Londonis, kauples Okeaania fosforiidi, kopra ja pärlitega. Kompanii Sydney kontoris töötades leidis Ellis 1899, et Naurult pärit suur kivi, mille abil ust lahti hoiti ning mida peeti kivistunud puiduks, koosneb väga puhtast fosfaadist. Ellis sõitis mais 1900 Banaba saarele (tollal Ocean Island) ning hiljem Naurule ning leidis oma avastusele kinnituse. Fosforiidi kaevandamine Banaba saarel algas kolme kuu jooksul pärast Ellise avastust. Ellis juhtis ka fosforiidivarude kasutuselevõttu Naurul. Kaevandamine algas seal 1906. aastal saare Saksa haldurite korraldatuna. Aastaks 1911 oli ta saarte fosforiiditööstuse direktor, kes töötas Aucklandil, käies saartel vastavalt vajadusele. Pärast Esimest maailmasõda sai Naurust Austraalia, Uus-Meremaa ja Suurbritannia mandaatterritoorium ning 1920 omandasid need riigid ka Nauru fosforiiditööstuse. Riigid nimetasid Nauru fosforiidi kaevandamise ja eksporti juhtimiseks ametisse Briti Fosforiidikomisjoni (British Phosphate Commission, BPC). Selle Uus-Meremaa-poolseks liikmeks määrati Ellis. Sellele ametikohale jäi ta surmani. Ellis oli Uus-Meremaa esindaja Jaapani alistumise tseremoonial Banaba saarel ja Naurul 1945. 1924 Püha Miikaeli ja Püha Jüri orden 1938 Knight Bachelor "Ocean Island and Nauru – their Story" ("Banaba saar ja Nauru – nende lugu"; 1935), raamat nende saarte ajaloost, tema avastusest ning sellele järgnenud fosforiiditööstuse arengust neil saartel. 1900. aastal abiellus Ellis Aucklandist pärit Florence Christine Stewartiga, kelle isa oli Andrew Stewart. Esimene abikaasa suri 1903. aastal. 1909. aastal abiellus Ellis oma esimese abikaasa õe Nellie Isobel Stewartiga. Ellisel sündis tütar Joan Izod.
Vikinglotto

Vikinglotto on rahvusvaheline loteriimäng, milles tuleb valida 6 numbrit 48-st. Vikinglotto esimene loosimine toimus 17. märtsil 1993. Loosimine toimub igal kolmapäeval. Peavõit on ühine Rootsis, Taanis, Soomes, Norras, Island, Sloveenias, Belgias ja Eestis. Neis riikides kantakse loosimine üle ka televisioonis. Vikinglottot korraldavad Norsk Tipping AS (Norras), Dansk Tipstjeneste AS (Taanis), AB Tipstjänst (Rootsis), Islensk Getspä (Islandil), Veikkaus (Soomes) ja Eesti Loto (Eestis). Eesti Loto liitus Vikinglotto süsteemiga 2000. aastal. Loosimise toimumise eeltingimuseks on see, et kõigist osalevatest riikidest on loto korraldajale saadetud andmed müüdud piletite kohta. Suurim Eestisse tulnud Vikinglotto võit on olnud 20. märtsil 2013 loosimisel võidetud 768 713,16 eurot. Teelemari Loonet "Viking Lotto tänaõhtune loosimine lükkus edasi" Postimees, 23.11.2011 (Vaadatud 24. novembril 2011) Teelemari Loonet "Viking Lotto hilinenud loosimisel tuli Eestisse 163 000-eurone võit" Postimees, 24.11.2011 (Vaadatud 24. novembril 2011) TOP 10 | Millised on euroajal olnud Eesti suurimad lotovõidud? Delfi.ee 31.08.2019. Viking Lotto Eesti Loto kodulehel
Taldom

Taldom on linn Venemaal Moskva oblastis, Taldomi rajooni keskus. Asub 110 km Moskvast põhjas. Aastatel 1918–1929 oli linna nimi Leninsk. Linnas on koduloomuuseum ja seal ilmub ajaleht Zarja. Taldomi lähedal asub maailma võimsaim raadiosaatja (sagedusel 261 kHz, võimsusega 2500 kW). "Rahvaloenduse andmed". Originaali arhiivikoopia seisuga 30. august 2011. Vaadatud 20. augustil 2011.
Gothic metal

Gothic metal sai alguse 1990. aastate keskel, arenedes välja doom metal'ist death metal'i seguna. Erinevuseks teistest metal'i stiilidest on väga tihe süntesaatori ja topeltvokaali kasutus, samuti võib esineda akustilist kitarri, mis on teistes metal'i žanrites peaaegu olematu. Akustilise kitarri kasutus ei erine eriti elektrilise omast, nimelt on mõlemal osapoolel võrdse raskusega roll. Basskitarr mängib madalamaid toone, nagu doom metal'is, aga seda death metal'i või black metal'iliku agressiivsusega. Pearolli instrumentides kannabki enamasti basskitarr, aga võib ka esineda, et juhtroll on kaheks jaotatud bassi ja süntesaatori vahel. Tihtipeale asendab süntesaator teist kitarri, väga palju kasutatakse süntesaatoril erinevaid helide võimalusi, näiteks tuule, koori või isegi keelpilli heli. Vokaale on, nagu varem mainitud, peaaegu alati kaks: nais- ja meesvokaal, neid nimetatakse ka beauty and the beast ('kaunitar ja koletis'). Meesvokalist laulab nagu black'is või death'is, naisvokaal vastandub sellele enamasti kas sopranina või lihtsalt harmoonilise laulmisega. Laulusõnad tiirlevad enamasti romansside ja fantaasialugude ümber, mis ühele või rohkematele osapooltele lõpeb traagiliselt. Gothic metal'i ansamblid ei kirjuta enamasti oma lugusid eraldi jäävatena, vaid lugu jätkub albumi järgnevatel paladel, nad kirjutavad albumi novelli vormis.