laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Dreiliņi raudteepeatus

Dreiliņi raudteepeatus oli raudteepeatus Lätis Riia–Daugavpilsi raudteeliinil. Peatus asus Riias, Riia keskraudteejaamast 6 versta kaugusel. Peatust nimega Getlingsmoor või Dreilingsbusch on esmamainitud 1918. aastal. 1919. aastal kasutati selle kohta nimetust 6. verstes nodalīšanas punkts, mis tähendab kuuenda versta eralduspunkti. Dreiliņi nime sai peatus 1920. aastal. Peatus suleti raudtee elektrifitseerimsisel 1959. aastal. T. Altbergs, K. Augustāne, I. Pētersone. Dzelzceļi Latvijā. R: Jumava, 2009, 28. lk.
Zemitāni—Šķirotava raudtee

Zemitāni–Šķirotava raudtee on elektrifitseeritud raudtee Riia linnas Šķirotava raudteejaama ja Zemitāni raudteejaama vahel. Raudtee on nelja kilomeetri pikkune ja kahe teega, peatusi sellel ei ole ja vaatamata sellele, et tee on elektrifitseeritud, ei toimu sellel elektrirongide liilust. Raudteed kasutavad kaubarongid. Aastail 2013 ja 2014 kasutas seda keskeltläbi 45 rongi ööpäevas. Rongide lubatud sõidkiirus sellel teel on 40 km/h. Tee valmis aastal 1902 seoses Riia raudteesõlme rekonstrueerimisega. Nõukogude perioodil kasutasid seda Ogrest Carnikavasse ja Vecāķi raudteejaama sõitvad rongid, mis ei läbinud Riia keskraudteejaama. Taoline liiklus jätkus aastani 2000, mil sellesse tekkis kaheaastane paus. Aastal 2003 katsetati sellise liiniga taas, ent seejärel reisirongide liiklus sellel teel lõppes. Publiskās lietošanas dzelzceļa infrastruktūras pārskats 2014 A/S Pasažieru vilciens, elektrovilcienu kustības dienesta saraksts 2003./2004. g.
Serhi Kultšõtskõi nimeline pataljon

Ukraina kangelase kindralmajor Serhi Kultšõtskõi nimeline operatiivotstarbeline pataljon (ukraina keeles Батальйон оперативного призначення імені Героя України генерал-майора Сергія Кульчицького) on Ukraina Rahvuskaardi väeüksus. Pataljoni võitlejad osalesid koos 81. aeromobiilse brigaadi võitlejatega 1. oktoobril 2022 Lõmani enda kontrolli alla võtmises. 2023. aasta juuni alguses liideti pataljon Ründebriaad Bureviga. Serhi Kultšõtskõi Із зони АТО повернулися бійці батальйону імені Кульчицького - UNN, 25.02.2015 (vaadatud: 03.08.2022) Населений пункт Лиман звільнено та взято під контроль, - воїни 81-ї ОАБр та батальйону ім. Кульчицького записали відео із центру міста. ВIДЕО https://censor.net/ua/n3370917 (vaadatud: 01.10.2022) Батальйон імені Кульчицького увійшов до бригади «Буревій» (vaadatud: 03.06.2023)
East St. Louis

East St. Louis on linn USA-s Illinoisi osariigis St. Clairi maakonnas. See asub Missouri osariigi linna Saint Louise linnastus Mississippi idakaldal Saint Louise kesklinna vastas. 2020. aasta rahvaloenduse järgi on linnas 18 469 elanikku. 2010. aastal oli elanikke 27 006. East St. Louise kohale rajati asula 18. sajandi lõpul. East St. Louise omavalitsus loodi 1861. aastal. Linnaõigused sai East St. Louis 16. veebruaril 1865. Linn kasvas tänu Saint Louise majanduslikule arengule kiiresti. Tippajal, 1950. aastal elas East St. Louises üle 82 000 inimese. Sel ajal oli see osariigis suuruselt neljas linn. Sarnaselt paljude teiste Roostevöö kunagiste õitsevate tööstuslinnadega sai East St. Louis tugevalt kannatada 20. sajandi teisel poolel toimunud tööstuse ümberstruktureerimise ja sellega kaasnenud töökohtade vähenemise tagajärjel. 2010. aastaks oli linna elanike arv võrreldes 1950. aastaga vähenenud kolm korda ja 2020. aastaks üle nelja korra. 27. mail 1896 tabas East St. Louise ja Saint Louise piirkonda hävitav tornaado. Selles USA ajaloo ühes ohvriterohkeimas tornaados hukkus East St. Louises 118 ja Saint Louises 137 inimest. 1917. aasta mai lõpust kuni juuli alguseni toimusid East St. Louises ulatuslikud rassirahutused, milles hukkus hinnanguliselt 40–250 mustanahalist. Rahutused said alguse, kui valged vihastusid selle peale, et tehastes said tööd üha enam lõunaosariikidest pärit mustanahalisi. 2010. aasta rahvaloenduse kohaselt moodustasid 97,7% elanikest mustanahalised ja 1,2% valged. Umbes 43% elanikest elab allpool vaesuspiiri. Linnas on sündinud poliitik Dick Durbin, sprinter ja kolmekordne olümpiavõitja Jackie Joyner-Kersee ning ujuja ja viiekordne olümpiavõitja Tom Jager. 2016 U.S. Gazetteer Files 2020 United States Census, vaadatud 1.01.2022. Ametlik koduleht
Sydney McLaughlin-Levrone

Sydney Michelle McLaughlin-Levrone (sündinud 7. augustil 1999 New Brunswickis, New Jerseys) on USA kergejõustiklane, tõkkejooksja. Ta on 400 meetri tõkkejooksu olümpiavõitja, maailmameister ja maailmarekordiomanik. Ta võitis 2015. aasta noorte maailmameistrivõistlustel 400 meetri tõkkejooksus kuldmedali. 2016. aastal püstitas ta Ameerika Ühendriikide katsevõistlustel Eugene'is noorte ja juunioride maailmarekordi 54,15 ning sai kolmanda koha. Sellega sai temast pärast 1980. aastat noorim kergejõustiklane, kes kvalifitseerunud USA olümpiakoondisesse . 2016. aasta suveolümpiamängudel Rio de Janeiros pääses ta poolfinaali ning sai 17. koha. 2017. aastal jooksis ta Bloomingtonis 300 meetri jooksu juunioride sisemaailmarekordi 36,12. 2018. aastal parandas ta taas 400 meetri tõkkejooksu juunioride maailmarekordit, joostes Fayetteville'is 53,60. 2019. aasta maailmameistrivõistlustel Dohas võitis McLaughlin maailmarekordi püstitanud kaasmaalase Dalilah Muhammadi järel hõbemedali. Ajaga 52,23 tõusis ta kõigi aegade edetabelis teisele kohale. 4×400 m teatejooksus kuulus ta maailmameistriks tulnud Ameerika Ühendriikide nelikusse. Hooaja lõppedes tuli ta esmakordselt Teemantliiga võitjaks. 2021. aastal alistas ta USA katsevõistlustel Eugene'is 400 meetri tõkkejooksus esimese naisena 52 sekundi piiri, joostes 51,90 ning ületades Muhammadile kuulunud maailmarekordi 26 sajandikuga. Suveolümpiamängudel Tokyos tuli ta olümpiavõitjaks, parandades 51,46-ga taas maailmarekordit. 4×400 m teatejooksu finaalis jooksis ta olümpiavõitjaks tulnud Ameerika Ühendriikide naiskonna avavahetust. 2022. aasta USA meistrivõistlustel Eugene'is parandas McLaughlin kolmandat korda 400 meetri tõkkejooksu maailmarekordit, joostes 51,41. Samal staadionil toimunud maailmameistrivõistlustel parandas ta rekordit 73 sajandikuga, saades tulemuseks 50,68. Ta edestas finaalis hõbemedali võitnud Femke Boli enam kui pooleteist sekundiga. 4×400 m teatejooksus jooksis ta kulla võitnud Ameerika Ühendriikide viimast vahetust, saades vahetuse ajaks 47,91 . Välisrekordid Siserekordid Sydney McLaughlini on pärit kergejõustiklaste perekonnast. Vanemad Willie McLaughlin ja Mary Neumeister McLaughlin olid samuti jooksjad. Sydney alustas jooksmisega vanema õe Morgani eeskujul. Vanem vend Taylor esindas Ameerika Ühendriikke ˞2016. aasta juunioride maailmameistrivõistlustel, kui võitis 400 meetri tõkkejooksus hõbemedali. Ka noorem vend Ryan tegeleb jooksmisega. Ta on õppinud Kentucky Ülikoolis. McLaughlini abikaasa on Ameerika jalgpallur Andre Levrone Jr. McLaughlini auks on nimetatud kergejõustikustaadion tema kodulinnas Dunellenis. https://www.eurosport.com/athletics/sydney-mclaughlin_prs454876/person.shtml https://www.tapinto.net/towns/union/categories/news/articles/union-catholic-track-star-will-be-youngest-u-dot-s-t-2 https://worldathletics.org/competitions/world-athletics-championships/oregon22/news/report/wch-oregon22-report-women-4x400m https://buffalonews.com/news/local/erik-brady-an-olympic-athletes-roots-run-deep-in-western-new-york/article_ed4816c8-ebb2-11eb-b098-a781ad3b803c.html Sydney McLaughlin-Levrone Rahvusvahelise Kergejõustikuliidu kodulehel (inglise)
Annemiek van Vleuten

Annemiek van Vleuten (sündinud 8. oktoobril 1982 Vleutenis) on hollandi jalgrattur, kes sõidab tiimis Movistar Team. 2022. aasta juulis krooniti ta Tour de France Femmesi võitjaks. "Movistar Team Women". UCI.org (inglise). Union Cycliste Internationale. Originaali arhiivikoopia seisuga 12. jaanuar 2021. Vaadatud 4. augustil 2022. "Annemiek van Vleuten: World champion to join Movistar next year". BBC Sport (inglise). BBC. 31. august 2020. Vaadatud 4. august 2020. "Annemiek van Vleuten takes final stage by 30 seconds to win women's Tour de France". ESPN (inglise). 31. juuli 2022. Vaadatud 4. august 2022. Van Vleuten leheküljel ProCyclingStats
Georg Otto Lellep

Georg Otto Lellep (29. september 1884 Viljandi – 18. oktoober 1975 Fort Myers (Cape Coral, Florida, USA) oli leiutaja ja metallurgiainsener. Otto Georg Lellep sündis 1884. aastal Jüri Lellepi (1841-1908) ja Liisu Lellepi (sünd. Pender, 1839-1893) lapsena Viljandi lähedal talus ja käis Tallinna Peetri Reaalkoolis (Petri-Realschule zu Reval). Aastatel 1906-1910 õppis ta Clausthali Tehnikaülikoolis metallurgiat. Seejärel pidi ta minema Moskvasse kaheaastaseks sõjaväeteenistuseks. Aastatel 1912-1914 juhtis ta Narvas ettevõtet "Gebr. Lellep". Esimese maailmasõja alguses sai ta Łódźi lahingus haavata. Sõja ajal leiutas ta lihtsustatud protsessi nikli väävlitustamise jaoks. Kui ta läks 1917. aastal USAsse, et hankida nikli kaevandamise komponente, takistas oktoobrirevolutsioon tema tagasipöördumist. Pärast seda, kui ta demonstreeris New Yorgi Columbia Ülikoolis oma protsessi moneli metalli eraldamiseks hapniku leegiga, hakkas ta International Nickel Company nimel välja töötama vastavaid sulatusahjusid. 1923. aastal sai ta Ameerika Ühendriikide kodanikuks. 1930. aastal sai ta Braunschweigi Tehnikaülikoolist doktorikraadi inseneriteaduse alal. Aastatel 1936-1940 oli Lellepil võimalus Gutehoffnungshütte's teha katlakiviahju ja konverteri katsetusi kontsentreeritud hapniku abil. 1936-1940 töötas ta Polysiuse insenerina ja leiutas Lepol-ahju, mis vähendas tsemendi tootmiseks ja rauamaagi töötlemiseks vajaliku energia hulka. 1940 läks Lellep tagasi USAsse ja täiustas "Lepol"-ahju. Hiljem tegeles ta metallilise magneesiumi graanulite tootmisega merevees. Alates 1949. aastast oli tal tööleping "Allis Chalmers Company" Milwaukee's. Tema inseneritöö tunnustuseks anti talle 1960. aastal koos Robert Durreriga Saksa Raudsepatööliste Liidu Carl Luegi mälestusmünt. Kesaya E. Noda (Editor), "The Unshakeable Faith of an Inventor: Otto G. Lellep: Remembering and Remembered". Brandt & Maher Publishing 2022. ISBN 978-1-954744-83-7. Dietmar Kramer: Zementindustrie: seit 150 Jahren up to date[alaline kõdulink], in: heidelbergcement.com vom 17. Oktober 2021, eingesehen am 1. August 2022. Günter Bauhoff, "Lellep, Otto". In: Neue Deutsche Biographie 14 (Berliin 1985), ISBN 3-428-00195-8, S. 179. (saksa keeles)
Rīga Preču raudteejaam

Rīga Preču raudteejaam on raudteejaam Lätis Riia–Ērgļi–Madona–Lubāna–Kārsava raudteel Riias Šķirotava asumis. Jaamahoone asub aadressil Rencēnu 29. Jaam asub Riia jaamast 7,7 km kaugusel. Seal on 16 teed ja 1 perroon, mis ei ole aga kasutusel. Tegemist on kaubajaamaga, kus koostatakse ronge ja haagitakse neid lahti, laaditakse kaupa rongidele ja neilt maha, võetakse vastu ja hoiustatakse kaupa. Jaama pindala on 41,7 hektarit. Seal asuvad korrapidaja hoone, mitmed jaamatöölistele mõeldud ehitised ja kaubatermnaali kassad. Jaam rajati kaubajaamana aastal 1969. Reisirongid hakkasid seal peatuma aastal 1972. Algselt kandis jaam venekeelset nime Promišļennaja, (tõlkes tööstuslik), ent aastal 1976 hakkas see kandma nime Rīga-Preču II, ehk siis Riia II kaubajaam. Aastal 2007 suleti sealne jaam reisirongiliikluseks, kuigi reisijate perroon jäi. Tänapäevast nime kannab jaam aastast 2009, mil kesklinna lähistel asunud Rīga Preču raudteejaam suleti. T. Altbergs, K. Augustāne, I. Pētersone. Dzelzceļi Latvijā. R: Jumava, 2009, 174. lk. ISBN 978-9984-38-698-0 Infot peatuse kohta; fotod (vene keeles)
Maakonna maanõukogu

Maakonna maanõukogud olid 1917. aastal moodustatud Autonoomse Eestimaa kubermangu maakondlikud esindusorganid. Maakonna maanõukogude võimupiirkonda kuulusid – kubermangu komissari ja kubermangu maanõukogu poolt ühiselt märatud piirides – järgmised asjad: a) kohaliku maa omavalitsuse asjad, b) üleüldis-administratiivlised valitsuse asjad ja c) maakonna piirides ajutise kohalikkude maksude määramine. Kubermangu ja maakonna maa-nõukogudel on õigus täidesaatvaid organeid asutada, kes koos seisavad ühest ehk mitmest isikust. 12. aprillil 1917 kinnitas Venemaa Ajutine valitsus Eestile suhtelise autonoomia andnud otsuse "Eesti kubermangu administratiivse valitsuse ja kohaliku omavalitsuse ajutise korra kohta", mille alusel kavandati Eestimaa kubermangu ja Liivimaa kubermangu eestikeelse elanikkonnaga põhjaosa (Tartumaa, Võrumaa, Pärnumaa ja Saaremaa) liitmine ning loodi kubermangu komissari (Jaan Poska) juurde nõuandva organina Eestimaa Kubermangu Ajutine Maanõukogu. Eestimaa Kubermangu Maanõukogu oli esimene üle-eestiline omavalitsusorgan, kus olid esindatud kohalike omavalitsuste esindajad linnadest ja maakondadest-valdadest. Alustuseks valisid 23. mail kõik vallad oma esindajad (valijamehed), kes astusid 24.–25. juunil kokku maakondlikeks valimiskogudeks ning valisid endi seast saadikud nii Eestimaa Kubermangu Maanõukogusse kui ka kohalikku, maakondlikku maanõukogusse. Autonoomsesse Eestimaa kubermangu kuulusid: Lääne maakond, Harju maakond, Järva maakond, Viru maakond, Saare maakond, Pärnu maakond, Tartu maakond, Viljandi maakond ja Võru maakond. Maakonna maanõukogu liikmed valiti maakonna valdade poolt 7-15 liikmelisel arvul. Maakonna maanõukogu liikmed valiti maakonna valimise koosolekutel. Maakonna valimise koosoleku liikmed valiti valla koosolekutel, iga 1000 valija kohta üks, üleüldise – sugu peale vaatamata – otsekohese, ühesuguse ja salajase hääletamise teel, kusjuures ka vähemustele esituse saatmine võimalikuks tehakse. Vallad alla 1000-lise elanikkude arvuga valisid ühe esitaja. Valimistest oli õigus kõigil osa võtta, kes 21 aastat vanad ja kuni 1. märtsini 1917 aastal vähemalt aasta vallas või valla piiridesse kuuluvates mõisates või alevikkudes olid elanud. Ajutise kubermangu ja maakonna maanõukogude liikmeteks oli õigus mitte ainult kohalikke valla elanikke, vaid ka neid valida, kes väljaspool valla piirisid elasid. Omavalitsuste üle järelevalvet teostanud komissaride tegevus lõpetati 1919. aasta augustis. Maakonna komissaride asjaajamine anti üle: maakonna omavalitsuse järelvalwesse puutuv siseministrile, valdade omavalitsustesse puutuv vastavale maakonnavalitsusele. Saaga » Riigiasutused » Eesti Ajutise Valitsuse Peavolinikud, maakondade ...; ERA.2; 1918-1919, Saaga.ee Seadusandliku delegatsiooni poolt 11. okt. 1919. a. wastuwõetud omawalitsuse ajutine järelwalwe seadus., Riigi Teataja, nr. 78, 22 oktoober 1919
Acone raudteepeatus

Acone raudteepeatus on endine raudteepeatus Lätis Riia–Ērgļi–Madona–Lubāna–Kārsava raudteel. Peatuse hoone jääb Ropaži piirkonda ja Stopiņi valda, sellal kui peatuse kõrval asuv Acone küla jääb Salaspilsi piirkonda. Peatus asub Riia jaamast 12,3 km kaugusel Riia II soojuselektrijaama kõrval. Peatusest algab jaama viiv harutee. Seal on 1 perroon. Peatus avati aastal 1935. Hoone projekteeris Voldemārs Ozoliņš ja see valmis 1937. aastal. Kivihoone esimesel korrusel asusid reisijate ootesaal ja tööruumid, korrapidaja ruumi kõrval asus ka pagasihoidla. Teisel korrusel olid jaamatööliste eluruumid. Ühtlasi asfalteeriti ka perroon. Nõukogude perioodil jaamahoone suleti ja muudeti eluhooneks. Peatuse juurde rajati reservvagunite hoidla, kus tänapäeval hoiustab oma tehnikat SIA “Dzelzceļu būve”. Aastal 2007 suleti sealne peatus reisirongiliikluseks. T. Altbergs, K. Augustāne, I. Pētersone. Dzelzceļi Latvijā. R: Jumava, 2009, 174. lk. ISBN 978-9984-38-698-0 Infot peatuse kohta; fotod (vene keeles) Peatus vanal kaardil
Saurieši raudteejaam

Saurieši raudteejaam on raudteejaam Lätis Riia–Ērgļi–Madona–Lubāna–Kārsava raudteel. Jaam jääb Ropaži piirkonda ja Stopiņi valda Saurieši külla. Jaam asub Riia jaamast 16,2 km kaugusel Jaamas on kolm teed ja kaks platvormi, mis pole aga kasutusel. Jaam avati 1935. aastal. Puidust jaamahoone teisaldati sinna Daugavpilsi–Rītupe raudteeliinilt. Peagi pärast jaama rajamist rajati veel kahe kilomeetri pikkune kitsarööpmeline raudtee, mis teenindas sealset kipsitööstust. Teise maailmasõja ajal valmis selle baasil kitsarööpmeline raudtee, mis viis Salaspilsi raudteejaama. 1965. aastal võeti kitsarööpmeline raudtee üles ja kipsikarjäärini rajati 1,5 km pikkune laiarööpmeline raudtee. 2007. aastal suleti sealne jaam reisirongiliikluseks, ühtlasi kujunes Saurieši raudtee lõppjaamaks. T. Altbergs, K. Augustāne, I. Pētersone. Dzelzceļi Latvijā. R: Jumava, 2009, 174. lk. ISBN 978-9984-38-698-0  Saurieši raudteejaam – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Infot jaama kohta; fotod (vene keeles) Jaam vanal kaardil
Sankt Lorenzen im Mürztal

Sankt Lorenzen im Mürztal on vald (Marktgemeinde) Austrias Steiermargi liidumaal Bruck-Mürzzuschlagi ringkonnas. Sankt Lorenzeni keskus on 560 meetri kõrgusel merepinnast. Valla kõrgeim punkt on Töllmarkogel (põhja pool, 1366 meetrit üle merepinna). Sankt Lorenzen im Mürztal asub Kapfenbergist kirdes. Einwohnerzahl 1.1.2018 nach Gemeinden mit Status, Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 9.03.2019.
Spital am Semmering

Spital am Semmering on vald (Gemeinde) Austrias Steiermargi liidumaal Bruck-Mürzzuschlagi ringkonnas. See asub Semmeringi kurus. Seal asub Stuhlecki suusamägi. Spitali annetasid 1160. aastal suures osas seitse Steiermargi markkrahvi ministeriaali. Annetus hõlmas tulu laiadest valdustest, viinamägedest ja linnast. Einwohnerzahl 1.1.2018 nach Gemeinden mit Status, Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 9.03.2019.
Stanz im Mürztal

Stanz im Mürztal on vald (Gemeinde) Austrias Steiermargi liidumaal Bruck-Mürzzuschlagi ringkonnas. Einwohnerzahl 1.1.2018 nach Gemeinden mit Status, Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 9.03.2019.
Vladimir Žoga

Vladimir Žoga (vene keeles Владимир Артёмович Жога, 23. mai 1993 Donetsk – 5. märts 2022 Volnovahha) oli Donetski Rahvavabariigi sõjaväelane, Venemaa Föderatsiooni kangelane (2022, postuumselt).
Astrid Tuisk

Astrid Tuisk (sündinud 30. oktoobril 1968) on eesti folklorist, kes tegeleb põhiliselt Siberi eestlaste ning laste- ja noortepärimusega. Aastatel 1988–1997 õppis ta Tartu Ülikoolis eesti keele ja kirjanduse erialal, misjärel astus 1997. aastal magistrantuuri eesti ja võrdleva rahvaluule erialal, lõpetades 2001. aastal. Ta magistritöö teema oli "Oma ja võõra rühma piirid Siberi eestlaste rahvaluule põhjal" ning seda juhendas Tiiu Jaago. Alates 1990. aastast töötab ta Eesti Kirjandusmuuseumis, olles Eesti Rahvaluule Arhiivi teadurina tänapäeva ja lastefolkloori töörühma juht. Alates 1996. aastast on ta Akadeemilise Rahvaluule Seltsi liige, 2017. aastast ühenduse Eesti Elulood juhatuse liige ning 2020. aastast ühingu Society for the History of Childhood and Youth ning Eesti Muuseumiühingu liige. "Neeger päevitab" (1996) "Rahva ja luule vahel" (1997) – toimetanud koos Kadri Tammega, koostaja Mari-Ann Remmel "Eesti kultuur võõrsil" (1998) – toimetanud koos Mall Hiiemäe ja Kadri Tammega "Viis ritta" (2020) – koostanud koos Inge Annomiga "CV: Astrid Tuisk". Eesti Teadusinfosüsteem. Vaadatud 4. august 2022. "ERA töötajad". Eesti Rahvaluule Arhiiv. Vaadatud 4. august 2022. Astrid Tuisk Eesti Teadusinfosüsteemis
Liina Saarlo

Liina Saarlo (sündinud 10. veebruaril 1974) on eesti rahvaluuleteadlane, kes on keskendunud regilaulude uurimisele. Ta õppis aastaetl 1992–1998 Tartu Ülikoolis eesti filoloogia osakonnas, omandades bakalaureusekraadi folkloristikas. Seejärel asus ta 1998. aastal magistriõppesse, mille lõpetas 2000. aastal Tiiu Jaago juhendatud lõputööga "Eesti regilaulude vormelid". Aastal 2000 asus ta doktorantuuri eesti ja võrdleva rahvaluule õppetooli juures ning sai 2005. aastal doktorikraadi Tiiu Jaago juhendatud väitekirjaga "Eesti regilaulude stereotüüpiast. Teooria, meetod ja tähendus". Alates 2002. aastast on ta töötanud Eesti Kirjandusmuuseumi Eesti Rahvaluule Arhiivis teadurina. Aastatel 2014–2016 oli ta ka teaduriks Eesit Rahva Muuseumis. Saarlo on olnud üks Jakob Hurda alustatud regilaulupublikatsioonide sarja "Vana kannel" koostajaid, osaledes 2014. aastal ilmunud XI osa "Kodavere regilaulud" ja 2019. aastal ilmunud XII osa "Laiuse regilaulud" kokkupanekul. Aastatel 2002–2005 oli ta Akadeemilise Rahvaluule Seltsi juhatuse liige. "CV: Liina Saarlo". Eesti Teadusinfosüsteem. Vaadatud 4. august 2022. "ERA töötajad". Eesti Rahvaluule Arhiiv. Vaadatud 4. august 2022. "Folkloristid andsid väja sarja "Vana Kannel" uue osa: "Kodavere regilaulud"". Sirp. 29. jaanuar 2014. Vaadatud 4. augustil 2022. "EKM Teaduskirjastus - Monumenta Estoniae antiquae I. Eesti vanad rahvalaulud / Estonum carmina popularia. Vana kannel". Eesti Kirjandusmuuseum. Vaadatud 4. augustil 2022. Liina Saarlo Eesti Teadusinfosüsteemis
Sigulda piirkond

Sigulda piirkond on 1. järgu haldusüksus (piirkond) Lätis. Piirkond moodustati 2021. aastal, kui endised Mālpilsi, Krimulda ja Sigulda piirkonnad ning Inčukalnsi piirkonna Inčukalnsi vald uueks ühiseks omavalitsuseks ühendati. Sigulda Allaži vald (Allažu pagasts) Inčukalnsi vald (Inčukalna pagasts) Krimulda vald (Krimuldas pagasts) Lēdurga vald (Lēdurgas pagasts) Mālpilsi vald (Mālpils pagasts) More vald (Mores pagasts) Sigulda vald (Siguldas pagasts) Reģionu, novadu, pilsētu un pagastu kopējā un sauszemes platība gada sākumā, Reģionu, novadu, pilsētu un pagastu kopējā un sauszemes platība gada sākumā, vaadatud 31.07.2024. Iedzīvotāju skaits pēc tautības reģionos, pilsētās, novados, pagastos, apkaimēs un blīvi apdzīvotās teritorijās gada sākumā (pēc administratīvi teritoriālās reformas 2021. gadā), vaadatud 19.06.2024. Sigulda piirkonna koduleht
New Delhi

New Delhi (inglise keeles; hindi keeles नई दिल्ली, Naī Dillī) on India pealinn, Delhi pealinnaterritooriumi keskus. Elanike arv on 321 900 (2006). Linna planeeris inglise arhitekt Edwin Lutyens. See ehitati India pealinnaks Delhi keskusest lõuna poole 20. sajandi alguses. India valitsus kolis Calcuttast New Delhisse 12. detsembril 1911. Kuna New Delhi ei ole ise kujunenud, vaid planeeritud linn, siis on selles palju magistraaltänavaid. Neist kõige tuntumad on Rajpath, Janpath ja Akbar Road. Delhis on 1 km² kohta keskmiselt 19,22 km teid – see arv on üks kõige suuremaid Indias. Iga 1000 elaniku kohta on New Delhis keskmiselt 85 autot. See arv on Euroopa keskmisest märgatavalt väiksem, aga suureneb kiiresti, mistõttu New Delhis pööratakse transpordile suurt tähelepanu. New Delhi ühistranspordisüsteemi moodustavad bussid, autorikšad ja Delhi metroo. 60% reisijatest veetakse bussidega. New Delhis on 2700 bussipeatust. 1998 võttis India Ülemkohus vastu otsuse, mille kohaselt peavad kõik ühistranspordisõidukid kasutama vesinikkütust. Niisugune samm oli eesrindlik kogu maailmas ja see on aidanud vähendada New Delhi õhureostust. Autorikšad on Delhis populaarsed, sest nad on odavamad kui taksod. Enamik neist töötab vesinikkütusega. Autorikšad on tavaliselt kollast või rohelist värvi. Linnas on metroo 6 liini ja 140 peatusega ning kogupikkusega 183,7 km. Osa metroost on rööpmelaiusega 1676 mm, osa rööpmelaiusega 1435 mm. Metrood teenindab 188 rongi, mis on kõik nelja või kuue vaguniga. Keskmiselt sõidab metroos 1,6 miljonit reisijat päevas. Metroo töötab kella 6–23 ja tipptundidel väljuvad rongid intervalliga 2,5 minutit. Metrood hakati plaanima 1984. ja ehitama 1998. aastal ning see alustas tööd 24. detsembril 2002. Taksod ei kuulu New Delhi ühistranspordi hulka, aga nad on linnas kergesti kättesaadavad. Enamik taksosid on eraomanduses ja enamikus asumites on taksopeatus. Leidub konditsioneeriga varustatud taksosid. New Delhis asub Indira Gandhi rahvusvaheline lennuväli. See asutati Teise maailmasõja ajal India lennuväe jaoks, aga teenindas ka tsiviillende. 2. mail 1986 anti lennujaamale Indira Gandhi nimi. Hooajal 2006/07 külastati seda lennujaama rekordiliselt palju – registreeriti 23 miljonit reisijat. Safdarjungi haud 2011 census of India http://www.ndmc.gov.in/