laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Cunninghami araukaaria

Cunninghami araukaaria (Araucaria cunninghamii) on igihaljaste okaspuude liik araukaaria perekonnast araukaarialiste sugukonnast. Cunninghami araukaaria kasvab Austraalia idaranniku ja Uus-Guinea vihmametsades. Puu võib elada 450 aasta vanuseks. Puu kasvab kuni 40 meetri kõrguseks. Tüve läbimõõt on kuni üks meeter. Oksad on peenikesed ja hargnevad, okkad paiknevad okste tipus. Okkad on 1–2 cm pikkused, 2 mm paksused ja 4 mm laiused; noorel puul nõeljad, vanemana soomusjad. Käbid on munajad, 8–10 cm pikkused ja 6–8 cm läbimõõduga. Käbid lagunevad pärast küpsemist ning vabastavad söödavad seemned. Puit on sirgekiuline, kollakas- kuni helepruun, vähe vastupidav. Puidu tihedus on 560 kg/m³. Puul on kaks varieteeti: Araucaria cunninghamii var. cunninghamii kasvab Austraalias, leviala ulatub Uus-Lõuna-Walesi kirdeosast kuni Queenslandi idaosani; kasvab kõrgusel kuni 1000 meetrit; Araucaria cunninghamii var. papuana kasvab Uus-Guineal kõrgusel 100–2700 meetrit. Puu vaiku on kasutatud sideainena. Puidust valmistatakse vineeri, ehitusdetaile, mööblit, paate.
William Aiton

William Aiton (1731 – 2. veebruar 1793) oli šoti botaanik. Aastal 1759 sai ta Kew' botaanikaaia direktoriks ning jäi sellele ametikohale kuni oma surmani. Aastal 1789 avaldas ta botaanikaaia taimede kataloogi "Hortus Kewensis". Ka tema poeg William Townsend Aiton oli botaanik. William Aitoni kirjeldatud taksonitele lisatakse autorilühend Aiton.
David Don

David Don (21. detsember 1799 – 15. detsember 1841) oli šoti botaanik. Ka tema vend George Don oli botaanik. David Doni kirjeldatud taksonitele lisatakse autorilühend D.Don.
Õhukese kihi kromatograafia

Õhukese kihi kromatograafia ehk õhekihikromatograafia ehk lihtsalt kihtkromatograafia on laboratoorne kromatografeerimise tehnika, planaarkromatograafia meetod, kus keemiliste ühendite segu lahutatakse tasapinnalisele inertsest materjalist plaadile kantud adsorbendi kihis (0,2–2 mm silikageel või alumiiniumoksiid või tselluloos vm). Õhukese kihi kromatograafia on üks kõige kiiremaid jaotuskromatograafia võimalusi. See võimaldab segu komponente tuvastada proovi väga väikese mahu juures. Analüüsida on võimalik tugevasti lahjendatud proove, milles ainet on 0,1–10‰. Peale selle on see suhteliselt odav meetod. Ained (proov ja standardühendite lahused) kantakse väikeste täpikestena plaadi alaserva lähedale stardijoonele. Seejärel asetatakse plaat püstiselt elueerimisnõusse, mille põhjas on eluent (lahusti või lahustite segu), ja nõu suletakse. Eluent tõuseb kapillaarjõudude mõjul piki plaati ülespoole ja sellega koos hakkavad ülespoole liikuma ka stardijoonele kantud ained, kusjuures komponendid, liikudes erineva kiirusega, eralduvad üksteisest laikudena. Plaat võetakse nõust välja, kui eluendi tase on jõudnud plaadi ülaserva lähedale. Plaat kuivatatakse ja vajadusel komponentide laigud ilmutatakse näiteks joodi aurudega või fosformolübdeenhappe lahusega. Õhukese kihi kromatograafial on kaks modifikatsiooni. Normaalfaaskromatograafias on polaarne adsorbent ja apolaarsed voolutid ehk eluendid, aga pöördfaaskromatograafias on apolaarne adsorbent ja polaarsed voolutid. Õhukese kihi kromatograafia kõige olulisem parameeter on aine liikuvustegur. See sõltub aine jaotumisest liikuva ja liikumatu faasi vahel ehk jaotuskoefitsiendist. Liikuvusteguri eksperimentaalseks määramiseks mõõdetakse kromatograafilisel plaadil liikuva faasi ja uuritavate ainete läbitud teepikkused. Kui lahustifrondi kaugus stardijoonest on tinglikult 100%, siis kõigile segu komponentidele vastab mingi väiksem liikuvustegur. Kindlates tingimustes (lahustite süsteem, temperatuur, ilmutamise viis, sorbent) on igal ühendil kindel liikuvustegur. Aga kuna seda mõjutavad nii paljud muutujad, siis ainult liikuvusteguri järgi ainet tuvastada ei saa. Reeglina tuleb õhukese kihi kromatograafiaga määratud ained tõestada veel mõne muu meetodiga. Õhukese kihi kromatograafia metoodika ja seadmestiku töötas välja saksa teadlane Stahl 1956. Janne Lauk. Õhukese kihi kromatograafia, lk. 13 Janne Lauk. Õhukese kihi kromatograafia, lk. 16 Janne Lauk. Õhukese kihi kromatograafia, lk. 15 Janne Lauk. Õhukese kihi kromatograafia, lk. 21–24 Janne Lauk. Õhukese kihi kromatograafia, lk. 3
Kim Yuna

Kim Yu-Na (sündinud 5. september 1990) on Lõuna-Korea iluuisutaja, 2009. aasta maailmameister ja olümpiavõitja naiste üksiksõidus 2010. aasta taliolümpiamängudel. yunakim.com ISU
Gustav Špet

Gustav Špet [gust'aav špett] (Густав Густавович Шпет; 7. aprill (26. märts) 1879 Kiiev – 16. november 1937 Tomsk) oli poola päritolu Venemaa filosoof. Ta tegeles Edmund Husserli fenomenoloogiaga ja mõjustas vene semiootika kujunemist. Ta vangistati ja lasti maha Tomskis. Eesti Entsüklopeedia 9, lk. 126. Tallinn 1996. ISBN 5-89900-047-3
Joaquín Abati

Joaquín Abati y Díaz (29. juuni 1865 Madrid – 30. juuli 1936 Madrid) oli hispaania näitekirjanik, kes on tuntud zarzuela'de autorina. Tema isa oli itaallane ja ema hispaanlanna. Ta lõpetas ülikooli õigusteaduse alal ja kirjutas ka õigusteaduslikke raamatuid, kuid pühendus näitekirjandusele. Tema esimene lavateos, komöödia "Entre doctores", etendus 1892. aastal Teatro Laras. Joaquín Abati on üle 120 näidendi autor. Tuntumad neist on "El debut de la chica", "La conquista de México", "Doña Juanita", "Genio y figura", "España nueva", "El Conde de Lavapiés" ja "La Viuda alegre".
Sõudmine 1952. aasta suveolümpiamängudel

Sõudmine 1952. aasta suveolümpiamängudel toimus Helsingis Meilahel. 18 võistlejat 16 paatkonda 16 paatkonda 15 paatkonda 17 paatkonda 17 paatkonda
Tõlet (almanahh)

"Tõlet" oli 1978. aastal ilmunud omakirjastuslik kirjandusalmanahh, mida ilmus kolm numbrit ja millele lisandus "Tõleti Raamatukogu" välis-eesti autorite luulekogudega. "Tõleti" koostaja ja toimetaja oli Hubert Jakobs. Nimi "Tõlet" viitab taarausuliste ripatsile ehk tõletile. Kultuuriline almanak eesti rahva hüvanguks. Kevad, Tartu-Tallinn 1978, eesti rahva hyvanguks tänu mitmepoolsele abile koostanud ja toimetanud Tallinnas urbekuul Hubert Jakobs. purre ei kanna ja silda ei taha Autorid: Peeter Ilus, Katrin Kiik, Hubert Jakobs, Vello Raagmets, Urmas Urb, Eve Kivipõld, Ilmar Trull, Andres Sats. Kirjanduslik almanak. Suvi, Tartu-Tallinn 1978. Väljaandja VVV. keelata sõna ei saa surmata sõna ei saa Autorid: Peeter Ilus, Leopold Propeller ( = Leonhard Lapin), Andres Sats, Hubert Jakobs, Ilmar Trull, Ott E. Arder ( = Ott Arder), Arvo Pesti, Avo-Willy Üprus ( = Avo Üprus), Ervin Õunapuu, Urmas Mikk, Jaanus Tamm, Tarmo Teder, Simo Kurik, V.V. Villendorf, Tiit Helrits, Arvo Mets, Enn Oja. Autorid: Johnny B. Isotamm, Avo Üprus, Aleksander Rand, Eda Vahur, Hubert Jakobs, Ants Juske, Kai-Mai Olbri, V.V. Villendorf, Hando Runnel (kõne Tapa keelepäeval, "avaldatud autoripoolse nõusolekuta"). Kujundanud Ervin Õunapuu. Kersti Unt. Omakirjastuslikud väljaanded diskursiivsete muutuste kandjana nõukogude eesti kirjanduses. Magistritöö. Tartu: Tartu Ülikool 2005, lk 100-101, 159-160, 162. Kersti Unt ja Marja Unt. Seilates sadamata. Omakirjastus okupeeritud Eestis. Kujundanud Mari Kaljuste. Tallinn, Varrak, 2012, 397 lk. ISBN 9789985325308. KM EKLA f 321 m 23:2-4.
Tõlet (muinsuskaitseklubi)

Muinsuskaitseklubi Tõlet tegutses aastail 1987–1995 (maausu ajaarvamise järgi 10200–10208) peamiselt Tartus. Muinsuskaitseklubi Tõlet sai nime taarausuliste kaelas kantava ripatsi tõleti järgi. Tõlet andis välja ajakirju Videvik ja Hiis. Lisaks ajakirjale levitati Tõleti liikmetele mõeldud teabelehte Ringkiri. Ahto Kaasik. Mis oli Tõlet? Videvik 2. Muinsuskaitseklubi "Tõlet" ajakiri. Suvi 10201 aasta. (1988) Videvik nr. 3. Muinsuskaitseklubi Tõlet ajakiri. Talv 10202 (1989) Videvik 4. Klubi Tõlet ajakiri. Kevad 10202 (1989) Hiis nr. 5. Maausuline ajakiri Hiis. Tõleti ajakiri. Nr. 6 Kevad 10206. (1993)
Videvik (ajakiri)

Videvik oli muinsuskaitseklubi Tõlet ajakiri, mida ilmus 1988.-1989. aastal kokku neli numbrit. Neljandale Videviku numbrile järgnes Tõleti väljaandel ajakirja Hiis viies number. Videvik 2. Muinsuskaitseklubi Tõlet ajakiri. Suvi 10201 aasta. (1988) Videvik nr. 3. Muinsuskaitseklubi Tõlet ajakiri. Talv 10202 (1989) Videvik 4. Klubi Tõlet ajakiri. Kevad 10202 (1989)
Wolverhampton Wanderers FC

Wolverhampton Wanderers Football Club on Inglismaa jalgpalliklubi, mis tegutseb Wolverhamptonis. Alates hooajast 2018–2019 mängib klubi Premier League'is. Klubi on asutatud 1877. aastal. Klubi kodustaadion on 1889. aastast olnud Molineux Stadium. 1888. aastal oli Wolverhampton Wanderers üks English Football League'i asutajaid. Klubi on ajaloo jooksul mängud vaid kuus korda Inglismaa teiselt liigaastmelt madalamal. Aastatel 1932–1965 püsis Wolverhampton Wanderers 26 hooaega järjest Inglismaa kõrgliigas. Wolverhampton Wanderers on tulnud kolmel korral Inglismaa meistriks. Kõik need võidud pärinevad 1950. aastatest, mil klubi peatreener oli Stan Cullis. Lisaks on klubi võitnud neljal korral FA Cupi ja jõudnud korra Euroopa karikavõistluste finaali (1974). Seisuga 2. detsember 2022 Märkus: Lipud näitavad rahvuskoondist vastavalt FIFA reeglitele. Mängijatel võib olla aga mitu kodakondsust. Inglismaa meister (3): 1953–54, 1957–58, 1958–59 Inglismaa esiliiga võit (4): 1931–32, 1976–77, 2008–09, 2017–18 FA Cup (4): 1893, 1908, 1949, 1960 Football League Cup (2): 1974, 1980 FA Charity Shield (4): 1949*, 1954*, 1959, 1960* (* jagas võitu) Football League Trophy (1): 1988 Texaco Cup (1): 1971 ... Mick McCarthy (2006–2012) Terry Connor (2012) Ståle Solbakken (2012–2013) Dean Saunders (2013) Kenny Jackett (2013–2016) Walter Zenga (2016) Paul Lambert (2016–2017) Nuno Espírito Santo (2017–2021) Bruno Lage (2021–2022) Julen Lopetegui (2022–2023) Gary O'Neil (2023–) "Team". Wolverhampton Wanderers F.C. Ametlik koduleht
Burnley FC

Burnley Football Club on Inglismaa jalgpalliklubi, mis asutati aastal 1882 Burnleys. Alates hooajast 2016–2017 mängib klubi Premier League'is. Klubi oli 1888. aastal Football League'i üks asutajaliikmeid. Hooajal 1913/14 võitis Burnley FA Cupi. Hooaegadel 1920–21 ja 1959–60 on klubi tulnud Inglismaa meistriks. FA Community Shield on võidetud kahel korral (aastatel 1960 ja 1973). Burnley on Portsmouthi, Wolverhampton Wanderersi, Sheffield Unitedi ja Preston North Endi kõrval üks viiest klubist, mis on võitnud Inglismaa jalgpalli neli kõige kõrgemat liigat. Alates 1883. aastast on klubi kodustaadion Turf Moor, mis mahutab 21 944 pealtvaatajat. Seisuga 31. jaanuar 2022 Märkus: Lipud näitavad rahvuskoondist vastavalt FIFA reeglitele. Mängijatel võib olla aga mitu kodakondsust. Inglismaa kõrgliiga Võidud: 1920–21, 1959–60 Inglismaa esiliiga / Championship Võidud: 1897–98, 1972–73, 2015–16 Inglismaa kolmas liiga Võidud: 1981–82 Inglismaa neljas liiga Võidud: 1991–92 FA Cup Võidud: 1913–14 FA Charity Shield Võidud: 1973 "First Team". Burnley F.C. Ametlik koduleht
Nottingham Forest FC

Nottingham Forest FC on 1865. aastal asutatud inglise jalgpalliklubi, mis tegutseb Nottinghamshire'is. Nottingham Forest mängib inglise esiliigas The Championship ja nende kodustaadioniks on The City Ground. Klubi on sageli tuntud kui ka lihtsalt Forest. Forest võitis 1898. ja 1959. aastal FA karika, kuid nende kõige edukam periood jääb 1975. ja 1993. aasta vahele, mil peatreener Brian Cloughi juhendamisel võideti klubi ainuke Inglismaa meistri tiitel, tuldi kahel korral Euroopa meistriks ja võideti neli Inglise liigakarikat. Pärast 1993. aastat on klubi tabanud raskemad ajad ja Inglise kõrgliigas võis neid viimati näha 1999. aastal. Ametlik koduleht
Dene

Dene on jõgi Suurbritannias Warwickshire'i krahvkonnas, Avoni jõe lisajõgi.
Võidmine

Vanas Testamendis Jumala poolt võiti või salviti kuningaks ja/või prohvetiks. Õliga võidmisel oli tähtis koht religioossetes tseremooniates, millega seati ametisse preestreid, kuningaid ja prohveteid. Mõningatel juhtudel võiti õliga ka tseremoonias kasutatavaid esemeid. Mõnikord rõhutatakse võidmise tähtsust, mainides seda isikule esitatava nõudena, näiteks: "Ja võitud preester viigu härjavärsi veri kogudusetelki!" (Kolmas Moosese raamat 4:16). Uus Testament mainib võidmist haigete ravimisel, teenimiseks õnnistamisel, Jeesuse tänamisel ja matusteks valmistumisel. Nii nagu Kristus oli Võitu, nii eeldab ka apostellik suktsessioon preestrite võidmist. Õli kasutatakse mitmes kristlikus sakramendis. Reeglina võitakse iga katoliiklast ja õigeusulist vähemalt kord elus. Salvimise sakrament Õlitamise sakrament
Brian McKeever

Brian McKeever (sündinud 18. juunil 1979) on Kanada murdmaa- ja laskesuusataja. Suusatamist alustas ta kolmeaastaselt, võistlema hakkas 13-aastaselt. 19-aastaselt hakkas ta Stargardti tõve tõttu nägemist kaotama. 2002. ja 2006. aasta paraolümpiamängudel osales ta nii murdmaa- kui laskesuusatamises. Esimestel mängudel võitis ta kaks kuldmedalit, hõbe- ja pronksmedali. 2006. aasta mängudel võitis ta kaks kulda ja ühe hõbeda. Temast pidi saama esimene sportlane, kes võistleb samal aastal nii taliolümpiamängudel kui ka paraolümpiamängudel. Pimeda suusataja unistus OMil osaleda purunes, Postimees Online, 28. jaanuar 2010
Otto Friedrich von Fölkersahm

Otto Friedrich von Fölkersahm (poola Otto Fryderyk Felkerzamb; 1641 – 27. november 1705) oli baltisaksa päritolu Rzeczpospolita riigitegelane ja sõjaväelane. Ta oli senaator, kastellaan Liivimaal, Galiitsias Czorsztyni ja Podlaasias Rajgródi staarost, Tšernigivi ja Poola-Liivimaa vojevood (kuberner) ja kindralmajor. Tema vanemad olid Kuramaa Nīgranda mõisnik Johann von Fölkersahm (1603–1686) ja Elisabeth von den Brincken. Ta abiellus 1676. aastal Czorsztyni staarosti, kindralmajor Ernst Magnus von Grotthusi (Magnus Ernest Grothus) lese riigikrahvinna Catharina von Buttlariga, kes oli Kuldīgast pärit Kuramaa Laidze mõisniku, Poola kuningliku kammerhärra ja riigikrahvi (a-st 1651) Gotthard Wilhelm von Buttlari (Gotard Wilhelm Butler; 1600–1660) ja Konstancja Wodyńska tütar. 11. märtsil 1700 abiellus ta riigikrahvitar Catharina Elisabeth von Windischgrätziga. Abieludest tal lapsi ei olnud. Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften, Teil 3, 1: Kurland, Bd.:1, Görlitz, 1939 lk.243 genealog.home.pl: Gotard Wilhelm Butler[alaline kõdulink]
Kaagvere

Kaagvere on küla Tartu maakonnas Kastre vallas Emajõe alamjooksul, 14,5 km Tartust. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Mäksa valda. 2000. aasta rahvaloenduse andmeil elas Kaagveres 274 elanikku. Esmateade Kaagvere mõisa kohta pärineb aastast 1544 (Fyfhusen, hiljem Kawershof). Viimasest tulenebki Kaagvere praegune nimi, mis pärineb 16. sajandist, mil mõisa omanik oli Kawer. Eesti Vabariigi ajal kuulus mõis Tartu linnale. 1930.–1940. aastail mõisahoones asunud lastekodus töötas kasvatajana kunstnik Agu Peerna (1904–1950). Lastekodu oli Kaagveres ka pärast sõda kuni 1957. aastani (algul teeäärses postijaama majas, pärast mõisahoone taastamist 1956. aastal mõisahoones). Pärast lastekodu sulgemist töötas hoonetes Kaagvere kutsekool nr 1 ja hiljem Kaagvere Erikool. Külas asus tütarlaste eriinternaatkool Kaagvere Erikool. On olemas kauplus, paadisadam ja Kaagvere jalgpallistaadion . Kaagvere 1. puurauk on Halliku kihistu stratotüübiks. Maa-amet, vaadatud 21.11.2020. Statistikaamet, vaadatud 10.11.2020. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014. (arhiiviversioon) Info staadioni kohta Kaagvere Eesti geokogude infosüsteemis (vaadatud 04.05.2018)
Heinrich (maamarssal 1300)

Heinrich (ka Heinricus) oli Liivi ordu maamarssal aastal 1300. Heinrich oli üks enam kui kümnest samanimelisest Liivi ordu rüütelvennast, kes 13.–14. sajandist vaid eesnime pidi teada on. Seega on võimalik, et tegelikult on Heinrichi-nimelisi orduvendi teada vähem ja maamarssalist orduvend võis varem olla ka lihtne rüütelvend või foogt, samuti on teatud võimalus, et ka ülejärgmine maamarssal, kelle nimeks oli samuti Heinrich, oli tegelikult sama isik, kes juba 1300. aastal maamarssaliks oli. Samas on kahe Heinrichi vahel maamarssalina märgitud 1306. aastal ka orduvend Kunot, mistõttu on tõenäolisem, et tegemist oli siiski erinevate isikutega. Ritterbrüder im livländischen Zweig des Deutschen Ordens. Köln: Böhlau, 1993. Nr. 379 (lk 313).
Taigonossi poolsaar

Taigonossi poolsaar (vene keeles полуостров Тайгонос) on poolsaar Euraasia kirdeosas Venemaal Magadani oblasti ja Kamtšatka krai territooriumil. Paikneb Šelihhovi lahe põhjaosas ning eraldab läänepoolset Gižiga lahte idapoolsest Penžina lahest. Poolsaare kõrgeima koha kõrgus on 1483 m. Poolsaarel valitseb mägitundra.
Heinrich (maamarssal 1316)

Heinrich (ka Heinricus) oli Liivi ordu maamarssal aastal 1316. Peale selle, et Heinrichit mainiti 1316. aastal maamarssalina, pole temast midagi teada. On võimalik, et tema identiteet kattub 1300. aastal ametis olnud samanimelise maamarssaliga, kuid et nende vahel on teada siiski veel üks marssal, Kuno, siis tuleb seda pidada vähetõenäoliseks. Ritterbrüder im livländischen Zweig des Deutschen Ordens. Köln: Böhlau, 1993. Nr. 381 (lk 313).
Šelihhovi laht

Šelihhovi laht (vene keeles залив Шелихова) on Ohhoota mere laht Venemaa kirdeosas Euraasia mandriosa ja Kamtšatka poolsaare põhjaosa vahel. Laht sai nime Grigori Šelihhovi järgi. Lahe pikkus on 650 km, laius suudmeosas 130 km, suurim laius 300 km, sügavus kuni 350 m. Lahe edelapiiri moodustab Pjagini poolsaarel oleva Tolstoi neeme ja Kamtšatkal oleva Južnõi neeme vahele tõmmatud mõtteline joon . Taigonossi poolsaar eraldab lahe põhjaosa Gižiga ja Penžina laheks. Lahe lääneosas on väiksem Jama laht. Lahte suubuvad Gižiga, Penžina, Jama, Pustaja jõgi ja Tigili jõgi. Šelihhovi lahe edelaosas asub väike saarestik Jama saared. Šelihhovi lahe kaldad on sageli mägised. Lahe loodekaldal asub Kolõma mägismaa, mille kõrgeim tipp on 1903 m. Taigonossi poolsaare kõrgeim tipp küündib 1422 m kõrgusele. Põhjakaldal asub Itšigeemi ahelik, kirdes Penžina ahelik (kõrgeim tipp Lõnnai on 1059 m kõrge), idas Korjaki mägismaa ja kagus Kesk-Kamtšatka mäestik, mille kõrgeim lahe lähedal olev tipp Huvhoitun on 2613 m kõrge. Paljudes kohtades ei ulatu mäed täiesti mereni, vaid mägede ja mere vahele jääb soine madalik. Šelihhovi lahe kaldad kuuluvad kõikjal Venemaale. Loode- ja põhjarannik (Gižiga laht ja enamik Taigonossi poolsaarest) kuulub halduslikult Magadani oblastisse. Enamus Penžina lahe kaldaist ja Šelihhovi lahe kagurannik kuuluvad Kamtšatka oblastisse, täpsemalt selle koosseisus olevasse Korjakkiasse. Suuri asulaid lahe kaldail ei ole. Tähtsaim neist on Korjakkia halduskeskus Palana. Šelihhovi laht on kaetud jääga detsembrist maini. Looded Penžina lahes on Vaikse ookeani kõrgeimad: kuni 14 meetrit. Laht on kalarikas. Püütakse heeringat, hiidlesta, lesta ja navaagat. Suur maailma atlas, lk. 85
Jääkeegel 1998. aasta taliolümpiamängudel

Jääkeegel 1998. aasta taliolümpiamängudel toimus 9.-15. veebruarini Kazakoshi Park Arena (avati 21.11.1996) nimelises võistluspaigas Karuizawa's . Sama linn oli võõrustanud ka 1964. aasta suveolümpiamängude ratsutamisvõistlusi, olles sellega esimene linn, kus toimunud nii suve- kui ka taliolümpiamängude võistlused. Võrdsete võitude korral sai omavaheliste mängude parem kõrgema koha. Neljanda finalisti selgitamiseks mängisid 4.-6. koha saanud meeskonnad lisamänge. Edukaimaks osutus USA. Haamer tähistab viimast kivi esimeses voorus. Haamer tähistab viimast kivi esimeses voorus.
10-eurone rahatäht

10-eurone rahatäht on teine väärtuselt väiksem rahatäht euroalas. Seda on kasutatud sularahana aastast 2002. Rahatäht on populaarsuselt neljas, moodustades ligi 11% kõigist euro rahatähtedest. Euro kasutuselevõtmisel 1. jaanuaril 2002 oli 10-eurone kõige populaarseim, kuid juba märtsis 2002 sai 50-eurone kõige populaarsemaks. Hiljem on rahatäht alla jäänud ka 20- ja 100-eurosele. 10-eurone on väärtuselt teine euro rahatäht. Ta värvilahendus on punane. Kõikidel rahatähtedel kujutatakse sildu, aknaid/väravaid erinevates Euroopa arhitektuuriajastutes. 10-eurosel on romaani ajastu (11. kuni 12. sajand). Kuigi Robert Kalina originaalkavandites oli tahtnud ta kujutada reaalselt eksisteerivaid monumente, pidi ta poliitilistel põhjustel kujutama illustratsioone. Nagu kõik euro rahatähed, sisaldab ka see Euroopa Liidu lippu, Euroopa Keskpanga presidendi allkirja, Euroopa Keskpanga initsiaale erinevates Euroopa Liidu keeltes, Euroopa Liidu riikide ülemereterritooriumide kujutisi, Euroopa Liidu lippu kasutatakse paljudes turvaelementides. 23. septembril 2014 võeti kasutusele teise seeria 10-eurosed rahatähed. Enamik turvaelemente kordub kõikidel rahatähtedel, kuid mitte kõik. Mõned olulisemad turvaelemendid on järgmised: rahatähe paber see on valmistatud puuvillast ja tundub katsudes krobeline ja tugev, mitte sile ja pehme; reljeeftrükk sügavtrükis põhimotiiv ja mõned muud elemendid on käega kombitavad; vesimärk märki võib näha rahatähte vastu valgust vaadates. Vesimärgi heledamad osad lähevad sujuvalt üle tumedamaks; turvaniit see on peidetud rahatähe sisse. Rahatähte vastu valgust vaadates tuleb see nähtavale tumeda ribana ja selle peal on väikselt sõna EURO ja rahatähe nimiväärtus ("10"); Hologrammiriba rahatähe kallutamisel (sõltuvalt kaldenurgast) ilmuvad vikerkaarevärvilisel taustal nähtavale rahatähe nimiväärtus ja euro sümbol; kuldne riba rahatähe kallutamisel ilmub nähtavale kuldne riba, millel on kujutatud rahatähe nimiväärtust ja euro sümbolit; mikrokiri rahatähtedel on kohati mikrokirjas tekst. Selle nägemiseks on vaja suurendusklaasi, millega tekst on selgelt nähtav ega ole hägune; punktiir rahatähte vastu valgust vaadates on hologrammil näha punktiirkirjas euro sümbol ja rahatähe nimiväärtus. Katkendlik number rahatähtede mõlema külje nurkadesse trükitud turvamärgid moodustavad vastu valgust vaadates terviku. EURioni konstellatsioon "Euro banknotes, quantities". Euroopa Keskpank. "Banknotes and coins circulation". Euroopa Keskpank. Brošüür "Lühiülevaade euro pangatähtede turvaelementidest". Lk 6–7. Euroopa Keskpanga koduleht välja otsitud 3.01.10 Euroopa Keskpanga koduleht välja otsitud 3.01.10
Ulukalleel

Ulukalleel ehk metsalleel (inglise wild allele) on looduslikes populatsioonides mingi geeni peamine alleel (n-ö standardalleel), vastandatuna harvadele mutantsetele alleelidele. Terminit on kasutatud peamiselt loomageneetikas. Viikmaa, M. Klassikalise geneetika leksikon. Vaadatud 30.12.2010.
Keelesemiootika

Keelesemiootika on semiootika haru, mis tegeleb inimkeele semiootilise uurimisega. Eco, Umberto, Semiotics and the Philosophy of Language.
Linda J. Rogers

Linda J. Rogers on ameerika psühholoog ja semiootik. Ta töötab California State University's, õpetades arengupsühholoogiat. Rogers, Linda J.; Swadener, Beth Blue 2001. Semiotics and dis/ability: interrogating categories of difference‎. Albany: State University of New York Press.