laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Lüneburgi pärilussõda

Lüneburgi pärilussõda (saksa keeles Lüneburger Erbfolgekrieg) oli konflikt, mis puhkes 1370. aastal Põhja-Saksamaal ja kestis koos vaheaegadega 18 aastat. Sõda käis Lüneburgi vürstkonna pärilusliini üle. Pärast Lüneburgi vürsti Wilhelm II surma 1369. aastal ilma meessoost pärijateta hääbus Lüneburgi vanem liin. Vastavalt Welfide dünastia reeglitele ja Wilhelmi soovidele oli Magnus Torquatus Braunschweigist (Magnus II) õigusjärgne pärija. Keiser Karl IV leidis aga, et keiserlik lään (Reichslehen) langes tagasi keisri kätte ning läänistas vürstkonna Saksi-Wittenbergi Albrechtile ja tema onu Wenzelile, ajendades sellega Lüneburgi pärilussõja. Kuna Braunschweigi Magnus II (Magnus Torquatus) ei saanud rahuldada oma nõuet Lüneburgi vürstkonnale rahumeelsete vahenditega, algatas ta vaenutegevuse ning hõivas 700 rüütli ja nende paažidega Lüneburgi. Võitluses, mis nüüd puhkes, kutsus Magnus välja peamiselt Askania dünastiast Saksi-Wittenbergi hertsogi Albrechti. Lüneburgi, Harburgi, Winsen an der Luhe, Uelzeni ja Hannoveri linn läksid Albrechtile, misjärel vaenutegevus nihkus Wolfsburgi linnuse ümbrusse. Aastail 1371–1372 ehitas Braunschweigi hertsog Neuhausi linnuse. 24. juunil 1372 kohtusid vastasjõud lahinguväljal Heßlingeni küla lähistel, kuid edu ei saavutanud kumbki pool. 1906. aastal avastati külas massihaud 72 surnuga. 25. juulil 1373 tapeti hertsog Magnus lahingus Gehrdeni lähistel. Pärast Magnuse surma sõlmiti kokkulepe ühelt poolt kuurvürst Wenzeli ja tema vennapoja Albrechti ning teiselt poolt Magnuse lese ja tema poegade vahel. Lepiti kokku, et maa kuulub jagamatuna kahele Askanialasele ja pärast nende surma antakse need Magnuse poegadele. Ning pärast Welfide surma läheksid maad jälle Askanialastele. Et plaani ka peresidemetega tugevdada, abiellus Saksi-Wittenbergi Albrecht 1374. aastal Magnus II lese Katharinaga ja valis koduks Celle, mille tegi aastal 1378 residentsiks. Kaks veel alaealist poega abiellusid ka Askanialastega aastal 1386. Hertsog Friedrich abiellus kuurvürst Wenzeli tütre hertsoginna Annaga ja hertsog Bernhard laulatati samuti Wenzeli tütre hertsoginna Margaretega. Sõjategevus algas taas, vaatamata rahulepingule. Aastal 1385 piirati ümber Ricklingeni loss, kus pesitses röövelparun Mandelsloh. Kui kiviheitemasinaga heidetud hiiglaslik rahn tabas hertsog Albrechti vägesid, sai ta sellega pihta ja suri 28. juunil 1385. Magnuse pojad võtsid nüüd Lüneburgis võimu üle. Kuurvürst Wenzel, kes vastavalt keiserlikule seadusele tiitlit kandis, püüdis oma väimeest Bernhardit enda poole värvata. Kuid noorem vend Heinrich Leebe ei toetanud tema valitsemist ja pärast viljatuid katseid kokku leppida lahvatas sõda 1388. aasta kevadel taas. Wenzel pani ise, ilma Bernhardi abita, väed kokku, milles teda toetas Lüneburgi linn. Lahkudes Winsen an der Allerist, kavatses ta rünnata Cellet, mida hoidsid oma käes Heinrich ja tema ema. Ettevalmistuste käigus haigestus Wenzel raskelt. Legendi kohaselt ta ilmselt mürgitati. Igal juhul ei suutnud ta sõda jätkata, nii et 28. mail 1388 oli Heinrich lõpuks võidukas.
Zenon Stefaniuk

Zenon Stefaniuk (8. juuli 1930 Wojnów, Mordy vald, Siedlce maakond, Masoovia vojevoodkond – 10. juuli 1985 Katowice) oli Poola poksija, rahvuselt ukrainlane. Stefaniuk oli kokku neljakordne Poola meister – kukk-kaalus (kuni 54 kg) aastatel 1952, 1953 ja 1955 ning sulgkaalus (kuni 57 kg) 1954. aastal. Ta sai Poola meistrivõistlustel kärbeskaalus (kuni 51 kg) 1950. aastal 3. koha ning kukk-kaalus (kuni 54 kg) 1951. aastal 2. koha. Ta esindas maavõistlustel Poolat 7 korda ning võitis neist 6 kohtumist ja kaotas 1 kohtumise. Stefaniuk osales kukk-kaalus (kuni 54 kg) 1956. aasta Melbourne'i olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas 2. ringis hilisemale pronksmedalivõitjale Claudio Barrientosele (Tšiili) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja Stefaniuk võitis kukk-kaalus (kuni 54 kg) 10. Euroopa meistrivõistlustel (Varssavi, 1953) ja 11. Euroopa meistrivõistlustel (Lääne-Berliin, 1955) kuldmedali ning tuli Euroopa meistriks. 16. suveolümpiamängude poksivõistlus. Melbourne 1956. Tulemused inglise keeles "10. Euroopa meistrivõistlused poksis. Varssavi 1953. Tulemused inglise keeles" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 4. märts 2016. Vaadatud 20. novembril 2011. 11. Euroopa meistrivõistlused poksis. Lääne-Berliin 1955. Tulemused inglise keeles Zenon Stefaniuk veebisaidil Olympedia (inglise)
Pariis (täpsustus)

Pariis on Prantsusmaa pealinna nimi eesti keeles. Selle linna järgi on nimetatud mitmesuguseid teoseid. Näiteks: "Pariis (film 2008)", Cédric Klapischi lavastatud film, kus peaosa mängib Juliette Binoche. Pariisi, küla Lääne-Virumaal Paris (täpsustus), täpsustuslehekülg
Paris (täpsustus)

Paris on Prantsusmaa pealinna nimi prantsuse keeles. Artiklit selle linna kohta vaata leheküljelt Pariis ning selle linna järgi samamoodi eesti keelde jõudnud teoste kohta vaata lehekülge Pariis (täpsustus) Nime Paris kannavad aga paljud kohad mujal: Paris (Idaho), linn Idaho osariigis, Bear Lake'i maakonna keskus Paris (Tennessee), linn Tennessee osariigis Paris (Texas), linn Texase osariigis "Paris, Texas (film)" Paris, Texas (ansambel) "Paris", The Chainsmokersi laul Paris, tegelane kreeka mütoloogiast Paris, USA räppar Paris Hilton, USA seltskonnategelane, näitleja ja modell Bubba Paris, USA Ameerika jalgpallur ja tema kaksikutest tütred, korvpallurid Courtney Paris Ashley Paris Dominik Paris, Itaalia mäesuusataja Paris on ussilaka perekonna ladinakeelne nimi Pariž, täpsustuslehekülg nime venekeelse kuju järgi Parris, täpsustuslehekülg Pariisi, küla Lääne-Virumaal
Lihtsalt vastupandamatu

"Lihtsalt vastupandamatu" (inglise "Simply Irresistible"; eesti telekanalites on seda näidatud ka pealkirja "Vastupandamatu" all) on 1999. aastal linastunud USA romantiline komöödiafilm. Filmi režissöör on Mark Tarlov ja stsenarist Judith Roberts. Filmi peaosi mängivad Sarah Michelle Gellar ja Sean Patrick Flanery. "Lihtsalt vastupandamatu" oli viimane film, mille kohta kirjutas arvustuse nimekas filmikriitik Gene Siskel. Sarah Michelle Gellar – Amanda Shelton Sean Patrick Flanery – Tom Bartlett Patricia Clarkson – Lois McNally Dylan Baker – Jonathan Bendel Christopher Durang – Gene O'Reilly Larry Gilliard Jr. – Nolan Traynor Betty Buckley – tädi Stella Amanda Peet – Chris Małgorzata Zajączkowska – Mrs. Mueller Olek Krupa – Valderon
Vastupandamatu

"Lihtsalt vastupandamatu" (eesti telekanalites näidatud ka pealkirja "Vastupandamatu" all; originaalpealkiri "Simply Irresistible") on 1999. aasta romantiline komöödia, mille lavastas Mark Tarlov ning peaosades mängivad Sarah Michelle Gellar ja Sean Patrick Flanery. "Vastupandamatu" (originaalpealkiri "Irresistible") on 2006. aasta triller, mille režissöör on Ann Turner ning peaosades mängivad Susan Sarandon ja Sam Neill.
Alternatiivmeedia

Alternatiivmeedia on ametlikust või üldtunnustatud meediast erinev meediakanal (raadio, veebisait, ajaleht vms). Alternatiivmeedia esitab uudiseid ja muid materjale, mida pole üldiselt aktsepteeritud või mis on suunatud kitsamale huviliste ringile. Alternatiivmeedia materjalid võivad sisaldada kuulujutte, vandenõuteooriaid, nalju vmt. Alternatiivmeediaprogramme võivad eraldi sisaldada ka tavalised meediakanalid ("libauudised" vms). Telegram Objektiiv Fonte.News Vanglaplaneet Eesti Vabaks Ühe isa lugu blogi Uued Uudised Eesti alternatiivmeediakanalite uudised Andu Rämmer. Alternatiivmeediat usaldavad rohkem need, kes on ühiskonnaelust võõrdunud. ERR Novaator, 18. juuli 2018
AIDA Cruises

AIDA Cruises on Saksamaa laevakompanii. Ettevõte asutati Saksa DV-s 1960. aastal nimega Deutsche Seereederei. Esialgu pakkus see kruiise laevaga Völkerfreundschaft, mis oli 1956. aastal nime Stockholm all läbi teinud õnnetuse (põrganud kokku laevaga Andrea Doria, mis uppus). 1990. aastal ettevõte erastati ja see otsustas oma tegevust laiendada uute laevade ehitamise abil. 1996. aastal valmis esimene uus laev, mis esialgu, aastani 2001 kandis nime "AIDA – Das Clubschiff". Hoolimata laeva heast täituvusest, ei suutnud Deutsche Seereederei kasumisse jõuda ja likviidsuse parandamiseks müüs ettevõte AIDACara 1997. aasta augustis 234 miljoni marga eest ettevõttele Norwegian Cruise Line, kuid jäi ise laeva edasi kasutama. 2000. aastal võttis ettevõtte Deutsche Seereederei üle P&O Princess Cruises, kes ostis ettevõttest 51%. P&O ostis kohe laeva "AIDACara – Das Clubschiff" tagasi ja andis talle praeguse nime "AIDAcara". 2003. aastal liitus P&O Princess Cruises ettevõttega Carnival Corporation ja niimoodi moodustati maailma suurim kruiise korraldav ettevõte Carnival Corporation & plc. Liitumise järel läks ettevõtte AIDA Cruises juhtimine üle Costa Cruises Groupile, mis on Carnival Corporation & plc tütarettevõte ja vastutab korporatsiooni Euroopa kaubamärkide eest. Seetõttu läksid kõik Costa Cruises Groupi laevad 2004. aastal Itaalia lipu alla ja ettevõtte peakorter on samast ajast Milanos. AIDA Cruises on üks 11 kaubamärgist, mis kuulub Carnival Corporationile. See annab korporatsiooni sissetulekutest 6,5%. Ettevõtte iga laeva nimi algab sõnaga AIDA. See on valitud Giuseppe Verdi ooperi "Aida" järgi, mille kohta on levinud vääruskumus, et see on kirjutatud Suessi kanali avamise puhul, mistõttu ooperi nimi seondub meresõiduga. AIDA Cruises on keskendunud saksakeelsele turule. See ettevõte registreeriti Rostockis 1999. aastal kui Seetours ja nimetati ümber aastal 2004. AIDA Cruises on Carnival Corporation & plc tütarettevõte . Emaettevõte on aga osa Costa Crociere S.p.A.-st . Ettevõtte AIDA Cruises peakorter asub Rostocki Linnasadama vanades laohoonetes. Itaalia lipu all sõitvate AIDA laevade kodusadam on Genova. Nimekiri ei ole täielik. Reedereiprofil: AIDA Cruises Pressiteadaanne 23.12.2009(saksa keeles) AIDA faktid ja arvud(saksa keeles) Carnival Corporation & plc(inglise keeles) Reedereiprofil: AIDA Cruises(saksa keeles) AIDAcara Lebenslauf (saksa keeles) Ettevõtte veebisait
Patrizio Oliva

Patrizio Oliva (sündinud 28. jaanuaril 1959 Napolis) on Itaalia endine poksija. Oliva oli kokku vähemalt kahekordne Itaalia meister – sulgkaalus (kuni 57 kg) 1976. aastal ning kergekaalus (kuni 60 kg) 1978. aastal. Oliva võitis I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) 1980. aasta Moskva olümpiamängude poksivõistlustel kuldmedali ning tuli olümpiavõitjaks. Ta võitis finaalis Serik Qonaqbayevit (NSV Liit) ning sai sellega revaši eelmisel aastal Euroopa meistrivõistluste finaalis saadud kaotuse eest. Ta sai nendel olümpiamängudel parima tehnikaga poksijale mõeldud Val Barkeri karika. Oliva sai I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) 23. Euroopa meistrivõistlustel (Köln, 1979) hõbemedali, kaotades finaalis Serik Qonaqbayevile (NSV Liit). Oliva poksis oktoobrist 1980 kuni juunini 1992 elukutselisena. Ta osales kokku 59 kohtumisel ning võitis neist 57 (neist 20 nokaudiga) ja kaotas 2 (neist 1 nokaudiga) kohtumist. Ta on olnud elukutseliste Itaalia ning erinevate kaalukategooriate ja poksiorganisatsioonide Euroopa ja maailmameister. Itaalia 1976. aasta meistrivõistlused poksis. Torino 1976. Tulemused inglise keeles Itaalia 1978. aasta meistrivõistlused poksis. Castelfranco Veneto 1978. Tulemused inglise keeles 22. suveolümpiamängude poksivõistlus. Moskva 1980. Tulemused inglise keeles 23. Euroopa meistrivõistlused poksis. Köln 1979. Tulemused inglise keeles Patrizio Oliva veebisaidil Olympedia (inglise) Patrizio Oliva veebisaidil BoxRec (inglise)
Kirjutuskiri

Kirjutuskiri on käsitsi kirjutatud kirja kujuline trükikiri (seejuures ei ole mõeldud kursiivkirja). "Trükitööstuse sõnaraamat". Originaali arhiivikoopia seisuga 5. märts 2016. Vaadatud 21. novembril 2011.
Politseikool

Politseikool oli aastail 1925–1940 tegutsenud Eesti politsei õppeasutus asukohaga Tallinnas Lai tänav 48. Ettepaneku kooli asutamiseks tegi siseminister Karl Einbund Vabariigi Valitsusele pärast detsembrimässu, 20. jaanuaril 1925. Vabariigi Valitsus kinnitas selle ettepaneku 8. aprillil. Kool alustas tegevust 15. aprillil 1925, mida edaspidi tähistati kooli asutamispäevana. Õppetöö algas 3. juunil, kool avati 8. septembril 1925. Kooli kogu tegevuse vältel, alates 1. märtsist 1925, oli kooli ülem Eduard Mets. Kooli kõrgema klassi õppetöö kestis 6 (vahel 9) kuud, alamas klassis 4 kuud. Kõrgema klassi lõpetanud määrati tööle konstaablitena või vastavale ametikohale. Vabade kohtade puudusel võeti nad tööle kordnikena või palgata konstaabli abidena. Alama klassi lõpetanud võeti tööle kordnikena. Aastail 1925–1940 lõpetas alama klassi neljateistkümnes lennus kokku 598 lõpetanut. Kõrgema klassi lõpetasid aastail 1925–1940 534 õpilast ja 183 eksterni. Kokku lõpetas alama ja kõrgema klassi 1315 isikut, kuid osa alama klassi lõpetanuid õppis kõrgemas klassis edasi, seetõttu on kooli lõpetajate tegelik arv väiksem kui 1315. Eduard Mets, direktor 1925– 1. august 1940 Arved Nolcken, jaoülem (abikomissar) 1925–1926 Heinrich Tann, jaoülem (abikomissar) 1925–1934 Johannes Pallas, jaoülem (abikomissar) 1925–1937 Ernst Lepner, rühmaülem (komissar) 1925–1928 Gustav Muikmann, rühmaülem (komissar) 1925–1927 Robert Lehova, jaoülem (abikomissar) 1925–1927 Meeme Mällo, abikomissar, hiljem komissar 1925–1936 Boris Nykänen, komissar 1928–1931 Eduard Raig, abikomissar 1927–1930 Peeter Kirs, abikomissar 1934–1935 Eduard Sihv, abikomissar 1935–1938 Julius Tiisväli, komissar 1936–1940 Leho Aenlo, abikomissar 1937 Aleksander Saarse, abikomissar 1937–1940 Valter Pärli, abikomissar 1938–1939 Johannes Rattur, abikomissar 1940 August Kass, asjaajaja 1925–1928 Hilda Kahkra, asjaajaja-sekretär 1928–1939 Karl Tepp, asjaajaja-sekretär 1939–1940 Aleksander Klumberg, spordiinstruktor 1925–1927 Edgar Klumberg, spordiinstruktor 1927–1930 Oskar Liik, arst 1925–1938 Henno Lender, arst 1938–1940 Wabariigi Walitsuse poolt 8. aprillil 1925 a. wälis-, kriminaal- ja kaitsepolitsei ühendamise ajutise seaduse („R. T." nr. 68 – 1924 a.) § 2 põhjal wastu wõetud Politseikooli ajutine korraldus., Riigi Teataja, nr. 61-62, 17 aprill 1925 Mai Krikk. Eesti politsei loomine ja areng 1918–1940. Olion, Tallinn, 2001, lk. 185. Ametist vabastamist politsei ametkonnas, Järva Teataja (1926-1944), nr. 89, 2 august 1940 Eesti Kultuurfilmi politseipalade montaaž
Gerhard Müller

Paul-Gerhard Müller (10. mai 1929 Marburg – 10. mai 2024 Erlangen) oli saksa luterlik teoloog, kirikuajaloolane ja vaimulik.
Pariž

Pariž on kohanimi, mida kannab mitu asulat Venemaal ja Valgevenes ning jõgi Slovakkias. Ühtlasi on see kohanime Pariis venekeelne kuju. Sellenimelised on näiteks: Pariž (Tšeljabinski oblast) – küla Venemaal Tšeljabinski oblastis Nagaibakski rajoonis; Pariž (Baškiiria) – küla Venemaal Baškiirias Kiginski rajoonis; Pariž (Voroneži oblast) – küla Venemaal Voroneži oblastis; Pariž (Sõktõvkar) – ajalooline piirkond Komi Vabariigi pealinnas Sõktõvkaris; Pariž (Valgevene) – küla Valgevenes; Pariž (Slovakkia) – jõgi Slovakkias, Hroni lisajõgi. Pariis Paris (täpsustuslehekülg)
Vello Naaber

Vello Naaber (24. märts 1940 Tartu – 2. oktoober 1985 Tartu) oli eesti ajaloolane ja arhivaar. Vello Naaber oli tööliste poeg. 1958. aastal lõpetas ta Tartu 2. Keskkooli ja 1963. aastal Tartu Riikliku Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonna. Naaber oli 1963. aastast Eesti NSV Riikliku Ajaloo Keskarhiivi arhivaar, aastatel 1963–1968 teadur ja 1970–1985 arheograaf. Ta avaldas artikleid ajaloo ja arhiivinduse alalt ning koostas dokumentide kogumikke ja teatmikke. Vene-Rootsi suhted 1617–1934. // Üliõpilaste Teadusliku Ühingu ajalooringi kogumik. Ajalooalaseid töid. Tartu 1962 Kinnistusametite materjalid Eesti NSV RAKA-s: Fondide ülevaade. Tartu 1975 Eesti alade mõisate nimestik. Tallinn 1981, 2. trükk 1984 Vakuraamatud Eesti NSV RAKA-s: Fondide ülevaade. Tallinn 1982 Talurahvaliikumine Eestis 1841–1842. aastal: Dokumentide kogumik. Tallinn 1982 Talurahvaliikumine Eestis 1945–1948: Dokumentide kogumik. 1, 2 (kaasautor August Traat). Tallinn 1991 Eestimaa adramaarevisjon 1725–1726, I–V: Harjumaa, Virumaa, Järvamaa, Läänemaa (kaasautor). Tallinn 1988–1990 Eesti arhiivimaterjalide reevakueerimisest Nõukogude Venemaalt 1920. aastatel. // Eesti Ajalooarhiivi Toimetised 9 (2002) Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide, lk 18. Eesti teaduse biograafiline leksikon. 3. köide: N–Sap TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013, lk. 18 Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.
Täitsa lõpp!

"Täitsa lõpp!" on Eestis 2011. aastal valminud mängufilm – tragikomöödia, mis on tehtud rahvaalgatuslikus korras MTÜ Kinobuss eestvedamisel. Film esilinastus 111 Eesti kinos 11. novembril 2011 kell 20.11. Filmi tehti umbes aasta. 2011. aasta alguses pandi internetipõhiselt-interaktiivselt kokku stsenaarium. Aprillis ja mais valiti Kanal 2 saatest "Kinotehas" peaosi täitma Märt Koik ja Ester Korkiasaari, juunis ja juulis loodi dekoratsioonid, leiti võttepaigad ja valiti kõrvalosatäitjad. Augustis filmiti 15 maakonnas must materjal. Septembris ja oktoobris film monteeriti. "Talgufilm "Täitsa lõpp"" – tallinn2011.ee (kasutatud 21.11.2011) Filmitalgute blogi "Algav aasta toob üleriigilised filmitalgud". Postimees, 28. detsember 2010 Gerli Romanovitš "Filmitalgud täidavad inimeste filmis osalemise unistuse". Põhjarannik, 22. märts 2011 Kaarel Kressa "Filmitalgud jäädvustavad hetke enne ilmalõppu". Eesti Päevaleht, 3. august 2011 Karri Kaas "Täitsa lõpp ehk esimene vasikas läheb ikka aia taha". Pärnu Postimees, 18. november 2011
Hendrik Naar

Hendrik Naar (sündinud 28. novembril 1973 Taeblas) on eesti tehnikateadlane. Hendrik Naar on töölise poeg. 1992. aastal lõpetas Naar Taebla Keskkooli, 1997 Tallinna Tehnikaülikooli tehnilise füüsika erialal, 2002 Helsingi Tehnikaülikooli laevaehituse alal ning 2006 samas doktorantuuri. 2000. aastal kaitses ta TTÜ-s loodusteaduste magistri ja Helsingi Tehnikaülikoolis tehnikalitsentsiaadi kraadi, 2006. aastal aga Helsingis tehnikadoktori kraadi laevaehituses väitekirjaga "Ultimate strength of hull girder for passenger ships" (Espoo, 2006). Naar oli 1996–99 Helsingi Tehnikaülikooli laevalabori teadur ja 1999–2003 vanemteadur, ühtlasi 1998 Balti Laevaremonditehase insenerikeskuse konstruktor, 2004–06 TTÜ mehaanikainstituudi tehnilise mehaanika õppetooli erakorraline assistent, 2006– dotsent. Hendrik Naari peamised uurimisvaldkonnad on konstruktsioonide piirkoormus, jäigastatud plaatide piirkoormus ja stabiilsus ning mitmetekiliste laevade üldtugevus. 2003. aastast on ta International Ship and Offshore Structures Congressi (ISSC) piirkoormuse töörühma liige. Comparison of the crashworthiness of various bottom and side structures (kaasautor). // Marine Structures 15 (2002) A theory of coupled beams for strength assessment of passanger ships (kaasautorid P. Varsta, P. Kujala). // Marine Structure 17 (2004) 8 Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide, lk 18 Eesti teaduse biograafiline Leksikon, 3. köide Hendrik Naar Eesti Teadusinfosüsteemis Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.
Jaak Naber

Jaak Naber (2. jaanuar 1952 Tartu – 18. oktoober 2021 Tallinn) oli eesti ajaloolane. Jaak Naber oli teenistuja poeg. 1969. aastal lõpetas Naber Tallinna 7. Keskkooli, 1974 Tartu Riikliku Ülikooli (ajaloo-osakonnas) ja 1993. aastal Uppsala Ülikooli ajalooinstituudi teaduskraadiõppes. Aastatel 1996–2000 oli ta Uppsala Ülikooli doktorant. 1994. aastal sai ta Uppsalas filosoofialitsentsiaadi kraadi väitekirjaga "Statlig svenskhetspolitik och tyskt lokalvälde i stormaktstidens Estland" (Uppsala, 1994). Naber oli aastatel 1975–1988 Ajaloo Instituudi nooremteadur, 1988–1995 teadur, hiljem vabakutseline tõlkija.Tuntud ka mälumängurina. Jaak Naberi peamised uurimisvaldkonnad on Rootsi riigivõimu poliitika Eestis 16.–18. sajandil ning Eesti kooli- ja hariduslugu 16.–18. sajandil. Ta on osalenud Rootsi-Eesti ühisprojektis "Riik, ühiskond ja kirik 17. sajandil Rootsis ja Baltimail". Naber on "Eesti kooli ajaloo" I köite (1989) põhiautoreid. Ta on tõlkinud ajalookirjandust rootsi keelest (J. Steffensson "Elu Ruhnul" 1994) ning avaldanud üle 20 teadustrükise, sh 1 monograafia. Riiklikud ehitus- ja kindlustustööd Tallinnas XVII sajandi lõpul, vaadelduna majanduslikust aspektist. // Ajalooalaseid töid: TÜ ÜTÜ ajalooringi kogumik, 6. Tartu 1977 Tallinna Gümnaasiumi asutamine ja algus. // Keel ja Kirjandus (1981) 5 Tallinna 1. Keskkool. 1631–1981 (kaasautor). Tallinn 1981 Esimeste koolide tekkimine (13. sajand – 19. sajandi algus). // Eesti kooli ajalugu I. Tallinn 1989 Koolid Rootsi riiki ühendatud Eesti alal (17. sajandi teine veerand – 1710. aasta). // Samas Koolid Eesti Venemaaga ühendamise järel (1710 – 19. sajandi algus). // Samas Keskaja ajalugu (kuni 15. sajandini. Õpik 7. klassile (kaasautor). Tallinn 1991, ²1995 (ka vene keeles) Swedish government authorities and school education in Estonia. // Studia Baltica Stockholmiensia 11 (1993) Motsättningarnas Narva. Statlig svenskhetspolitik och tyskt lokalvälde i ett statsreglerat samhälle, 1581–1704. Uppsala, 1995. (Opuscula historica Upsaliensia 15) Volksbildung und Schulen der Esten in Est- und Livland im Zeitalter der Aufklärung. // Quellen und Studien zur baltischen Geschichte 15 (1996) Motsättningarnas Narva. Statlig svenskhetspolitik och tyskt lokalvälde i ett statsreglerat samhälle, 1581-1704, Historiska institutionen, S:t Larsgatan 2, 753 10 Uppsala, Sweden, ISSN 0284-8783; ISBN 91-506-1110-0 1997 Arthur Puksovi Fondi auhind Svenska Instituudi ja Knut ja Alice Wallenbergi Fondi stipendium õpinguteks Rootsis[viide?] Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide, lk 18-19 Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.
Reet Naber

Reet Naber (1972. aastani Reet Jaaniste; sündinud 27. märtsil 1952 Tallinnas) on eesti ajaloolane ja etnoloog. Reet Naber on teenistuja tütar. 1970. aastal lõpetas Naber Märjamaa Keskkooli ja 1975. aastal Tartu Ülikooli ajaloo-osakonna. Reet Naber oli aastail 1975–1977 õpetaja, aastail 1977–1993 töötas ta Eesti Riiklikus Meremuuseumis (teadurist teadusdirektorini) ja aastail 1993–1995 Eesti Laevaomanike Liidu sekretärina. 1995. aastal oli ta Veeteede Ameti avalike ja rahvusvaheliste suhete spetsialist, aastail 1995–1996 Teede- ja Sideministeeriumi merenduse peaspetsialist, aastail 1996–1998 Piirivalveameti avalike suhete osakonna juhataja ning alates 1998. aastast Eesti Mereväe ajaloo ja suhtekorralduse konsultant. Selle kõrval töötas ta aastail 1992-2000 ajalehe Meremees osakoormusega reporterina. Reet Naber on uurinud Eesti merenduse, Eesti merejõudude ja kalanduse ajalugu, samuti etnoloogiat. Ta on üks "Mereleksikoni" (1996) ning "Inglise-eesti meresõnaraamatu" koostamise algatajaid ja kaasautor, samuti Tallinna leksikoni kaasautor. Ta on avaldanud üle 20 teadustrükise ja üle 100 aimeartikli. Reet Naber oli aastail 1978-1998 mereterminoloogia komisjoni sekretär, seejärel merekeele nõukoja liige. 2000. aastast kuulub ta Sõjaajaloo Seltsi. Cultural influences in harbour towns transmitted through maritime trade. The Baltic Sea. // Cultural Transmitter Publication no 10 in the series of the Provincial Museum of Kymenlaakso. Kotka, 1988 (ka soome keeles) Keri tuletorn. Ajalooline ülevaade. // Meremees (1991) 10 Õnnelikku merereisi! Uskumustest seoses laevaehitusega. // Rahvausund tänapäeval. Tartu, 1995 80 aastat Utria dessandist. // Meremees (1999) 1/2 Eesti Mereväe ohvitserid. // Eesti Laevanduse aastaraamat 2002. Tallinn, 2002 Kaugsõidukapten Johan Pitka eestimeelseid koondamas 1917. aastal. // Kaitse Kodu! (2002) 1 Eesti merejõudude juhatajad 1918–1940. Tallinn, 2004 ISBN ISBN 9949406390 Kaitseväe ohvitseri mõõk (kaasautor H. Piirsalu). Tallinn, 2007 Johan Pitka: ausa tahtega isamaa heaks! Tallinn, 2012 ISBN 9789949241231 Jälle kakskümmend aastat mereväge: ülevaateid ja meenutusi. Esimene raamat (kaasautor Kalev Konso). Tartu, 2014 Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide, lk 19–20 Madli Vitismann. Meie teeme ajakirja. Meremees nr 2, 2019 Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide Pilt Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.