laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Halla (ettevõte)

Halla Oy oli metsatööstusfirma, mis tegutses aastatel 1875–1932 Soome Kymi vallas. Sellele kuulus mitu saeveskit. Firma algsed omanikud olid Norrast, kuid 1916. aastal läks see Kymi Oy kätte, sest omanikud tahtsid loobuda aastaid kahjumis olnud ettevõttest. 1933. aasta alguses liideti Halla Oy Kymi Oy-ga. Halla Oy sai alguse, kui norralane Aslak Holmsen 1873. aastal rentis 50 aastaks Halla saare Kymijoki suudmes. Holmsen koos kaheksa kompanjoniga sai 1875. aastal Soome senatilt loa asutada aurusaeveski ning see hakkas Halla saarel tööle 1876. aastal. Saeveski töötas 1986. aastani. Halla Oy ehitas 1910. aastal puidu transportimiseks parvetustee Saimaalt Kymijokini. Tee sai alguse Savitaipale vallast ning kulges Mäntyharju valla ja Vuohijärvi kaudu Verlasse ning edasi Voikkaasse. Orraintaipales, Honkataipales, Voikoski juures, Verlas ja Voikkaas veeti palke maad mööda. Maismaateede seas pikim oli Honkataipale raudteelõik, millel kasutati auruvedureid. Järvedel veeti palgiparvi puksiiridega. Halla parvetustee oli kasutusel 1976. aastani. Halla Oy omanduses olid Halla ja Jumalniemi saeveski Kotka lähedal, Saksala ja Otava saeveski Mikkeli maavallas, Mäntuharju saeveski (1918–1938) ning Karhonsaari saeveski Kuopio lähedal. Otava saeveski müüdi 1910. aastal Tuukkalan Höyrysaha Oy-le ja Karhosaari saeveski lõpetas 1911. aastal töö. Firmal oli ka Halla tselluloosivabrik Halla saarel, mis suleti, kui 1938. aastal hakkas tööle Sunila tselluloosivabrik. Metsa oli Halla Oy omanduses umbes 112 000 ha. Aastal 1907 oli firmal umbes 1500 töötajat. Nordisk familjebok (1909) Sahateollisuutta Mikkelin maalaiskunnassa 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alkupuolella Karhonsaari ja Karhonsalmen taajama (pdf-tiedosto) Suomen kanavat: kuvaus Hallan uittoreitistä
Stephan Lichtsteiner

Stephan Lichtsteiner (sündinud 16. jaanuaril 1984 Adligenswillis) on endine Šveitsi jalgpallur (paremkaitsja). Aastatel 2011–2018 mängis ta seitse hooaega Itaalias Juventuses, kellega tuli kõigil neil hooaegadel ka Itaalia meistriks. Hooajal 2018–2019 mängis ta Inglismaa Premier League'i klubis Arsenal. Lichtsteineri klubikarjääri viimaseks klubiks jäi Saksamaa kõrgliiga klubi Augsburg. Debüüdi Šveitsi rahvuskoondises tegi Lichtsteiner 11. novembril 2006 sõprusmängus Brasiilia vastu. Esimese värava lõi ta rahvuskoondises 11. oktoobril 2011 EM-i valikmängus Montenegro vastu. Ta kuulus Šveitsi koondisse 2008. ja 2016. aasta Euroopa meistrivõistlustel ning 2010., 2014. ja 2018. aasta maailmameistrivõistlustel. Grasshopper Zürich Šveitsi meister (1): 2002–03 Lazio Itaalia karikavõitja (1): 2008–09 Itaalia superkarikas (1): 2009 Juventus Itaalia meister (7): 2011–12, 2012–13, 2013–14, 2014–15, 2015–16, 2016–17, 2017–18 Itaalia superkarikas (3): 2012, 2013, 2015 Itaalia karikavõitja (4): 2014–15, 2015–16, 2016–17, 2017–18 "Stephan Lichtsteiner to join the club". arsenal.com. 5.6.2018.Vaadatud 13.6.2018  Stephan Lichtsteiner – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Vodja raudteejaam

Vodja raudteejaam oli raudteejaam Türi–Paide–Tamsalu raudteel. Tänapäeval jääb jaam Järva maakonna Paide linna Viisu küla territooriumile. Vodja küla asub u 2,5 km ida suunas. Jaam asus raudtee 22. kilomeetril. Vodja naaberjaam Türi suunal oli Mäo raudteepeatus ja Tamsalu suunal Esna raudteejaam (kaardil aastast 1938 on Vodja ja Esna vahele märgitud veel Öötla raudteepeatus). Avamisel jäi Vodja Peetri kihelkonda Vodja mõisa maadele. Jaam suleti 1972. aastal seoses kitsarööpmelise raudtee sulgemisega. Raudteejaamas on filmitud stseen esimesest Eesti täispikast 1951. aasta värvifilmist "Valgus Koordis". Vodja traditsionalistlikus stiilis jaamahoone valmis 1924. aastal Leon Johansoni projekti järgi ning on algupärasel kujul säilinud tänaseni. Jaamahoone on rahuldavas seisus ja praeguseks eraomanduses. Vodja kaubaait on kohandatud lehmalaudaks. Türi–Paide–Tamsalu raudtee Vodja Maa-ameti geoportaal Valgus Koordis (1951) - saabumine koju - YouTube Vodja raudteejaam • XX sajandi arhitektuur • Kultuurimälestiste riiklik register Marika Rajamäe. Järva Teataja: "Raudteejaamad kõnelevad". 10.02.2005
Annino

Annino ehk Annamoisio (vene Аннино) on alev ja samanimelise valla keskus Venemaal Leningradi oblastis Lomonossovi rajoonis. Ajalooliselt kuulus küla Kesk-Ingerimaale Hietamäki kihelkonda ning oli asustatud ingerisoomlaste poolt. 2010. aastal elas alevis 3558 inimest. 1676. aastal on küla mainitud kui Aimamoisio ning see kuulus Dudergofi pogostisse. 1817. aastal oli külas (nimetatud kui Аннинa) 15 talu. 1831. aastal oli külas (nimetatud kui Аннинa) 16 talu. 1838. aastal elas külas (nimetatud kui Анниной) 44 inimest, kellest 25 olid mehed ja 19 naised. 1848. aastal elas külas (nimetatud kui Annamoisio) 116 ingerisoomlast (50 meest ja 66 naist), kellest 4 olid äyrämöised ja 112 savakod. Haldusjaotuslikult kuulus küla Peterburi kubermangu Oranienbaumi maakonda. 1856. aastal oli külas (nimetatud kui Аннинa) 18 talu 55 meeshingega. 1860. aastal oli külas (nimetatud kui Аннинo) 28 talu. 1876. aastal avati külas esimene kool. 1880–1890. aastail oli külas (nimetatud kui Аннинo) 25 talu. 1913. aastal oli külas (nimetatud kui Аннинo) 40 talu. Aastatel 1917–1951 kuulus küla Šundorovo külanõukokku. 1924. aastal soomekeelsel Peterburi lähiümbruse kaardil on küla nimetatud kui Annamoisio. 1928. aastal elas külas 289 inimest. 1941. aastal oli külas (nimetatud kui Аннинo) 46 majapidamist. Teise maailmasõja ajal perioodil 01.08.1941–31.12.1943 oli küla okupeeritud saksa vägede poolt. 1947. aastal rajati küla territooriumile "Võit" nimeline kolhoos. 1970. aastatel ehitati esimesed viiekorruselised eluhooned, keskkool, kultuurimaja. "Annino". EKI kohanimeandmebaas. Vaadatud 29.04.2017. "Peterburi lähiümbruse topograafiline kaart, 1817. etomesto.ru". Vaadatud 29.04.2017. "Peterburi ümbruse kaart, 1831, Schubert". etomesto.ru. Vaadatud 29.04.2017. "Описание Санкт-Петербургской губернии по уездам и станам, 1838 г." Vaadatud 24.04.2017. Köppen, Peter v (1867). Erklärender text zu der ethnographishen karte des St. Petersburger gouvernements. St. Petersburg. Jelagin, N (1856). Алфавитный список селений по уездам и станам С.-Петербургской губернии. Peterburi. Lk 40. "Peterburi ja Viiburi kubermangude topograafiline kaart, 1860". etomesto.ru. Vaadatud 29.04.2017. Kolppanan Seminaari. 1863-1893. Viipuri. 1913. Lk 91. "Peterburi lähiümbruse üheverstaline topograafiline kaart, 1890". etomesto.ru. Vaadatud 29.04.2017. "Peterburi lähiümbruse kaart, 1913". Vaadatud 29.04.2017. "Справочник истории административно-территориального деления Ленинградской области". Originaali arhiivikoopia seisuga 6.03.2016. Vaadatud 24.04.2017. "Peterburi lähiümbruse kaart, 1924". etomesto.ru. Vaadatud 29.04.2017. "Leningradi oblasti kaart, 1941". etomesto.ru. Vaadatud 29.04.2017.
Rodoljub Roki Vulović

Rodoljub Vulović (sündinud 1. mail 1955 Bijeljinas Jugoslaavias) on serbia laulja ja koolijuht. Vulović sündis 1955. aastal Bijeljinas. 1972. aastal andis ta välja oma esimesed lood "Kristina" ja "Napustićeš me ti". Pärast 1988. aasta albumi "Paša" väljaandmist ta läks ringreisile just neisse riikidesse, kus elab rohkesti serblasi. Varsti pärast seda andis ta välja veel viis albumit. Seejärel tuli pikk vahe: alles 2017. aasta alguses ilmus tema seitsmes album. Ta on töötanud Bijeljinas asuva Põllumajanduse ja Meditsiini Keskkooli professori ja direktorina, 2020. aastatel on pensionil. Jugoslaavia sõdade ajal oli Bijeljina kesklinn täiesti lõhutud ja Vulovići maja Gavrilo Principi tänavas samuti kahjustatud. Vulović oli vabatahtlik 1. Semberska kergjalaväe brigaadis, millest tuleneb album "Semberski junaci". Mõned laulud olid pühendatud tema sõpradele, mõned olid tema kaaslastele ning mõned tema ülematele. Kogu tulu albumite müügist maksti haavatud sõdurite paranemiseks. Pärast esimese albumi edu läks Vulović edasi Garda Panterisse, kus ta oma ülema Pero Čolići algatusel andis välja albumi 1993. aastal. See album oli otsustav sõdurite jaoks, et anda jaksu ja motivatsiooni edasi võidelda, samal ajal tegi see Vulović kuulsaks. "Crni bombarder" (1995) oli viimane sõja jooksul tehtud album, pärast seda andis Vulović välja armastuslugude albumi "Zbog tebe". "Kristina" (1972) "Paša" (1988) "Semberski junaci" (1992) "Garda Panteri "(1993) "Junaci Kozarski" (1994) "Crni bombarder" (1995) "Zbog tebe" (1997) "Otadžbini na dar" (2001) Vulovići isa sõdis Teises maailmasõjas, võeti kinni ja saadeti Kolmandasse Riiki, kust ta naasis sõja lõpul. Vulovići vanaisa on Montenegrost. Vulovići filoloogist abikaasa Jelica on paljude tema laulude kaasautor. Vulovićil on tütar ja poeg. Ta valdab vabalt itaalia ja prantsuse keelt ning saab hakkama ka saksakeelse vestlusega. Kogu tema elu ja turneede jooksul on Vulović käinud paljudes Lääne-Euroopa riikides. Ta sooviks ka Venemaale minna. Ainus suur riik Lääne-Euroopas, kus ta ei ole käinud, on Hispaania. Tähelepanuväärne on asjaolu, et 1990. aastatel lükati tema taotlus USA kodakondsuse jaoks mitu korda tagasi. Üks põhjuseid USA saatkonna sõnul on see, et ta laulis "revolutsioonilisi" ja NATO-vastaseid laule. Vulović arvab, et nii venelased kui ka kreeklased on Serbia suurimad sõbrad. Ta ütleb, et bosnialased on üldiselt head inimesed, juhul kui neid ei "torgita". Ta arvab, et tšetnikud ja ka partisanid on teise maailmasõja kangelased, kuigi mõlemad osapooled sooritasid tsiviilisikutevastaseid kuritegusid. Josip Broz Tito ja Vladimir Putin on vaid üksikud näited inimestest, keda Roki Vulović austab. Ta ei toeta Serbia taotlust Euroopa Liitu astumiseks ning ütleb, et mõlemad Serbia presidendid Boris Tadić ja Tomislav Nikolić ei kuulanud rahva mõtteid selle teema kohta. Roki Vulovic fan channel Roki Vulovic - Fans from whole world Roki Vulović je zvijezda interneta Роки - певец во стане сербских воинов ZVEZDA ŽIVI NA INTERNETU Iz Rusije su ljudi dolazili samo da me intervjuišu, gledali su me kao čudo Rodoljub Vulovic Roki Biography Gardijska brigada "Panteri"
Kirna raudteepeatus

Kirna raudteepeatus oli raudteepeatus Türi–Paide–Tamsalu kitsarööpmelisel raudteel. Peatus jäi avamise ajal Türi kihelkonda Kirna mõisa maadele. Peatuse asukoht jääb Türi valda Kirna külla. Kirna jaamahoonest on tänapäeval säilinud üksnes vundament. Varisemisohtlik hoone lammutati 1990. aastate alguses. Kirna jaam raudtee.eu Kirna peatuskoht 1984. aastal; Baltic Trains Picture Gallery
Võhmuta raudteepeatus

Võhmuta raudteepeatus oli raudteepeatus Türi–Paide–Tamsalu kitsarööpmelisel raudteel Tapa vallas Türje küla põhjaservas. Peatus asus raudtee 45. kilomeetril. Võhmuta peatus jäi avamisel Järva-Jaani kihelkonda Võhmuta mõisa maadele. Peatus suleti ühes raudteega 1972. aastal. Säilinud on selle juures asuv raudteetööliste maja, mille juures seisab kuurina kasutatav puidust külmvagun. Maa-ameti geoportaal Eesti kitsarööpmelised raudteed
Kauguri vald

Kauguri vald (läti keeles Kauguru pagasts) on vald Lätis Valmiera piirkonnas. Vald piirneb sama piirkonna Brenguļi ja Kocēni vallaga ning Valmiera linnaga, lisaks Cēsise piirkonna Liepa ja Mārsnēni vallaga. Valla pindala on 89 km². 2016. aasta seisuga elas seal 1480 inimest. Valla keskus on Mūrmuiža küla. Agraarreformi eel oli Kauguri mõisa (Kaugershof) pindala 1212 hektarit. 1935. aastal liideti sellest moodustatud vallaga Mūrmuiža vald. 1935. aastal oli valla pindala 91 km², elanikke oli seal 976. 1945. aastal moodustati vallas Mūri ja Kauguri külanõukogu, 1949. aastal vald likvideeriti. 1954. aastal liideti Kauguri külanõukoguga likvideeritav Mūri külanõukogu. 1977. aastal liideti osa külanõukogu maadest Valmiera linnaga. 1990. aastal muudeti külanõukogu vallaks. Aastatel 2009–2021 kuulus vald Beverīna piirkonda. Muinsusmälestistest on riikliku kaitse all Mūrmuiža vasallilinnus, linnamägi Pekas Kalns ning Beiti ja Avotiņi muinaskalmed. Valla suurim jõgi on valla loodepiiril voolav Koiva jõgi, teine tähtsam jõgi on selle lisajõgi Miegupe. Looduskaitse all on Jaunzemi pärn, Vanagi mänd, Vecjandavase pärn, Rūņi tamm, Ķeiši mänd, Līči künnapuu (liigiliselt on tegemist jalakaga), Kaijase tamm, Līči kihtide paljand, Gaiķēni saar, Daudzieši tamm ja Gaiķēni tamm. Valla põhjaosa asub Ziemeļgauja kaitstaval maastikul, valla lääneosa jääb aga Gauja rahvusparki. 2011. aastal elas vallas 1266 lätlast, 106 venelast, 25 valgevenelast, 5 ukrainlast, 6 poolakat ja 7 leedulast. Vallas on järgmised külad. Ülejäänud valla elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes. Mūrmuiža tornlinnus Mūrmuiža mõisa peahoone Mūrmuiža küla Iedzīvotāju skaits pēc tautības reģionos, pilsētās, novados, pagastos, apkaimēs un blīvi apdzīvotās teritorijās gada sākumā (pēc administratīvi teritoriālās reformas 2021. gadā), vaadatud 19.06.2024. Iedzīvotāju reģistra statistika uz 01.01.2016. Latvijas iedzīvotāju skaits pašvaldībās http://www.beverinasnovads.lv/index.php/kontakti (vaadatud 29.04.2017) Latvijas pagasti. Enciklopēdija. Rīga : A/S Preses nams. 2001—2002. ISBN 9984-00-412-0. Okupētās Latvijas administratīvi teritoriālais iedalījums. Latvijas Valsts arhīvu ģenerāldirekcija. Rīga, 1997. ISBN 9984-9256-0-9 Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija[alaline kõdulink] Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS Ethnic composition of Latvia 2011 Vietvārdu datubāze. Latvijas Ģeotelpiskās informācijas aģentūra.  Kauguri vald – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Lamantiin

Lamantiin ehk aafrika lamantiin (Trichechus senegalensis) on suur, vees elav, peamiselt taimetoiduline mereimetaja, üks kolmest lamantiini perekonda kuuluvast liigist. Lamantiinid kasvavad kuni 4 meetri pikkuseks ja kaaluvad kuni 590 kg. Lamantiinidel on aerukujulised lestad. Lamantiinid kaaluvad 400–550 kg ja on keskmiselt 2,8–3 meetrit pikad, harva võivad kasvada ka 4,6 meetri pikkuseks ja 1775 kg raskuseks. Emased isendid on tavaliselt suuremad, kui isased. Sündinud lamantiini pojad kaaluvad keskmiselt umbes 30 kg. Lamantiinil on suur, paindlik ja tundlik ülahuul, mida ta kasutab toidu korjamiseks ja söömiseks ning suhtlemiseks. Lamantiinide silmad on väikesed ja laia vahega. Täiskasvanutel pole lõikehambaid ega silmahambaid, on ainult hulk põskhambaid. Neid hambaid kasvab kogu elu jooksul juurde, suu tagaosas kasvavad uued hambad, kui vanad vajuvad suus ette poole välja. Mõlemal lõualuul pole kunagi rohkem kui kuus hammast. Lamantiini saba on aerukujuline just nagu vaaladel. Emasel lamantiinil on kaks nibu, üks kummagi uime all. Lamantiinil on teiste imetajatega võrreldes ebatavaline see, et neil on ainult kuus kaelalüli, mis võib olla tingitud homootiliste geenide mutatsioonist. Kõigil teistel imetajatel on seitse kaelalüli, välja arvatud kahe- ja kolmevarbalistel. Sarnaselt hobusega on lamantiinil pikk peensool, mis seedib palju taimestiku. Tavaliselt on tema soolsestik umbes 45 meetrit pikk, mis on lamantiini suuruse looma kohta ebatavaline. Lamantiinid söövad troopilistes vetes veetaimi. Vaatamata oma massile on nad graatsilised ujujad. Tänu tugevale sabale liiguvad lamantiinid tavaliselt 8 km tunnis, kuid suudavad lühiajaliselt ka kuni 25 km tunnis liikuda. Lamantiine nähakse tavaliselt üksinda, paarikaupa või väikestes rühmades, kus on kuni kuus isendit. Veepinna kohal on sageli ainult näha looma nina ja ninasõõrmed. Lamantiinid ei lahku kunagi veest, kuid nagu kõik mereimetajad, peavad ka nemad pinnalt õhku hingama. Puhkav lamantiin võib jääda vee alla kuni 15 minutiks, kuid ujumise ajal peab ta pinnale tõusma iga kolme või nelja minuti järel. Lamantiinid sünnivad vee all. Emad peavad mõnikord oma vasikad pinnale aitama, et nad saaksid enda esimesed hingetõmbed teha, tavaliselt saavad imikud iseseisvalt ujuda juba tund peale sündi. Lamantiinivasikad joovad oma ema piima, kuid täiskasvanuna söövad nad veetaimi ja vetikaid. Lamantiin suudab kümnendiku oma massist ära süüa vaid 24 tunniga. Keith Diagne, L. (2015). Trichechus senegalensis. IUCNi punase nimestiku ohustatud liigid. IUCN 2015. "West Indian Manatee Facts and Pictures – National Geographic Kids". Kids.nationalgeographic.com. Vaadatud 12. septembril 2020. ""Sticking Their Necks out for Evolution: Why Sloths and Manatees Have Unusually Long (or Short) Necks"". 06.05.2011. Vaadatud 09.12.2020. Ningthoujam Sandhyarani. ""Interesting Facts about Manatees (Sea Cows)"". Originaali arhiivikoopia seisuga 26. juuni 2011. Vaadatud 09.12.2020. "MANATEES EXPLAINED: INSIDE THE SLOW-PACED LIVES OF "SEA COWS". National Geographic. Vaadatud 12.12.2020.
Aígina

Aígina on linn Kreekas, samanimelise saare loodeosas Peloponnesose poolsaare kirderannikul. 2021. aasta rahvaloenduse andmeil oli linnas 6633 elanikku. 1820. aastatel oli Aígina lühemat aega iseseisva Kreeka pealinn. Tänapäeval on see Aígina saare keskus. Aígina on Tartu linna partnerlinn.
Akhisar

Akhisar on linn Türgis Manisa provintsis, Akhisari maakonna keskus. 2014. aasta haldusreformi järel langevad linna ja maakonna piirid kokku. Haldusüksuse pindala on 1754 km² ja elanike arv 164 557 (2015). Antiikajal asus samas Lüüdia Thyatira linn. 1307. aastal läks linn otomanide valdusse. 1922 vallutasid linna Türgi natsionalistid, kes tapsid umbes 7000 kohalikku kreeklast. Pärast seda ei ole linnas kristlaste kogudust. 1914. aastal oli linnas 12 000 elanikku, kellest umbes kolmveerand olid muslimid. Akhisar on tähtis kaubanduslinn. Olulised müügiartiklid on tubakas, puuvill ja oliivid. Linna lähedal kaevandatakse mangaanimaaki. Linna jalgpalliklubi Akhisar Belediyespor mängib Türgi kõrgliigas Süper Lig. Jonsson, David J. (2005). The clash of ideologies : the making of the Christian and Islamic worlds. [Longwood, Fla.]: Xulon Press. p. 316. ISBN 9781597810395. Karl Süssheim/Franz Babinger: Ak Ḥiṣār (1). Teoses: The Encyclopaedia of Islam. New Edition. Bd. 1, Brill, Leiden, lk 309.  Akhisar – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Akhisari koduleht
Darrell Sweet

Darrell Antony Sweet (16. mai 1947 Bournemouth – 30. aprill 1999 New Albany, Indiana) oli šoti trummar, ansambli Nazareth asutajaliige. Ta suri 51-aastaselt südamerabandusse vahetult enne albumi "Boogaloo" USA turneed.
WeMos D1 Mini

D1 Mini on Hiina tootja WeMos valmistatud arendusplaat, mis on populaarne eelkõige oma hinna ja sisseehitatud WiFi-võimekuse tõttu. D1 Mini baseerub populaarsel ESP-8266 mikrokontrolleril, mille tõttu on tema sisend- ja väljundviigud vastavusse seatavad ESP-8266 viikudega. WeMos D1 Mini töövool on 3,3 V, kuid tänu pingeregulaatorile saab seda toita ka 5 V vooluga. D1 Mini-l on 11 digitaalset sisend- ja väljundviiku ning 1 analoogsisend. Taktsignaal on valitav 80 MHz või 160 MHz ja välkmälu on 4 MB. D1 Mini on 25,6 mm lai, 34,2 mm pikk ja kaalub umbes 10 g. WeMos D1 Mini plaadil paiknevad ESP-12S moodul, mida juhib ESP-8266EX mikrokontroller, CH340G USB-UART kiip, Micro-USB pesa, pingeregulaator, lüliti (reset), LED, kaks transistori ja hulk passiivseid komponente. D1 Mini viigud on vastavuses ESP-8266 kiibi viikudega vastavalt alltoodud tabelile. Enamikul viikudel on lisaks GPIO funktsioonile ka lisafunktsioon. Kõik viigud töötavad 3,3 voldil ja kõigil peale D0-i on olemas katkestuste, PWM-i, I2C ja ühejuhtmelise suhtluse võimekus. D1 Mini on võimalik programmeerida kasutades populaarset Arduino IDE-d või NodeMCU-d. Õpetused mõlemas alustamiseks on võimalik leida WeMos-i kodulehelt. Erinevalt näiteks Arduino plaatidest tuleb D1 Mini programmeerimisel ja plaadi külge ühenduste tegemisel jälgida ka teatud viike, mis mõjutavad plaadi töörežiimi (boot mode). "D1 mini". Originaali arhiivikoopia seisuga 27.02.2017. Vaadatud 30.04.2017. "ESP8266EX Overview". Vaadatud 30.04.2017. "New and improved version of the WeMos D1 Mini Released". Vaadatud 30.04.2017. "D1 mini github". Vaadatud 30.04.2017. "Problems booting with 5v pin power supply". Vaadatud 30.04.2017.[alaline kõdulink]
Peeter Saan

Peeter Saan (sündinud 16. aprillil 1959) on Eesti dirigent, klarneti- ja saksofonimängija ning arranžeerija. Alates 1996. aastast on ta Kaitseväe orkestri peadirigent. Saan oli XXIV üldlaulupeol (2004) kutseliste puhkpilliorkestrite üldjuht ja XXV üldlaulupeol (2009) puhkpilliorkestrite liigijuht. Tal on kolonelleitnandi auaste. Ta leiab, et olukord, kus kaitseväe orkestri baaseelarve väheneb poole võrra ja suurem osa orkestrante hakkab tööle osakoormusega, pole lahendus kaitseväe orkestri tulevikule. Tema hinnangul toob see kaasa suure kaadrivoolavuse ja seab muusikud olukorda, kus neil tuleb äraelamiseks töötada mitmel töökohal. 1999 Kotkaristi kuldrist 2018 Võru linna teenetemärk 2019 Tallinna teenetemärk Peeter Saan väiksemast kaitseväe orkestrist: sellest tuleb haltuurakamp, ERR, 24. juuli 2021 Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee).
Tekla

T(h)ekla (vanakreeka keeles Θέκλα (Thékla); 30 pKr – 1. sajand pKr) oli varakristlik pühak, kes arvatavasti oli apostel Pauluse järgija. Talle on antud apostlisarnase nimetus. Roomakatoliku kirik tähistab tema päeva 23. ja õigeusu kirik 24. septembril.
Tekla (eesnimi)

Tekla on naisenimi, mis on variant kreeka päritolu nimest Thekla. Nimi on levinud läti, poola, gruusia, ukraina ja skandinaavia keeleruumis. Eestis oli 2024. aasta 1. jaanuari seisuga eesnimi Tekla 15 naisel. Tekla oli levikult 2241. naisenimi. Tekla, pühak Tekla Badarzewska, poola helilooja Tekla Juniewicz, poola ülipikaealine Tekla Koha, eesti pianist https://www.stat.ee/nimed/Tekla
Tapeetimine

Tapeetimine ehk tapetseerimine on seina (harvem ka muu pinna) katmine tapeediga. Tapeedi paigaldajat nimetatakse tapeetijaks ehk tapetseerijaks. Tapeet kinnitatakse seinale kliistri või spetsiaalse tapeediliimiga.
Mustoja (Värska laht)

Mustoja (ka Värska oja) on oja Võru maakonnas Setomaa vallas. Oja on 14 km pikk. Oja suubub Värska lahega ühenduses olevasse Õrsava järve. Mustoja keskkonnaportaalis (vaadatud 30.04.2017) Mustoja keskkonnaportaalis
Ainja mäed

Ainja mäed (kohalikus murdes Aine mäed) on vallseljakud Viljandi maakonnas Mulgi vallas Ainja külas. Vallseljakud jäävad Ainja maastikukaitsealale. Vallseljakute absoluutne kõrgus on 123 m ja suhteline kõrgus kuni 40 m.
Niukkasi

Niukkasi ehk Niukuzi (vene Ниукузи, Ниуккузи, Ниуккaзи) on endine ingerisoome küla ajaloolises Hietamäki kihelkonnas Kesk-Ingerimaal Peterburi linnast lõunas. Kaasaegse haldusjaotuse järgi jääb ala Leningradi oblasti Lomonossovi rajooni Annino alevi territooriumile. Nimetus tuleneb külas elanud ingerisoome suguvõsa Niukkanen nimest. 1817. aastal oli külas (nimetatud kui Нюкaзи) 11 talu. 1831. aastal oli külas (nimetatud kui Ниукузи) 14 talu. 1838. aastal elas külas (ekslikult nimetatud kui Жаукази) 97 inimest, kellest 57 olid mehed ja 40 naised. 1848. aastal elas külas (nimetatud kui Niukkasi) 74 ingerisoomlast äyrämöist, kellest 36 olid mehed ja 38 naised. Haldusjaotuslikult kuulus küla Peterburi kubermangu Oranienbaumi maakonda. 1856. aastal oli külas (nimetatud kui Ниукузи) 14 talu 37 meeshingega. 1860. aastal oli külas (nimetatud kui Ниуккaзи) 18 talu. 1880–1890. aastail oli külas (nimetatud kui Ниуккaзи) 20 talu. 1913. aastal oli külas (nimetatud kui Ниукaзи) 26 talu. Alates 1917. aastast kuulus küla Šundorovo külanõukokku. 1941. aastal oli külas (nimetatud kui Ниукaзи) 27 majapidamist. Teise maailmasõja ajal perioodil 01.08.1941–31.12.1943 oli küla okupeeritud saksa vägede poolt. "Niukuzi". EKI kohanimeandmebaas. Vaadatud 30.04.2017. "Peterburi lähiümbruse topograafiline kaart, 1817. etomesto.ru". Vaadatud 30.04.2017. "Peterburi ümbruse kaart, 1831, Schubert". etomesto.ru. Vaadatud 30.04.2017. "Описание Санкт-Петербургской губернии по уездам и станам, 1838 г." Vaadatud 30.04.2017. Köppen, Peter v (1867). Erklärender text zu der ethnographishen karte des St. Petersburger gouvernements. St. Petersburg. Jelagin, N (1856). Алфавитный список селений по уездам и станам С.-Петербургской губернии. Peterburi. Lk 39. "Peterburi ja Viiburi kubermangude topograafiline kaart, 1860". etomesto.ru. Vaadatud 30.04.2017. "Peterburi lähiümbruse üheverstaline topograafiline kaart, 1890". etomesto.ru. Vaadatud 30.04.2017. "Peterburi lähiümbruse kaart, 1913". Vaadatud 30.04.2017. "Справочник истории административно-территориального деления Ленинградской области". Originaali arhiivikoopia seisuga 6.03.2016. Vaadatud 30.04.2017. "Leningradi oblasti kaart, 1941". etomesto.ru. Vaadatud 30.04.2017.