laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Vibusport

Vibusport ehk vibulaskmine on spordiala, milles lastakse vibu abil nooltega märklaudade või muude sihtmärkide pihta. WA märkleht on jagatud kümneks kontsentriliseks ringiks, mis on ka eri värvi. Väljast sissepoole on 1. ja 2. ring valged, 3. ja 4. ring mustad, 5. ja 6. ring sinised, 7. ja 8. ring punased ning 9. ja 10. ring kollased. Vastavalt sellele järjestusele saab ringi tabamise eest ka punkte. Lisaks nendele on olemas ka sisemine 10. ring. Sisevõistlustel kasutatavate mälklehtede diameeter on 40 ja 60 cm, välisvõistlustel kasutatavatel märklaudadel 80 ja 122 cm. Olümpiamängudel kasutatakse 122 cm märklaudu. Vanas Kreekas peeti vibulaskmist kunstiks nagu muusikat ja luuletamistki. Näiteks jahijumalanna Artemis ja ta vend Apollon, valguse ja kunstide jumal, olid mõlemad osavad vibulaskjad. Kuni keskajani oli vibulaskmine väga populaarne. Esimene võistlus peeti 1583. aastal Inglismaal Finsburys, kus osales kolm tuhat vibulaskjat. Legendide põhjal polnud see võistlus aga sugugi esimene. Esimese klubi Brotherhood on St. George oli kuningas Henry VIII loonud juba 1537. Esimene rahvusvaheline võistlus peeti 1900. aastal Inglismaa ja Prantsusmaa vahel. Samal aastal sai vibulaskmine olümpiaalaks. Seal püsis ta kuni 1920. aastani (v.a 1912) ja alates 1972. aastast. 1988 võeti kavva ka mees- ja naiskonnavõistlus. 1992. aastast võisteldakse olümpiasüsteemis. 1970. aastal asutati Rahvusvaheline Maastiku Vibulaskmise Föderatsioon (IFAA). Rahvusvaheline Vibulaskmise Föderatsioon (FITA) asutati 1931. aastal Poolas Lwówis, kus samal aastal peeti ka esimesed maailmameistrivõistlused. 2011. aastal sai organisatsiooni nimeks ingliskeelne World Archery (lühendatult WA). 2019. aasta seisuga on organisatsioonil 159 liikmesriiki. Maailmarekordeid arvestatakse harjutustes FITA-1 ja FITA-2. FITA-1-s lastakse esimesel päeval 90 m ja 70 m distantsilt kummaltki 36 noolt, teisel päeval 50 ja 30 meetrilt kummaltki 36 noolt, kokku 144 noolt. FITA-2-s lastakse FITA-1 kaks korda läbi ja see kestab 4 päeva. Euroopa ja Vahemere maade vibulaskmise juhtimiseks loodi 1988. aastal Pariisis European and Mediterranean Archery Union (lühendatult EMAU). See organisatsioon kannab 2012. aastast nime World Archery Europe (lühendatult WAE). Maailma Vibuföderatsiooni reeglitest lähtuvalt eristatakse sportvibu ehk olümpiavibu (recurve), plokkvibu (compound), pikkvibu (longbow), vaistuvibu (instinctive bow) ja barebow´d. Vana-Võidu vibuklubi / Viljandi SK (Viljandi) Vibuklubi Ilves (Järvakandi) Tallinna Kalev Tartu Vibuklubi Sagittarius (Saue) Järvamaa Amburite Klubi Kajamaa Kütid Kagu Vibuklubi Lääne Vibulaskjad Mägilased Virumaa Vibuklubi Pärnu Vibuklubi Meelis Musta Noole Vibuklubi Türi Vibukool Baltic Hunter Vooremaa vibuklubi Suure-Jaani VK - SJK Eesti Vibuliit Eesti plokkvibukoondis Eesti plokkvibu naiskond Vibu ja noolega – läbi ajaloo. Võitleja, november 1958, nr 11, lk 7. Vibusport, Eesti Olümpiakomitee Eesti Maastikuvibu Liit JAK – Järvamaa Amburite Klubi, maastikuvibulaskmine World Archery
Licht

Juudi kultuuriselts Licht oli Tallinnas 1926. aastal asutatud marksismi-leninismi poliitilist suunda toetav antisionistlik ühiskondlik organisatsioon, mille liikmed (umbes 120 inimest) olid Eestis elavad juudi rahvusest isikud. Seltsi liikmed tegid koostööd NSV Liidust juhitava Kommunistliku Internatsionaali allorganisatsiooni MOPR-i ehk Rahvusvaheline Revolutsioonivõitlejate Abistamise Organisatsiooni ja Rootsis (Skandinaavia maades) paiknenud EKP KK Organisatsioonilise Bürooga ning levitas kommunistlikku kirjandust. 1938. aastal oli Lichti esimeheks Moses Sachs, aseesimeheks pangadirektor Leo Aisenstadt (1912–1975). Selts tegutses Tallinnas Lembitu tänaval Moses Sachsi korteris.1927.aastal asutati seltsi osakond ka Valgas. Moses Sachs oli lõpetanud Valga Vene gümnaasiumi ja õppinud seal meistri juures juveliiritööd. Pärast Eesti iseseisvumist kolis ta 1918. aastal elama Tallinna ja töötas suuremas juveelitöökojas. Haaratud marksismi-leninismi ideedest, tellis ta Nõukogude Liidust raamatuid ja ajakirju, ja oli veendunud. et Nõukogude Liit on tööliste paradiis. Teise maailmasõja puhkedes evakueerus ta Nõukogude tagalasse ja poos end 1941. aastal üles, jättes abikaasale ja tütrele kirja, et ei suuda üle elada oma ideede täielikku nurjumist. Teised juhatuse liikmed olid Siimon Kitt, Leo Epstein, Leo Abramovitš, Lazar Vseviov ja Siimon-Ber Strassman. Mitmed Lichti aktivistid sh Lazar Vseviov, Leo Aisenstadt, Jossif Goldman, astusid 1936. aastal EKP liikmeiks. Selts trükkis jõuka juudi kaupmehe poja, pangadirektori, Baseli ülikooli lõpetanud Leo Aisenstadti korteris marksistlikku kirjandust ja ajakirja Kommunist. Trükkalid olid Leo Aisenstadti abikaasa Ksenia Aisenstadt ja Lazar Vseviovi abikaasa Sosja Schmotkina. Suur osa Lichti liikmeid võttis osa 1940. aasta riigipöördest. Riigipöörde järel likvideeris Nõukogude võim juba juulis juudi kultuurautonoomia ning sulges juuli-augusti jooksul kõik juudi seltsid, ühingud ja korporatsioonid, tehes seda Lichti esitatud nimekirja alusel. 108 Lichti liikmest astus hävituspataljonidesse 15[viide?]. "Licht". Eesti nõukogude entsüklopeedia. Vaadatud 1. mail 2023. ENE- Tallinn, 1972, 4. köide, lk 432 Elhonen Saks, Elhonen Saks: “Ühe inimese saatuses peegeldub sageli kogu rahva lugu“, Kultuur ja Elu, 2/2010 Eesti Riigiarhiiv Dokument 2197-2-3-1 Aisenstadtide suguvõsast pärines ka Eesti juutide kultuuromavalitsuse juht Hirsch Aisenstadt, kes astus Grigori Aisenstadti nime all NKVD hävituspataljoni ja represseeriti 1949. aastal. Kogumik "1940. aasta revolutsioon Eestis", lk 22
Alessandro Baricco

Alessandro Baricco (sündinud 25. jaanuaril 1958 Torinos) on itaalia kirjanik ja režissöör. Baricco alustas kirjanikukarjääri muusikakriitikuna. 1991. aastal avaldas ta oma esikromaani "Castelli di rabbia" ja on 2016. aasta seisuga kirjutanud 13 romaani. 2008. aastal kirjutas ja lavastas Baricco oma esimese filmi "Lezione 21" "Castelli di rabbia" (1991) "Oceano Mare" (1993). Eesti keeles "Ookean meri", Varrak 2005, tõlkinud Tiina Randviir, ISBN 9985310780 "Novecento. Un monologo" (1994). Eesti keeles monoloog "Novecento", Pegasus 2008, tõlkinud Vahur-Paul Põldma, ISBN 9789949425914 (lavastus Uues Vanas Teatris 2002) "Seta" (1996). Eesti keeles "Siid", tõlkinud Anne Kalling: Varrak 2002, ISBN 9985304977 Pegasus 2007, ISBN 9789949425655 "City" (1999) "Constellations (Mozart, Rossini, Benjamin, Adorno)" (1999) "Senza sangue" (2002). Eesti keeles "Veretult", Pegasus 2005, tõlkinud Anne Kalling, ISBN 9949409683 "Questa storia" (2005). Eesti keeles "See lugu", Pegasus 2009, tõlkinud Mailis Põld "Emmaus" (2010). Eesti keeles "Emmaus", Pegasus 2011, tõlkinud Mailis Põld "Mr Gwyn" (2011) "Tre volte all'alba" (2012) "Smith & Wesson" (2014) "La Sposa giovane" (2015). Eesti keeles "Noor Mõrsja", Varrak 2016, tõlkinud Mailis Põld 1995 Prix Médicis étranger "Lezione 21", IMDB
Levate

Levate - ravim, Amitriptüliini üks kaubamärkidest Levate - vald Itaalias Levate - Pius IX entsüklika
Prenüülkloriid

Prenüülkloriid ehk 1-kloro-3-metüül-2-buteen (C5H9Cl) on terava lõhnaga värvitu vedelik. Prenüülkloriidi keemiline valem on CH3–С(СН3)=СН–СH2–Cl ja ta kuulub allüülsete ühendite klassi. Prenüülkloriidi molekulis on kaks reaktsioonivõimelist tsentrit: C–Cl side ja C=C kaksikside. Saadakse prenüülkloriid isopreeni gaasilise vesinikkloriidiga hüdrokloorimise produktidest: СН2=С(СН3)–СН=СН2 + HCl → CH3–CCl(СН3)-СН=СH2 → CH3–С(СН3)=СН–СH2–Cl Selle reaktsiooni esmaseks põhiproduktiks on prenüülkloriidi allüülne isomeer 3-kloro-3-metüül-1-buteen, mis protsessi käigus või seismisel või fraktsioneerimisel kergesti isomeriseerub kuni tasakaalu seguni (toatemperatuuril prenüülkloriidi 90%), seega termodünaamiline kontroll viib stabiilsema primaarse kloriidi moodustumisele. Happeline keskkond katalüüsib tasakaalu teket, kusjuures tihti ei ole (olulist) vahet kumba isomeeri edasises sünteesis kasutatakse. Isopreeni hüdrokloriide on kasutatud terpenoidsete produktide sünteesiks telomerisatsiooni meetodil. Vaakumrektifikatsioonil on saadud eelnimetatud isomeeride eraldamisel põhifraktsioonid järgmiste karakteristikutega: 33–34 ºC/140 mm Hg – 3-kloro-3-metüül-1-buteen 93%; nD20 1,4200; d420 0,887 43–44º C/60 mm Hg – prenüülkloriid 97,6%; nD20 1,4500; d420 0,931 CAS number: 503-60-6. Prenool Allüülsed ühendid Hüdrohalogeenimine Allüülne isomerisatsioon Termodünaamiline versus kineetiline kontroll
Elmar Siirde

Elmar-Leonhard Siirde (enne eestistamist 1935 Elmar-Leonhard Siirmann; 9/22. aprill 1910 Tallinn – 12. november 1988 Tartu) oli eesti arstiteadlane ja kõrva-nina-kurguarst, Lõpetas 1938 Tartu Ülikooli. Akadeemiliselt kuulus ta Eesti Üliõpilaste Seltsi Põhjala. Oli aastast 1965 samas professor. Tema vend oli Tallinna Tehnikaülikooli keemiaprofessor Enno Siirde. Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944 Elmar Siirde (1910–1988) haud
Jakob Lepik

Jakob Lepik (20. juuli 1891 Viljandimaa – 26. aprill 1936 Tartu) oli eesti ärimees. Ta oli raamatukaupluse ja trükikoja omanik Valgas ning Valga postkontori ülem. Ta oli üks Oskar Lutsu parimaid sõpru. Oskar Luts pühendas raamatus "Kevade" Jakop Lepikule tegelase, kes on Rätsep Kipel, teisisõnu Lepik tagurpidi. Tema naine oli Olga Lepik, tütred Virve ja Maiu ning pojad Hillar ja Vello. 1939. aastal küüditati kogu Lepikute pere Siberisse. 1947. aastal tuli tütar Virve ainsana Siberist tagasi, kuna teised surid. Virve abiellus Semjon Ubei-Koniga ning sai kaks poega: Alexander ja Toomas Ubei-Kon. Virve suri 2012. aastal 96-aastaselt Valga haiglas. "Oskar Luts". Valga ärimees J. Lepik. Uus Eesti, 27. aprill 1936, nr. 113, lk. 3.
Pessimistlik induktsioon

Pessimistlik induktsioon ehk pessimistlik metainduktsioon on teadusfilosoofias realismivastane argument, mille järgi teadusliku teooriate edukus (ennustusvõime, seletusjõud) ei anna veel tunnistust tema tõesusest. Paljud väga edukad teooriad on välja tõrjutud veel edukamate teooriate poolt, mis on eitanud eelmiste teooriate poolt postuleeritud teoreetiliste objektide olemasolu, nii et võib oodata, et ka praeguste teooriate asemele tulevad uued teooriad, mis postuleerivad hoopis teistsuguseid mittevaadeldavaid teoreetilisi objekte. See on üks tugevamaid realismivastaseid argumente. Seda laadi argumenti on esitanud teiste hulgas Pierre Duhem, Henri Poincaré ja Larry Laudan. Tänapäeval tuntud eksplitsiitsel kujul esitas selle esimesena Laudan 1981. aastal. Realistide väitel me oleme õigustatud uskuma, et meie praegused edukad teooriad on tõesed või ligikaudu tõesed, kusjuures ligikaudne tõesus tähendab, et nende teooriate kesksed terminid tõesti osutavad millelegi. Pessimistlik induktsioon õõnestab realisti õigustust oma episteemilisele optimismile ajaloolise vastunäitega. Larry Laudani väitel on teaduse ajalugu surnuaed, kus puhkavad kunagi empiiriliselt edukad teooriad, mille kesksed terminid osutusid mitte millelegi osutavateks. Näiteks 18. sajandil olid valguse eetriteooria ja humoraalne teooria meditsiinis uskumatult edukad, ometi ei usu me enam eetri olemasolu ega taha neid teooriaid nimetada ligikaudselt tõesteks. Laudan väidab, et kui mineviku edukasd teooriad on osutunud vääradeks, siis meil pole alust uskuda realisti väidet, et meie praegused edukad teooriad on ligikaudselt tõesed. Ei saa otseselt näidata, et varasemad edukad teooriad on väärad. Võib ainult öelda, et varasemad ja praegused edukad teooriad on omavahel vastuolus, mistõttu nad ei saa kõik tõesed olla. Sellest aga piisab, et öelda, et teooria empiiriline edukus ei saa olla tema (ligikaudse) tõesuse usaldatav tunnus. Niisiis pole ka põhjust pidada praegusi edukaid teooriaid (ligikaudselt) tõesteks. Larry Laudan. A Confutation of Convergent Realism. – Philosophy of Science, 1981, nr 1, lk 19-49. Ümbertrükk: David Papineau (toim). Philosophy of Science, New York: Oxford 1996, lk 107–138.
Taekwondo 2004. aasta suveolümpiamängudel

Taekwondo 2004. aasta suveolümpiamängudel toimus 26. – 29. augustil. Meeste kaalukategooriad olid 58 kg, 68 kg, kuni 80 kg ja üle 80 kg. Naised võitlesid samuti neljas kaalukategoorias: 49 kg, 57 kg, kuni 67 kg, üle 67 kg. Taekwondo võistlused peeti Faliro Coastal Zone Olympic Complex'i spordipaviljonis, kuhu mahtus 8100 pealtvaatajat.
Karl Kangro

Karl Kangro (1862 Tartu – 11. mai 1935 Riia) oli eesti loomaarst. Ta lõpetas Tartu veterinaarinstituudi, oli aastatel 1894–1897 Pärnu ja alates 1897. aastast Riia linna loomaarst, töötas alates 1921. aastast Läti Ülikoolis (alates 1928. aastast professor). Postimees, 14.05.1935, nr 130, lk 3 Riias suri professor K. Kangro. Kaja, 14. mai 1935, nr. 112, lk. 3.
Rebane (täpsustus)

Rebane on kiskjaliste seltsi kuuluv loom samanimelisest perekonnast. Rebane on kiskjaliste perekond koerlaste sugukonnast. Rebane on tähtkuju. Rebane on üliõpilasorganisatsiooni noorliige ja ülikooli esmakursuslane. Rebane on perekonnanimi. Libarebane, tegelane Hiina folklooris. Rebaseromaan Reinuvader Rebane Mozilla Firefox, veebibrauser, mille hüüdnimi on "tulirebane".
Indikaatorliik

Indikaatorliik ehk tunnusliik on bioloogiline liik, mis on tundlik keskkonnategurite muutuste suhtes. Näiteks iseloomustab indikaatorliigi olemasolu (ja ka tema suhteline arvukus) vastava ökosüsteemi, koosluse vm. seisundit, olgu seal siis haiguspuhang, saastumisnähud, liikidevaheline konkurents, kliimamuutus jne. Indikaatorliike kasutatakse bioindikatsioonis ja nad moodustavad olulise osa bioindikaatoreist. W. N. Harmani järgi peaks indikaatoriliigid vastama järgmistele nõuetele: 1. olema hõlpsasti määratavad uurija poolt, kes pole selle taksonoomilise rühma süstemaatika eriteadlane; 2. liik peab olema enamikus temale sobivates biotoopides arvukas ja levinud suurel geograafilisel alal; 3. liigil peab olema kitsapiiriline nõudlus mingi keskkonnateguri suhtes ja see nõudlus peab olema ühesugune kogu levila piires; 4. liik peab olema suhteliselt pika eluaega; 5. liik peab olema kas sessiilne või väheliikuv, s.t mitte suutma keskkonnatingimuste järsu muutumise korral vahetada kiiresti oma elupaika. See seab piirid paljudedele potentsiaalsetele indikaatororganismidele. Bioindikaator Harman, W. N., 1974. Chapter 9. Snails (Mollusca: Gastropoda). In: Pollution ecology of freshwater invertebrates. New York, p 272-312.
Veneetsia laht

Veneetsia laht (ka Venezia laht) on laht Aadria mere põhjakaldal. Laht piirneb läänes Po deltaga ja idas Istra poolsaarega. Lahe loodekaldal asub Veneetsia laguun. Itaalia lahtede loend
Assuani saar

Assuani saar on saar Niiluse 1. kärestikust allavoolu. Saare pikkus on umbes 1200 m, laius umbes 400 m. Saar on kaljune, ulatub umbes 12 m üle jõepinna. Kuulub Egiptusele.
Hercule Poirot (telesari)

"Hercule Poirot" on Suurbritannia telesari, mis põhineb Agatha Christie kriminaalromaanidel. Sarja nimitegelast kehastab David Suchet. Aastatel 1989–2013 valminud kriminaalsari jõudis algupäraselt eetrisse kanalil ITV1. Kokku toodeti sarja 70 osa. Eestis on telesarja näidanud Eesti Televisioon. Väidetavalt soovitas David Suchet'd Hercule Poirot' rolli Agatha Christie perekond, kes nägi teda lühisarjas "Blott on the Landscape". Enne võtete algust luges Suchet läbi kõik romaanid ja lühijutud, kus Christie Poirot'st oli jutustanud ning tegi Poirot' isikuomaduste põhjal hulga märkusi, et hiljem rolli võimalikult hästi sisse elada. Teiste korduvate tegelaste osatäitjad: Hugh Fraser – Arthur Hastings (1989–2013) Philip Jackson – vaneminspektor Japp (1989–2013) Pauline Moran – Felicity Lemon (1989–2013) Zoë Wanamaker – Ariadne Oliver (2006–2013) David Yelland – George (2006–2013) Esimese, teise, kolmanda ja viienda hooaja jaod, välja arvatud "Hädaoht varitseb End House'is" ja "Salapärane mõrv Stylesis", kestavad 52 minutit. Kaks nimetatud jagu ja kõikide ülejäänud hooaegade jaod kestavad 103 minutit. 52-minutised osad põhinevad Agatha Christie lühijuttudel, mis on enamjaolt 1920. aastatel avaldatud. Lugude mugandamise käigus on tegevustikke oluliselt ilustatud ning mõni lugu leiab ekraniseeringus 1920. aastate asemel aset 1930. aastatel. Nii mainitakse telesarjas selliseid 1936. aasta ajaloolisi sündmusi nagu Fred Perry võit Prantsusmaa lahtistel meistrivõistlustel ja Jarrow' protestimarss. 103-minutised jaod põhinevad Christie romaanidel. Nende jagude eetrisse jõudmise ajaline järjestus erineb märgatavalt romaanide ilmumise omast. Nii nagu lühijuttude puhul, on ka romaanide tegevustiku toimumisaega ühe või kahe aastakümne võrra edasi nihutatud. "David Suchet: Poirot". Telegraph (inglise). 9. september 2008. Vaadatud 23.03.2009. "Agatha Christie's Poirot" (inglise). Briti Filmiinstituut. Vaadatud 23.03.2009. Hercule Poirot andmekogus IMDb (inglise) Hercule Poirot andmekogus Filmiveeb
Eduard-Richard Villmann

Eduard-Richard Villmann (28. august 1882 Elistvere Tartumaa – 4. aprill 1942 Irkutski oblast) oli Venemaa Keisririigi ja Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant). Pärast Moskva Aleksei junkrukooli lõpetamist 1902. aastal teenis ta Irkutskis 25. Ida-Siberi kütipolgus. Villmann võttis alamleitnandina osa Vene-Jaapani sõjas Port Arturi kaitsmisest ning lahingus 12. juulil 1904 kindluse 3. fordis jaapanlaste rünnaku tõrjumisel ilmutatud vahvuse eest autasustati teda Püha Georgi ordeni IV klassiga. Vastavalt ordeni statuudile sai temast automaatselt Venemaa keisririigi pärusaadlik. Venemaa keisririigi Senati heraldika departemangu otsusega 15. oktoobrist 1909 a. tunnistati Villmann Püha Georgi ordeni 4. järgu kavalerina pärusaadlikuks, õigusega olla kantud aadlisuguvõsaraamatute 2. ossa, vapp omistati 21. detsembril 1912 a. ja kanti Venemaa impeeriumi aadlisuguvõsade üldise vapikogumi 19. osasse. Enne Esimest maailmasõda teenis Villmann Tartus 95. Krasnojarski polgus. Ta oli tuntud tegelane ka Tartu eesti seltskonnas, sest Postimees jälgis aastatel 1914–1915 oma veergudel mitme kuu vältel tema sõjateed. Ta oli üks esimesi eestlasi, kes õppis Peterburis Nikolai Kindralstaabi Akadeemias (seda siiski lõpetamata). Maailmasõjast võttis Villmann osa 271. Krasnoje Selo polgu roodu- ja pataljoniülemana. Saanud kevadel 1915 lahingus raskesti haavata, langes ta austerlaste kätte vangi. Pärast Eesti iseseisvumist ja Eestisse naasmist oli Villmann tegev Peastaabi juures inglise ja prantsuse keele tõlgina. Aprillis 1919 pöördus ta sõjaministri poole järgmise kirjaga: "Sellega kannan ette, et ma aprilli kuus 1915. a, nagu teenistuse lehest näha on, kapteniks olen tõstetud vanusega 13.08.1913. Kui St. Georgi ordeni kavaleril on mul õigus selle ordeni statuudi põhjal järgmist aukraadi kohe aasta pärast saada. Sellepärast palun mind alampolkovnikuks tõsta vanusega 13.08.1915." Sõjaminister rahuldaski Villmanni taotluse ning ülendas ta vastavalt Georgi statuudi § 48 alampolkovnikuks. Riiki, mille ordeni statuudist käis jutt, ei olnud tegelikult enam olemas, kuid ordeni kuulsus ja privileegid elasid edasi. Kolonelleitnant Villmann lahkus sõjaväeteenistusest 1921. aastal, asudes elama Läänemaale Martna valda. 1941. aastal ta arreteeriti ning mõisteti kontrrevolutsioonilise tegevuse eest 10 aastaks vangi. Villmann suri 4. aprillil 1942 Irkutski oblastis. Военный Сборник 1907 nr 8, lk 253 ERA F 495, N 7, S 6755, L 26 ERA F 495, N 7, S 6755 , L 28 ERAF F 130, S 7139E, L 26
Tsopa järv

Tsopa järv ehk Põrmu järv (ka Põrmujärv, Kogrejärv) on looduslik järv Võrumaal Võru vallas. Järv asub keset muidu tasast ja lagedat Navi küla, küllalt sügavas, pikas ja järskude kallastega orus. Järve läbib Tsopa oja. Tsopa järv Eesti looduse infosüsteemis
Andrei Krasnoglazov

Andrei Krasnoglazov (sündinud 13. aprillil 1964 Moskvas) on Tallinnas asuva Puškini Instituudi juhataja. Ta on abielus Inga Mangusega. Neil on tütred Katriin ja Annett Mangus.Mõlemad tütred käivad Tallinna 21.Koolis. Krasnoglazov: Eesti on sunnitud venelased assimileerima Postimees, 13. september 2007 Koolilõpetajad ei kasuta tasuta kohti Venemaa ülikoolides ERR, 11. juuli 2008 Tallinnas avatakse neljapäeval Vene infokeskus Tallinna Postimees, 16. detsember 2008 Vene keel teeb venelase ehtsaks Õpetajate Leht, 11. september 2009
Vabapind

Vabapind on veepind, mis on kokkupuutes atmosfääriga ja seetõttu selle rõhust mõjutatud. Tavaline veekogu pind on vabapind.
Oma hinge nead

"Oma hinge nead" on Driveni ja venekeelset muusikat viljeleva räpiduo South-Dwa koostöös valminud eestikeelne singel. 24. märtsil 2009 toimus singli esitlus Radio Manias. Stuudios olid kohal Rando ja Kristo.
Aleksander Starkopf

Aleksander Starkopf (1885 – 11. mai 1940 Tallinn) oli endise ja uue Kohila valla vallavanem aastail 1914–1918, 1921–1923 ja 1937–1940, Väljapere talu peremees ja Kohila põllumeeste konvendi esimees. Ta maeti 15. mail 1940 Hageri kalmistule. Kohila valla maetute otsing Kohila vallavanem Aleksander Starkopf. Uus Eesti nr. 126, 14. mai 1940, lk. 9.
Ivar Viil

Ivar Viil (12. jaanuar 1930 Tallinn – 12. jaanuar 1991 Tallinn) oli eesti keemik ja raadioajakirjanik. Ta õppis Prantsuse Lütseumis, Tallinna 27. algkoolis ja Tallinna 10. Keskkoolis, mille lõpetas aastal 1948. Lõpetas TPI keemiainsenerina. Ivar Viil oli ka Eesti Raadio "Tarkade klubi" liige. Ivar Viil suri 12. jaanuaril 1991 Tallinnas ja maeti 17. jaanuaril 1991 Tallinna Aleksander Nevski kalmistule. И. Вииль, М. Корв, И. Кудрявцев, А. Мянник, Г. Степанова, Т. Томсон, И. Тянав, С. Файнгольд, А. Ханнус. Получение опытных партий моющих веществ на сланце-химическом комбинате "Кивиыли". Научно-технический отчет. Autoriseeritud masinakiri 1961 Tema isa oli Eesti ohvitser (kapten) Karl Viil (30. mai 1901 – 19. juuni 1943 Norilsk). Tema poeg oli diplomaat Eero Viil (1963–2019). "XV lend 1948(vilistlased)". Originaali arhiivikoopia seisuga 8. jaanuar 2015. Vaadatud 8. jaanuaril 2015. Allar Viivik, "Tähelepanu, "Mnemoturniir"!", Õhtuleht, 5. jaanuar 2008 http://www.kalmistud.ee/haudi?filter_maetud_eesnimi=ivar&filter_maetud_perenimi=viil&action=maetud&popup=0&yldotsing=1&filter_maetud_kalmistu=[alaline kõdulink]
Aleksandr Aleksandrov (helilooja)

Aleksandr Vassiljevitš Aleksandrov (vene keeles Александр Васильевич Александров; 13. aprill (1. aprill vkj) 1883 Prahhino küla Rjazani lähedal – 8. juuli 1946 Berliin) oli vene helilooja, pedagoog ja dirigent, sõjaväemuusik (kindralmajor). Aleksandrovi muusikaõpingud algasid Peterburi õukonna laulukapellis. 1900. aastast õppis ta kompositsiooni Aleksandr Glazunovi ja Anatoli Ljadovi juures, kuid katkestas haiguse tõttu. Aleksandrov jätkas õpinguid Moskva konservatooriumis Sergei Vassilenko kompositsiooniklassis. 1916. aastal õppis ta laulmist Umberto Masetti juures. Aleksandrov töötas aastatel 1906–1909 ja 1913–1916 Tveris, kus lõi muusikakooli juurde ka koori. Aastast 1918 töötas ta Moskva konservatooriumis pedagoogina, 1918–1922 Moskva Päästja Kristuse katedraali koorijuhina, aastast 1922 oli ta koori- ja sõjaväeansamblite dirigeerimise professor, 1922–1928 ka kammerteatri koormeister, 1926–1930 Riikliku koorikapelli (praegu A. A. Jurlovi nimeline Venemaa Riiklik Akadeemiline Koorikapell) dirigent. Ta asutas (koos F. N. Danilovitši ja P. I. Iljiniga) 1928. aastal M. Frunze nimelise Punaarmee Keskmaja juures Punaarmee lauluansambli (praegu A. V. Aleksandrovi nimeline Venemaa Armee Laulu- ja Tantsuansambel), oli selle muusikaline juht ja alates 1935. aastast ülem, kunstiline juht ja peadirigent. Suure Isamaasõja ajal lõi ta laulu "Püha sõda" ("Священная война") ja teised kuulsaks saanud laulud. Aleksandrov oli ka NSV Liidu hümni (praeguse Venemaa hümni) viisi autor. Aastast 1940 oli ta kunstiteaduste doktor, alates 1943 kindralmajor. Aleksandr Aleksandrov suri Saksamaal ringreisil olles. Sümfoonia (1912) Ooper "Näkineid" Puškini järgi (konservatooriumi lõputöö 1913) "Ivan Groznõi surm" A. Tolstoi järgi (1913) Sümfooniline poeem "Surm ja elu" (1916) "Poeem Ukrainast" (1943) Nõukogude Liidu hümn (1943) Laulud "Püha sõda" jt