laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Kalju Mätik

Kalju Mätik (16. september 1932 Tartus – 2. oktoober 2019) oli Eesti vabadusvõitleja ja endine Nõukogude Liidu dissident. Ta lõpetas 1951. aastal Tallinna 10. Keskkooli. 1959. aastal lõpetas ta Tallinna Polütehnilise Instituudi elektriinseneri erialal. Ta on töötanud TTÜ Eesti Mereakadeemia õppejõuna.[viide?] Mätik osales aastatel 1970–1974 nõukogudevastase organisatsiooni Eesti Demokraatlik Liikumine töös. Selletõttu süüdistati teda ENSV KrK (Eesti NSV kriminaalkoodeksi) § 68 lg. 1 järgi, mis sätestas kriminaalvastutuse nõukogudevastase agitatsiooni ja propaganda eest. Eesti NSV Ülemkohtu kriminaalasjade kohtukolleegiumi 31. oktoobri 1975 otsusega tunnistati Mätik süüdi ja teda karistati ENSV KrK § 68 lg. 1 järgi kuueaastase ja § 207 lg. 1 järgi üheaastase vabadusekaotusega. Eesti NSV KrK § 40 alusel mõisteti talle lõplikuks karistuseks 6 aastat vabadusekaotust range režiimiga parandusliku töö koloonias. Mätik oli ERSP asutajaliige 20. augustil 1988. Pärast Eesti taasiseseisvumist töötas ta tehniliste tekstide tõlkija ja toimetajana. Kalju Mätik kuulus Põllumeeste Kogu juhatusse. Ta kandideeris Euroopa Parlamendi 2009. aasta valimistel Põllumeeste Kogu nimekirjas. See erakond ei saanud piisavalt hääli, et oma esindajat Euroopa Parlamenti saata. Kalju Mätik oli Eesti Euroopa Liiduga liitumise vastu, osaledes arvukatel pikettidel ja meeleavaldustel sõnavõttudega. 2006 Riigivapi IV klassi teenetemärk "Nõmme Gümnaasiumi vilistlased". Originaali arhiivikoopia seisuga 30. juuli 2018. Vaadatud 3. oktoobril 2019. TTÜ lõpetajad 1918–2006 Kalju Mätik. Peidikud ja tuhnimised. Raamatus: Kollane maja. Oodatud kõik, kes armund supilinna! Tartu, MR Piller 2003, lk 66–69. [1]
Julius Bleyer

Julius Bleyer (21. veebruar 1901 Tartu – 20. märts 1980 Tallinn) oli postiajaloo uurija, Posti Peavalitsuse rahvusvahelise osakonna ametnik, Eesti Postimuuseumi asutaja ja esimene juhataja (1935–1947). Maetud Tallinna Rahumäe kalmistule. Valgetähe teenetemärgi I klassi medal, 1938 Rootsi Vaasa Ordu 4. klassi aumärk, 1937. Bleyer, Julius 1936. Postiajaloolisi katkendeid Rootsi ajastust seoses Eesti- ja Liivimaaga. Rmt: Bleyer, Julius (toim.), Eesti-Rootsi posti juubeli album. Tallinn, lk 29–49.
Maltsalised

Maltsalised (Chenopodiaceae) on (endine) taimede sugukond nelgilaadsete seltsist. Traditsiooniliselt on maltsalisi käsitletud sugukonnana (Cronguisti süsteem). Tänapäeval on molekulaargeneetilised uuringud näidanud sugukonna kuulumist rebasheinaliste (Amaranthaceae) sugukonda, viimane on aktsepteeritud ka APG-süsteemi (1998) ja APG II süsteemi (2003) poolt. Sealses sugukonnas käsitletakse maltsalisi mõnikord alamsugukonnana – Chenopodioideae, mille enamiku moodustavad varem sugukonna (Chenopodiaceae) alla paigutatud perekonnad, välja arvatud mõned perekonnad, keda käsitletakse alamsugukondades Salicornioideae ja Salsoloideae. Atriplex – malts Axyris – aksüüris Bassia – puhmikmalts Beta – peet Chenopodium – hanemalts Corispermum – lurssvili Halimione – soolmalts Salicornia – soolarohi Salsola – ogamalts Spinacia – aedspinat Suaeda – soodahein
Zilupe

Zilupe (läti) (latgali Sīnuoja) on linn Lätis Latgales Ludza piirkonnas. Zilupe on Läti kõige idapoolsem linn. Linn asub Venemaa piirist kahe kilomeetri kaugusel, merepinnast 120 meetri kõrgusel. Linna ajalooline saksakeelne nimi oli Rosenau, venekeelne Розеново, poola keeles oli linna nimi aga Rezenmujża. 2021. aasta alguses oli Zilupe elanikest venelasi 55,4%, lätlasi 27,1%, valgevenelasi 9,5%, poolakaid 2,6% ja ukrainlasi 1,7%. Algselt kuulus piirkond Mannteuffelitele, aastast 1729 aga Wereszcyńskitele. Aastal 1882 põles asula maha ja jäi inimtühjaks. Zilupe tekkis taas aastal 1900, mil Moskva–Ventspilsi raudtee äärde Rosenite maale tekkis Rozenovskaja raudteejaam, mille juurde asusid elama raudteetöölised ja kaupmehed. Aastaks 1908 olid asulas juba postkontor ja politseipristav, seal tegutses kool. Läti Vabadussõjas vabastasid Läti väed linna 26. jaanuaril 1920. Pärast sõda muutus sealne raudteejaam piiripunktiks, mida Venemaa kasutas oma kaupade (põhiliselt väärismetallide) eksportimiseks. Linn aastast 1931. 2009. aastani asus Ludza rajoonis. Aastatel 2002–2021 oli linn Zilupe piirkonna keskus. Muinsusmälestistest on linnas kohaliku kaitse all Zilupe muinaskalmed ja Saveļinki katoliku kalmistu kabel koos sealse altari ning külgaltaritega. Reģionu, novadu, pilsētu un pagastu kopējā un sauszemes platība gada sākumā, vaadatud 31.07.2024. Iedzīvotāju skaits pēc tautības reģionos, pilsētās, novados, pagastos, apkaimēs un blīvi apdzīvotās teritorijās gada sākumā (pēc administratīvi teritoriālās reformas 2021. gadā), vaadatud 19.06.2024. http://dir.icm.edu.pl/pl/Slownik_geograficzny/Tom_IX/632 Voices from Zilupe, close to the Russian border Public broadcasting of Latvia, 4. märts 2022 Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija[alaline kõdulink], vaadatud 1.03 2021  Zilupe – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
OUN

Ukraina Rahvuslaste Organisatsioon ehk OUN (ukraina keeles Організація українських націоналістів) oli Ukraina vastupanuliikumise poliitiline organisatsioon, mille osa UPA (ukraina keeles Українська повстанська армія, УПА) oli NSV Liidu okupatsioonivõimudega relvastatud võitlust pidanud tiib. Organisatsiooni lõi 1928. aastal Ukrainast emigreerunud Jevgen Konovalets.[viide?] Konovalets tapeti 1938. aastal Pavel Sudoplatovi organiseerimisel VK(b)P Keskkomitee juhtkonna korraldusel.[viide?] Fraktsioonid OUN-B – Stepan Bandera juhitud OUN-i fraktsioon, mille liikmed kuulutasid 30. juunil 1941 Lvivis (Lwow) välja Ukraina riigi. Mlynarczyk, J.A.; Rein, L.; Bolianovskyi, A.; Romanko, O. Belarussian auxiliaries, Ukrainian Waffen-SS soldiers and the special case of the Polish `Blue Police`. - The Waffen-SS: A European History. Oxford University Press, 2017. Lk. 167.
Ketš

Ketš (inglise keeles ketch) on taglase tüüp ja selle järgi nimetatud väike, kahemastiline purjelaev, mille besaanmast on palju lühem kui grootmast ja mille besaanmast asub laeva roolipeast eespool. Ketš on tavaliselt kas bermuudapurjedega ehk bermuudaketš või kahvelpurjedega ehk kahvelketš. On ka taakselketše, mis sarnanevad põhimõttelt taakselkuunariga. Traditsiooniline kahvelketš oli varem väikese purjekana levinud eeskätt Lääne-Euroopas. Tänapäevane bermuudaketš on ilmselt levinuim kahemastilise purjejahi tüüp. Ketši taglast on üsna lihtne käsitseda. Tavaliselt võib sõita stabiilselt ka poole purjepinnaga, tõmmates näiteks üles vaid eespurjed ja besaanmasti purje(d) või ainult grootmasti purjed. Ketši plussiks on, et sõites pärituules ei varja besaanmasti purjestus grootmasti oma, kuid samas miinuseks on, et tihttuules sõites kipub grootmast väiksemat besaanmasti tuule eest varjama. Tänu suhteliselt kaugel ahtris asuvale besaanmastile muutub traditsiooniliste ketšide ahter sageli raskeks, tekitades laevale ahtridiferendi. Et kahvelketši besaan-kahvelpuri ulatub märgatavalt üle ahtri, on besaan-kahvelpoomi raskem järtidega fikseerida. Veel keerukam on see samas aga jaulil. Traditsioonilise kahvelketši purjestus võib olla järgmine: eespurjed: fliigerpuri, 1-2 kliivrit, taaksel (foka); grootmast: kahvelpuri, topsel või lüüger-topsel; besaanmast: kahvelpuri, topsel või lüüger-topsel (besaamastis on ülapuri harva). Tänapäevase pukspriidita bermuudaketši purjestus on tavaliselt järgmine: eespurjed: 1-2 fokat (genua); grootmast: grootpuri, spinnpuri; besaanmast: besaanpuri. Ketš tekkis 17. sajandi keskpaiku Inglismaal ja Põhja-Ameerikas ja kandis algselt nimetust catch. Vaatamata nimetusele ei kasutatud seda eriti kalalaevana, vaid sagedamini rannasõidu kaubalaevana. Arvatakse, et esialgne nimetus tulenes sellest, et seda tüüpi laevu kasutati vastase jälitamiseks. 18. sajandi alguses oli rohkesti seda tüüpi laevu kasutusel Inglise, Prantsuse ja Hollandi mereväes varustuslaevadena ja isegi suurtükilaevadena (inglise keeles bomb-ketch). Relvastatutena 1-2 mortiiriga eespool grootmasti, kasutati neid vastase kaldakindlustuste pommitamiseks. Ketši algne purjestus koosnes kolmest eespurjest pika pukspriidi kohal ja forstaakseilist, grootmastis oli kahvelpuri ja kuni kolm raapurje, besaanmastis kahvelpuri ja üks raapuri. Hiljem asendati raapurjed topseilidega. Sellisest purjekast arenesid teised purjekatüübid, nagu nn postilaev (inglise packetboat) ning purjekalalaevad hooker ja dogger. Nüüdisajal on ketšide kahvelpurjestus enamasti asendatud bermuudapurjestusega ja purjekas leiab kasutust põhiliselt purjespordis. Eesti rannasõidus oli ketš (erinevalt Lääne-Euroopast) üsna vähe levinud, kuna eelistati ehitada peamiselt kaljaseid. Jaul Kaljas Jenny Kruse
Viļāni

Viļāni (läti) (saksa keeles Welonen, poola keeles Wielony) on linn Lätis Latgales Rēzekne piirkonnas. Linn asub merepinnast 115 meetri kõrgusel Malta jõe kallastel, Riia–Moskva raudteeliini ääres. Linnas asub roomakatoliku kirik, ehitatud aastal 1772. Linnas on teises maailmasõjas hukkunud sõdurite vennaskalmistul kaks mälestusmärki. Ka asub mälestusmärk natsirežiimi ohvrite matmispaigas. Asulat on esmamainitud 1495. aastal Wielona nime all. Sealse mõisa omanikud olid Jan de Loe, aastast 1507 de Overlackid, aastast 1603 Tomasz Dombrow, kes andis omandiõiguse de Offenbergidele. 1731. aastal kuulus see Rykidele. 1772. aastal valmis sealne katoliku kirik. Pärast Poola esimest jagamist hakkas asula kuuluma Vitebski kubermangu. Sealne mõis läks 1839. aastal Karol Mannteuffeli valdusse, 1840. aastal sai sellest Löwis of Menarite omand ja 1842. aastal hakkas see kuuluma Janowskitele. Janowskid muutsid Viļāni tööstusasulaks. Mõisale kuulusid seal kõrtsid, vesiveski, nahatööstus, telliselööv, kaks lubjaahju ja pruulikoda, hiljem lisandus ka linatööstus. Aastal 1862 sai Viļānist alev. Linn aastast 1928. Aastal 1932 rajati sinna väike elektrijaam. Tänapäevane hüdroelektrijaam valmis aastal 1950. 2009. aastani asus Rēzekne rajoonis. Aastatel 2009–2021 oli linn Viļāni piirkonna keskus. Rēzekne piirkonnas kuulub linn Viļāni allüksusesse. Muinsusmälestistest on linnas riikliku kaitse all Viļāni katoliku kiriku ja kloostri kompleks, sealhulgas kloostrihoone, kirikuhoone, piirdemüür ja väravad. Kohaliku kaitse all on Viļāni raudteejaam ja Viļāni mõisa häärber. Looduskaitse all on Viļāni hõbepaju. Viļāni kirik Reģionu, novadu, pilsētu un pagastu kopējā un sauszemes platība gada sākumā, vaadatud 31.07.2024. Iedzīvotāju skaits pēc tautības reģionos, pilsētās, novados, pagastos, apkaimēs un blīvi apdzīvotās teritorijās gada sākumā (pēc administratīvi teritoriālās reformas 2021. gadā), vaadatud 19.06.2024. Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, Tom XIII (Warmbrun – Worowo) z 1893 r. Список памятников и памятных мест, связанных с событиями Великой Отечественной войны, на территории Латвийской Республики «Pašvaldības apraksts un struktūra» Rēzeknes Novads Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija, vaadatud 1.08 2020 Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija, vaadatud 11.08 2017 Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS, vaadatud 1.08 2020  Viļāni – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Abéché

Abéché on linn Tšaadis, Ouaddaï piirkonna halduskeskus. Abéché on elanike arvult riigi neljas linn. 16. sajandil oli linn sõltumatu sultanaadi ja 1912. aastani Wadai kuningriigi pealinn. Linna läbis araabia orjakaubandustee. 25. novembril 2006 vallutasid linna Demokraatia ja Arengu Liiduvägede mässulised. Järgnenud ööl toimus linnas ulatuslik rüüstamine. Järgmisel päeval vallutasid valitsusväed linna tagasi. Abéché on soola-, karja-, kala-, datli- ja indigokaubanduse keskus. Abéché on Dārfūri põgenikele abi jagamise keskus, kus tegutsevad mitmed abiorganisatsioonid. 30. oktoobril 2007 arreteeriti seal 17 Prantsuse vabatahtliku abiorganisatsiooni Zoé's Ark liiget, keda süüdistati laste röövimiskatses. Linnas on väike lennuväli, millel on regulaarne lennuühendus 600 km kaugusel asuva pealinna N'Djamenaga.
Viļaka

Viļaka (läti) (latgali keeles Vileks, saksa keeles Marienhausen, poola keeles Maryenhauz) on linn Lätis Latgales Balvi piirkonnas. Linn asub Riiast 246 ja Balvist 28 kilomeetri kaugusel, 95 meetri kõrgusel merepinnast. 12. sajandil kuulus piirkond Adsele muinasmaakonda. Aastal 1293 rajas Johann II von Vechten piirkonnas katoliikluse levitamiseks sinna Marienhauseni kloostri. Ajaloolase Arndti arvates (1753) rajati siis sinna ka Viļaka piiskopilinnus. Liivi sõja ajal asus aastal 1560 linnusesse poola garnison. 1629 Altmarki vaherahuga jäi Latgale Poolale ja seal moodustati Liivimaa vojevoodkond (Inflanty Polskie, Väike-Liivimaa), mille koosseisu kuulus ka Vilaka staarostkond. 1700–1721, Põhjasõja ajal lõhuti linnus tõenäoliselt täielikult. Linnuse asemele tekkis Viļaka mõis. 1772, 30. septembril läks Latgale koos Vilaka piirkonnaga seoses I Poola jagamisega Venemaa kätte. Hilisematel sajanditel Vene võimu all oli Viļaka väike tähtsusetu asula. Aastal 1890 valmis sealne katoliku kirik, umbkaudu samal ajal ehitati sinna ka õigeusu kirik. Aastal 1928 ehitati asulasse luteri kirik. Enne teist maailmasõda oli kolmandik linna elanikest juudid. Linn aastast 1945. 2009. aastani kuulus Balvi rajooni. Aastatel 2009–2021 oli linn Viļaka piirkonna keskus. Muinsusmälestistest on riikliku kaitse all Viļaka piiskopilinnuse varemed ja selle territoorium, Viļaka õigeusu kirik, Viļaka katoliku kirik, selle kolmteist vitraaži ja orel. Kohaliku kaitse all on koolimaja aadressil Pils iela 11, Viļaka haigla surnukuur aadressil Parka iela 2, Viļaka katoliku koguduse pastoraat, Viļaka luteri kirik, katoliku kiriku kolm altarit ja kantsel ning Viļaka mõisa hoonetekompleks (piirdemüür, park ja kaks tootmishoonet). Looduskaitse all on Marienhauzeni tamm ja selle kõrval kasvav 25,5 meetri kõrgune tamm. Raekoda Linna peatänav Katoliku kirik Õigeusu kirik Luteri kirik Reģionu, novadu, pilsētu un pagastu kopējā un sauszemes platība gada sākumā, vaadatud 31.07.2024. Iedzīvotāju skaits pēc tautības reģionos, pilsētās, novados, pagastos, apkaimēs un blīvi apdzīvotās teritorijās gada sākumā (pēc administratīvi teritoriālās reformas 2021. gadā), vaadatud 19.06.2024. Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, Tom VI (Malczyce – Netreba) z 1885 r. http://www.worldstatesmen.org/Latvia.htm#Polish-Livonia Iltnere, A. Placēns, I. 1999. Latvijas pilsētas. Rīga, Preses nams. 568 - 573 lk. Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija[alaline kõdulink], vaadatud 24.07 2017 Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija[alaline kõdulink], vaadatud 8.06 2019 Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija[alaline kõdulink], vaadatud 8.06 2019 Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija[alaline kõdulink], vaadatud 8.06 2019 Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS, vaadatud 7.10 2018  Viļaka – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Carlos I (Portugal)

Carlos I (Carlos Fernando Luís Maria Victor Miguel Rafael Gabriel Gonzaga Xavier Francisco de Assis José Simão de Bragança Sabóia Bourbon e Saxe-Coburgo-Gota; 28. september 1863 Lissabon – 1. veebruar 1908 Lissabon) oli Portugali ja Algarvede kuningas alates 19. oktoobrist 1889 kuni surmani.
Rosario Poidimani

Rosario Poidimani (sündinud 25. augustil 1941 Siracusas) on pettuses kahtlustatuna arreteeritud itaalia ärimees, kes väidab end olevat Portugali kuninga Rosario I. Ennast eelviimase Portugali kuninga Carlos I vallastütreks nimetanud Hilda Toledano nimetas ta 3. aprillil 1987 enda järglaseks Portugali trooninõudlejana, jättes kõrvale omaenda tütre ja kaks tütrepoega. Sellest alates nimetab Rosario Poidimani end Rosario de Saxe-Coburgo-Gota Bragançaks, Bragança hertsogiks ja Portugali kuningaks "Rosario I-ks". Ta eitab Portugali valitsuse ja avalikkuse poolt tunnustatud Portugali kuningliku perekonna pea, Bragança hertsogi Duarte de Bragança õigust Portugali troonile, viidates viimase esivanema, kuningas Miguel I, väljasaatmisele Portugalist 1834. aastal ja eemaldamisele troonijärglusest. Kuigi ta nimetab end "konstitutsioonilise liini" peaks (vastandatuna Duarte de Bragança esindatavale, väidetavalt ebaseaduslikule "miguelistlikule" liinile), põhinevad tema nõudlused järgmistel tõestamata väidetel: Hilda Toledano oli Carlos I vallastütar kuningas Carlos I andis Hilda Toledanole õiguse pärida Portugali trooni abielurikkumisest sündinud vallaslastel on Portugali trooni pärimise õigus Hilda Toledanol oli õigus muuta kehtivat troonipärimisjärjekorda oma laste kahjuks Rosario Poidimanil on ainuisikuliselt õigus asendada 1910. aastal kehtinud Portugali kuningriigi põhiseadus Rosario Poidimani koduleht (portugali keeles) Rosario Poidimani nõudluste juriidiline analüüs (inglise keeles) Itaalia politsei vahistas isehakanud kuninga ja tema kaaskonnna ning konfiskeeris sadade kaupa võltspasse (inglise keeles) The Italian who wants the Portuguese crown (portugali keeles)
Viesīte

Viesīte (läti) on linn Lätis Jēkabpilsi piirkonnas. Ta jäi ajaloolise Sēlija alale. Linn asub Riiast 143, Jēkabpilsist aga 30 kilomeetri kaugusel Augšzeme kõrgustikul, merepinnast 115 meetri kõrgusel. Viesītes on sündinud läti kirurg ja arstiteadlane Pauls Stradiņš. Linna kohal asus Eķengrāve mõisa Āži kõrts, mida on esimest korda mainitud 16. sajandil. Aastaks 1890 oli selle juurde tekkinud asula, mida nimetati Eķengrāves Āži aleviks. Ajalooline saksakeelne nimi on Eckengraf. Esimese maailmasõja ajal hõlvasid aastal 1915 asula Saksa väed, muutes selle rinde varustamiseks ehitatud kitsarööpmelise raudtee sõlmjaamaks. Läti Vabadussõja osana toimus bermondtiaadi ajal 1919. aasta 14. oktoobril asula all lahing. Viesīte nime hakkas asula kandma aastal 1926. Linn aastast 1928. 2009. aastani asus Jēkabpilsi rajoonis. 2021. aastani oli linn Viesīte piirkonna keskus. Vagunidepoo Luteri kirik Piirkonna valitsuse maja Pauls Stradiņši maja Endine veduriremondi töökoda Endine Āžu kõrts Kalmistu värav Reģionu, novadu, pilsētu un pagastu kopējā un sauszemes platība gada sākumā, vaadatud 30.07.2024. Iedzīvotāju skaits pēc tautības reģionos, pilsētās, novados, pagastos, apkaimēs un blīvi apdzīvotās teritorijās gada sākumā (pēc administratīvi teritoriālās reformas 2021. gadā), vaadatud 19.06.2024. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 4. märts 2016. Vaadatud 24. juulil 2016.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)  Viesīte – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Carl Snoilsky

Krahv Carl Johan Gustaf Snoilsky (8. september 1841 Stockholm – 19. mai 1903 Stockholm) oli Rootsi luuletaja ja diplomaat. Vabadust ja armastust ülistavale luulekogule "Dikter" (1869) järgnesid kõrgsaavutusena Théophile Gautier' ja Charles Baudelaire'i mõjulised itaalia- ja hispaaniaainelised "Sonnetter" (1871). Hilislooming on konservatiivne ("Nya Dikter", 1881). Snoilsky on maetud Stockholmi Solna kalmistule. Svenska bilder
Varakļāni

Varakļāni (läti) (latgali keeles Varakļuoni, saksa keeles Warkland, poola keeles Warklany) on linn Lätis Latgales, Varakļāni piirkonna keskus. Varakļāni asub merepinnast 105 meetri kõrgusel. Teises maailmasõjas hukkunud sõdurite vennaskalmistu on tähistatud obeliskiga. Varakļānit on esimest korda kirjalikult mainitud aastal 1226 (Warka). Aastal 1583 läks Borchide valdusse. Aastal 1784 sai asulast alev. Aastal 1814 ehitati sinna esimene katoliku kirik, aastal 1854 teine. Sealne luteri kirik valmis aastal 1874. Aastal 1897 oli 75% alevi elanikest juudid, seal oli kolm sünagoogi. Linn aastast 1928. Aastal 1935 olid linna elanikest 35% juudid. 2009. aastani kuulus Madona rajooni. Muinsusmälestistest on linnas riikliku kaitse all Varakļāni katoliku kirik, luteri kalmistu kabeli vitraažid ja Varakļānii mõisa hoonetekompleks, sealhulgas häärber, park ja kalmistu-kabel. Looduskaitse all on Varakļāni üksik tamm ja mõisa pargis kuus künnapuud, üks tamm, üks pärn, üks sanglepp ning üks Euroopa lehis. Katoliku kirik Luteri kirik Püha Viktori katoliku kabel Reģionu, novadu, pilsētu un pagastu kopējā un sauszemes platība gada sākumā, vaadatud 31.07.2024. Iedzīvotāju skaits pēc tautības reģionos, pilsētās, novados, pagastos, apkaimēs un blīvi apdzīvotās teritorijās gada sākumā (pēc administratīvi teritoriālās reformas 2021. gadā), vaadatud 19.06.2024. http://dir.icm.edu.pl/pl/Slownik_geograficzny/Tom_XII/956 Список памятников и памятных мест, связанных с событиями Великой Отечественной войны, на территории Латвийской Республики Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija, vaadatud 1.08 2020 Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS, vaadatud 1.08 2020
Anjala Liit

Anjala Liit oli Rootsi armee aadlikest ohvitseride kuningas Gustav III vastane vandeselts 1788–89, mis sai nime Anjala mõisa järgi (Lõuna-Soomes). 113 ohvitseri kirjutasid 12. august 1788 alla deklaratsioonile ja liidulepingule. Nad taotlesid 1788 Venemaa Keisririigi vastu alustatud sõja lõpetamist, Riksdagi kokkukutsumist ja 1772. aasta riigipöörde eelse valitsemiskorra taastamist. Göran Magnus Sprengtporteni eestvõttel taotles osa vandenõulasi Soome eraldumist Rootsist ja Venemaa kaitse alla kuuluva riigi loomist. Anjala Liidu juhitud liikumine suruti 1789 karmilt maha. Liikkalan nootti 9.8.1788 (soome)
Uibulehelised

Uibulehelised (Pyrolaceae) oli varem kanarbikulaadsete seltsi kuulunud taimede sugukond. Cronquisti süsteemi järgi käsitleti uibulehelisi sugukonnana, kuid hilisemad molekulaargeneetilised uuringud näevad neid sugukonna perekondi pigem kanarbikuliste (Ericaceae) sugukonnas, viimast tunnustab ka APG-süsteem.
Kanarbikulised

Kanarbikulised (Ericaceae) on kanarbikulaadsete seltsi arvatud puittaimede sugukond. Sellesse sugukonda kuuluvad hästi tuntud marjataimed, näiteks mustikas, jõhvikas, sinikas ja pohl. Eluvormilt on kanarbikulised puud, kääbuspõõsad, põõsad või rohttaimed. Sugukonda kuulub 100 perekonda 1350 liigiga . APG III süsteem liitis kanarbikuliste sugukonnaga varem eraldi sugukondadena käsitletud sugukonnad kukemarjalised, rööpkanarbikulised, seenlillelised, uibulehelised ja Prionotaceae. Kanarbikulised kasvavad üksnes happelistel muldadel. Enamik kanarbikulistest (välja arvatud Monotropaceae, Prionotaceae ja Pyrolaceae) moodustab mükoriisa ning elab sümbioosis seentega, mis varustavad taime juuri toitainetega. Kanarbikuliste lehed on enamasti nahkjad ja igihaljad. Õied paiknevad varre ülemistes osades korrapäraselt. Õis on kolmetine kuni viietine, üldjuhul on õiekate liitlehine. Nende vili on kupar või luuvili. Rööpkanarbikulised Watson, L., and Dallwitz, M.J. 1992 onwards. The families of flowering plants: descriptions, illustrations, identification, and information retrieval. Version: 20th May 2010.