laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Väljajoon

Väljajoon ehk jõujoon on vektorväljaga seotud füüsika mõiste. Väljajooned on mõeldavad või joonestatud jooned (üldiselt kõverjooned), mis näitlikustavad jõudu, mida väli avaldab proovikehale. Väljajoone puutuja määrab jõu mõjumise sihi puutepunktis. Väljajoonte tihedus näitab välja tugevust. Proovikehaks nimetatakse väljade kirjeldamisel idealiseeritud keha, mis ise ei mõjuta uuritavat välja. Gravitatsioonivälja jõujooned näitlikustavad raskusjõu mõju proovimassile. Maa gravitatsiooniväljas on need väljajooned praktiliselt vertikaalsed paralleelsirged. Neid teeb nähtavaks näiteks nöörlood. Elektrivälja jõujooned näitavad, kuidas Coulomb’i jõud mõjutab elektrilist proovilaengut. Väljajooned algavad positiivselt laengult ja lõpevad negatiivsel laengul (või siis suunduvad mõlemal juhul lõpmatusse). Väljajoonte suund ühtib positiivse proovilaengule mõjuva jõu suunaga. Magnetvälja jõujooned näitlikustavad magnetpoolustele mõjuvat jõudu. Väljajooni kujutatakse nii, et jooned algavad magneti põhjapooluselt ja lõpevad lõunapoolusel. Tegelikult ei ole magnetvälja jõujoontel algust ega lõppu, nad on kas kinnised kõverad (näiteks sulguvad läbi püsimagneti) või siis suunduvad lõpmatusse. Väljajoone suund ühtib kompassinõela põhjapooluse suunaga. Väljatugevus (täpsemalt selle absoluutväärtus) on võrdeline väljajoonte tihedusega ruumis. Iga ruumipunkti saab läbida ainult üks väljajoon. Mitme mõjuva välja korral moodustavad nad uue välja, mille jõujooned näitavad resulteeriva jõu suunda. Allikvälja (näiteks elektrilaengu välja või gravitatsioonivälja) jõujooned algavad ühest punktist või lõpevad ühes punktis. Pöörisvälja (näiteks magnetvälja muutumisest põhjustatud elektrivälja või magnetvälja enda) jõujooned on kinnised, neil pole punkti, mida pidada alguseks või lõpuks. Kui väljajooned on kindlas ruumiosas sirged, paralleelsed ja ühtlase tihedusega, nimetatakse välja homogeenseks. Kui väljajoonte kulg ja tihedus ajas ei muutu, siis on tegemist statsionaarse väljaga.
Karel Koplimets

Karel Koplimets (sündinud 14. mail 1986) on eesti kunstnik. Ta on omandanud 2009. aastal Eesti Kunstiakadeemias bakalaureusekraadi fotograafias ja 2013. aastal samas magistrikraadi. Vahemikus 2020–2021 täiendas Koplimets end Kõrgemas kaunite kunstide instituudis (HISK) Belgias. 2010. aastal asutasid Karel Koplimets, Sigrid Viir ja Taaniel Raudsepp kunstnikerühmituse Visible Solutions OÜ, mis tegutses aktiivselt perioodil 2010–2016, muu hulgas on nad osalenud biennaalil Manifesta 9 (2012), kunstifestivalil Survival Kit 6 (2014) ja 7. Bukaresti biennaalil (2016). Koplimets töötab narratiivsete installatsioonide kallal ning teda huvitavad sellised teemad nagu vandenõuteooriad, kuritegevus, hirmumehhanismid, paranormaalsed fenomenid ja paranoiad. Viimaste projektidega on ta vaatluse alla võtnud majanduse ja geopoliitilise situatsiooniga seonduva reisimis- ja rändetemaatika, nagu ostuturism ja pendelränne. Üheks läbivaks jooneks Koplimetsa teoste puhul on psühholoogiline aspekt – tema suuremahulised installatsioonid mängivad vaatajate ruumikogemise ja tajudega. Tema teoseid on Eesti Kunstimuuseumi, Tartu Kunstimuuseumi, Eesti Kaasaegse Kunsti Muuseumi, Kiasma nüüdiskunstimuuseumi ja Musée de l'Elysée kogudes. Ta pälvis aastateks 2020–2022 kunstnikupalga. 2018 Eerik Haameri nimeline kunstiauhind 2014 kunstiauhind Köler Prize nominent (koos kunstnikerühmitusega Visible Solutions OÜ) 2013 kunstiauhind Köler Prize nominent 2012 Kultuurkapitali aastapreemia (koos kunstnikerühmitusega Visible Solutions OÜ) 2012 Balti Assamblee kunstipreemia (koos kunstnikerühmitusega Visible Solutions OÜ) Päring inforegister.ee andmebaasis[alaline kõdulink] CV karelkoplimets.com "About | Visible Solutions" (Ameerika inglise). Vaadatud 19. juunil 2023. "Selgusid uued kunstnikupalgalised". ERR kultuur, 19. november 2019. "Karel Koplimets | Kaasaegse Kunsti Eesti Keskus". cca.ee (inglise). Vaadatud 19. juunil 2023. "KAREL KOPLIMETS". www.karelkoplimets.com. Vaadatud 19. juunil 2023. Koduleht
Paul Kuimet

Paul Kuimet (sündinud 3. detsembril 1984) on eesti kunstnik. Kuimet töötab fotograafia vallas ja 16 mm filmiga. Talle pakuvad huvi tänapäevased ja endised ikoonilised modernistlikud hooned ja objektid. Ta on õppinud Eesti Kunstiakadeemias, Helsingi Kunsti- ja Disainiülikoolis, Balti filmi- ja meediakoolis ning Ida-Londoni ülikoolis. Ta pälvis aastateks 2020–2022 kunstnikupalga. 2018. aastal osales ta Wielsi kunstiresidentuuris Brüsselis ning rahvusvahelises stuudio- ja kuraatoritööprogrammis (ISCP) New Yorgis. 2011 – Eduard Wiiralti nimeline stipendium 2012 – Sadolini kunstipreemia 2016 – Eesti Kultuurkapitali kujutava ja rakenduskunsti sihtkapitali aastapreemia (läbitöötatud esteetilise, ent sisutiheda loomingu ja lennuka aasta eest näitustega Espace Photographique Contretype'is Brüsselis, Tallinna Linnagaleriis, festivalil Kilomeeter Skulptuuri Rakveres ning suurejoonelise ruumiinstallatsiooni eest Eesti Kaasaegse Kunsti Muuseumis) Päring inforegister.ee andmebaasis[alaline kõdulink] "Selgusid uued kunstnikupalgalised" ERR kultuur, 19. november 2019 Koduleht
Ilze Tālberga

Ilze Tālberga (sündinud 1. juunil 1985) on läti keele õppejõud ja tõlkija. Ta on õppinud Tartu Ülikoolis eesti ja soome-ugri keeleteadust (bakalaureuseõpe 2005–2008, doktoriõpe 2013–2020) ning etnoloogiat (magistriõpe 2008–2011). Aastal 2020 kaitses ta doktoritöö "Läti verbiprefiksite vastetest eesti keeles", mille juhendajaks oli Birute Klaas-Lang. Tālberga on õpetanud läti keelt Tartu Ülikoolis, Tartu Keeltekoolis, Miina Härma Gümnaasiumis ja kunstikoolis Pallas. 2024. aastal ilmus Tālberga kirjutatud raamatukene "Räägime läti keelest", mis annab lühiülevaate läti keele struktuurist ja grammatikast ning tutvustab mõningaid viisakus- ja tervitusfraase. Dana Gulbe "Mis toimub lasteaias" (2023), Helios kirjastus Lote Vilma, Anna Belkovska, Marija Luīze Meļķe luulevalimik "Dīvains mezgls vēderā /"Kummaline sõlm kõhus" (2023), koos Contra ja Evelin Arustiga. Zane Zusta "Öku otsib kodu" (2022), Rahva Raamat Zane Zusta ja Diāna Zande "Prussakad minu peas" (2020), Helios kirjastus Rvīns Varde "Mis siin toimub" (2020), kirjastus Mina Ise Andris Zeibots "Kompromisside inimene" (2020), Akadeemia nr. 10 Ieva Melgalve "Kirjandusakadeemia" (2019), Värske Rõhk (8−9). SA Kultuurileht Agnese Rutkēviča "Must ülikond" ja luulevalik ning Madara Rutkēviča "Paus" (2019), koos Contraga. Nora Ikstena "Emapiim" (2018), koos Contraga. Kirjastus Hunt Toimetatud tõlked: Inga Gaile "Ilusad" (2024, tlk Merle Vare) Inga Grencberga "Armunud saatusesse" (2022, tlk Merle Vare) "Läti muinasjutud" (2019, tlk Contra) Luīze Pastore "Jakobi väga hästi õnnestunud plaan" (2019, tlk Margus Konnula) Alvis Hermanis "Päevik" (2018, tlk Contra) Pēteris Šmits "Läti Lumivalgukeste muinasjutte. Neliteist Lumivalgukese muinasjutu läti varianti" (2018, tlk Merle Vare) 2015 Balti Assamblee medal 2020 Eesti-Läti keeleauhind Ilze Tālberga Eesti Teadusinfosüsteemis "Eesti ja Läti keeleauhinna pälvis Ilze Talberga" ERR, 30. september 2020 Ilze Tālberga Eesti Teadusinfosüsteemis "Minu elu eestilätlasena". Sirp, 16. november 2018 "Ilze Talberga: Lätis ei ole pingviinide paraadi". ERR kultuur, 19. november 2019
Charles Carnegie, üheteistkümnes Southeski krahv

Charles Alexander Carnegie, üheteistkümnes Southeski krahv (23. september 1893 Edinburgh, Šotimaa – 16. veebruar 1992 Brechin, Šotimaa) oli Fife'i printsess Maudi, Edward VII tütretütre abikaasa. Ta kandis Southeski krahvi tiitlit aastatel 1942–1992. Charles Alexander Carnegie sündis 23. septembril 1893 Edinburghis Šotimaal. Tema isa oli Charles Noel Carnegie, 10. Southeski krahv, ja ema Ethel Mary Elizabeth Bannerman. Sünnijärgse tiitliga oli ta lord Carnegie, kuna ta oli krahvi poeg. Lord Carnegie õppis Etoni kolledžis. Hiljem astus ta Briti armeesse ning määrati Scots Guardi. 1917. aastal oli ta India asekuninga adjutant. 12. novembril 1923 abiellus ta Fife'i printsessi Maudiga Kuninglikus Sõjaväekabelis Londonis. Maud oli Fife'i 1. hertsogi Alexander Duffi ja tema naise Louise'i noorem tütar, kuningas Edward VII tütretütar. 1905. aastal oli ta saanud Briti printsessi tiitli. Abielu järel lakkas Maud printsessitiitlit kasutamast ning lasi end nimetada leedi Maud Carnegieks. Paaril oli üks laps: James Carnegie (s. 23. septembril 1929) 10. Southeski krahv suri 10. novembril 1941. Charlesist sai 11. Southeski krahv ja Maudist Southeski krahvinna. Kuigi nad ei täitnud kuninglikke kohustusi, peeti neid kuningliku perekonna liikmeteks. Nad mõlemad viibisid Maudi nõo, kuningas George VI kroonimisel ning muudel kuninglikel üritustel. Maud suri 14. detsembril 1945 bronhiidi tagajärjel. Krahv abiellus 16. mail 1952 Evelyn Julia Williams-Freemaniga (s. 27. juuli 1909), kes oli major Ion Edward FitzGerald Campbelli eksabikaasa ja kellel oli ka poeg Ion Edward FitzGerald Campbell. Southeski krahv suri 16. veebruaril 1992 Brechinis Šotimaal 98-aastaselt. Tema poeg James oli juba oma tädilt, printsess Alexandralt pärinud Fife'i hertsogi tiitli ning oli kolmas Fife'i hertsog. Southeski krahvi tiitlit kasutatakse Fife'i hertsogi lisatiitlina ning see kuulub Charlesi lapselapsele David Carnegiele.
Elina Danijeljan

Elina Danijeljan (armeenia keeles Էլինա Դանիելյան; sündinud 16. augustil 1978 Bakuus) on armeenia maletaja, rahvusvaheline suurmeister (2010). Danijeljan oli 1988. aastal sunnitud puhkenud Karabahhi konflikti tõttu koos perega ümber asuma Bakuust Jerevani. Ta jätkas seal maletreeninguid Tigran Petrosjani Malekoolis. 15-aastaselt tuli ta 1993. aastal Armeenia naiste malemeistriks. Ta on kuuekordne Armeenia (1993, 1994, 1999, 2002–2004) naiste malemeister. Kahel korral on ta tulnud noorte maailmameistriks neidude seas – 1992. aastal U14- ja 1993. aastal U16-vanuseastmes. 2011. aastal võitis Danijeljan Thbilisis Euroopa naiste meistrivõistlustel pronksmedali. 2017. aastal Riias toimunud Euroopa meistrivõistlustel tuli seitsmendaks. Danijeljan on mänginud naiste maailmameistrivõistlustel. Tsoonidevahelisel turniiril Chişinăus (1995) jagas ta 52 osavõtja seas 25.–31. kohta. 2001. aastal nokautsüsteemis mängitud MM-turniiril Moskvas (64 osavõtjat) kaotas ta teises ringis Xu Yuhuale ja 16 parema hulka ei pääsenud. 2004. aastal MM-turniiril Elistas kaotas ta teises ringis taas Xu Yuhuale. 2006. aastal MM-turniiril Jekaterinburgis võitis ta avaringis Cristina Adela Foișori, kuid kaotas teises ringis Aleksandra Kostenjukile ja kaheksandikfinaali ei pääsenud. 2012. aastal Hantõ-Mansiiskis kaotas ta teises ringis Harika Dronavallile. 2015. aastal MM-turniiril Sotšis sai ta turniiritabelis 13. asetuse, kuid avaringist edasi ei pääsenud. 2017. aastal MM-turniiril Teheranis kaotas ta avaringis Padmini Routile. 2018. aastal Hantõ-Mansiiskis kaotas ta avaringis Hoang Thanh Trangile. Ta sai FIDE-lt 1993. aastal naiste rahvusvahelise meistri, 1994. aastal naiste suurmeistri, 2003. aastal rahvusvahelise meistri ja 2010. aastal rahvusvahelise suurmeistri nimetuse. Danijeljanon mänginud Armeenia naiskonna koosseisus 13 naiste maleolümpial (1992–2014, 2018). 2016. aastal Armeenia võistkond ei osalenud poliitilistel põhjustel Bakuus toimunud maleolümpial. Euroopa naiste võistkondlikel meistrivõistlustel on ta võitnud Armeenia naiskonna koosseisus kaks medalit: 2003. aastal Plovdivis kuldmedali ja 2007. aastal Kreetal pronksmedali.  Elina Danijeljan – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Elina Danijeljan FIDE andmebaasis
Lilith Mkrttšhjan

Lilith Mkrttšhjan (armeenia keeles Լիլիթ Մկրտչյան; sündinud 9. augustil 1982 Jerevanis) on armeenia maletaja, naiste suurmeister (1998). Mkrttšhjan tuli 13-aastaselt 1995. aastal Armeenia naiste malemeistriks. Ta on neljakordne Armeenia (1995, 1998, 2000, 2005) naiste malemeister. Euroopa naiste malemeistrivõistlustel on ta võitnud kaks hõbe- (2002, 2009) ja kaks pronksmedalit (2006, 2013). Mkrttšhjan on mänginud naiste maailmameistrivõistlustel. 13-aastaselt 1995. aastal pääses ta Chişinăus toimunud tsoonidevahelisele turniirile, kus jagas 52 osavõtja seas 25.–31. kohta. 2001. aastal nokautsüsteemis mängitud MM-i turniiril Moskvas (64 osavõtjat) võitis ta avaringis Monika Soćkot, kuid kaotas teises ringis Jekaterina Kovalevskajale. 2004. aastal MM-i turniiril Elistas võitis ta avaringis taas Soćkot, kuid kaotas teises ringis Pia Cramlingile. 2006. aastal Jekaterinburgis sai ta turniiritabelis 20. asetuse, kuid kaotas juba avaringis. 2008. aastal Naltšikis võitis Mkrttšhjan avaringis Eva Moserit, teises ringis Anna Gasikut ja kaheksandikfinaalis Harika Dronavallit, kuid kaotas veerandfinaalis Hou Yifanile. 2010. aastal Antakyas sai Mkrttšhjan turniiritabelis 17. asetuse, kuid avaringist edasi ei pääsenud. 2012. aastal Hantõ-Mansiiskis võitis ta avaringis Ketevan Arakhamia-Granti, kuid kaotas teises ringis Nadežda Kossintsevale. 2015. aastal Sotšis kaotas ta avaringis Aleksandra Gorjatškinale. 2017. aastal Teheranis avaringist ta edasi ei saanud. 2018. aastal MM-i turniiril Hantõ-Mansiiskis kaotas ta avaringis Anna Ušeninale. Ta sai FIDE-lt 1998. aastal naiste suurmeistri ja 2003. aastal rahvusvahelise meistri nimetuse. Mkrttšhjan on mänginud Armeenia naiskonna koosseisus 11 naiste maleolümpial (1996–2014, 2018). 2016. aastal Armeenia võistkond ei osalenud poliitilistel põhjustel Bakuus toimunud maleolümpial. Euroopa naiste võistkondlikel meistrivõistlustel on ta võitnud Armeenia naiskonna koosseisus kaks medalit: 2003. aastal Plovdivis kuldmedali ja 2007. aastal Kreetal pronksmedali.  Lilith Mkrttšhjan – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Lilith Mkrttšhjan FIDE andmebaasis
Aula Palatina

Aula Palatina ehk Konstantinuse basiilika on Saksamaal Trieris asuv Rooma basiilika, mille lasi ehitada 4. sajandi alguses Constantinus I (306–337). Hoone kuulub ühena Trieris asuvatest Rooma mälestistest UNESCO maailmapärandi nimistusse. Praegu on basiilika kasutusel kirikuna, kuid selle sisemus sarnaneb väga Rooma-aegse basiilika omaga. Arvukad aknad, mille küljes on säilinud kunagiste maalingute riismeid, suurendavad avaruse muljet. Katus ja osa seinu pole algsed, kuid need taastati 19. sajandil, püüeldes originaaliläheduse poole ja hoolikalt järgides eeskujuks võetud San Paolo fuori le Mura kirikut Roomas, mis on samuti Constantinuse ehitatud. Külastajatele on avatud ka basiilikat ümbritsenud hoonete jäänused: sissekäigu cryptoporticus basiilikast lõunas ja loode pool esimesest ja neljandast sajandist pärit majade alused osalistelt säilinud must-valgete mosaiikidega. Basiilika ehitati 310. aastal suurema paleekompleksi osana, teada on isegi selle ehituskivide tegijate nimed: Capio ja Adiutex (tegid telliseid ka Köln-Altenburgis asuva Rooma kindluse jaoks). Basiilika juurde kuulusid algselt eeskoda, vestibüül ja mõned kõrvalruumid. Hoonet köeti hüpokaustahjudega, mille avad asusid seintes ja põrandas. Ehitise pikkus on 67 meetrit, laius 26,05 meetrit ja kõrgus 33 meetrit. Selles saalis võttis keiser vastu oma külalisi ja korraldas koosviibimisi. Sulpicius Severuse kirjutatud püha Martini elulugu jutustab, et pühak kohtus selles hoones keiser Magnus Maximusega 384. aastal. Keskajal oli basiilika Trieri piiskopi residents. Sel ajal oli apsiid ümber ehitatud mitmeks väikeseks eluruumiks ja müüriharjadele lisatud fiaalid. 17. sajandil ehitas Trieri peapiiskop Lothar von Metternich oma palee just Aula Palatina kõrvale ja ühendas suuri ümberkujundusi ette võttes basiilika lossiga. Alles 19. sajandil tellis Preisi kuningas Friedrich Wilhelm IV hoone taastamise selle algses roomalikus väljanägemises. Töid juhatas arhitekt Carl Schnitzler. 1856. aastal hakkas hoonet kasutama protestantlik kirik. Teise maailmasõja ajal, 1944. aastal põles ehitis liitlaste õhurünnakus ja selle sisustus hävis. Kui basiilika pärast sõda taastati, ei rekonstrueeritud 19. sajandi dekoori, vaid jäeti tellisseinad näha ja nii on see tänapäevani. https://www.livius.org/articles/place/augusta-treverorum-trier/trier-photos/trier-basilica/ https://whc.unesco.org/en/list/367/ https://ekkt.ekir.de/index.php?id=2528 https://www.tracesofwar.com/sights/34953/Basilica-of-Constantine.htm 23.3 The Basilica or Aula Palatina at Trier. Roman Architecture (Yale'i ülikooli videoloeng)
Maria Kursova

Maria Kursova (armeenia keeles Մարիա Կուրսովա; vene keeles Мария Андреевна Курсова Marija Andrejevna Kursova; sündinud 3. jaanuaril 1986 Severodvinskis) on vene päritolu Armeenia maletaja, naiste suurmeister (2007). Kursova tuli 1996. aastal Cala Galdanis Venemaa maletajana noorte maailmameistriks neidude U10-vanuseastmes. Ta pääses FIDE presidendi nominatsiooni kaudu 2006. aastal Jekaterinburgis nokautsüsteemis mängitud naiste maailmameistrivõistlustele (64 osavõtjat), kus sai turniiritabelis 51. asetuse (esindas Venemaad). Ta võitis avaringis Zhao Xued, kuid kaotas teises ringis Jekaterina Kovalevskajale ja kaheksandikfinaali ei pääsenud. 2011. aastast esindab Kursova rahvusvahelistel malevõistlustel Armeeniat. Ta on tulnud kahel korral Armeenia naiste malemeistriks (2012, 2018). Ta on abielus malesuurmeister Arman Pašikjaniga.  Maria Kursova – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Maria Kursova FIDE andmebaasis
Eric Hansen

Eric Hansen (sündinud 24. mail 1992 Irvine'is Californias) on Kanada maletaja, rahvusvaheline suurmeister (2013). Hansenil on Ameerika Ühendriikide ja Kanada kodakondsus, kuid malevõistlustel esindab ta Kanadat. Suurmeistriks sai ta 21-aastaselt 2013. aastal. Kolm aastat varem oli ta FIDE-lt saanud rahvusvahelise meistri nimetuse. Ta jagas 2011. ja 2015. aastal Kanada meistrivõistlustel esikohta, kuid mõlemal korral kaotas lisamatšis. 2014. aastal võitis ta Victorias toimunud Kanada lahtised meistrivõistlused. 2012. aastal jagas Hansen Mar del Platas Ameerika maailmajao meistrivõistlustel 1.–5. kohta (lisamatšis jäi neljandaks). Ta pääses mängima maailma karikaturniirile 2011. ja 2013. aastal, kuid avaringist edasi ta ei saanud. Hansen on mänginud Kanada võistkonna koosseisus neljal maleolümpial (2012–2018, seejuures 2018. aastal mängis esimesel laual).  Eric Hansen – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Eric Hansen FIDE andmebaasis
Borislava Borisova

Borislava Borisova (bulgaaria keeles Борислава Борисова; sündinud 27. veebruaril 1951 Popovos Tǎrgovište piirkonnas) on bulgaaria päritolu Rootsi maletaja, naiste rahvusvaheline meister (1974). Borisova tuli 1976. aastal Bulgaaria naiste malemeistriks, kuid 1976. aastal naiste maleolümpial Haifas ta ei mänginud, sest idabloki riigid poliitilistel põhjustel ei osalenud. Alates 1978. aastast esindab ta rahvusvahelistel malevõistlustel Rootsit. Ta on esinenud Rootsi naiskonna koosseisus seitsmel naiste maleolümpial (1978–1984, 1988, 1992, 1994). Seejuures mängis ta 1978. ja 1980. aastal naiskonna esimesel laual, 1982. aastast teisel laual. Borisova pääses kahel korral mängima naiste maailmameistrivõistluste tsoonidevahelisele turniirile: 1979. aastal Rio de Janeiros tuli ta kümnendaks ja 1982. aastal Bad Kissingenis jagas 12.–13. kohta. 1985. aastal Eksjös ja 1987. aastal Gausdalis peetud MM-i tsooniturniiril jäi ta kolmandaks ja ei kvalifitseerunud tsoonidevahelisele turniirile.  Borislava Borisova – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Borislava Borisova FIDE andmebaasis
James Carnegie, kolmas Fife'i hertsog

James George Alexander Bannerman Carnegie (23. september 1929 – 22. juuni 2015) oli kaheteistkümnes Southeski krahv ja kolmas Fife'i hertsog. James sündis Charles Carnegie ja Maud Carnegie ainsa lapsena. Southeski krahvi pojana kandis ta sünnijärgselt Kinnairdi lordi tiitlit. James Carnegie õppis Gordonstouni koolis Ludgrove'is ning Kuninglikus Põllumajanduskolledžis Cirencesteris. Aastatel 1948–1950 teenis ta Malaias Šoti rügemendis. Fife'i hertsogkonna andis Jamesi vanaisale Alexander Duffile kuninganna Victoria 1889. aastal pärast Duffi abiellumist printsess Louise'iga. 1900. aastal muutis ta tiitli statuuti, lubades seda pärandada ka naissoost pärijale, kuna Alexandril ja Louise'il polnud poega. Tiitel läks pärast Duffi surma tema vanemale tütrele Alexandra Connaughtile. Alexandra suri 26. veebruaril 1959 ning James päris temalt Fife'i hertsogi ja MacDuffi markii tiitli, kuna Alexandra ainus poeg ja Jamesi ema olid juba surnud. 16. veebruaril 1992 päris ta oma isalt Southeski kaheteistkümnenda krahvi tiitli. James Carnegie on kuningas Edward VII tütretütrepoeg ning laiendatud Briti kuningliku perekonna liige. 1. augusti 2007 seisuga on ta Briti troonipärilusjärjestuses 54. kohal ning esimene, kes pole George V järeltulija. Ta ei täida kuninglikke kohustusi ega saa rahalist toetust. 11. septembril 1956 abiellus James Carnegie leedi Caroline Dewariga. Nad lahutasid abielu 1966. aastal. Paaril oli kolm last: Surnult sündinud poeg (4. aprillil 1958) Leedi Alexandra Etherington (sündinud 20. juunil 1959) David Charles Carnegie (sündinud 3. märtsil 1961)
Hobuste korduv uveiit

Hobuste korduv uveiit (inglise keeles Equine recurrent uveitis, lühendiga ERU) on silma soonkesta põletik ning kõige levinum põhjus hobuste nägemiskaotusele. Korduvat uveiiti iseloomustavad korduvad silmasisese põletiku episoodid. Iga haigestumisega kahjustub silm aina rohkem. Ühekordne silma soonkesta põletik ei arene ilmtingimata ERU-ks. Haiguse tunnusteks on silma kissitamine, silma hägustumine, pisaravool ja silma punetus. Korduv uveiit on autoimmuunhaigus, mille võivad vallandada erinevad faktorid. Üheks võimalikuks tekitajaks on bakteriaalsed infektsioonid, nagu näiteks leptospiroos. Leptospiroos põhjustab hobuse immuunsüsteemis häireid, mille tagajärjel võib tekkida uveiit. Tavaliselt võtab haiguse ilmnemine aega vähemalt 12 kuud peale leptospiroosi nakatumist. Lisaks võivad uveiiti tekitada parasiidid, silmatraumad, kornea haigused ja erinevad viirused, nagu näiteks 1. ja 2. tüüpi hobuste herpesviirus. Kuna ERU patogenees on immuunvahendatud, on võimalik, et selle haiguse tekkes on oluline roll ka isendi geneetikal, mis määrab tema vastuvõtlikkuse uveiidiga seotud infektsioonidele, haiguse väljakujunemise ja selle raskusastme. On tõestatud, et näiteks appaloosa tõugu hobustel on geneetiline eelsoodumus haigestuda elu jooksul korduvasse uveiiti. Uveiidi raviks hobustel kasutatakse erinevaid  kortikosteroide sisaldavaid silmatilku, mis vähendavad põletikureaktsiooni silmas. Kortikosteroide võib manustada ka süsteemselt. Samuti on vajalik valu vaigistamine, milleks sobivad süsteemsed mittesteroidsed valuvaigistid (fluniksiin, fenüülbutasoon) ning lokaalselt atropiin. "Silma soonkesta põletiku (uveiit) ravi hobustel". Eesti Maaülikooli suurloomakliinik. Originaali arhiivikoopia seisuga 25.11.2019. Vaadatud 15.11.2019. Brian C.Gilger, Cornelia Deeg (2011). Equine Ophthalmology. Elsevier. Lk 317. "Uveitis". University of Liverpool. Vaadatud 14.11.2019. Lynne S. Sandmeyer, Bianca S. Bauer, Cindy Xin Feng, Bruce H. Grahn (juuli 2017). "Equine recurrent uveitis in western Canadian prairie provinces: A retrospective study (2002–2015)". Canadian Veterinary Journal. Vaadatud 8.11.2019.{{netiviide}}: CS1 hooldus: mitu nime: autorite loend (link) "LEPTOSPIROOS HOBUSTEL". 20. juuni 2014. Vaadatud 10.11.2019. Lynne Sandmeyer. "Equine Recurrent Uveitis".