laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Nikolai Ostrovski

Nikolai Ostrovski (vene keeles Николай Алексеевич Островский; 29. september (vkj 16. september)1904 Vilija, Volõõnia kubermang (tänapäeval Rivne oblast, Ukraina) – 22. detsember 1936 Moskva) oli vene kirjanik. Nikolai Ostrovski sündis Volõõnia kubermangus allohvitseri ja ametniku Aleksei Ostrovski (1854–1936) perekonnas. 1914. aastal kolis Ostrovskite perekond Šepetivkasse. Juba 1916. aastal pidi Nikolai Ostrovski tööle minema. Ta töötas raudteejaama restorani köögis, laotöölisena ja katlakütja abina. Töö kõrvalt õppis ta ka koolis. 20. juulil 1919 astus Nikolai Ostrovski komsomoli. 1919. aasta augustis läks ta vabatahtlikuna rindele ja võttis Punaarmee koosseisus osa Venemaa kodusõjast. 1920. aasta augustis sai ta Lvivi lähedal selga raskelt haavata ja demobiliseeriti. Osales 1920–1921 eriüksuste koosseisus vastupanuliikumise mahasurumisel. 1921. aastal töötas ta Kiievis elektrimontööri abina ja oli ühtlasi käitise komsomolisekretär. 1922. aastal osales ta Kiievis raudteeharu ehitusel ja külmetus. Varsti pärast seda haigestus ta tüüfusse. Paranemise järel määrati ta Vsevobutši komissariks Poola piiri äärde Berezdivisse. Hiljem oli Ostrovski komsomolitööl Berezdivis, Izjaslavis ja Šepetivkas. 1924. aastal astus ta Venemaa Kommunistlikku (bolševike) Parteisse. 1927. aastal halvenes Nikolai Ostrovski tervis sedavõrd, et ta oli sunnitud jääma voodirežiimile. Ametliku versiooni kohaselt avaldasid ta tervisele mõju haavatasaamine ja rasked töötingimused, mistõttu ta haigestus polüartriiti. Tänapäeval on avaldatud arvamust, et tal võis olla liigesejäikuslik lülipõletik, mis on pärilik haigus. 1927. aasta sügisel hakkas Ostrovski kirjutama autobiograafilist romaani "Повесть о "котовцах"" ("Jutustus "kotovskilastest""), kuid selle käsikiri läks pool aastat hiljem postis kaduma. 1929. aasta augustis kaotas ta nägemise ja jäi pimedaks. 1930. aasta lõpul hakkas ta kirjutama autobiograafilist romaani "Kuidas karastus teras" ("Как закалялась сталь"). 1932. aasta aprillis hakkas ajakiri Molodaja Gvardija avaldama romaani järjejutuna. Romaani esimene osa ilmus 1932. aasta lõpul ja teine osa 1934. aastal. 1935. aastal autasustati teda teose eest Lenini ordeniga. Romaani töödeldud variandist sai Nõukogude kirjanduse tähtsamaid propagandateoseid. Eestikeelses tõlkes on "Kuidas karastus teras" ilmunud 1940., 1941., 1945., 1947., 1952., 1961., 1966., 1973. ja 1984. aastal. 1936. aastal hakkas Nikolai Ostrovski kirjutama romaani "Tormi sünnitatud" ("Рождённые бурей"), mis käsitles revolutsioonilisi sündmusi ja kodusõda Lääne-Ukrainas. Romaan jäi lõpetamata, kuid ilmus juba samal 1936. aastal. Romaani eestikeelne tõlge on ilmunud 1941., 1951., 1954. ja 1968. aastal. http://russiapedia.rt.com/prominent-russians/literature/nikolay-ostrovsky/ "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 26. juuni 2015. Vaadatud 25. juulil 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
Hepburn

Hepburn oli neljaliikmeline Briti tüdrukute rokkbänd. Ansambel andis aastatel 1999–2000 välja albumi ja kolm singlit, millest tuntumaks on saanud esimene – "I Quit". Singel jõudis Briti singlimüügi edetabelis kaheksandale kohale ning Ameerikas leidis laul kasutamist teleseriaali "Buffy the Vampire Slayer" ("Vampiiritapja Buffy") soundtrack'i albumil. Ansambli algkoosseisus olid Jamie Benson (vokaal), Lisa Lister (kitarr), Sarah Davies (bass) ja Beverley Fullen (trummid). Viimast asendas hiljem Lisa Gordon ja seejärel Tasha Bayliss. "Hepburn" (1999) "I Quit" (1999) "Bugs" (1999) "Deep Deep Down" (2000)
Skunk Anansie

Skunk Anansie on Briti ansambel. Ansambel alustas tegutsemist 1994. aastal, lagunes 2001 aastal ning tuli uuesti kokku 2009. aastal. Ansambli liikmeteks on laulja Skin (õieti Deborah Anne Dyer), kitarrist Cass (õieti Richard Lewis), basskitarrist Ace (õieti Martin Kent) ja trummar Mark Richardson. Ansambel on välja andnud viis stuudioalbumit: "Paranoid and Sunburnt" (1995), "Stoosh" (1996), "Post Orgasmic Chill" (1999), "Wonderlustre" (2010) ja "Black Traffic" (2012), ning kogumikalbumi "Smashes and Trashes" (2009). Ansambel on esinenud ka Tallinnas, 1996. aastal Rock Summeril.
Shakespears Sister

Shakespears Sister on poprokki esitav muusikaprojekt. 1988. aastal alustas selle nime all tegutsemist Briti-Iiri muusik Siobhan Fahey, aga 1989. aastal sai projektist duett koos ameeriklanna Marcella Detroitiga. Koos andsid nad välja kaks albumit ning laul "Stay" jõudis Briti singlimüügiedetabelis esikohale. Detroit lahkus ansamblist 1993. aastal; Fahey lõpetas projekti 1996. aastal jätkas karjääri oma nime all. 2009. aastal aga võttis Fahey selle projekti nime uuesti kasutusele. "Sacred Heart" (1989) "Hormonally Yours" (1992) "#3" (2005) "Songs from the Red Room" (2009) "Cosmic Dancer" (2011)
Saved by the Girl

"Saved by the Girl" on 2015. aastal välja antud duubel-CD naislauljate esitatud lauludega 1990. aastatest. Kogumiku andis välja Sony Music Entertainment UK Ltd. Albumil olevatest lauludest 21 on olnud Briti singlimüügiedetabeli esiviisikus, neist 6 on olnud esikohal.
Kopenhaageni rahu

Kopenhaageni rahu (taani keeles Freden i København) oli 6. juunil 1660 (ukj) Taani ja Rootsi vahel Kopenhaagenis sõlmitud rahuleping. See rahuleping koos Oliwa rahulepinguga lõpetas Teise Põhjasõja (1655–1660). Lepingu tulemusena tagastas Rootsi muu hulgas Taanile Bornholmi saare.
Mira Sorvino

Mira Katherine Sorvino (sündinud 28. septembril 1967 New Yorgis) on Ameerika Ühendriikide näitleja. 1989. aastal lõpetas ta Harvardi ülikooli Ida-Aasia uuringute ja sinoloogia erialal magna cum laude. Ta on vahetusüliõpilasena õppinud ühe aasta Pekingis ja valdab mandariinihiina keelt. Esimene pisiroll filmis oli Mira Sorvinol juba 1985. aastal, filminäitlejakarjääri alustas ta 1993. aastal. Mira Sorvino isa oli näitleja ja filmilavastaja Paul Sorvino. Alates 2004. aasta juunist on Mira Sorvino abielus näitleja ja filmilavastaja Christopher Backusega, neil on neli last. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 25. juuni 2016. Vaadatud 31. mail 2016.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Mira Sorvino andmekogus IMDb (inglise)
Skåne sõda

Skåne sõda (rootsi keeles Skånska kriget, taani keeles Skånske Krig) oli aastatel 1675–1679 Taani ja Rootsi vahel toimunud sõda. Sõda toimus peamiselt Rootsis Skåne maakonnas. Sõja põhjus oli Taani soov saada tagasi Skåne maakond. Sõda lõppes 1679. aasta Lundi rahuga, mille järgi säilis sõjaeelne olukord (status quo).
Liivimaa kodusõda (1297–1330)

Liivimaa kodusõda oli 1297–1330 Liivimaa ordu ning Riia peapiiskopkonna ja keskaegse Riia linna vahel toimunud sõjaliste konfliktide seeria. Hansalinn Riia linna toetas selles pikas sõjas katoliiklik Riia peapiiskopkond koos talle alluvate piiskopkondadega (Tartu ja Saare-Lääne). Saksa ordu Liivimaa ordu soov saavutada kontroll ja valitsemine kogu Liivimaal, analoogselt Saksa ordu poolt Preisimaal (Ermlandi, Kulmi, Pomesaania ja Samlandi) piiskopkondade üle saavutatud kontrolliga. Kodusõja käigus vallutas Liivi ordu küll piiskopkondadelt mitmeid alasid, ent need tagastati hiljem piiskopkondadele paavsti esindajate isikliku sekkumise järel. Riia linna iseseisvuse ja kodanike üle kontrolli saavutamiseks muretses Liivimaa ordu 1274. aastal Habsburgide Saksa kuninga (1273–1291) Rudolf I Habsburgi käest õiguse, ilmlikkudes asjus Riia linnas kohtu mõistmiseks, mida Riia linn ei aktsepteerinud. 1297. aastal puhkes vaenus ning riialased kiskusid Riia ordulossi ja ordukiriku omas linnas maani maha ja hukkasid ordurüütlid ära, kelle nad aga kätte said. 1298. aastal, kuna Riia linn, Riia peapiiskop ja Saare-Lääne piiskop olid sõlminud leedukatega liidu ordu vastu, vallutas ordumeister karistuseks Saare-Lääne piiskopi maad, sh Koluvere linnuse ja Lihula linnuse, kus parajasti viibis Saare-Lääne piiskop Konrad I. Piiskop võeti vangi ja Lihula Eliisabeti kirik hävitati. Riia peapiiskop ja Tartu ning Saare-Läänemaa piiskop lõid liidu Riia linnaga, otsiti abi Taanist ja isegi Liivimaa õelamaid vaenlasi, paganlikke leedulasi, kutsuti linna päästma. Rüüstamise järel, suutis Hansa Liidu vahendamine riidlejad 1299. aastal ära lepitada. 1305. aastal aga ostis Ordu Dünamünde kloostri Tsistertslaste munkade käest 4000 marga eest, et laevateed Riia alla kinni panna ja linna kontrollida. Liivimaa kodusõja ajal sõlmiti liidulepinguid välisjõududega: Riia - Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi suurvürst Gediminase ja Liivimaa ordu Novgorodi vabariigiga. Varsti pärast Eberhard von Monheimi saamist ordumeistriks 25. mail 1328 hakkas Riia linn mässama ordumeistri vastu ning 23. juunil 1328 põletasid riialased Daugavgrīva (Dünamünde) aleviku. Riialased pöördusid abi saamiseks leedulaste poole, kes 1329. aasta septembris korraldasid sõjakäigu, mis ulatus Paistuni. Pärast leedukate tagasipöördumist asus Monheim septembris piirama Riia linna. Pärast pikka piiramist alistus Riia linn 17. märtsil 1330 ordumeistrile. Alistumise märgiks pidi linn ühest kohast müüri maha kiskuma. Pärast seda lasi ordumeister Riia kõrvale ehitada Riia ordulinnuse. 1330. aastal pärast Riia linna allutamist lõplikult Liivimaa ordule: linn pidi minema ordu ainuvõimu alla, ordule pidi tagasi antama linnusekoht ning see pidi ka üles ehitatama, samuti pidi ordu määratud linnafoogt osa võtma rae igapäevasest tööst. Nii kehtestus linna üle üpris otsene võim, mis suunas muuhulgas ka selle sisepoliitikat. 1330. aastal alustati ka Riia ordulinnuse ehitamist, loss valmis 1353. aastal, hiljem sai hoone Liivimaa ordu ordumeistri residendiks. Villem Reiman. Eesti ajalugu, Tartu 1920
Liepāja Püha Nikolai peakirik

Liepāja Püha Nikolai peakirik ehk Karosta peakirik (Läti keeles Liepājas Svētā Nikolaja pareizticīgo Jūras katedrāle) on Läti Õigeusu Kiriku Riia piiskopkonna kirik Lätis Liepāja linna Karosta linnaosas aadressil Katedrāles ielā 7. Pseudovene stiilis kirik ehitati Venemaa Keisririigi sõjaministeeriumi kulul mereväe peakirikuks Liibavis (Liepājas). Tegemist on suurima õigeusu kirikuga Lätis. Hoone projekteeris Peterburi arhitekt Vassili Kosjakov. Hoone muudab unikaalseks sammaste puudumine. Kirik on ehitatud valatud betoonist, mida katavad graniit ja liivakivi. Seinad on laotud punastest tellistest, mida katavad kollased tellised. Kiriku neljal frontoonil asuvad kirikuslaavikeelsed piiblitsitaadid. Kiriku keskmist kuplit ümbritsevad neli väiksemat kuplit, need sümboliseerivad Jeesust ja nelja evangelisti. Hoone peasissepääsu juures asub kellatorn. Kirikuhoone on üle 50 meetri kõrge. Kiriku seinu kaunistab Peterburi meistrite loodud majoolika. Kirikus paiknes kunagi kolm altarit ja vastavalt kolm kahekorruselist ikonostaasi, nende ees asuvale soleale (altariesisele astangule) viib kolm marmorist treppi. Aastal 1890 avaldas Aleksander III soovi, et Liepāja sõjasadama ja sõjaväelinnaku juures oleks õigeusu kirik. Kiriku projekteeris Vassili Kosjakov ja ehitustööd algasid aastal 1900. Hoone valmis aastal 1903. Suurema osa ehitusele kulunud rahast annetas Nikolai II. Ta viibis koos oma perega ka kiriku pühitsemise juures. Hoone hakkas kuuluma Liepājas asunud mereväebaasile ja nagu kõik teised mereväe alluvuses olnud kirikud (ülejäänud kaks asusid Kroonlinnas ja Peterburis) Venemaal, oli ka see pühitsetud meremeeste kaitsepühakule Nikolausele. Esimese maailmasõja ajal viidi suurem osa kiriku varadest (ikonostaas, kellad) Venemaale. 1930. aastatel võeti hoone kasutusele Läti mereväe Liepāja garnisoni luteri kirikuna. Teise maailmasõja ajal võeti maha ka viimased kirikukellad ja hoone võtsid kasutusele Saksa garnisoni õhutõrjeüksused. Pärast sõda asus Karostas Punaarmee baas. Kirikuhoone oli kasutusel spordisaali, kinosaali ja madruste klubina. Aastal 1991 vabastasid sõjaväelased hoone ja lubasid usklikele sinna juurdepääsu. Järgmisel aastal hakkasid jumalateenistused seal toimuma regulaarselt. Kirikuhoone tagastati õigeusu kirikule ametlikult siiski alles aastal 1994, mil Vene väed Lätist lahkusid. Kiriku sisustus on taastatud vaid osaliselt. Kiriku altariruumi poolne osa Karosta peakirik Kiriku peasissepääs http://www.zudusilatvija.lv/objects/object/18188/e Liepāja Püha Nikolai peakiriku koduleht Liepāja Püha Nikolai peakirik Läti Õigeusu Kiriku kodulehel
Mihkel (purjelaev)

Mihkel oli Ameerikas ehitatud neljamastiline abimootoriga purjelaev, mis oli ühtlasi 1934–1940 Eesti suurim purjelaev. Teoreetiliselt oli suurimaks kunagi Eesti lippu kandnud purjelaevaks 1926 brutoregistertonnine kuunar Viktor, mis aga pärast ostu USA-st juba enne Eestisse jõudmist ja tegelikku kasutuselevõttu uppus. Seega võib Mihklit pidada tegelikult suurimaks kasutuses olnud Eesti purjelaevaks. Purjelaev algse nimega Josiah B. Chase lasti vette USA-s Kanada piiri lähedal Boothbays 8. jaanuaril 1921. Laev oli ehitatud Atlantic Coast Co tellimusena. See oli üks viimaseid USA-s veesatud suuri 4-mastilisi ookeani-purjelaevu. Aluse kodusadam oli Boston ja viimane kohalik omanik Crowell & Thurlow. Toonased viimased ookeani-kaubapurjelaevad kippusid Boothbays kasutult seisma jääma. 1934. aasta suvel ostis laeva Eestisse ise kohale sõitnud pärnakast kapten ja laevaomanik Kristjan Jurnas ning see sai seni suurimaks Eesti purjelaevaks nimega Mihkel. 21. juulil väljuti USA-st pikale sõidule Kopenhaagenisse ja 14. oktoobril väljus laev Pärnust esimesele teenistusreisile Soome. 1940. aastal natsionaliseerisid okupatsioonivõimud laeva. 25.–26. augustil 1941 paigutati Tallinnas purjedeta ja liikumisvõimetu laeva pardale umbes 3500 Punaarmeesse mobiliseeritud eestlast. Laev viidi puksiiridega reidile ja seoti ankrupoi külge, et sõita hiljem üldise konvoiga edasi Venemaale. Paisunud tormis tuli ankrupoi põhjast lahti ja meeskond ajas laeva ööl vastu 28. augustit Paljassaare randa, 100 m kaugusele kaldast, kinni. Nõukogude 3 miilitsat lahkusid aga laevalt. Nüüd pääsesid pardal olijad peagi maale, kus käis küll veel lahing viimaste punaste ja linna hõivavate sakslaste ning eestlaste vahel. Teadaolevalt laeval olijaist keegi ei hukkunud. Saksa okupatsiooni algul tõmmati Mihkel madalikult lahti, remonditi ning arvati 1943 Saksa mereväe koosseisu vahilaevana. 1944. aasta jaanuari keskel alustas laev teekonda Tallinnast Saksamaale, kuid uppus tormis 23. jaanuaril Saaremaast läänes. Laev oli 4-mastiline abimootoriga kuunar (praamseil-kuunar). Eesmisse masti oli võimalik heisata raapuri. Põhiandmed: Pikkus: 71,39 m Laius: 12,59 m Mahutavus: 1639 brt Meeskond: 19 Pärnu postimees: Visa reeder Kristjan Jurnas ehk Pärnu Jõnn ja tema laevad maailmameredel TUNA: Küllo Arjakas / 1941. aasta augusti lõpupäevad Tallinnas Worthpoint: foto Boothbay-s ehitatud sarnasest kuunarist
Daugavpilsi Borissi ja Glebi katedraal

Daugavpilsi Borissi ja Glebi katedraal (läti keeles Daugavpils Borisa un Gļeba pareizticīgo katedrāle) on Läti Õigeusu Kiriku Daugavpilsi ja Rēzekne piiskopkonna katedraal Lätis Daugavpilsi linnas Jaunbūve linnaosas aadressil Tautas iela 2. Mahutavuselt (5000 inimest) on katedraal suurim kirik Lätis. Pseudovene stiilis hoone on projekteerinud arhitekt M. Pozarov. Kirikuhoone pikkus on 40, laius 20 meetrit ja kõrgus 16 meetrit (koos torniga 56 meetrit). Katedraali kaunistavad kolm torni, kullatud kupleid on kümme. Hoone katusel paikneb kellatorn nelja kellaga. Apsiid on hulknurkne. Kirik on kolme lööviga, lööve eraldavad 14 sammast. Peaaltar on pühitsetud Borissile ja Glebile. Kirikus asub kolmekorruseline tammepuust ikonostaas, mille ikoonid on koopiad Viktor Vasnetsovi loodud ikonostaasist Kiievi Vladimiri katedraalis. Praeguse katedraali kohale rajas esimese õigeusu kiriku kindralkuberner Konstantin von Kaufmann. Aastal 1903 otsustati Polotski piiskopkonna valitsuses rajada selle asemele Daugavpilsi kindluse garnisonile uus kirik. Ehitustööd algasid 1904. aastal ja hoone valmis aastal 1905. Vana rauast kirikuhoone viidi Jersikasse. Hoone ehitust rahastas armee. Kirik pühitseti 25. juunil 1905 (vana kalendri järgi 12. juunil). Ehkki Esimese maailmasõja ajal toimusid kirikus pidevalt palvused, algasid regulaarsed jumalateenistused alles aastal 1922, mil sealseks vaimulikuks oli preester Augusts Pētersons (hilisem Läti metropoliit Augustins (Pētersons)). Varem viisid kirikus jumalateenistusi läbi teiste koguduste preestrid; põhiliselt aga Daugavpilsi Aleksander Nevski kiriku vaimulik isa Odelski. Sõja ajal kannatada saanud kirikut remonditi korduvalt (aastail 1922–1923 taastati katus, aastail 1926–1927 vahetati see uue vastu, aastail 1930–1931 taastati aga kannatada saanud interjöör. Aastal 1925 hakati kirikus kaks korda kuus pidama lätikeelseid jumalateenistusi. Aastal 1938 ordineeriti kirikus ametisse Läti Õigeusu Kiriku Jersika vikaarpiiskopkonna piiskop Aleksander. Piiskopi residentsiks sai sama kirik; sellest ajast peale oli Daugavpilsi Borissi ja Glebi kirik katedraal. Pärast Teist maailmasõda laastasid kirikut kahel korral tulekahjud. Toonane kiriku eestseisja Nikolai (ametis aastail 1951–1984 juhtis kiriku taastamistöid; tema eestvedamisel istutati kiriku ümber ka puud. Vahepeal katedraali staatuse kaotanud kirikust sai taas katedraal aastal 1989, mil avati taas Daugavpilsi vikaarpiiskopkond ja uueks Daugavpilsi piiskopiks sai Aleksandr (Kudrjašov). Kirikut remonditi põhjalikult aastail 2004–2008. Remonditööde käigus kullati taas üle ka katedraali oma esialgse välimuse kaotanud kuplid. Петровский, Юрий Даугавпилсский кафедральный собор Святых благоверных князей Бориса и Глеба отмечает свое 100-летие. «Наша газета» 2005 год, № 59 (343). Fotod katedraalist Katedraali koduleht
Väike-Kloostri tänav

‹ Kaart ajutiselt peidetud (?) › Väike-Kloostri tänav on tänav Tallinna vanalinnas. Väike-Kloostri tänav algab Suur-Kloostri tänavalt ja lõpeb Nunne tänaval. Väike-Kloostri tänav on ligikaudu 75 m pikkune. Aastatel 1950–1987 kandis tänav nime Vaksali põik. Aadressil Vaksali põik 3 asus 1950. aastatel hotell Balti. Nunnatorn Kalender-märkmik, 1959, Eesti NSV Ajalehtede-ajakirjade kirjastus, Tallinn.  Väike-Kloostri tänav – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Jonas Švedas

Jonas Švedas (9. oktoober 1908 Liepāja – 15. oktoober 1971 Vilnius) oli leedu helilooja ja dirigent. Aastatel 1924–1929 õppis ta Klaipėda Muusikakoolis. 1930–1935 mängis Jonas Švedas trombooni Kaunase Riikliku Draamateatri orkestris ja Kaunase Raadio sümfooniaorkestris. 1933. asutas ta Kaunases noorte puhkpilliorkestri. 1935–1940 oli ta lauluõpetaja, koorijuht ja orkestrijuht Kaunase Aušrosi gümnaasiumis. 1936–1940 juhatas ta Kaunase Konservatooriumis (tänapäeval Leedu Muusika ja -Teatriakadeemia) trombooni ja tuuba klassi ning õpetas muusikapedagoogikat ja -metodoloogikat. 1944–1962 oli Jonas Švedas Leedu NSV Riikliku Laulu- ja Tantsuansambli kunstiline juht. 1945–1970 oli ta Vilniuse Konservatooriumi õppejõud (aastast 1966 professor) ja rahvapillide kateedri juhataja. 1946–1970 oli Jonas Švedas Leedu laulu- ja tantsupidude peadirigent. Jonas Švedas on maetud Vilniuses Antakalnise kalmistule. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 25. juuli 2015. Vaadatud 25. juulil 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) http://www.vilnijosvartai.lt/personalities/view/?id=257
Kalalaev

Kalalaev ehk püügilaev on kala, mereloomade või muude veeorganismide püügiks, aga ka vastuvõtuks, töötlemiseks ja transpordiks mõeldud laev. Kalalaeva ehituslikeks iseärasusteks on reeglina spetsiaalsete püügiseadmete või püügitingimuste, samuti püütud veeorganismide hoiukoha olemasolu. Kalalaevadel võib olla suurendatud merekindlus (näiteks suurem süvis ja parem püstuvus), võimaldamaks püüki erinevates ilmastikutingimustes. Kalalaevu võidakse liigitada püügipiirkonna, püügimeetodi, püütava veeorganismi, aga ka muu funktsiooni põhjal. Väikest ja kerget rannikulähedaseks- või sisevetel kasutamiseks mõeldud kalapüügialust nimetatakse kalapaadiks. Kalapaat Kalapüük Töönduspüük Traal Kalavõrk
Jūrė

Jūrė (ka Jūrė II, kuni aastani 2002 Jūrės geležinkelio stotis (Jūrė raudteejaam)) on alev Leedus Kazlų Rūda omavalitsuses Kazlų Rūda vallas. Alev asub Pilvė jõe kaldal; seda läbib Kaunase ja Kazlų Rūda vaheline raudtee. Alevis on algkool, kultuurimaja ja raamatukogu. Vaatamisväärsuseks on kultuurimälestiste registrisse kantud raudteejaama hoone aastast 1937. Jūrės on elanud Leedu ooperisolist Violeta Urmanavičiūtė-Urmana. Alev tekkis Esimese maailmasõja ajal, mil sinna rajati raudteejaam. Aastal 1915 rajati selle kõrvale Saksa sõjaväekalmistu. Aastal 1916 raudteejaama juurde rajatud sõjavangide laagri puidust barakid võtsid pärast sõda kasutusele Leedu metsatöölised. Laagris raiutud puitu kasutasid sakslased kitsarööpmelise raudtee rajamiseks, mis ühendas Kazlų Rūdat Pavilkijysega. Aastaks 1925 oli kujunenud asula tänavavõrgustik. Aastal 1926 sai Jūrė omale kooli ja turuplatsi. Aastal 1928 ehitati asulasse veski ja kaks saekaatrit. Teise maailmasõja ajal olid Jūrė ümbruses taas vangilaagrid (nii Nõukogude kui ka Saksa sõjavangide omad). 1940. aastatel ühendas asulat Ežerėlisega kitsarööpmeline raudtee, mida kasutati turba veoks. Alev sai asulast aastal 2002. Raudteejaama hoone Jūrė koolimaja Jūrė kabel (valminud aastal 2008) [1] Alev portaalis vietoves.Lt
Marie von Ebner-Eschenbach

Marie von Ebner-Eschenbach (neiupõlvenimi Marie Dubský von Třebomyslice; 13. september 1830 Troubky-Zdislavice Kroměříži lähedal (tänapäeval Tšehhoslovakkia) – 12. märts 1916 Viin) oli austria kirjanik. Marie von Ebner-Eschenbach sündis parun Franz Dubský perekonnas. 1848. aastal abiellus ta sõjaväeinseneri ja leiutaja Moritz von Ebner-Eschenbachiga, kes suhtus toetavalt oma abikaasa kirjanduslikesse ambitsioonidesse. Nende abielu jäi lastetuks, Moritz von Ebner-Eschenbach suri 1898. aastal. Alates 1856. aastast elas ta põhiliselt Viinis. Marie von Ebner-Eschenbach alustas kirjanduslikku tegevust näitekirjanikuna, kuid tema näidendid "Maria Stuart in Schottland" ("Maria Stuart Šotimaal", 1860), "Marie Roland", (1867), "Doctor Ritter" (1872) ja "Männertreue" ("Meeste truudus", 1874) ei saavutanud suuremat edu. Edu aga saavutas 1875. aastal ilmunud realistlik jutukogu "Erzählungen" ("Jutustused"). 1883. aastal ilmus jutukogu "Dorf- und Schlossgeschichten" ("Küla- ja lossijutud"). Üheks tema põhiteoseks peetakse psühholoogilist romaani "Das Gemeindekind" ("Kogukonna laps", 1887). 1900. aastal valiti ta esimese naisena Viini Ülikooli audoktoriks. Marie von Ebner-Eschenbach kirjutas ka aforisme. Eesti keeles on 2007. aastal ilmunud tema aforismide valikkogu "Aforism on pika mõtteahela viimane lüli". Eesti keeles on 1936. aastal ilmunud ka Marie von Ebner-Eschenbachi lastejutt "Krambambuli". Marie von Ebner-Eschenbach 1830-1916 Lebendiges Museum Online Marie von Ebner-Eschenbach (1830-1916) wortblume.de Marie von Ebner-Eschenbach Wortwuchs
Hatiku järved

Hatiku järved on kahest järvest koosnev järvestik Põlva maakonnas Põlva vallas Aarna külas Kähri–Koorvere tee ääres. Järved on eraldatud kitsa soise maaribaga. Järvestik kuulub Ida-Eesti vesikonna Peipsi alamvesikonda. Põhjapoolsema, Hatiku Tagajärve pindala on 1,8 ha ja kaldajoone pikkus 510 m. Lõunapoolsema, Hatiku Edejärve pindala on 1,6 ha ja kaldajoone pikkus samuti 510 m. Keskkonnaregister. Tagajärv (Hatiku Tagajärv) Keskkonnaregister. Edejärv (Hatiku Edejärv) Hatiku järved orienteerumiskaardil
Vilno leping (1561)

Vilno leping (ajalookirjanduses ka Vilno pakt, Vilniuse leping (pakt)) oli 28. novembril 1561 (ukj) Liivi sõja ajal Vilniuses Liivimaa konföderatsiooni ja Leedu suurvürstiriigi vahel sõlmitud leping. Vastavalt lepingule loodi Liivi ordu maa-ala ühe osa põhjal ilmalik Kuramaa hertsogiriik ja teine osa (Väina jõest põhja pool asetsev Üleväina-Liivimaa ehk Inflanty) läks Leedu suurvürstiriigi ja 1569. aastal Lublini uniooniga moodustatud Rzeczpospolita valdusse, mille valitseja oli personaaluniooniga Poola kuningas ja Leedu suurvürst.