laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Juhan Vilms

Juhan Vilms (22. september 1893 Kabala vald, Pilistvere kihelkond, Viljandimaa – 22. veebruar 1952 Buenos Aires) oli eesti arst ja eugeenik. Juhan Vilms lõpetas Tartu Reaalkooli ja õppis aastatel 1914–1917 Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas, lõpetas aastal 1919 Tomski Ülikooli, kuhu ta oli Esimese maailmasõja eest evakueerunud. Ta kaitses 1923. aastal Tartu Ülikoolis eksternina väitekirja "Kõhreglükogeeni püsivusest mõnesuguste glükogeeni vähendavate tegurite puhul" ja sai Dr. med. kraadi. Vilms liitus Siberis Tšehhoslovakkia korpusega ja naasis hiljem kodumaale Vladivostoki kaudu. Aastatel 1920–1924 oli ta Tartu Ülikooli patoloogia instituudi assistent. Ta valmistus ülikooli kehalise kasvatuse teooria professuuriks, kuid sellest kohast ta siiski loobus ning asus 1926. aastal praktiseeriva naha- ja suguhaiguste arstina Tallinna. Aastatel 1940–1943 töötas ta Tallinna Tehnikaülikoolis tööstuse tervishoiu lektorina. Vilms oli Riigikogu IV koosseisu liige. Ta kuulus Tööerakonda, kuid astus sealt 1930. aastal välja põhjendusega, et erakonna juht Otto Strandman ei teostanud riigivanemana Tööerakonna põhimõtteid. Ta oli 1930. aastal üks ühingu Radikaal asutajatest. 1931. aastal asutas Vilms koos oma toetajatega erakonna Rahvuslik Töökoondus. Juhan Vilms oli Üliõpilaste Selts Raimla liige (c 1922/II). Aastatel 1930­-1932 oli ta Tallinna linnavolikogu liige. Alates 1922. aastast oli Vilms karskusliidu liige ja aastatel 1925­-1926 selle juhatuse esimees. Ta põgenes 1943. aastal Soome, sealt 1944. aastal Rootsi ja elas hiljem Argentinas, kus ta 1952. aastal suri. "Noor-Eesti ja teadus". // Kümme aastat. Noor-Eesti 1905-1915. Tartu 1918 Korporatiivne parlament ja meie uus põhiseadus. Vaba Maa nr 274, 22. november 1933. Lk 4 Uue vaimu teostamisest. Kaja nr 217, 14. september 1934. Lk 2 Kodadest – Asutava Koguni. Vaba Maa nr 40, 15. veebruar 1935. Lk 2 Eesti kodade süsteem on omapärane Euroopas. Uus Eesti nr 8, 9. jaanuar 1936. Lk 9 Kutsekojad ja meie. Vaba Maa nr 32, 9. veebruar 1937. Lk 2 Kutsekodade õigused ja parlamentarism välismaal. Vaba Maa nr 56, 10. märts 1937. Lk 2 Tema vanem vend oli Jüri Vilms. "Tartu Ülikooli üliõpilaskonna teatmik II 1889–1918". Toimetanud Richard Kleis. Tartu 1987 Ken Kalling. [file:///C:/Users/Kasutaja/AppData/Local/Temp/12433-Article%20Text-9509-1-10-20151208.pdf 84 "Kultuurrahvaste mentaliteet peab saama enam kollektivistlikumaks. (Dr Juhan Vilmsi sõnad ja teod)"]. Tartu Ülikooli Ajaloo Küsimusi XLIII (2015). Lk 85–86 Riigikogu IV koosseis[alaline kõdulink] "Vilistlased". Üliõpilaste Selts Raimla. Vaadatud 31. juulil 2024. Ken Kalling. "Näitlik juhtum Eesti meditsiiniloost: Dr. Juhan Vilms ja eugeenika". Eesti Arst, 3 (2002). Lk 182–185 Pekka Erelt. "Korralikul eesti mehel võiks mitu naist olla". Eesti Ekspress, 16. september 2012 Ken Kalling. [file:///C:/Users/Kasutaja/AppData/Local/Temp/12433-Article%20Text-9509-1-10-20151208.pdf 84 "Kultuurrahvaste mentaliteet peab saama enam kollektivistlikumaks. (Dr Juhan Vilmsi sõnad ja teod)"]. Tartu Ülikooli Ajaloo Küsimusi XLIII (2015). Lk 85–112
Ksülofon

Ksülofon on löökpill. Tavaliselt on ta trapetsikujuline. See koosneb erisuurustest ristkülikulistest puitklotsidest. Puitklotse on 36–42. Need on kindlas järjestuses harilikult neljas reas kinnitatud õlgpalmikule. Heli tekitatakse lusikataoliste puitkepikestega vastu klotsi lüües. Ksülofonile on iseloomulik lühike kustuv heli, pikemad helid saavutatakse tremologa. Heli ulatus on c1-c4. Pill on pärit Aasiast, Euroopas sai tuntuks 16. sajandil. Nüüdisajal valmistatakse ka klaviatuurikujulisi ksülofone.
Hans Madissoon

Hans Madissoon (kuni 1936 Hans Madisson, 12. detsember 1887 Kuigatsi vald – 23. mai 1956 Tartu) oli eesti arst ja eugeenik. Madissoon arreteeriti NKVD poolt 1945 ja saadeti vangilaagrisse Tjumeni oblastis. Süüdistuseks oli osavõtt Tartu vanglas 1941 toimunud mõrvade uurimisest. Ta vabanes 1954. Lastekaitse Balti Komitee esimeheks dr. med. H. Madisson. Uus Eesti, 6. detsember 1936, nr. 331, lk. 1. Ev. J. V. Uus õppetool Tartu ülikoolis. Rahvaleht, 8. veebruar 1939, nr. 33, lk. 12. Hakatakse uurima sigimatuse põhjusi. Päevaleht, 9. august 1939, nr. 213, lk. 2.
Tamtamm

Tamtamm on kindla helikõrgusega löökpill: raamil rippuv suur metallketas. Heli tekitatakse nuiaga ketta pihta lüües. Nüüdisajal kasutatakse tamtammi ka sümfooniaorkestrites. Gong
Taldrikud

Taldrikud on ebamäärase helikõrgusega löökpillid. Muistses Iisraelis löödi taldrikuid kokku seaduselaeka õnnistamisel. Alates 8. sajandist eKr kasutati Egiptuses 15 cm läbimõõduga taldrikuid. Kreekas kasutati algul jumalanna Kybele kultusega seotud rituaalides ja hiljem antiikteatris. Kreekakeelne nimetus kymbala levis ka Etruuriasse ja Rooma keisririiki. Taldrikuid on nimetatud ka simbleiks. Orkestrimuusikasse jõudsid taldrikud Glucki, Haydni ja Beethoveni loomingus. Löökpillide põhirühma instrumendiks said taldrikud 19. sajandil romantilises muusikas. Tänapäeva taldrikud on valmistatud vase ja tina sulamist. Taldrikud liigitatakse väliskuju ja kõla järgi hiina taldrikud (piatti cinesi) – kasutatakse peamiselt puhkpilliorkestrites türgi taldrikud – eelistatakse sümfoonia- ja kerge muusika orkestrites Sümfooniaorkestri instrumentaariumi kuuluvad suured, keskmised ja väikesed taldrikud Taldrikud kirjutatakse noodikirjas ilma võtmemärkideta. Kui üks mängija lööb suurt trummi ja taldrikuid, siis kirjutatakse mõlema pilli partiid samale joonele: suure trummi noodivarred alla- ja taldriku omad ülespoole. Lüüakse üksteise vastu; mängitakse suure trummi või timpanipulkadega; mängitakse metall-luuakesega. Mänguviise tähistatakse järgmiselt: cymbale suspendue, colla bacchetta, colla bacchetti di Tamburo, avec la baguette de fer Robert Paiste
Lauka Põhikool

Lauka Põhikool on põhikool Hiiumaa vallas Lauka külas. Esimese koolihoone ehitas 1900. aastal Lauka mõisahärra Evald Ungern-Sternberg. Selles alustas 19. oktoobril 1900 tegevust 2-klassiline Lauka vallakool. Selles hoones asuvad praegu kooli muuseum, käsitöö- ja kunstiklass ning töökoda. Varem (alates 1862. aastast) olid Lauka lapsed saanud haridust Metsiku (samas majas asus ka esimene vallamaja) ja Pandja vallakoolis. Järgmine koolihoone valmis 1939. aastal, sellele liideti 1971 valminud juurdeehitis, mida hiljem, Eesti Vabariigi ajal on oluliselt renoveeritud ja laiendatud. Kooli juures on park koos tiigi, peo- ja jaanituleplatsi ning staadioniga. 1900–1919 – Woldemar Quarnström (ka Voldemar Kvarnström) 1913–1914 – Lepman 1919–1922 – A. Aljas 1922–1928 – Hilda Vähejaus 1928–1929 – Evald Kuslapuu 1929–1930 – Eduard Rokk 1930–1948 – Matvei Kindel 1948–1949 – Elmar Pisa 1949–1950 – Aksel Koppel 1950–1951 – Leo Tikerpuu 1951–1960 – Eimar Kaasik 1960–1961 – Eeri Kessel 1961–1964 – Ago Remmelkoor 1964–1966 – Aser Kessel 1966–1974 – Tiit Petersoo 1974–1980 – Valter Parve 1980–1983 – Rita Siimpoeg 1983–1984 – Helgi Juursalu 1984–1986 – Tõnu Nurk 1986–1987 – Maire Dvornikova 1987–1998 – Signe Rattiste 1998–-2022- Märt Rannast 2022- Margarita Korol Rannap, Heino. Eesti kooli ja pedagoogika kronoloogia. Eesti Haridusministeerium 2002 (täiendatud 2012). Lauka kool 110. Kõrgessaare Valla Teataja nr 10, 15. oktoober 2010. Lauka Põhikooli veebisait
Tuoppajärvi

Tuoppajärvi (vene Топозеро, soome Tuoppajärvi) on suur mageveejärv Karjala vabariigis Venemaal. Järve pindala on 986 km², suurim pikkus 75,3 km ja laius 30,2 km. Maksimaalne sügavus on umbes 50 m. Järves asub üle 100 saare. Tuoppajärvi on tähtis kalanduslikult ja puulaevatamisega.
Pikalehine huulhein

Pikalehine huulhein (Drosera anglica) on huulheinaliste sugukonda huulheina perekonda kuuluv putuktoiduline õistaim. Esimesena kirjeldas Linnaeus huulheinaliiki D. longifolia. 1778 avastas William Hudson, et selle nime alla on ühendatud kaks liiki, mis tuleks eraldada (teine liik oli vahelmine huulhein). Linnaeuse antud nime kasutati siiski veel tükk aega edasi, kuni segaduste vältimiseks see 1999. aastal lõpuks keelati. Arvatakse, et taim on D. rotundifolia ja D. linearis'e hübriid. See tähendab, et nende kahe liigi vaheline tavaliselt viljatu hübriid kahekordistas oma kromosoomistiku, muutus sigimisvõimeliseks ja stabiliseerus uue liigi, pikalehise huulheinana. Kummalgi lähteliigil on 20 kromosoomi, pikalehisel huulheinal 40. Pikalehine huulhein annab omakorda hübriide teiste huulheintega, aga need kõik on viljatud. Nagu teisedki selle perekonna liigid, kasvab pikalehine huulhein põhjaparasvöötmes, kuid teda leidub ka Jaapanis, Hawaii saartel jne. Taim eelistab kasvada soostunud pinnases, näiteks madalsoos. Mägedes kasvab ta kuni 2 km kõrguseni. Huulheinte juurestik ulatub kõigest mõne sentimeetri sügavusele. Juuri kasutatakse vaid kinnitumiseks ja vee hankimiseks. Lämmastikku on huulheinte tüüpilistes kasvukohtades vähe ja sellepärast pakub loomade söömine taimele täiendava võimaluse lämmastikku hankida. Nagu kõigil huulheinadel, katavad pikalehiselgi huulheinal lehelaba varre otsas olevat kleepuvad näärmed, mida taim kasutab väikeste lülijalgsete, peamiselt putukate ligimeelitamiseks, kinnipüüdmiseks ja seedimiseks. Selleks eritavad näärmed magusat lõhna ja lima, mille külge saak kinni jääb. Enamiku saagist moodustavad väikesed putukad, näiteks kärbsed, ent ka väikesed liblikad, taolistiivalised ja isegi kiilid võivad huulheina saagiks langeda. Taime kokkupuutele saagiga järgneb tigmotroopiline ehk puutetundlik reaktsioon, millega näärmekarvad suunduvad saagi poole. Ühtlasi suureneb näärmete limaeritus. See reaktsioon toimub mõne minuti jooksul ja on tugevam siis, kui saak end liigutab. Pikalehine huulhein on võimeline enamakski, nimelt suudab ta lehe keerata ümber saagi, et suurendada oma kokkupuutepinda saagiga, aga see kestab tunde või eriti suure saagi korral isegi päevi. Saakloom sureb kas kurnatusse või lämbub sellepärast, et lima ummistab tema trahheed. Lõpuks, kui saakloom on ära seeditud, keerdub leht lahti ja järele jääb üksnes saaklooma välisskelett. Pikalehisel huulheinal on talvel puhkeperiood. Ta talvitub pungadena, mis koosnevad tihedalt kokku keerdunud ja isegi sõlmunud lehtedest. Kevadel kerivad lehed end pungast jälle lahti. Pikalehine huulhein andmebaasis eElurikkus
Cosimo III

Cosimo III de' Medici (14. august 1642 – 16. oktoober 1723) oli Toscana suurhertsog aastatel 1670–1723. Cosimo oli suurhertsog Ferdinando II ja tema naise Vittoria della Rovere poeg. 1661. aastal abiellus ta Marguerite Louise d'Orleans'iga, kes oli Prantsusmaa kuninga Louis XIV nõbu. Abikaasad said omavahel väga halvasti läbi ning Marguerite ja tema ämma suhted olid veelgi hullemad. Kuni vana suurhertsog veel elas, ei muutunud tülid liialt suureks, kuid Cosimo III võimule saades ületasid need peagi igasugused piirid. Cosimo oli oma esimesel 20 valitsusaastal ka tugevalt oma ema võimu all, kes teda naisest lahutama ärgitas. Lahutust tahtis ka Marguerite ning 1674. aastal saatiski Cosimo ta tagasi Prantsusmaale, kus too elas jumalavallatut elu mitmes kloostris. Abielust oli Cosimo siiski saanud kolm last: pojad Ferdinando ja Gian Gastone ning tütre Anna Marias Luisa. Oma ema tugeva mõju all olev Cosimo oli rõhutatult vaga, kuid söögist väga lugu pidav mees. Ta kulutas tohutuid varandusi igasugustele eksootilistele toitudele, kuid keelas samas välise toretsemise. Tema ajal hakkas Toscana majandus kiiresti alla käima, eriti seetõttu, et usufanaatikuna ajas ta enda riigist minema juudi ja araabia kaupmehed ning tegi elu kibedaks ka seal hulgakesi elavatel inglastel. Ta liikus ringi tavaliselt üleni mustas rüüs ning tavaliselt külastas ta kas missasid või pühapaiku. Et alamate vagadust süvendada, keelas Cosimo lõpuks ära ka sündsusetute kunstiteoste eksponeerimise, kattes ka Firenze peaväljakul seisva Michelangelo Taavet kuju riidega. Elu lõpupoole loobus Cosimo ka gurmaanlusest ning pühendus peaasjalikult palvetamisele. Riigiasjad läksid Toscanas aga üha enam käest ära ning see kaotas lõplikult oma kunagise võtmerolli Itaalias. Firenze elanike arv vähenes võrreldes 16. sajandiga üle kahe korra ning majanduselu jäi täielikult soiku. Cosimo tõstis küll pidevalt makse, kuid riigi majanduslikule jaluleupitamisele ta kuigivõrd ei mõelnud. Cosimol elas väga üle ka oma järeltulijate lastetust. Vanem poeg Ferdinando osutus homoseksuaalseks ning suri enne oma isa järglasi saamata süüfilisse. Noorem poeg Gian Gastone abiellus aga Baieri printsessiga, kes oli talle täiesti vastumeelne ning temast sai parandamatu alkohoolik, lapsi ei olnud temalgi. Tütar Anna Maria Luisa abiellus aga süfiliitikust Pfalzi kuurvürsti Johann Wilhelmiga ega saanud samuti lapsi. Nõnda surigi Medicite dünastia pärast Cosimo laste surma välja. Cosimo III valitses Toscanat 53 aastat, rohkem kui keegi teine enne ja pärast teda ning elas 81-aastaseks. Martin Fogel Paul Strathern. Medicid: renessansi ristiisad. Tallinn: Kunst, 2006.
Kakandilised

Kakandilised (Isopoda) on vähilaadsete alamhõimkonda kuuluv mitmepalgeline selts vähilisi. Kakandilisi võib leida peaaegu kõikidest maakera asustatavaist elupaikadest, kuid nad eelistavad madalaid merealasid. Teistest vähkidest erinevalt esineb nende hulgas ka maismaarühmi (näiteks alamselts Oniscidea). Kõige liigirohkemalt on neid aga meresügavustes (näiteks alamselts Asellota). Kakandiliste hulgas on ka parasiitseid liike (perekond Cymothoa). Kakandilised on iidne loomarühm, neid on leitud alates Karboni ajastust. Eestis elab kakandilisi 23 liiki, neist 15 maismaal ja 8 meres. Maismaal on tavalisimad keldrikakand ja mullakakand. Eesti veekogude tavalisim kakandiline on vesikakand. Armadillidium opacum Armadillidium pictum Armadillidium pulchellum Armadillidium vulgare Armadillidium zenckeri Asellus aquaticus – vesikakand Cylisticus convexus Haplophthalmus mengei Hyloniscus riparius Ligidium hypnorum Oniscus asellus – harilik mullakakand Philoscia muscorum Platyarthrus hoffmannseggi Porcellio scaber – keldrikakand Porcellio spinicornis Saduria entomon – merikilk Trachelipus rathkei​ – tavakakand Trichoniscus pusillus – pisikakand Anthuridea Asellota Calabozoida Epicaridea Flabellifera Microcerberidea Oniscidea Phreatoicidea Valvifera Kraanivees elavad putukad ehmatasid tallinlast
Käibemaks

Käibemaks (lühend km, ingliskeelne lühend VAT value-added tax) on toote või teenuse lisandunud väärtuse maks. Maksu arvutatakse kauba või teenuse käibelt. Eestis on käibemaks riiklik maks, mida kogub Maksu- ja Tolliamet. Eestis reguleerib käibemaksuga maksustamist käibemaksuseadus. 25. augustil 1993 võttis Riigikogu vastu käibemaksuseaduse, mille kohaselt tõusis käibemaks seniselt 10 protsendilt üldjuhul 18 protsendile. Alates 1. jaanuarist 2024 on Eestis kehtiv üldine käibemaksumäär 22% (varem 20%) maksustatavast väärtusest, erandjuhtudel kehtivad käibemaksumäärad 0%, 5% ja 9%. 9-protsendiline käibemaksumäär kehtib raamatute ja õppetöös kasutatavate töövihikute, teatud ravimite, rasestumisvastaste vahendite, sanitaar- ja hügieenitoodete, puudega isiku meditsiini- ja abiseadmete ning majutuse puhul. Käibemaksumäär 5 protsenti kehtib nii füüsilisel kandjal kui ka elektroonilise ajakirjandusväljaande puhul alates 1. augustist 2022. Käibemaks kuulub Eesti maksusüsteemi riiklikult kehtestatud maksude koosseisu ja käibemaksu haldur on vastavalt Maksukorralduse seadusele Maksu- ja Tolliamet. Maksuhaldur on kehtestanud käibemaksuseaduses sätestatule vastavalt käibemaksu arvestuse põhimõtted, kogumise protseduurid, laekumise ning tasaarvelduse ja maksudeklaratsioonide ringlemise süsteemi ka käibedeklaratsiooni esitamise ja esitamata jätmise korra ja vastutuse. Kehtiv käibemaksuseadus (2003) toob ära, koos eranditega, ka Maksu- ja Tolliametis käibemaksukohustuslasena registreerimise kohustuse, kui maksukohustuslase käive ületab kalendriaasta algusest arvates 40 000 eurot, nimetatud suuruses käibe tekkimise päevast kohustus end maksukohustuslasena registreerida. Käibemaksukohustuslane on ettevõtlusega tegelev isik, kaasa arvatud füüsiline isik, avalik-õiguslik juriidiline isik, või riigi-, valla- või linnaasutus, kellel on käibemaksuseaduse kohaselt tekkinud kohustus end maksukohustuslasena registreerida. "Käibemaksuseadus, § 15". Riigi Teataja. Käibemaksuseadus § 19 Käibemaksuseadus § 3 Käibemaksuseadus Euroopa käibemaksukohuslaste register Käibemaksu arvutamine
Berta (andmebaas)

Berta on Eesti rahvakalendri tähtpäevade veebipõhine andmebaas, mis on koostatud Tiigrihüppe Sihtasutuse kaasfinantseerimisel. Berta
Enontekiö vald

Enontekiö on vald (3. järgu haldusüksus) Soomes Lapi maakonnas. Piirneb Norra ja Rootsiga. Naabervallad on Inari vald, Kittilä vald ja Muonio vald. Valla pindala on 8391,52 km², sellest veepindala 445,61 km². See on pindalalt Soome kolmas vald. Vallas elab umbes 1900 inimest ja rahvastikutihedus on 0,24 in/km². Enontekiös asuvad Skandinaavia mäestiku põhjaosa mäed, mis on Soome kõrgeimad, sealhulgas Halti. Elanike arv on muutunud järgmiselt: 2007: 1965 (31. detsember 2008) 2008: 1957 (31. mai 2008) 2008: 1929 (31. august 2008) 88,8% elanikest on soomekeelsed ja 9,5% põhjasaamikeelsed. Enontekiö valla kirikuküla on valla lõunaosas asuv Hetta, kus on 800 elanikku. Vallas ei ole Enontekiö-nimelist kohta, kuid Hettat kutsutakse sageli ka valla nimega. Teised tähtsamad külad on Soome, Rootsi ja Norra piiripunkti (Treriksröset) lähedal asuv Kilpisjärvi ning Kaaresuvanto ja Palojoensuu, mis asuvad Muonio jõe ääres Rootsi piiri lähedal. Suurem osa küladest asub valla lõunaosas või jõe ääres Rootsi piiril. Mitmel juhul asub sama nimega küla teisel pool jõge Rootsis (näiteks Kaaresuvanto, mille nimi on Rootsi pool on Karesuando). Jõest kaugemal asuvad Käsivarre alad on asustamata. Enontekiö valda kuuluvad järgmised külad (saamikeelsed vormid on sulgudes): Enontekiö vallas Stuorrahanoaivi mäel asub UNESCO maailmapärandi nimistusse kuuluva Struve geodeetilise kaare mõõdupunkt (68° 40′ 57″ N, 22° 44′ 45″ E). Kai Hyttinen, soome laulja ja näitleja Anni-Kristiina Juuso, saami näitleja Yrjö Kokko, soome loomaarst ja kirjanik Ilmari Mattila, reklaaminäitleja Juhani Raatamaa, jutlustaja Nils-Aslak Valkeapää, saami joiguja Wimme Saari, saami joiguja ja kirjanik Area of Finland's municipalities 2023-01-01 Population growth biggest in nearly 70 years "KUNTIEN ASUKASLUVUT AAKKOSJÄRJESTYKSESSÄ". Originaali arhiivikoopia seisuga 29. juuli 2013. Vaadatud 27. veebruaril 2013. "Rahvastiku andmesüsteemi registri andmed kuude kaupa". Originaali arhiivikoopia seisuga 2. detsember 2010. Vaadatud 8. juulil 2008. Enontekiö valla koduleht
Gustav Wulff-Õis

Gustav Wulff (pseudonüümid G. Õis, Gustav Õis, G. Õiis; 1. jaanuar 1865 (vkj 20. detsember 1864) Sirvaste küla, Vastse-Otepää vald, Tartumaa (Võrumaa) – 9. jaanuar 1946 Nüpli küla, Otepää vald) oli eesti luuletaja. Gustav Wulff sündis Lõuna-Tartumaal Vastse-Otepää vallas Juusa talus rentniku pojana. Tal oli neli venda. Alghariduse omandas ta Maaritsa apostelliku õigeusu kihelkonnakoolis ja Tartu Jüri kiriku koolis. 1880. aastal asus ta õppima venekeelsesse Tartu II Õpetajate Seminari, mille lõpetas 1884. aastal. Aastatel 1885-1892 töötas ta õpetajana Puhja kihelkonnakoolis, kust ta pidi revolutsioonilise kirjanduse levitamise tõttu tekkinud tülide pärast lahkuma. Aastatel 1892-1894 oli ta Amblas apteeker F. Kossovi juures koduõpetaja. Seejärel asus Vana-Otepääl tööle vallasekretärina ja töötas sellel ametikohal kuni pensionile jäämiseni 1937. aastal. Ta oli mitme Vana-Otepääl tegutsenud seltsi aktiivne liige, sh Otepää karskusseltsis. Kirjanduslike katsetustega alustas Gustav Wulff Tartu II Õpetajate Seminaris, kus talle avaldas eriti suurt mõju eesti keele õpetaja Mihkel Veske. Viimase mõjul kujunes õpilaste seas elav kirjanduseharrastus. Seminaristid huvitusid emakeelsest kirjandusest, aga kirjutasid ka ise luuletusi. Need koondati almanahhi "Seminari sulemehed". Peale Gustav Wulffi luuletuste oli seal nt ka hiljem tunnustatud luuletajate Jakob Tamme ja Peeter Laredei esimesi luulekatsetusi. Luuletajana kasutas Gustav Wulff peudonüümi Gustav Õis, sageli ka varjunime initsiaale G. Õ. Tõenäoliselt lootis noor luuletaja nii vältida tagakiusamist tema luuletustes väljendatud rahvuslike meeleolude pärast. Tema varasemad värsid ilmusid 1882. aastal Sakalas. Seminaristina kirjutas ta ka oma tuntuima luuletuse "Ööpikule" ("Õrn ööbik..."), mis ilmus 1883. aastal Eesti Postimehe Muusiku lisalehes nr 5/6. Kaasõpilase Karl Rammi viisistatuna sai sellest populaarne laul, mida lauldakse tänini. Gustav Wulff on maetud Otepää uuele kalmistule. Gustav Wulff oli alates 1910. aastast abielus Otepää koolmeistri Paul Luksepa tütre Olgaga. Neil oli kolm last: Leo, Valerie (Valli), Emile (Villu). Poja Leo Karupää tütar Mari-Ann Karupää on olnud Bonnieri meediagrupi ettevõtte Ahlen&Akerlund ajakirjanik ja tegelenud Rootsis vanurite hooldusõpetusega. Pärast Eesti taasiseseisvumist kolis ta tagasi Eestisse ja asus juhtima Gustav Wulff-Õie Muuseumi. Otepää lähedal Nüplis Nüpli järve ääres asunud Lõhmuse talu oli Gustav Wulff naise Olga Wulffi kodukoht. Gustav Wulff veetis selles talus oma viimased eluaastad. Tema mälestuse jäädvustamiseks paigaldati 1960. aasta jaanipäeval Lõhmuse talu elumaja seinale mälestustahvel ja avati Gustav Wulff-Õie Muuseum. 3. juunil 2015 avati mälestuskivi Gustav Wulffi sünnikohas Saverna lähedal Sirvaste külas Juusa talu juures. 13. juunil 2015 avati mälestuskivi Puhja kirikuaias. Muuseum. Gustav Wulff-Õie Muuseumi veebisait. "Elulugu" "Wana Wulff jutustab. Kuidas sündis populaarseim laul: Õrn ööbik, kuhu tõttad sa" - Postimees, 18. juuli 1935 Gustav Wulff-Õis Eesti biograafilises andmebaasis ISIK
Riina Schutting

Riina Schutting (sündinud 31. märtsil 1964 Raplas) on eesti teatriajaloolane ja tõlkija. Ta lõpetas 1982. aastal Rapla Keskkooli ja jätkas õpinguid Leningradis, kus omandas teatriajaloolase hariduse. Riina Schutting on töötanud Viljandi Kultuuriakadeemia ja Eesti Muusikaakadeemia teatriajaloo õppejõuna. Tema sulest on ilmunud teatriteemalisi artikleid, samuti on ta koostanud ja tõlkinud teatrialaseid väljaandeid. Praegu on Riina Schutting peamiselt usulist, aga ka teatriteemalist kirjandust avaldava Püha Issidori Õigeusu Kirjastusseltsi juhatuse liige. Tema tõlkes on ilmunud eesti keeles mitu õigeusu õpetuse varamusse kuuluvat teost. Tema abikaasa on German Schutting. Koos annavad nad välja teatriteemalist raamatusarja "Suur maailmateater" ning on koostanud ja tõlkinud veebipõhise eesti-vene õigeusu seletava sõnastiku. Tšehhov, Mihhail. Näitleja tee. Tallinn : Eesti Teatriliit, 1996. ISBN 9985860012 Iguumen Nikon. Valitud kirjad vaimulikele lastele. Tallinn : Aleksander Nevski katedraal, 1998. Meie püha isa, Optina kloostri staaretsi munkpreester Leonidi elulookirjeldus. Tallinn : Kirjastuskeskus, 1999. Kummardus Andrei Tarkovskile. Tallinn : Püha Issidori Õigeusu Kirjastusselts, 2001. ISBN 9985781139 Õigeusu hingekarjased Eestimaal. Tallinn : Püha Issidori Õigeusu Kirjastusselts, 2002. ISBN 9985784626 Mesilaste õpetaja : õigeusk ja evolutsiooniteooria. Tallinn : Püha Issidori Õigeusu Kirjastusselts, 2005. ISBN 9949133742 Kiriku saladus. Tallinn : Püha Issidori Õigeusu Kirjastusselts, 2007. ISBN 9789985968024 Kirik ja teater : müsteeriumist farsini. Tallinn : Püha Issidori Õigeusu Kirjastusselts, 2007. ISBN 9789985968017 (näidendi "Komöödia Heliopolise Eudokiast" tõlge) Aleksius II. Õigeusk Eestimaal. Tallinn : Revelex, 2009. ISBN 9789949188192
Gerolzhofen

Gerolzhofen on linn Saksamaa lääneosas Baieri liidumaal. Register of German municipalities (2022), vaadatud 7.10.2023. Gerolzhofeni koduleht
Tizi Ouzou

Tizi Ouzou on linn Alžeerias, Tizi Ouzou provintsi ja Kabiilia keskus. Linna jalgpalliklubi JS Kabylie on üks Alžeeria tugevamaid. Tizi Ouzou sõpruslinn on Nice Prantsusmaal. http://www.ons.dz/collections/w15_p1.pdf
Pension

Pension (ladina pensio, 'maks') on korrapärane väljamakse vanaduse, töövõimetuse või toitja kaotuse korral (vanaduspension, töövõimetuspension, toitjakaotuspension). Pensioni saaja on pensionär. Eesti pensionisüsteem Soome pensionisüsteem Pensionifond Pensionikindlustuse aastakoefitsient Saksa vikipeedia (Rentenalter) andmed seisuga 21.10.2010. "Life expectancy at 60 years". European Commission, Eurostat (inglise). Vaadatud 21.10.2010. Pensionikeskus
Parbėg laivelis

Parbėg laivelis on üle aasta korraldatav rahvusvaheline rahvamuusikafestival Klaipėdas. Esimene festival toimus 1992. aastal.