laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Rannamurre

Rannamurre on Virumaa läänerannal ja Harjumaa idarannal Viru-Nigula, Haljala, Rakvere, Kadrina, Kuusalu ja Jõelähtme kihelkonna saartel ja rannikul kõneldud kirderannikumurde hulka arvatud Eesti murre, mis on kujunenud tihedas vastastikuses seoses põhjaeesti keskmurde ja lõunapoolsete Soome murretega. Viru-Nigula ja idapoolse Haljala kihelkonna ehk Selja valla murrakud moodustavad omapärase Mahu alarühma. Ülejäänud, ehk Lääne-Haljala, Rakvere, Kadrina, Kuusalu ja Jõelähtme murraku paigutab Mari Must kirderannikumurde läänerühma. Kirderannikumurde idarühma Alutaguse murdest eristab rannamurret kõige silmatorkavamalt e̮ hääliku puudumine, mistõttu on selle hulka arvatud vahel ka ilma e̮-ta Vaivara murrakuid, mis kuuluvad pigem siiski tugeva Alutaguse substraadiga ingerisoome murrete hulka. M. Must 1987. Kirderannikumurre, lk 318 jj M. Must 1987. Kirderannikumurre, lk 327 M. Must 1987. Kirderannikumurre, lk 337, 340 Must, Mari 1987. Kirderannikumurre: häälikuline ja grammatiline ülevaade. Eesti NSV Teaduste Akadeemia Keele ja Kirjanduse Instituut. Tallinn: Valgus. Must, Mari 1995. Kirderannikumurde tekstid. Toim. H. Viires. (= Eesti murded V.) Eesti Teaduste Akadeemia Eesti Keele Instituut. Tallinn. Alvre, Paul 2000. Kirderannikumurde ja vadja keele ühisjooni. – Inter dialectos nominaque. Pühendusteos Mari Mustale 11. novembril 2000. Koost. ja toim. J. Viikberg. (= Eesti Keele Instituudi toimetised 7.) Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus, 1–13. Kirderannikumurde palu [Elektrooniline teavik] / Eesti Keele Instituut. - Tallinn : Eesti Keele Instituut, 2001. - 1 CD-ROM. - Heliplaatide "Eesti murdepalu. Kirderannikumurre I" (1986 Meloodia) ja "Eesti murdepalu. Kirderannikumurre II "(1989 Meloodia) koondväljaanne. - Tekstid, helinäidised ja kaardiskeemid kommentaaridega. - Salvestatud aastatel 1938, 1962-1982. - Süsteemi nõuded: Windows 95/98/XP, helikaart. Eesti murdepalu. Koostanud Jüri Viikberg. Tehniline teostus Toivo Peegel. Eesti Keele Instituut 2000. Laserplaat on vinüülplaadi /Eesti murdepalu/ (1975) järglane ja mahutab kümme murdejutustust kümnelt keelejuhilt üle Eesti. Kirderannikumurde palu. Toimetanud Mari Kendla. Eesti Keele Instituut 2001. See on ülevaateplaadi /Eesti murdepalu/ (Tallinn 2000) sisuline jätk, mis koondab tähelepanu kirderannikumurdele. Plaat mahutab 26 murdejutustust 12 keelejuhilt. Väike murdesõnastik. Toimetanud Valdek Pall Koostanud A. Haak, E. Juhkam, M. Kallasmaa, A. Kask, V. Lonn, E. Niit, P. Norvik, V. Oja, P. Raud, E. Ross, A. Sepp, J. Simm, J. Viikberg Jüri Viikberg Murdenaabreist nimepidi Eesti Kirjandusmuuseumi andmebaasid Ülo Tedre Eesti Rahvalaulude Antoloogia Berta ehk Eesti Rahvakalendri Tähtpäevade Andmebaas Pärimuslik päritolu Prangli murdesõnastik
Racibórz

Racibórz [ratš'ibuš] on linn Poola edelaosas Sileesia vojevoodkonnas, Racibórzi maakonna keskus. 2006. aasta 28. veebruari seisuga oli linnas 60 218 elanikku. Kuni 5. sajandini elasid Racibórzi alal idagermaani hõimud. Suure rahvasterändamise käigus hõivasid selle ala slaavlased, kes rajasid sinna kindluse. Kindlust on esimest korda mainitud aastal 845. Kindlusest sai Ülem-Sileesia esimene pealinn. Aastal 1172 rajas hertsog Mieszko I Racibórzi hertsogkonna. 1217 sai asula linna õigused. Alates 1299. aastast valitses Racibórzi oma linnanõukogu. Viimane Piastide dünastiast pärit hertsog suri 1336 ja sellest ajast kuni 1521. aastani juhtis linna Přemysliidide dünastia kõrvalharu Opole hertsogid. Teise maailmasõja ajal kandis linn saksapärast nime Ratibor. 1975–1998 oli Racibórz Katowice vojevoodkonnas. Racibórzi sõpruslinnad on Kaliningrad (Venemaa), Kędzierzyn-Koźle (Poola), Leverkusen (Saksamaa), Opava (Tšehhi), Roth bei Nürnberg (Saksamaa), Tõsmenõtsja (Ukraina) ja Wrexham (Suurbritannia). Naiste jalgpalliklubi RTP Unia Racibórz mängib kõrgliigas Ekstraliga Kobiet.
Mädaoja mänd

Mädaoja mänd on looduskaitsealune põlispuu (harilik mänd), mis kasvab Lääne-Virumaal Vinni vallas Kõrma külas. Selle ümbermõõt oli 2001. aasta andmeil 3,03 m ja kõrgus 33 m. Mädaoja männist Eesti looduse infosüsteemis Mädaoja mänd keskkonnaportaalis
Padaoru mänd

Padaoru mänd (ka Peetri mänd või Ulmi mänd) on kaheharuline looduskaitsealune põlispuu (harilik mänd), mis kasvab Lääne-Virumaal Viru-Nigula vallas Pada külas. Ümbermõõt (1997. a. andmed) 3,75 m, kõrgus 13 m. Vanus umbes 400 aastat. Tema ümbermõõt poole meetri kõrgusel (teiste mändide mõõtmiskõrgus 1,3 m) on 5,20 m (1998). Ain Raal, "Seitse tervendavat puud", Tartu Ülikooli Kirjastus, lk 282, 2012, ISBN 978 9949 32 115 5 Padaoru mänd keskkonnaportaalis Padaoru männist Eesti looduse infosüsteemis
Pada oru mänd

Pada oru mänd ehk Vanaveski mänd on looduskaitsealune põlispuu (harilik mänd), mis kasvab Lääne-Virumaal Viru-Nigula vallas Aasukalda külas. Pada oru mänd keskkonnaportaalis
Võsalill

Võsalill (Moehringia L.) on nelgilaadsete seltsi nelgiliste sugukonda kuuluv perekond. Võsalilled kasvavad parasvöötme põhjaosas. Euroopas ja Lääne-Siberis kasvab ta põhja suunas kuni Arktikani. Perekonna kirjeldas Carl von Linné aastal 1753. Perekond on nime saanud saksa arsti ja loodusuurija Paul Heinrich Gerhard Möhringi järgi. 1992. aastaks oli perekonnas kirjeldatud 31 liiki. 2007. aastal viidi 4 liiki üle perekonda Arenaria, jättes alles 27 liiki. Võsalille õiel on 4 või 5 kroonlehte. Vili on 4 või 6 kohaga kupar. Seemned on mustad. Eestis on levikult tavaline harilik võsalill (Moehringia trinervia). Haruldane on ida-võsalill (Moehringia lateriflora), mida seni on leitud vaid Narva jõe piirkonnas. "Eesti taimede määraja", 2007. Leht, M. (toim.). Tartu: EMÜ, Eesti Loodusfoto, lk 103
Tähthein

Tähthein (Stellaria L.) on taimeperekond nelgiliste sugukonnas. Perekonda kuulub 90-120 liiki. Stellaria nemorum – salu-tähthein (tavaline Mandri-Eestis) Stellaria media – vesihein (sage) Stellaria pallida – kahvatu tähthein (haruldane, seni leitud vaid saartel) Stellaria holostea – mets-tähthein (tavaline) Stellaria crassifolia – turd-tähthein (hajusalt) Stellaria palustris – soo-tähthein (tavaline) Stellaria graminea – oras-tähthein (sage) Stellaria uliginosa – oja-tähthein (paiguti) Stellaria longifolia – varju-tähthein (hajusalt) Stellaria abortiva Stellaria alaschanica Stellaria alaskana Stellaria amblyosepala Stellaria americana Stellaria arenarioides Stellaria arisanensis Stellaria aquaticum Stellaria axillaris Stellaria bistyla Stellaria borealis Stellaria brachypetala Stellaria bungeana Stellaria calycantha Stellaria cherleriae Stellaria chinensis Stellaria ciliatisepala Stellaria congestiflora Stellaria corei Stellaria crassifolia – turd tähthein Stellaria crassipes Stellaria crispa Stellaria cuspidata Stellaria decumbens Stellaria delavayi Stellaria depressa Stellaria dianthifolia Stellaria dichotoma Stellaria dicranoides Stellaria discolor Stellaria ebracteata Stellaria fennica Stellaria filicaulis Stellaria flaccida Stellaria fontinalis Stellaria graminea – oras-tähthein Stellaria gyangtseensis Stellaria gyirongensis Stellaria henryi Stellaria holostea – mets-tähthein Stellaria humifusa Stellaria imbricata Stellaria infracta Stellaria irrigua Stellaria lanata Stellaria lanipes Stellaria littoralis Stellaria longifolia – varju-tähthein Stellaria longipes Stellaria mainlingensis Stellaria martjanovii Stellaria media – vesihein Stellaria monosperma Stellaria neglecta Stellaria nemorum – salu-tähthein Stellaria nepalensis Stellaria nipponica Stellaria nitens Stellaria obtusa Stellaria omeiensis Stellaria ovatifolia Stellaria oxycoccoides Stellaria pallida – kahvatu tähthein Stellaria palustris – soo-tähthein Stellaria parva Stellaria parviumbellata Stellaria patens Stellaria petiolaris Stellaria petraea Stellaria pilosoides Stellaria porsildii Stellaria pubera Stellaria pusilla Stellaria radians Stellaria reticulivena Stellaria rotundifolia Stellaria ruscifolia Stellaria salicifolia Stellaria soongorica Stellaria souliei Stellaria stenopetala Stellaria strongylosepala Stellaria subumbellata Stellaria tibetica Stellaria uda Stellaria uliginosa – oja-tähthein Stellaria umbellata Stellaria vestita Stellaria winkleri Stellaria wushanensis Stellaria yunnanensis Stellaria zangnanensis
Igor Kurve

Igor Kurve (24. juuni 1945 Viljandi – 17. juuli 2009) oli eesti kergejõustiklane (kõrgushüppaja), näitleja ja ajakirjanik. Kurve lõpetas C. R. Jakobsoni nimelise Viljandi 1. Keskkooli ning asus Tartu Riiklikus Ülikoolis õppima vene keelt ja kirjandust. Teenis vahepeal Nõukogude armees, osa tema teenistusest möödus Riias spetsiaalses sportlaste väeosas. 1963. ja 1964. aastal oli ta Eesti NSV meister kõrgushüppes. 30. juunil 1963 püstitas ta kõrgushüppes 2.01-ga Eesti NSV rekordi. Aastal 1972 lõpetas Kurve Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedris (5.lend). Seejärel võttis äsja Eesti Draamateatri peanäitejuhiks saanud Voldemar Panso ta koos kursusekaaslaste Kersti Kreismanni, Juhan Viidingu, Tõnis Rätsepa, Rein Kotkase, Martin Veinmanni ja Helle Pihlakuga sinna tööle. Aastatel 1982–1986 õppis Kurve kaugõppes Tartu Riiklikus Ülikoolis, kus ta omandas ajakirjanikudiplomi. Kakskümmend aastat töötas Kurve Eesti Televisioonis, kus ta oli režissöör, saatejuht ning paljude saadete ja telefilmide autor. Ta andis oma panuse rohkem kui tuhande saate valmimisse. Kurve kirjutas aeg-ajalt arvamuslugusid päevalehtedele. Tema ema oli õpetaja ja koolijuht Niina Kurve. Tema tütar on endine lapsnäitleja ja praegune tõlkija Anna-Liisa Kurve. Tema poeg on poliitik Kaspar Kurve. Igor Kurve nekroloog. – Sirp, 24. juuli 2009, lk 17 http://www.sakala.ajaleht.ee/?id=144223 Suri näitleja ja sportlane Igor Kurve. Sakala, 22.07.2009. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 4. märts 2016. Vaadatud 22. juulil 2009.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Igor Kurve sporditulemused
Troopiline geograafiline vööde

Troopiline geograafiline vööde on geograafiline vööde Maa põhja- ja lõunapoolkeras peamiselt vastavalt 20. ja 30. laiuskraadide vahel. Talvised keskmised õhutemperatuurid on üle +10 °C, suvised keskmised õhutemperatuurid on +30...+35 °C. Aasta keskmine sademete hulk on 50–200 mm, ainult mussoonkliimaga mandrite idaosas ületab see 1000–2000 mm. Kuivades piirkondades on levinud kõrbed ja poolkõrbed, niisketes piirkondades troopilised lehtmetsad. Ookeanides on iseloomulikud kõrged veetemperatuurid ja suur soolsus. Valitseb antitsüklonaalne õhuringlus, madal relatiivne õhuniiskus ja väike pilvisus. Selle tõttu on selles piirkonnas suur summaarne päikesekiirgus (140–220 kkal/cm² – suurim maakeral) ja samal ajal suhteliselt madal kiirgusbilanss – 60–70 kkal/cm² (suure soojuse kaotuse tõttu kiirguse kaudu) ning suured päeva ja kuu keskmiste ning äärmiste temperatuuride amplituudid.
Toivo Makk

Toivo Makk (3. veebruar 1939 – 17. juuli 2009) oli eesti raadioajakirjanik. Toivo Makk töötas Eesti Raadios algul spordireporterina, seejärel uudistereporterina ning tegi vanemtoimetajana uudistesaadet "Päevakaja". 1990. aastate teisel poolel keskendus loodushoiuteemalistele saadetele. Eesti Rahvusringhäälingu arhiivis on 430 Toivo Makiga seotud raadiosaatelõiku perioodist 1960–2005. Ta oli üliõpilasseltsi Liivika vilistlane. Lahkus pikaaegne raadiohääl Toivo Makk, postimees.ee, 23. juuli 2009 http://arhiiv.err.ee
Mihhail Pogodin

Mihhail Petrovitš Pogodin (vene Михаил Петрович Погодин; 23. jaanuar (vana kalendri järgi 11. jaanuar) 1800 Moskva – 20. detsember (vkj 8. detsember) 1875 Moskva) oli Venemaa ajaloolane, publitsist ja kollektsionäär. Pogodini isa oli talupoeg, kes vabastati pärisorjusest 1806. 1821 lõpetas Pogodin Moskva ülikooli. 1823–1825 osales ta kirjanduslik-filosoofilise ringi "Tarkusearmastajate ühing" töös. 1827–1830 ilmunud väljaandes "Moskva Teataja" ("Московского вестник") avaldas ta jutustuse "Kerjus", milles võttis sõna pärisorjuse vastu. Umbes sellesse ajajärku jääb tema tegevus publitsistina, pärastpoole pühendus ta ajaloole. Tema magistritöö (1825) teema oli "Venemaa rajamine"; seal püstitas ta teooria, et Venemaa riiklused rajasid Skandinaaviast pärit viikingid. Kuid hiljem lähendas huvi slaavluse vastu, Venemaa ajaloo ja selle omapära põhjalik mõistmine teda slavofiilidele. Pogodin oli Moskva ülikoolis 1826–1835 üldajaloo professor ja 1835–1844 Venemaa ajaloo professor. Ta uuris vanavene ja slaavi ajalugu, vene talupoegade pärisorjastamise käiku ja Moskva Venemaa pealinnaks tõusmise põhjusi. 1834 kaitses ta doktoritöö "Nestori kroonikast". Ta avastas hulgaliselt varem tundmatuid Venemaa ajaloo allikaid. Ta oli üks kõige tunnustatumaid ajaloolasi Venemaal enne Sergei Solovjovi. Tema majas elasid Nikolai Gogol ja Afanassi Fet. Viimast valmistas Pogodin ette ülikooli astumiseks. Oma elu jooksul omandas Pogodin suure vanavarakollektsiooni: ikoone, vasest ja hõbedast riste, münte, medaleid, relvi, käsikirju, vanu raamatuid, vene ja välismaa teadlaste, kirjanike, kunstnike, sõjaväelaste, poliitikute ja kirikutegelaste autograafe ning muud vanavara. Osa kogutust on säilinud Venemaa rahvusraamatukogus ja Ermitaažis. 1836 – valiti Venemaa Akadeemia liikmeks 1841 – valiti Keiserliku Teaduste Akadeemia liikmeks. 1867 – valiti ta Jugoslaavia Teaduste ja Kunstide Akadeemia auliikmeks "Псковская летопись", Moskva 1837, Digitaalselt "Норманский период Русской Истории", Moskva 1859 Biograafia Dmitri Tšiževski raamatus "History of Nineteenth-century Russian Literature. Volume 1: Romantic period", 1974, lk.109-110
Mihkel Anmann

Mihkel Anmann (15. juuli 1920 Tartu – 5. detsember 1983 Tartu) oli eesti poksija. Anmann oli kergekaalus (kuni 61,2 kg) kahekordne Eesti meister (1940 ja 1943). Ta sai Eesti meistrivõistlustel kergekaalus (kuni 61,2 kg) II koha (1939). Anmann osales II maailmasõjas Saksa sõjaväes. Ta arreteeriti Nõukogude võimu poolt septembris 1944 ja oli seejärel sõjavangis Siberis. 24. juunil 1946 tuldi talle sinna järele ja talle mõisteti kui kodumaa reeturile 26. augustil 1946 tribunalis 15 aastat vangistust ja lisaks 5 aastat asumist. Ta oli vangilaagrites Siberis, Karjalas ja Vorkutas, vabanes 30. septembril 1955. "Anmann võitis Seepere. Sisukad rahvuslikud poksivõistlused Tallinnas". Uus Eesti nr 275, 9. oktoober 1939. Lk 2 Rein Pajur. "Poksi lugu". Tallinn 2009 Eesti kommunismiohvrid 1940–1991 Haud Tartu Rahumäe kalmistul
Johannes Henno

Johannes Henno (kuni 25. septembrini 1939 Hennoch; 24. märts (vkj)/ 6. aprill 1916 Tartu – surmaaeg ja -koht on teadmata) oli eesti poksija. Henno oli kokku kahekordne Eesti meister – poolraskekaalus (kuni 79,4 kg) 1942. aastal ja keskkaalus (kuni 72,6 kg) 1943. aastal. Ta sai Eesti meistrivõistlustel keskkaalus (kuni 72,6 kg) III koha (1938) ja poolraskekaalus (kuni 79,4 kg) III koha (1940). Ta sai Eesti NSV meistrivõistlustel raskekaalus (üle 79,4 kg) II koha (1941). Henno oli 1939. aastal II Eesti mängude poksivõistluse poolraskekaalu (kuni 80 kg) võitja. Rein Pajur. "Poksi lugu". Tallinn 2009 Johannes Henno sporditulemused
Kadakkaer

Kadakkaer (Cerastium L.) on nelgilaadsete seltsi nelgiliste sugukonda kuuluv rohttaimede perekond. Perekonda kuulub sadakond liiki, mis on levinud üle maailma, kuid enamik kasvab põhjapoolkera parasvöötmes. Nende seas leidub palju umbrohtusid, aga vastupidavate taimedena ka pioneerliike ja neid, mis suudavad kasvada reostunud pinnasel. Mõne liblika vastsete jaoks on kadakkaerad toidutaimed. Näiteks Coleophora chalcogrammella võib toituda põld-kadakkaeral, aga Coleophora striatipennella vastseid on leitud harilikul kadakkaeral. Cerastium fontanum – harilik kadakkaer (sage) Cerastium glomeratum – kera-kadakkaer Cerastium semidecandrum – kevad-kadakkaer (tavaline) Cerastium pumilum – madal kadakkaer (haruldane) Cerastium arvense – põld-kadakkaer (hajusalt) Cerastium alpinum – mägi-kadakkaer (haruldane) Ilutaimena kasvatatakse veel kaht liiki, mis vahel metsistuvad: Cerastium tomentosum – karvane kadakkaer Cerastium biebersteinii – Biebersteini kadakkaer
Go Go Smear the Poison Ivy

"Go Go Smear the Poison Ivy" on Islandi ansambli múm album, mis ilmus 24. septembril 2007 ning mille andis välja plaadifirma Fat Cat. Album tähistab muutust võrreldes bändi algse stiiliga, kuna siin kasutatakse reaalseid instrumente rohkem kui elektroonikat ja vokaali stiil erineb varasemast, sisaldades ka meeshääli. Peaaegu kaks aastat enne selle albumi väljaandmist lahkus bändist senine esilaulja Kristín Anna Valtýsdóttir. Arvustuste järgi usutakse, et stiilimuutuse tingis just tema lahkumine.. Kui albumil on seitsmenda loo pealkirjaks märgitud "Rhubarbidoo", siis singlil "Marmalade Fires" on selle loo pealkiri "Rhuubarbidoo". "Blessed Brambles" – 6:00 "A Little Bit, Sometimes" – 3:50 "They Made Frogs Smoke 'Til They Exploded" – 4:02 "These Eyes Are Berries" – 3:00 "Moon Pulls" – 2:32 "Marmalade Fires" – 5:03 "Rhubarbidoo" – 1:34 "Dancing Behind My Eyelids" – 4:07 "Schoolsong Misfortune" – 2:39 "I Was Her Horse" – 2:08 "Guilty Rocks" – 5:02 "Winter (What We Never Were After All)" – 4:08 "The Amateur Show" – 5:02 (lisalugu Jaapani väljaandel) Samuli Kosminen – trummid (lood 1, 3, 4, 7 ja 12) Eiríkur Orri Ólafsson – trompet (lood 8 ja 10) Guðbjörg Hlin Guðmundsdóttir – viiul Þórarinn MárBaldursson – vioola Laufey Jensdóttir – viiul Gyða Valtýsdóttir – tšello Páll Ivan Pálsson – kontrabass Gunnhildur Einarsdóttir – harf "Review of Go Go Smear The Poison Ivy". Allmusic. Vaadatud 19.11.2007. Mark Richardson (24.09.2007). "Review of Go Go Smear The Poison Ivy". Pitchfork. Originaali arhiivikoopia seisuga 24.07.2007. Vaadatud 19.11.2007.
Kesakann

Kesakann (Sagina L.) on taimeperekond nelgiliste sugukonnas. Kesakanni perekonda kuulub 20–30 liiki. Sagina nodosa – sõlmine kesakann (tavaline) Sagina procumbens – lamav kesakann (sage) Sagina maritima – rand-kesakann (haruldane) Sagina abyssinica Sagina afroalpina Sagina apetala Sagina boydii Sagina brachysepala Sagina caespitosa Sagina decumbens Sagina glabra Sagina japonica Sagina maritima – rand-kesakann Sagina maxima Sagina melitensis Sagina muscosa Sagina nivalis Sagina nodosa – sõlmine kesakann Sagina pilifera Sagina procumbens – lamav kesakann Sagina sabuletorum Sagina saginoides Sagina subulata – nõeljas kesakann
Johan Stahl

Johan Stahl VR I/3 ja II/3 (6. detsember 1870 Vana-Põltsamaa vald, Viljandimaa – 29. oktoober 1939 Tartu) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant). Johan Stahl Eesti ohvitseride andmekogus
Erakla

Erakla ehk ermitaaž (prantsuse keeles ermitage) on eraku ehk eremiidi eluase. Sama sõnaga tähistatakse ka eraklat järeleaimavat üksildast väikest hoonet või lossi aias või pargis (eriti 18. sajandil). Paljud kloostrid on sisuliselt eraklad, võimaldavad eraklust või ongi alguse saanud eraklast. Erak
Ditleb von Alnpeke

Ditleb von Alnpeke olevat olnud 13. sajandil elanud ordukirjutaja. Isiku tegelik eksistents pole väljaspool kahtlust, on avaldatud seisukohti, et ta on genealoogia rikastamiseks välja mõeldud kroonik. Vanema kirjanduse järgi olevat ta kirjutanud "Liivimaa vanema riimkroonika". Hilisemad uuringud on selgitanud Ditleb von Alnpeke väljamõtlejaks Lvovi bürgermeistri Johan Alnpechi, kes 1625. aastal selle nime endale kuulunud Liivimaa vanema riimkroonika ärakirjale kirjutas. Liivimaa kroonika "Andmed Eesti vanema kirjanduse tekstikogu (EEVA) lehel". Originaali arhiivikoopia seisuga 26. august 2021. Vaadatud 22. juulil 2009. Johann Friedrich von Recke; Karl Eduard Napiersky: Allgemeines Schriftsteller- und Gelehrten-Lexicon der Provinzen Livland, Esthland und Kurland. 1 köide A-F, Mitau 1827, lk.34 Fragment einer Urkunde der ältesten Livländischen Geschichte in Versen, aus der Original-Handschrift zum Druck befördert, mit einigen Erläuterungen und einem Glossar versehen von Dr. Liborius Bergmann, Ober-Pastor und Senior des Rigaschen Stadt-Ministeriums, Pastor zu St. Peter und erster Assessor des Consistoriums, Riga : L. Bergmann, 1817, ESTER Ueber des Ditleb v. Alnpeke Reimchronik [Ditleb von Alnpeke riimkroonikast], Tallinn: Lindforsi pärijad 1829 Arvustus Die Livländische Reimchronik von Dittlieb von Alnpeke (kaasautor Eduard Meyer), Reval: Franz Kluge, 1848, digitaalselt Google books Liborius von Bergmann: Varianten zur Bergmannschen Ausgabe der Reimchronik Ditleb's von Alnpeke aus der Heidelberger oder Pfälzer Handschrift dieser Chronik (Codex palatinus nro. 367) / vorgelegt in der 94sten Versammlung der Gesellschaft für Geschichte und Alterthumskunde der Ostseeprovinzen Russlands in Riga, am 13. September 1844, ESTER Ditleb's von Alnpeke Livländische Reimchronik, enthaltend Der Riterlichen Meister und Bruder zu Nieflant geschicht, nach dem Bergmannschen Drucke mit den Ergänzungen und den abweichenden Lesearten der Heidelberger Handschrift neu bearbeitet und herausgegeben, Äratrükk väljaandest: "Scriptores Rerum Livonicarum", Riga und Leipzig: Eduard Frantzen, 1853, lk.491-827 Kallmeyer, Napiersky: Dietlieb's von Alnpeke Livlaendische Reimchronik, nach dem Bergmannschen Drucke mit den Ergaennzungen den abweichenden Lesearten der Heidelberger Handschrift neu bearbeitet und herausgegeben von С. Е. Napiersky und Th. Kallmeyer. Riga, 1857 Rīmju kronika (Ditleba Alnpeķes). Latviski [tulkots no] M.Siliņa. Ar piezīmējumiem, vēsturīgu pārskata karti un fotogrāfifiskiem izskatiem uz pilskalniem. Rīga, 1893. 176. lk. Atskaņu chronika : Ditleba Alnpeķes "Rīmju chronika", (atdzejojis Jēkabs Saiva; ievads un piezimes: Roberts Klaustiņš), Rīgā: Valtera un Rapas, 1936, (läti keeles) digitaalselt Atskaņu chronika : Ditleba Alnpeķes "Rīmju chronika" / atdzejojis Jēkabs Saiva; R.Klaustiņa iev., Rīga: Kopa, 1993 (läti keeles)
Abeli diferentsiaalvõrrand

Abeli diferentsiaalvõrrand on harilik esimest järku diferentsiaalvõrrand kujul y ′ = f 0 ( x ) + f 1 ( x ) y + f 2 ( x ) y 2 + f 3 ( x ) y 3 {\displaystyle y'=f_{0}(x)+f_{1}(x)y+f_{2}(x)y^{2}+f_{3}(x)y^{3}\,} (esimest liiki Abeli diferentsiaalvõrrand) või ( g 0 ( x ) + g 1 ( x ) y ) y ′ = f 0 ( x ) + f 1 ( x ) y + f 2 ( x ) y 2 + f 3 ( x ) y 3 {\displaystyle (g_{0}(x)+g_{1}(x)y)y'=f_{0}(x)+f_{1}(x)y+f_{2}(x)y^{2}+f_{3}(x)y^{3}\,} (teist liiki Abeli diferentsiaalvõrrand), kus y' on y tuletis x järgi ja f0(x), f1(x), f2(x), f3(x), g0(x) ja g1(x) on funktsioonid. Esimest liiki Abeli diferentsiaalvõrrand on Riccati võrrandi üldistus. Need võrrandid võttis kasutusele Niels Henrik Abel elliptilisi funktsioone uurides. Nii esimest kui ka teist liiki Abeli diferentsiaalvõrrandit on üldistatud suurema arvu analoogiliselt moodustatud liikmetega võrranditeks. Harilik diferentsiaalvõrrand Ü. Kaasik, Matemaatikaleksikon (2002) P. A. Griffiths. On Abel's differential equation. – Algebraic Geometry, 1977, 26–51. Michiel Hazewinkel. Encyclopedia of mathematics, 1994, lk 3–4. Google'i raamat Wolfram MathWorld, Abel's differential equation (inglise keeles)
Jan Křtitel Kuchař

Jan Křtitel Kuchař (ka Johann Baptist Kucharz; 5. märts 1751 Choteč – 18. veebruar 1829 Praha) oli tšehhi organist, helilooja ja õpetaja.