laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Paiküla kivikalmed

Paiküla kivikalmed on muistsed kivikalmed Saare maakonnas Saaremaa vallas Paikülas. Kalmeid on aja jooksul mitu korda lõhutud. Kalmetest on leitud põletus- ja laibamatuseid. Kalmetest on leitud ka 11. ja 12. sajandist pärinevaid esemeid: sõrmuseid, käevõrusid, Bütsantsi münt, relvasid), samuti omapärane sõlg, mis arvatavasti pärineb I aastatuhande II veerandist Dnepri aladelt. Paiküla kivikalmed veebiportaalis eestigiid.ee (vaadatud 30.09.2015) Paiküla kivikalmed veebiportaalis eestigiid.ee
Paju kivikalmed

Paju kivikalmed (ka Paju kalmeväli) on muistsed kivikalmed Saare maakonnas Saaremaa vallas Virita külas. Kivikalmed jäävad endisaegse Paju mõisa alale. Varasemas kirjanduses on kalmeväli jagatud mitmeks osaks: Uuerehe põld, Leetu põllud ja mitmed üksikkalmed. Kivikalmeid lõhuti tugevasti 19. sajandil ja hiljem hävis enamik kohaliku sovhoosi tegevusel. Kalme rajati kiviaja asulakoha (Pajumõisa asulakoht) peale keskmisel rauaajal (täpsemalt 5.-6. sajandi I poolel). Paju kivikalmed veebiportaalis eestigiid.ee (vaadatud 30.09.2015) Paju kivikalmed veebiportaalis eestigiid.ee
Bernd Leno

Bernd Leno (sündinud 4. märtsil 1992 Bietigheim-Bissingenis) on Saksamaa jalgpallur, kes mängib väravavahina Inglismaa kõrgliiga klubis Fulham ja Saksamaa jalgpallikoondises. Ta suundus 2018. aastal Leverkuseni Bayerist Arsenali 22 miljoni euro eest. Arsenalis mängis Leno neli hooaega, neist kolmel esimesel hooajal oli ta Arsenali esiväravavaht. 2022. aasta augustis sõlmis ta kolmeaastase lepingu Fulhamiga. 2009. aastal tuli Leno Saksamaa noortekoondisega Euroopa U17 meistriks. Debüüdi Saksamaa rahvuskoondises tegi ta 29. mail 2017 sõprusmängus Slovakkia vastu. Leno kuulus Saksamaa koondisse 2016. aasta Euroopa meistrivõistlustel. 2017. aasta FIFA konföderatsioonide karikavõistluste esimeses alagrupimängus 19. juunil Austraaliaga kuulus ta algkoosseisu. Arsenal FA Community Shield: 2020 UEFA Euroopa Liiga: Teine koht 2018–19 "Leno". Transfermarkt. Vaadatud 6. september 2017. "Arsenal soetas endale uue väravavahi". Postimees Sport. 19.6.2018. Vaadatud 21.6.2018 "Bernd Leno joins Fulham". Arsenal. 2. august 2022. Vaadatud 2. augustil 2022.{{cite web}}: CS1 hooldus: url-olek (link) "Leno joins Fulham". Fulham. 2. august 2022. Vaadatud 2. augustil 2022.{{cite web}}: CS1 hooldus: url-olek (link)
Palasi kalmistu

Palasi kalmistu on muistne kääbaskalmistu Lääne-Viru maakonnas Vinni vallas Palasi. Kääpaid uuriti 1958 ja 1985. Kalmistust on säilinud 26 kääbast. Kääbaste läbimõõt on 2–4 m ja kõrgus 0,3-0,8 m. Kääbastesse on maetud inimesed põletamata. Hauapanustena on leitud ehteid ja muid riietuse juurde kuuluvaid esemeid, mida dateeritakse 12. sajandi lõppu kuni 14. sajandisse. Kalmistusse maetuid seostatakse Kirde-Eestis elanud muistsete vadjalastega. Palasi kalmistu veebiportaalis eestigiid.ee (vaadatud 30.09.2015) Palasi kalmistu veebiportaalis eestigiid.ee Palasi kalmistu kultuurimälestiste riiklikus registris
Pidula kivikalmed

Pidula kivikalmed on muistsed kivikalmed Saare maakonnas Saaremaa vallas Pidula külas. Pidula piirkond oli I aastatuhande lõpul eKr üks olulisemaid Loode-Saaremaa asustuskeskusi. Sealt on leitud mitukümmend kivikalmet, mida dateeritakse varasesse ja vanemasse ehk rooma rauaaega. Kalmetüübilt on seal mitmeid kivikirstkalmeid. Pidula kivikalmed veebiportaalis eestigiid.ee (vaadatud 30.09.2015) Pidula kivikalmed veebiportaalis eestigiid.ee
Mia Couto

Mia Couto (kodanikunimega António Emílio Leite Couto; sündinud 5. juulil 1955 Beiras) on portugali keeles kirjutav valge nahavärviga Mosambiigi meeskirjanik. Ta sündis 1950. aastate alguses Mosambiiki saabunud Portugali emigrantide peres. 1969. aastal ilmusid tema esimesed luuletused kodulinna ajakirjandusväljaannetes. 1971. aastal asus ta elama Lourenço Marquesi (praegu Maputo) ja õppima Eduardo Mondlane ülikooli arstiteaduskonda. 2013 Camõesi auhind
Hamamatsu

Hamamatsu on linn Jaapanis Shizuoka prefektuuris. Asub Vaikse ookeani kaldal. Tokugawa Ieyasu laskis ehitada Hamamatsu lossi 1570. aastal. Hamamatsu linn moodustati 1911. aastal. 2005. aastal liideti Hamamatsuga mitu ümbruskonna linna. Hamamatsus on Suzuki ja Yamaha peakorter. 統計センターしずおか／静岡県人口推計, vaadatud 19.03.2021. Hamamatsu koduleht
Messier 51

Messier 51 ehk Veekeerise galaktika (tuntud ka kui Messier 51a, M51a ja NGC 5194) on spiraalgalaktika Jahipenide tähtkujus. See oli esimene galaktika, mis klassifitseeriti spiraalgalaktikaks. M51 on tuntumaid galaktikaid põhjapoolkeral. See on oletatavalt 23 miljoni valgusaasta kaugusel Linnutee galaktikast. M51 ja selle kaaslast NGC 5195-t on võimalik näha selgetel öödel isegi binokliga. Veekeerise galaktika avastas 13. oktoobril 1773 Charles Messier, kes andis sellele oma kataloogis numbri M51. Selle kaasgalaktika M51b avastas 1783. aastal Pierre Méchain. M51 spiraalset struktuuri märkas aga alles 1845. aastal lord William Parsons 180 cm teleskoobiga. M51 kaaslane NGC 5195 (tuntud ka kui M51b) on kääbusgalaktika, mis tõmbub M51 poole. Nad on üks tuntumaid galaktikapaare. "Whirlpool Galaxy – Messier 51". Constellation Guide. Vaadatud 26. jaanuar 2019. "Messier 51 – the Whirlpool Galaxy". Universe Today. Vaadatud 26. jaanuar 2019. "Whirlpool Galaxy: Exploding With Supernovas". Space.com. Vaadatud 26. jaanuar 2019. "Messier 51 (The Whirlpool Galaxy)". NASA. Vaadatud 26. jaanuar 2019.
Poanse tarandkalmed

Poanse tarandkalmed (ka Poanse kalmistu) on kaks muitset tarandkalmet Pärnu maakonnas Lääneranna vallas Poanse külas. Kalmed on pärit I aastatuhande II poolest eKr. Kalmed asetsevad ida-läänesuunalise seljandiku Litoriinamere rannavalli lael. Esimese kalme, risti üle seljandiku ehitatud kalme pikkus oli põhja-lõuna suunas 16 m, laius 10 m, kõrgus seljandiku pinnaga võrreldes umbes 0,3 m. Teine, peamiselt kahest tarandist koosnev kalme asub esimesest 6 m ida pool. Tema pikkus oli enne kaevamisi põhja-lõuna suunas 8 m ja laius ulatus 6 meetrini. Jonathan Kalmani luudeuuringute käigus tuvastati esimeses kalmes 44 surnu, teises aga 34 surnu luid. Poanse tarandkalmed veebiportaalis eestigiid.ee (vaadatud 30.09.2015) "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 28. märts 2014. Vaadatud 30. septembril 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Poanse tarandkalmed veebiportaalis eestigiid.ee
Kaley Cuoco

Kaley Christine Cuoco (sündinud 30. novembril 1985) on USA näitleja. Tema tuntumad rollid on olnud Bridget Hennessy ABC sarjas "8 Simple Rules"("8 lihtsat reeglit minu teismelise tütrega kohtamiseks", 2002–2005), Billie Jenkins sarja "Charmed" ("Võluvägi", 2005–2006) viimasel hooajal ja Penny CBS-i komöödiasarjas "The Big Bang Theory" ("Suure Paugu teooria", 2007. aastast praeguseni). 2014. aasta oktoobris sai ta oma tähe Hollywoodi kuulsuste alleele. Aastail 2013–2015 oli ta abielus Bahama päritolu USA tennisisti Ryan Sweetingiga. Kaley Cuoco andmekogus IMDb (inglise)
FSFI

Fédération Sportive Féminine Internationale ('Rahvusvaheline Naiste Spordi Föderatsioon'; lühend FSFI) oli aastatel 1921–1936 naiste spordi juhtiv rahvusvaheline organisatsioon. Selle asutasid 31. oktoobril 1922 Suurbritannia, Prantsusmaa, Itaalia, Tšehhoslovakkia ja USA esindajad. Organisatsiooni eesmärk oli eeskätt naiste kergejõustiku tunnustamine. Organisatsiooni tegevuse tähtsamad tulemused olid naiste maailmamängude korraldamine ning naiste kergejõustiku maailmarekordite registreerimine. FSFI president oli Alice Milliat Prantsusmaalt. FSFI survel lubati naistel osaleda 1928. aasta suveolümpiamängude kergejõustikuvõistlustel, kuid FSFI nõudmine korraldada naiste võistlused kümnel võistlusalal jäi täitmata. Sellepärast korraldas FSFI olümpiamängudega konkureerivad maailmamängud ka 1930 ja 1934. Aastal 1936 saadeti FSFI ROK-i survel laiali. FSFI tegevuses osales 30 maad: 1921. aastast Prantsusmaa, Suurbritannia, Itaalia, Tšehhoslovakkia, USA 1922. aastast Šveits 1924. aastast Belgia, Jugoslaavia, Kanada, Leedu 1925. aastast Läti, Rootsi 1926. aastast Saksamaa, Jaapan, Luksemburg, Austria, Poola 1928. aastast Argentina, Eesti, Kreeka, Holland, Rumeenia, Lõuna-Aafrika Vabariik 1930. aastast Austraalia, Uus-Meremaa, Palestiina, Poola, Ungari 1936. aastast Iirimaa, Norra, Rodeesia
Ungariit

Ungariit on vulkaaniline kivim. Ungariit on kohalik nimetus suure küünekivi sisaldusega andesiidile, mille võttis aastal 1877 kasutusele Heinrich Otto Lang. Kivim on nimetuse saanud Ungari järgi. "Igneus rocks: a classification and glossary of terms." R. W. Le Maitre lk. 91
Denis Noble

Denis Noble (sündinud 16. novembril 1936) on inglise bioloog, füsioloog ja evolutsioonibioloog. Ta on üks süsteemibioloogia rajajaid. Ta on põhjalikult uurinud südame töö mehhanisme. Ta on neodarvinismi kriitik. 1979 – valiti Londoni Kuningliku Seltsi liikmeks. Noble, Denis 2006. The Music of Life: Biology Beyond the Genes. Oxford: Oxford University Press. Noble, Denis 2016. Dance to the Tune of Life: Biological Relativity. Cambridge University Press. Noble, Denis 2016. Elu muusika: Bioloogia teispool geene. Tõlkinud Lauri Laanisto, järelsõna Kalevi Kull. (Roheline Raamat.) Tallinn: Varrak. Laanisto, Lauri 2013. Süsteemibioloogia kümme alusprintsiipi. Schola Biotheoretica 39: 13–18. Loeng 2016 Denis Noble'i ja avalik debatt Richard Dawkinsiga
Šastaliit

Šastaliit on vulkaaniline kivim. Šastaliidiks nimetatakse klaasjat andesiiti, mis on moondeprotsessist täielikult mõjutamata. Šastaliiti defineeriti esimest korda 1891. aastal ja see sai nimetuse Shasta vulkaani järgi USA California osariigis. Šastaliidi nimetas Wadsworth, eristamaks kivimit sarnase koostisega, ent moonde läbi teinud vaiselbergiidist. "The nomenclature of petrology, with references to selected literature" Kept, of Mich. State Geol., 1891-92, p. 97
Madis Ligema

Madis Ligema (sündinud 13. augustil 1986) on eesti filmirežissöör. Ta lõpetas 2009. aastal Tartu Ülikooli semiootika ja kultuuriteooria erialal. Ta on dokumentaalfilmide "Kuidas ehitada kosmoselaeva?" ja "Kümnest kümneni" režissöör.
Vaiselbergiit

Vaiselbergiit on endine vulkaanilise kivimi tüüp. Vaiselbergiidiks nimetati algselt suure augiidi ja plagioklassi sisaldusega andesiiti, mis võis olla moondeprotsessist mõjutatud.. Kivimi nimetas nii Karl Heinrich Rosenbusch aastal 1887. Vaiselbergiidi definitsiooni muudeti aastal 1891, mil Wadsworth hakkas sellest eristama moondeprotsessist mõjutamata šastaliiti. Vaiselbergiiti defineeriti seejärel kui klaasjat andesiiti, mis on moondeprotsessist osaliselt mõjutatud. Veel hiljem hakati vaiselbergiiti pidama doleriidiks, millel on augiitse andesiidiga ühine vaid struktuur. Avastati, et kivim sisaldab lisaks suurematele augiidikristallidele ka labradori. Kivim on nimetuse saanud Weiselbergi mäe järgi St. Wendeli linna lähedal Saarimaal. Šastaliit "Igneus rocks: a classification and glossary of terms." R. W. Le Maitre lk. 91 Kept, of Mich. State Geol., 1891-92, p. 97 "The nomenclature of petrology, with references to selected literature"
Marslane (film)

"Marslane" on režissöör Ridley Scotti 2015. aastal linastunud ulmefilm, kus peaosa mängib Matt Damon. Film põhineb kirjanik Andy Weiri samanimelisel romaanil. Film oli nomineeritud seitsmele Oscarile ja see võitis ühe Kuldgloobuse. Marsi missiooni käigus satub ekspeditsioon Ares III tugeva tormi kätte ja on sunnitud kiiresti evakueeruma, kuid kaootilise evakuatsiooni käigus jääb tormis kadunuks astronaut Mark Watney. Meeskonnaliikmed ja NASA usuvad, et Watney hukkus, ning Watney kaaslased lahkuvad ilma temata, kuid selgub, et Watney on ellu jäänud ja varsti märkab seda ka NASA, kelle esindajad asuvad Watney ellujäämisuudise saabudes kiiresti otsima võimalust „marslane“ planeedilt ära tuua. Samal ajal saab Ares III meeskond teada, et üks meeskonnaliige on Marsile maha jäänud, ning asub plaanima hulljulget ja ohtlikku päästemissiooni. Matt Damon – Mark Watney Jessica Chastain – Melissa Lewis Kristen Wiig – Annie Montrose Jeff Daniels – Teddy Sanders Michael Peña – Rick Martinez Kate Mara – Beth Johanssen Sean Bean – Mitch Henderson Sebastian Stan – Chris Beck Aksel Hennie – Alex Vogel Chiwetel Ejiofor – Vincent Kapoor Donald Glover – Rich Purnell Benedict Wong – Bruce Ng Mackenzie Davis – Mindy Park Naomi Scott – Ryoko Lili Bordán – Blair
Kosmosesüstik Endeavour

Kosmosesüstik Endeavour (tähisega OV-105) oli kuues ja ehitusjärjekorras viimane NASA kosmosesüstik. Endeavour ehitati 1991. aastal asenduseks Challengerile, mis plahvatas 1986. aastal 73 sekundit pärast starti. Endeavour jõudis esimest korda kosmosesse missiooni STS-49 raames 1992. aasta mais ja selle viimaseks missiooniks jäi STS-134 2011. aasta mais. STS-134 oli planeeritud Space Shuttle'i programmi viimaseks lennuks, aga STS-135 toimumisega, sooritas programmi viimase lennu kosmosesüstik Atlantis. Kosmosesüstiku järgi on nimetatud SpaceXi kosmoselaev Endeavour. Kosmosesüstik Endeavour sai nime Briti laeva HMS Endeavouri järgi, mis oli maadeavastaja James Cooki laev. See on ka põhjus, miks laeva nimi kirjutatakse britipäraselt, mitte ameerikapäraselt ("Endeavor"). Endeavouri meeskonnaruumis oli ka tükk puitu Cooki laevast. Nimi oli ka austusavaldus Endeavourile, Apollo 15 juhtimismoodulile, mis nimetati samuti Cooki laeva järgi. Endeavourile valiti nimi riiklikul konkursil, millele said osaleda põhi- ja keskkooli õpilased. Võistlusel osalemiseks pidi kirjutama ka essee nimest ja miks sobib väljapakutud nimi NASA kosmosesüstikule. Endeavour oli populaarseim nimi, mida pakkus kolmandik osariigi tasemel võitjatest. Endeavour teenindas 19 teenistusaasta jooksul 25 missiooni ja temaga lendas kokku 154 astronauti. Süstiku tähtsaimateks missioonideks jäid ISSi ehituse abistamine. Teenistusaja jooksul tiirles Endeavour 4671 korda ümber Maa ja läbis 197 761 262 km. Missioonil STS-118 oli üheks meeskonnaliikmeks astronaut Barbara Morgan, kes oli 1986. aastal osalenud projektis Õpetaja kosmoses. Morgan sai projekti võitja Christa McAuliffe asendajaks ja pidi kosmosesse minema juhul, kui McAuliffe oleks mingil põhjusel missioonilt eemaldatud. McAuliffe hukkus Challengeri katastroofis. Morgan oli missioonil STS-118 NASA missiooni spetsialistina ja kosmoses koolitunde ei andnud. "NASA's Space Shuttle Endeavour: 6 Surprising Facts". Space.com. Vaadatud 31. märts 2018. "Endeavour: NASA's Youngest Shuttle". Space.com. Vaadatud 31. märts 2018. "STS-49". NASA KSC. Originaali arhiivikoopia seisuga 28. juuli 2012. Vaadatud 31. märts 2018. "Endeavour completes final mission; one flight left for NASA". CNN. Vaadatud 31. märts 2018. "STS-135: The Final Voyage". NASA. Originaali arhiivikoopia seisuga 27. juuli 2019. Vaadatud 31. märts 2018. "Crew Dragon's astronauts give their SpaceX spaceship a storied name: Endeavour". Geek Wire. Vaadatud 7. jaanuaril 2024. "Space Shuttle Overview: Endeavour (OV-105)". NASA. Originaali arhiivikoopia seisuga 20. mai 2017. Vaadatud 31. märts 2018. "Space Shuttle Endeavour: A Lasting Legacy". NASA. Originaali arhiivikoopia seisuga 8. juuni 2017. Vaadatud 31. märts 2018. "Historic Final Endeavour Journey Ends in Los Angeles". NBC Los Angeles. Vaadatud 31. märts 2018.
Challenger

Kosmosesüstik Challenger (tähisega OV-099, algselt STA-099) oli üks NASA kosmosesüstikutest ja oli süstikute ehitusjärjekorras teine. Challenger startis oma esimesele missioonile (STS-6) 1983. aasta aprillis. Süstik jõudis enne hävimist sooritada üheksa missiooni ja on vähima arvu missioone teenindanud süstik. Challenger oli esimene kahest süstikust, mille NASA kaotas. Süstik hävis 28. jaanuaril 1986 kui 73 sekundit pärast starti plahvatas Challengeri parempoolse tahkekütuskiirendi tihendi purunemise tõttu kosmosesüstiku välispaak. 1991. aastal ehitas NASA Challengeri asenduseks kosmosesüstiku Endeavour. Kosmosesüstik Challenger nimetati Apollo 17 kuumooduli ja HMS Challengeri järgi, mis oli aastatel 1872 kuni 1876 mereuuringuid teinud Briti korvett. Kuna kosmosesüstikuid ei plaanitud ehitada suures koguses, otsustati ehitada Struktuuri Katsetamise Artikkel 099 (Structural Test Article, STA-099), mille saaks hiljem süstikuks ümber ehitada. STA-099 ehituslepingu sai 26. juulil 1972 endale Rockwell. Pärast selle valmimist kasutas seda Lockheed, mis testis seda 11 kuu vältel vibratsioonitestides, et stimuleerida starti ja maandumist. NASA plaanis algselt kosmosesüstik Enterprise´i ehitada ümber kosmoselendudeks, aga selgus et see plaan on liiga kallis ja keeruline. Kuna STA-099 kere polnud testimistel kahjustada saanud, otsustas NASA STA-099 ehitada ümber kosmosesüstikuks Challenger. Ehitus algas meeskonnaruumi ehitusega jaanuaris 1979, sest ülejäänud keret kasutas endiselt Lockheed. Challenger valmis oktoobris 1981. Challenger oli esimene kosmosesüstik, millel oli laskumisefaasis kasutusel HUD ja mille mootorid arendasid stardil võimsust 104%. Varsti pärast esimest starti 1983. aasta aprillis, sai Challengerist NASA kosmosesüstikute tööloom, lennates Columbiast tunduvalt rohkem. Aastatel 1983 ja 1984 lendas Challenger 85% kosmosesüstikute missioonidest ning isegi pärast Discovery ja Atlantise lendude algust lendas Challenger kolm missiooni aastas. Challengeriga käis kosmoses USA esimene naisastronaut Sally Ride ja esimene afroaameeriklane, hollandlane ja kanadalane. Samuti sooritas süstik esimese öise stardi ja maandumise. Challenger hävis 1986. aastal, kui oli startimas oma kümnendale missioonile. Challenger oli ainus süstik, millele ei paigaldatud MEDS kokpitti ja pidurduslangevarju. Ookean uhub aeg-ajalt tänaseni kaldale Challengeri rususid. Kui mõni Challengeri jupp rannalt leitakse, siis NASA korjab selle ära ja ladustab teiste rusude juurde. Challengeri katastroof "Challenger: Shuttle Disaster That Changed NASA". Space.com. Vaadatud 28. juuli 2018. "The Space Shuttle Challenger Disaster". Space Safety Magazine. Vaadatud 28. juuli 2018. "The 3 Most Flown Space Shuttles of NASA's Fleet". Space.com. Vaadatud 28. juuli 2018. "Challenger (STA-099, OV-99)". NASA. Originaali arhiivikoopia seisuga 28. detsember 2018. Vaadatud 28. juuli 2018. "Space Shuttle Overview: Challenger (OV-099)". NASA. Originaali arhiivikoopia seisuga 11. juuni 2017. Vaadatud 28. juuli 2018. "Many Peoples In Space". Space Today Online. Vaadatud 28. juuli 2018. "NASA - STS-51L Mission Profile". NASA. Vaadatud 28. juuli 2018.
Niger

Niger on merepiirita riik Aafrikas. Põhjas on Nigeri naaberriigid Alžeeria ning Liibüa, idas külgneb ta Tšaadi, läänes Mali, lõunas Nigeeria ja Benini ning edelas Burkina Fasoga. Riik on nime saanud Nigeri jõe järgi. Riik jaguneb seitsmeks piirkonnaks ja pealinnaringkonnaks (Niamey). Piirkonnad jagunevad 36 departemanguks ja need 260 vallaks. 2003. aastal keelati Nigeris orjapidamine ja orjadega kauplemine. 26. juulil 2023 toimus riigis sõjaväeline riigipööre, millega kukutati president Mohamed Bazoum. Nigeri jalgpallikoondis Nigeri jõgi 2023. aasta Nigeri kriis The World Factbook Maailmapanga andmebaas, vaadatud 8.04.2019. Eesti Entsüklopeedia 15. köide, 2007, lk 411 Lühike video Nigeri pealinna igapäevaelust.
Suzuki

Suzuki (inglise keeles Suzuki Motor Corporation, jaapani keeles スズキ株式会社) on Jaapani ettevõte, mis toodab tänapäeval peamiselt autosid, mootorrattaid ja paadimootoreid. Suzuki Loom Works nimelise ettevõtte asutas Michio Suzuki 1909. aastal Jaapani mereäärses külas Hamamatsus ning ettevõte tootis Jaapani siiditööstuse jaoks kangastelgi. 1920. aastal ettevõte reorganiseeritakse, lisatakse 500 000 jeeni kapitali ning ettevõtte uueks nimeks saab Suzuki Loom Manufacturing Co. 1929. aastal leiutas Michio Suzuki uut tüüpi kudumismasina, mida eksporditi edukalt ka teistesse riikidesse. 1937 hakkas Suzuki tootma laskemoona keiserlikule armeele ja sai järgmisel aastal Jaapani sõjalis-tööstusliku kompleksi osaks. Seetõttu pommitati Teise maailmasõja ajal Suzuki tehaseid tugevasti. 1952 hakkas ta tootma mootorrattaid. Esimese mudeli mootor oli 36 cm³-ne ja see kandis nime Suzuki Power Free. Järgmisel aastal lisandus 60 cm³ ja ülejärgmisel 90 cm³ mootoriga mudel. 1954. aastal tootis Suzuki juba 6000 mootorratast kuus ja ettevõtte uueks ametlikuks nimeks sai Suzuki Motor Co., Ltd-ks. Mootorrataste suurest edusti tiivustatuna valmistas Suzuki 1955. aastal ka oma esimese sõiduauto Suzuki Suzulighti, millel oli 2-silindrilise 360 cm³ mootor. Suzulight oli oma ajas vägagi uuenduslik oma esiveo, nelja ratta sõltumatu vedrustuse ja hammaslatt-rooliga, mis sai paljudel autodel tavaliseks alles aastakümneid hiljem. Suzulighti toodeti kuni 1969. aastani. Suzuki Power Free Suzulight SS (sedaan) Suzulight van 1963 asutas Suzuki esimese tehase USAs Los Angeleses. Tänapäeval on Suzukil 14 tuhat töötajat Egiptuses, Hiinas, Hispaanias, Indias, Indoneesias, Pakistanis, Tais ja Ungaris. Suzuki Celerio Suzuki SX4 Suzuki Vitara Suzuki koduleht
Naiste maailmamängud

Naiste maailmamängud olid rahvusvaheline naiste spordivõistlus, mida hakati korraldama enne naiste võistluste sisseseadmist olümpiamängudel. Üritus konkureeris olümpiamängudega. Nende korraldaja oli Rahvusvaheline Naiste Spordi Föderatsioon (FSFI). Esimesed maailmamängud toimusid naiste olümpiamängude nime all pärast seda, kui IAAF oli keeldunud lisamast 1924. aasta suveolümpiamängude programmi naiste võistlusalasid. Sellest nimetusest oldi IAAF-i ja ROK-i protesti tõttu sunnitud 1926. aastal loobuma. Võistlusi peeti kokku neljal korral. Pärast seda saadeti FSFI ROK-i survel laiali ja FSFI andis rahvusvahelise naiste kergejõustiku juhtimise 1936 üle IAAF-ile. Naiste olümpiamängud: 20. august 1922 Pariisis; 1926. aasta naiste maailmamängud: 27. august – 29. august 1926 Göteborgis; 1930. aasta naiste maailmamängud: 6. september – 8. september 1930 Prahas; 1934. aasta naiste maailmamängud: 7. august – 11. august 1934 Londonis.
Tolmutoru

Tolmutoru on elava taime 'isaspoole' lühiealine osa. Haploidne tolmutoru rakk, kes kannab kaht liikumatut spermiumi, loetakse õistaimede ainukeseks migreeruvaks rakutüübiks (Sanders ja Lord, 1989). Taime sugulise paljunemise protsessidel, läbivad tolmutorude rakud hulgaliselt signaalivaid toiminguid emaspoole paljunemisvõimelistes kudedes ja edastavad kaks spermi lootekotti, et saaks toimuda viljastumine. Ühest spermirakust saab munarakk ja formeerub sügoot ning teisest loodetakse endospermi, seemnes areneva loote toitekude moodustavat rakku (Lord ja Russell, 2002). Tolmutoru indikeerib polaarset kasvu tipus, mis võimaldavat tolmutoru rakul migreeruda läbi transmitting tract'i (TT) täpselt ovule suunas (Lord, 2000; Yang ja Fu, 2007). Tolmutoru kasvab tunduvalt kiiremini emakas kui idandamiseks spetsiaalselt valmistatud 'toitemeediumis'. Emaka ja tolmutoru interaktsioonid ei ole päris selged, arvatakse, et emakakoed varustavad tolmutoru arenguks ja kasvuks vajalike ainetega. Mitmed uuringute käigus on leitud biokeemilisi ja geneetilisi tõendusmaterjale, et tolmutoru tipu kasvus mängivad kriitilist rolli väiksed tolmuterade või emaka poolt eritatavad valgud (Chae jt, 2007, 2009) ja nende keemiline juhendamine. Tolmuterade füüsilisele kokkupuutele emakasuudmega järgneb nende niisutamine ja moodustatakse tolmutoru. Tolmutoru evib, kasvamaks läbi rakuvälise ruumi transmitting tract'i, rakuseina modifitseerivaid toimeid. Tolmutoru sisenemist micropyle 'sse (ovule) juhib emasgametofüüt (Shimizu ja Okada, 2000; Palanivelu ja Preuss, 2006). Generatiivne rakk annab mitootiliselt jagunedes kaks spermiumi (isasgameeti). Tolmutoru esmavaatlejaks (1824, 1830) peetakse itaallast Giovanni Battista Amicit (1786 – 1863). Keun Chae, Elizabeth M. Lord, http://www.ncbi.nlm.nih.gov/pmc/articles/PMC3170145/ Pollen tube growth and guidance: roles of small, secreted proteins, Ann Bot. September 2011 ; 108(4): 627–636. 8. veebruar 2011, doi: 10.1093/aob/mcr015, PMCID: PMC3170145
Liiva-Putla tarandkalme

Liiva-Putla tarandkalme ehk Putla tarandkalme on muistne tarandkalme Saare maakonnas Saaremaa vallas Liiva-Putla külas. Kalmet uuriti 1963 Aita Kustini juhendamisel. Kalme rajati 1. sajandil ja matmispaigana kasutati seda mitusada aastat. Kalmest leiti muu hulgas ka üle 3000 savinõukillu, pronksist ja rauast karjasekeppnõelu, nuge. Liiva-Putla tarandkalme veebiportaalis eestigiid.ee (vaadatud 01.10.2015) Liiva-Putla tarandkalme veebiportaalis eestigiid.ee Liiva-Putla tarandkalme kultuurimälestiste riiklikus registris