laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Edgar Saar

Edgar Saar (sündinud 20. jaanuaril 1938 Rakvere vallas Virumaal) on eesti etnoloog. Edgar Saar on sündinud Rakvere vallas Virumaal talupidaja pojana. Ta on lõpetanud 1964. aastal Rakvere Töölisnoorte Keskkooli ja 1969. aastal Tartu Riikliku Ülikooli ajaloolase-arheoloogi kutsega. Oli aastatel 1969–1970 Väike-Maarja Keskkooli ja Rakvere Internaatkooli ajalooõpetaja, aastatel 1971–1973 Eesti Rahva Muuseumi teadur, aastatel 1973–1992 vanemteadur, aastatel 1992–1995 soome-ugri ja võrdleva etnoloogia osakonna juhataja kohusetäitja, aastatel 1995–2003 teadur. Edgar Saar on uurinud eestlaste algelisi tuletegemise viise (tuleraua, tulekivi ja süütisega; puude hõõrumisega) ning hantide rahvarõivaid, ehitisi, kodust tarbevara, matusekombeid ja rahvakultuuri muutumist 20. sajandil. Ta on andnud esimesena ülevaate põhjahantide naiste rahvarõivaste piirkondlikest erinevustest ja püstkoja kasutamisest põhjahantidel. Ta korraldas aastatel 1974–1989 ja 1996 17 ekspeditsiooni Lääne-Siberisse hantide ja manside juurde, et uurida nende rahvakultuuri ning täiendada Eesti Rahva Muuseumi kogusid. Ta on käinud teaduslikel uurimisretkedel ka Mari- ja Komimaal ning täiendanud Eesti Rahva Muuseumi kogusid maride ja komide rahvakultuuri materjalidega. Edgar Saar on uurinud eestlaste põgenemist Läände II maailmasõja ajal ja nende elu paguluses. Ta on kogunud aastatel 1998–2002 väliseestlaste mälestusi ning pildistanud nende eluolu Rootsis, Inglismaal, USA-s, Saksamaal, Belgias ja Hollandis. Eesti Rahva Muuseumile materjalide kogumiseks on ta saanud toetusi Avatud Eesti Fondilt, Eesti Ameerika Fondilt jm. Edgar Saarel on ilmunud üle 30 teaduspublikatsiooni ja aimeartikli. Ta on Emakeele Seltsi, Eesti Arheoloogiaseltsi ja Akadeemilise Rahvaluule Seltsi liige. Edgar Saar on Maret Saare abikaasa. "Tuletegemine tuleraua, tulekivi ja süütisega". Etnograafiamuuseumi aastaraamat XXVIII (1975). "Põhjahandi naiste nüüdisaegsed rahvarõivad". Etnograafiamuuseumi aastaraamat XXXV (1984). "Современный чум северных хантов". Жилище народов Западной Сибири. Томск, 1991. "Traditional buildings of Khants in the last Quarter of the Twentieth Century". Congressus Octavus Internationalis Fenno-Ugristarum Jyväskylä 10.–15.8.1995. Pars VI Ethnologia & Folkloristica. Jyväskylä, 1996. "Ostyak". Encyclopedia of Vernacular Architecture of the World. 2. Cambridge, 1997. "Handi rahvakultuuri muutumisest 20. sajandil". ERM-i aastaraamat XLIV (2000). "Eesti pagulaste kohanemine Inglismaal". Eestlane ja tema maa. (Scripta ethnologica, 4.) Tallinn, 2000. "Põhjahantide kodune tarbevara". ERM-i aastaraamat XLV (2001). "Põgenemine Rootsi 1944. aasta hilissuvel ja sügisel". Tuna nr 3 (2004). "Suur põgenemine Läände". Lee 11. Tartu, 2005. Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide. David Papp. "Huvitav loeng Eesti Rahva Muuseumist". – Eesti Päevaleht (Rootsi), 28. jaanuar (2000). Eesti teaduse biograafiline leksikon. 3. köide: N–Sap TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013 Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.
Rahumäe hiidrahn

Rahumäe hiidrahn on rabakivist hiidrahn, mis asub Tallinnas Järvel Rahumäe kalmistu juures Tallinna–Keila raudtee ääres. Kivi pikkus on 10,7 m, laius 4,5 m, kõrgus 4,2 m ja ümbermõõt 27,8 m. Rahn on trapetsikujulise põhiplaani, peamiselt järskude külgede ja lameda laega. Selle kirdenurka on lõhutud - seal on vanade puuraukude jälgi ning palju kinnislõhesid. Rahnu iseloomustab teravaservalisus. Rahn paikneb liivikul, kus leidub ka teisi üksikuid üsna väikesi rändrahne. Rahn on alates 1966. aastast üksikobjektina looduskaitse all. Eesti hiidrahnude loend Harju maakonna kaitstavate loodusobjektide ja -alade loend Pirrus, Enn (2009). Eestimaa suured kivid. Tallinn: Teaduste Akadeemia kirjastus. "Rahumäe hiidrahn". EELIS Infoleht. Vaadatud 29.12.2022. "Rahumäe hiidrahn". Keskkonnaportaal. Vaadatud 29.12.2022. Rahumäe hiidrahn ürglooduse objektina Eesti looduse infosüsteemis Rahumäe hiidrahn keskkonnaportaalis
Nelk (vürts)

Nelk on vürts, mis koosneb nelgipuu kuivatatud õiepungadest. Vürtsiks mõeldud nelgipuu õiepungad korjatakse enne puhkemist, kui nad on punaka värvusega. Õienuppude kogumine on käsitsitöö, kõige väärtuslikumaks hinnatakse taime tipmistelt õisikutelt saadud pungi. Saaki kogutakse kaks korda aastas. Ühelt suurelt puult võib aastas saada 2–4 kilo õiepungi. Kogutud pungad kuivatatakse kas lehtedega kaetult päikesesoojuses või nõrgas kuumuses. Oluline on kuivatustemperatuuri ja -tingimuste täpne jälgimine, sest liigne soojus põhjustab eeterlike õlide lendumist ja vürtsi kvaliteedi halvenemist. Kuivatamine kestab seni, kuni pungade painutamine viib nende murdumisele iseloomuliku praksatusega. Kuivanult muutuvad õiepungad kas punakaspruuniks või suisa mustaks ning nende elastsus taastub. Meil on nelk tuntud maitseaine eelkõige hõõgveinide vürtsisegudes, piparkookides ja marinaadides. Eestis kasutatakse seda köögivilju (peamiselt kõrvitsat) marineerides, Skandinaavias on see levinud heeringamarinaadides. Masstoodangus võib nelki kohata nii vorstide kui lihakonservide maitsestamiseks mõeldud vürtsisegudes. Nelki lisatakse mitmetele alkohoolsetele jookidele, eeskätt likööridele, samuti Aasia regioonis levinud karastusjookidele, näiteks nelgilimonaadile. Et alkoholis lahustuvad hästi just nelgi mõrumaitselised ühendid, annab nelgilisand likööridele omapärase mõrkja meki. Ergutava toimega jookidest on maailmas tuntud nii nelgilisandiga kohv kui ka tee. Nelk kuulub kohustusliku osana mitmete rahvuslike vürtsisegude hulka, näiteks India karri, Prantsuse neljavürtsisegu, Hiina viievürtsisegu või Maroko maitseainete koostises. Suur kogus nelki leiab kasutamist ka tubaka lisandina, eriti just Indoneesias, kus nelgilisandiga sigarette tuntakse nimetusega "kretek". Vürtsisaared Urmas Kokassaar Külma aja kuum vürts. Aialeht, 6. jaanuar 2013
Pseudobasiilika

Pseudobasiilika on mitmelöövilise basiilika ja kodakiriku vahepealne kirikutüüp, kus kesklööv on külglöövidest kõrgem, aga puuduvad basiilikale iseloomulikud valgmikuaknad. Mõistet kasutatakse ainult selliste sakraalehitiste kohta, mille katuseliigendus on basiilikale iseloomulik - kesklöövi katab viilkatus ja külglööve pultkatused ning nende vahele jääb akendeta seinariba. Kirjanduses võidakse vahel nimetada pseudobasiilikaks ka astmeskirikut, hilisgooti kodakiriku erivormi, mille kolme löövi katab ühine viilkatus. Saalkirik Kodakirik Astmeskirik Pseudobasiilika Basiilika Saksamaal Vestfaalis kujunes hilisromaanikas kohalik ehituskoolkond, mille kirikud olid seotud süsteemis toevaheldusega ja ristroidvõlvidega hooned külglöövidest kõrgema kesklööviga. Varaseim näide seda tüüpi kirikust on Münsteri Püha Ludgeri kirik, millele järgnesid teised temasarnased (tänapäevaks on enamus ümber ehitatud). Algsel kujul on säilinud kirikud Billerbeckis ja Legdenis. Münsteri Püha Ludgeri kirik Billerbecki Ristija Johannese kirik Ledgeni Püha Brigitta kirik Kolmeosalise katusega pseudobasiilikad on gootikas mõnevõrra haruldasemad, kuid neid esineb siiski Saksamaal, Madalmaades, Tšehhis ja Poolas. Vahel pole kesklöövi ja külglöövide katused eraldatud muuga kui vaid väikese järguga, nagu Görlitzi Peetruse ja Pauluse kirikul. Gooti pseudobasiilika: Groenlo Oude Calixtuskerk Görlitzi Peetruse ja Pauluse kirik Pseudobasiilika erivorm on Hispaaniale iseloomulik kirikutüüp, kus kesklööv on vaid veidi kõrgem külglöövidest nagu astmeskirikul, kuid kesklöövi seina kõige kõrgemas osas on igas võlvikus väike ümaraken, nagu Barcelona katedraalis ja Santa María de la Mari kirikus. Päris basiilikast eristab seda tüüpi selgelt eristatava valgmikukorruse puudumine siseruumi liigenduses. Barcelona Santa María de la Mari kiriku makett Barcelona katedraali sisevaade Barcelona katedraali kesklöövi ümaraknad Astmikkirik Astmikbasiilika Kunstileksikon. Eesti Klassikakirjastus, 2001 Staffelhalle. - de-academic.com
Maomürk

Maomürk on madude tugevalt modifitseeritud sülg, mis sisaldab toksiine saaklooma surmamiseks või liikumisvõimetuks tegemiseks, lisaks ka saaklooma seedimise parandamiseks ning kaitseks ohu eest. Mürki sisestatakse hammustades mürgihammaste abil. Mõned liigid ka sülitavad mürki. Maomürki nimetatakse ka ofiidmürgis (venenum ophidicum) Mürkmadude mürginäärmeteks on muutunud parotiid- ehk kõrvasüljenäärmed, mis teistel selgroogsetel paiknevad tavaliselt pea mõlemal küljel, silmadest taga- ja allpool ning on ümbritsetud lihaskihiga. Mürginäärmed on varustatud sopistega, milles hoitakse toodetud mürki enne, kui seda saadetakse vastavate juhade kaudu mürgikanalit omavatesse või torujatesse mürgihammastesse, mille kaudu toimub selle väljutamine. Sülitavad kobrad aga suunavad ohtu tunnetades mürgijoa enesekaitseks ka kiskjate ja inimeste vastu (silma sihtides). Kägistavate madude sülge ei nimetata harilikult maomürgiks. Maomürgi koostis, värvus ja kogused erinevad nii maoliigiti kui ka isendite lõikes. Mürkmadude ja maomürgi seostamine pole nüüdisajal päris täpne, kuna on esinenud inimeste surmajuhtumeid ka maohammustuse tagajärjel (nt perekonda liaanimadu (Thelotornis) kuuluvad maod), kelle peas paiknevad Duvernoy näärmed ja keda üldiselt peetakse inimesele ohutuks. Maomürgiks nimetatakse ka madudelt maokasvandustes lüpstud sülge. Maomürgist saadakse bioaktiivseid aineid (sh ensüüme) ning sellest toodetakse ravimeid. 1956. ja 1958. aastal avastasid Stanley Cohen ja Rita Levi-Montalcini, et maomürk on üks kõige tugevama toimega närvirakkude kasvufaktori allikaks. Butantani instituut Maohammustus Mürkmadu Rästikumürk Vastumürk Vipratoks Ogawa, Y.; Kanai-Azuma, M.; Akimoto, Y.; Kawakami, H.; Yanoshita, R. (2008) "Exosome-Like Vesicles with Dipeptidyl Peptidase IV in Human Saliva", Biological and Pharmaceutical Bulletin, 31(6): 1059–1062. "Meditsiinisõnastik", 496:2004. Rita Levi-Montalcini, DEVELOPMENTAL NEUROBIOLOGY AND THE NATURAL HISTORY OF NERVE GROWTH FACTOR*, Ann. Rev. Neurosc 1982, 5:341-62, veebiversioon (vaadatud 18.06.2014) (inglise keeles) Katrin Trummal, Külli Tõnismägi, Viiu Paalme, Lilian Järvekülg, Jüri Siigur, Ene Siigur, Molecular diversity of snake venom nerve growth factors. Lühikokkuvõte, Toxicon, 58. köide, 4. väljaanne, 15 September 2011, lk 363–368, veebiversioon (vaadatud 18.06.2014) (inglise keeles) Noguchi, Hideyo, Snake venoms; an investigation of venomous snakes with special reference to the phenomena of their venoms, Washington, Carnegie Inst., 1909, veebiversioon, vaadatud 14.11.2103 (inglise keeles) Alexey V. Osipov, Tatiana I. Terpinskaya, Elena V. Kryukova, Vladimir S. Ulaschik, Lubov V. Paulovets, Elena A. Petrova, Ekaterina V. Blagun, , Vladislav G. Starkov, Yuri N. Utkin, Nerve Growth Factor from Cobra Venom Inhibits the Growth of Ehrlich Tumor in Mice, Toxins 2014, 6, 784-795; doi:10.3390/toxins6030784, veebiversioon, vaadatud 18.06.2104 (inglise keeles)
Koila mõis

Koila mõis (saksa keeles (Gut) Koil) oli mõis Simuna kihelkonnas Virumaal Koilas. Koila mõisa hoonetest oli 1970. aastal osaliselt säilinud puidust peahoone, mis oli maha jäetud ja halvas seisundis. Hoonel oli laastukatus. Hoones oli 2 mantelkorstent. Peahoonest on pilte Eesti Rahva Muuseumi fotokogus 1906. ja 1938. aastast. Ümber pargi paiknenud kõrvalhooned olid 1970. aastal kas varemeis või ümber ehitatud. Keskmise suurusega vabakujulise pargi tagaosas oli alleede fragmente. Pargil oli ringteega piiratud esiväljak. Domineerisid vaher, pärn ja saar. Park oli 1970. aastal hävimas, maha jäetud ja väga metsistunud. Nõukogude ajal kasutas hooneid Rakke külanõukogu Salla sovhoos. Koila mõis (Koil), härrastemaja 1906. Simuna khk kh, ERM Fk 887:579 Koila mõis (Koil), härrastemaja. Simuna khk, ERM Fk 887:580 Koila mõis (Koil), härrastemaja 1938. Simuna khk, ERM Fk 887:581 Koila mõis, Eesti NSV mõisate esialgne ülevaade. Rakvere rajoon (kolmes köitesäga). Köide I - nr-d. 1-50. Veljo Ranniku. Tallinn 1978. A-228 Koila mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris Koila mõis (Simuna khk), Kinnistute register
Baltic Computer Systems

Baltic Computer Systems AS (BCS, endise nimega BCS Infra AS) on Eestis tegutsev IT-teenuseid osutav ettevõte. Põhitegevusteks on äriklientidele IT hooldus- ja haldusteenuse pakkumine, IT taristu ja Microsofti-põhiste arendusprojektide elluviimine (sh MS Sharepointi platvormile intraneti, töövoogude, dokumendihalduse jms lahenduste arendamine). Eraldi valdkonnaks on äri ja infotehnoloogia seoste ja protsesside auditite ning arengukavade koostamine. Baltic Computer Systems AS on F-Secure infoturbetarkvara tugikeskus Eestis. BCSi tütarettevõte on BCS Koolitus AS. Baltic Computer Systems AS BCS Koolitus AS
Liinemõisa mõis

Liinemõisa (saksa keeles Helenenhof) oli Pudivere mõisa kõrvalmõis Simuna kihelkonnas Virumaal Pudivere küla lähedal. Peahoone kohal on asundustalu elamu. Asundustalu elamus oli 1976 aastal kasutatud vana peahoone siseust. Kõrvalhoonetest oli säilinud ainult peahoonest 300 m kaugusel asunud laut. Liinemõisa mõisa laut oli pikk krohvimata viilkatusega maa- ja paekivihoone. Hoone otsal oli kivitulpadega küün, mille puitosa oli hiljem asendatud kivimüüriga. Esifassaadis oli 5 kõrget kaarava. Park asus peahoone taga, liikidest domineeris pärn ja kask, kuid oli ka kuuske, lehist ja tamme. Hoone ees oli avar hoov. Nõukogude ajal kasutas hoonet Triigi sovhoos Väike-Maarja külanõukogus. Liinemõisa mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris (vaadatud 16.05.2020) Liinemõisa mõisa laut, Lääne-Viru maakond, Väike-Maarja vald, Pudivere küla, Veljo Ranniku fotokogu Liinemõisa mõis Lääne-Viru maakond Väike-Maarja vald Pudivere küla, Eesti NSV mõisate esialgne ülevaade. Rakvere rajoon (kolmes köites). Köide II- nr-d. 51-100. Veljo Ranniku. Tallinn 1978. A-229, Muinsuskaitseameti digitaalarhiiv, ERA.T-76.1.10434 Liinemõisa mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris
Lemma (keeleteadus)

Lemma on arvutilingvistikas kokkukuuluvate sõnavormide hulk, kusjuures ei võeta seisukohta, milline neist vormidest on põhivorm.
Elli Prillup

Elli Prillup (kuni 1937 Elli Varts; ka Elli Varts-Prillup; 8. juuni 1915 Rakvere – 18. august 2007 Sydney) oli eesti näitleja. Ta õppis aastatel 1928–1932 Rakvere Õpetajate Seminaris. Töötas algul äriteenijana. Aastatel 1941–1950 oli ta Rakvere Teatri näitleja, aastatel 1950–1966 Vanemuise teatri näitleja. 1966. aastast elas ta Austraalias, mängis ja lavastas Sydney Eesti Teatris. Ta on maetud Rookwoodi kalmistule. 1941 August Kitzberg "Libahunt" (Mari) 1941 Aleksei Arbuzov "Tanja" (Tanja) 1944 Tammsaare / Andres Särev "Kõrboja peremees" (Kõrboja Anna) 1945 Tammsaare / Andres Särev "Andres ja Pearu" (Mari) 1951 Félix Lope de Vega "Koer heintel" (Diana) 1952 Lev Tolstoi "Anna Karenina (Anna) 1952 Eduard Vilde "Tabamata ime" (Eeva Marland) 1954 August Jakobson "Viirastused" (Edith) 1954 Anton Tšehhov "Kolm õde" (Maša) 1955 Hella Wuolijoki "Põlev maa" (Mall) 1956 Teuvo Pakkala "Parvepoisid" (Maija) 1956 Aadu Hint "Peibutuslaul" (Liidia) 1957 Halldór Laxness "Müüdud hällilaul" (Lóa) 1957 Egon Rannet "Südamevalu" (Mai) 1957 Ardi Liives "Robert Suur" (Ellen) 1958 Evald Tammlaan "Valge lagendik" (Alli) 1958 Shakespeare "Veneetsia kaupmees" (Nerissa) 1959 Jevgeni Švarts "Vari" (Printsess) 1960 Molière "Amphitryon" (Cléanthis) 1963 Aleksandr Gribojedov "Häda mõistuse pärast" (Hljostova) 1965 Eduard Vilde / Kulno Süvalep "Raudsed käed" (Muskamamma) 1951–1969 Eesti Teatriühing Tema vend Roman Varts oli Rakvere Teatri näitleja. Ta oli 1937. aastast abielus Priit Prillupiga. Eesti teatri biograafiline leksikon. Tallinn 2000. Vello Lään. Kes on kes? Kes on kus? Kaugete maade eestlased. Lühielulood. Olion. 2011. Odette Kirss. "Ühe pere näitlejad ja muusikud.100 aastat nimeka näitleja Elli Varts-Prillupi sünnist". Virumaa Teataja nr 111, 11. juuni 2015. Lk 9. Haud Rookwoodi kalmistul. BillionGraves
Külliki Kübarsepp

Külliki Kübarsepp (sündinud 27. juunil 1981 Pühajärvel Valga maakonnas) on Eesti politoloog ja poliitik. Ta oli XIII Riigikogu liige. Tartu Ülikool, politoloogia 2006 (võrdsustatud MA-ga) Otepää Gümnaasium 2000 MTÜ Vaba Isamaaline Kodanik, 2011–2013, juhatuse liige Wahlquist OÜ 2011–2012, sisseostja Põllumajandusministeerium 2007–2011, ministri nõunik Erakond Isamaa ja Res Publica Liit 2006–2007, juhtkonna assistent Erakond Isamaaliit 2005–2006, peasekretäri abi MTÜ Vaba Isamaaline Kodanik 2011, asutaja, juhatuse liige 2011–2013 Kaitseliit 2010, Tallinna malev, Toompea malevkond, reamees, revisjonikomisjoni liige 2011–2013 Pelgulinna Selts 2013 Telliskivi Selts 2010 MTÜ Pro Patria koolituskeskus 2005 Eesti Vabaerakond 2014– Isamaa ja Res Publica Liit 2006–2012 Isamaaliit 1999–2006 Külliki Kübarsepp ja Vello Pettai "Valimisnimekirjade võrdlev analüüs" Rmt: "Riigikogu valimised 2003 – kas muutuste lävel?" Toim. Rein Toomla. Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus, 2003 "Mädamuna läheb haisema ehk 7 mõtet poliitilise kultuuri parandamiseks" Delfi, 11.11.2012 "Parteide rahastamine vajab remonti" Eesti Päevaleht, 23.05.2012 "Kontrollitud demokraatia oht" Postimees, 11.08.2011 "Neljaparteiline Eesti?" Postimees, 21.07.2009 "Tee ausamate erakondadeni" Eesti Päevaleht, 07.07.2008 "Poliitilise eliidi valu" Maaleht, 20.07.2006 "Kokk ja Kärberg pole IRLi ainsad patused" Postimees, 08.03.2013 15. augustil 2018 avalikustati, et ta saab lapse Andres Herkeliga. Herkel ja Kübarsepp - aastaid ninapidi koos ja tuli ka armastus, Õhtuleht, 15. august 2018
Juta Viire

Juta Viire (aastatel 1942–1974 Juta Lemits, aastast 1975 Juta Sanders; 28. juuni 1920 Uue-Vändra vald – 12. august 2009 Sydney) oli eesti näitleja. Ta lõpetas aastal 1934 Võiera algkooli, õppis kaugõppekeskkoolis, lõpetas aastal 1941 Tallinna Konservatooriumi Riikliku Lavakunstikooli. Juta Viire mängis aastatel 1941–1944 teatris Estonia. Aastal 1944 põgenes ta Saksamaale, aastast 1947 elas Austraalias. Ta on esinenud Sydney Eesti Teatris ja eestikeelseis raadiosaateis ning ingliskeelsetes lavastustes ja show'des. Ta oli abielus aiandusarhitekt Enn Lemitsaga. 1941 Elmer L. Rice'i "Tänav" (Olga Olsen) 1942 Aleksis Kivi "Nõmmekingsepad" (Martta) 1943 Eduard Vilde "Pisuhänd" (Matilde) 1944 Molière "Ebahaige" (Bélina) 1952 Louis Verneuil "Saadan" (Charmaine) 1961 Tammsaare/Kaarel Söödor "Karin ja Indrek" (Karin) 1969 Hugo Raudsepp "Vedelvorst" (Mari) 1974 Ekbaum "Kiiktool" (Eva) Eesti teatri biograafiline leksikon Tallinn 2000 Kes on kes? Kes on kus? Kaugete maade eestlased. Lühielulood. Vello Lään. Olion 2011
Õnnekütid

"Õnnekütid" ("Джентльмены удачи"), krimikomöödia aastast 1971 "Õnnekütid" ("Джентльмены, удачи!"), eelmise filmi remake aastast 2012
Jarkko Ahola

Jarkko Kalevi Ahola (sündinud 24. augustil 1977 Toijalas) on soome muusik ja helilooja, heavy metal'i bändi Teräsbetoni laulja, vasakukäeline basskitarrist ja üks kolmest laulukirjutajast. Alates 2011 rokkbändi AHOLA laulja ja kitarrist. Ahola oli 2002 Teräsbetoni asutajaliige ja esineb selles tänapäevani. Bänd on välja andnud 4 albumit (ajavahemikus 2005–10) ja 7 singlit (2005–08). Teräsbetoni esindas Soomet 2008. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel lauluga "Missä miehet ratsastaa", saavutades poolfinaalis 79 punktiga 8. koha ja finaalis 35 punktiga 22. koha. 2003–05 oli Ahola Tampere sümfoonilise metal'i bändi Dreamtale laulja. Nende aastate jooksul andis bänd välja mõlemad singlid (rohkem neid Dreamtale'il polegi, kuigi tegutseb 1999. aastast tänapäevani) ja 1 albumi. Ahola on kaasa teinud bändides Cosmic Spell ja Helmisetti ning projektis Raskas Joulu, mis ühendab traditsioonilised jõululaulud metal'iga. Ahola kuulub sümfoonilist metal'it harrastavasse bändi Northern Kings. Sinna kuuluvad neli meest, kes kõik on tuntud teistest bändidest, igaüks isesugustest: lisaks Aholale Marco Hietala, Tony Kakko ja Juha-Pekka Leppäluoto. See bänd moodustati 2007 ja tegutseb tänapäevani, olles välja andnud 2 albumit ja 4 singlit. 2012 – "Ave Maria" ("Ave Maria – Joulun klassikot") J. Ahola koduleht J. Ahola MySpace J. Ahola ametlik Facebooki leht
Lestaadiuslus

Lestaadiuslus on luterlik äratusliikumine ja õpetus, mis on levinud eeskätt Soome, Rootsi ja Norra põhjaosas soomlaste ja saamide seas. Lestaadiuslik kristlus on saanud nime Lars Levi Laestadiuse järgi. Aastal 1844 elas Laestadius läbi usulise ärkamise, kui usklik saami tüdruk Lapimaa Maria kuulutas talle pattude andeksandmist. Laestadius ei loonud uut õpetust. Soome lestaadiuslased kasutavad kokkutulekutel jutlustes Piibli 1776. aasta tõlget soome keelde. Eestis tegutseb Tartus asutatud vanalestaadiuslik Eesti Luterlik Rahuühendus. SRK suvine kokkutulek Vanalestaadiuslus Urmas Oras. "Kes on lestadiuslased?". Eesti Kirik, 1. juuni 2007 "Mis on suvine kokkutulek?" "Tere tulemast suvisele kokkutulekule"!, Esileht
Suitsutamine

Suitsutamine on toidu töötlemine naturaalse suitsuga. Suitsutamise eesmärk on anda toiduainele meeldiv välimus ja maitse ning pikendada selle säilivusaega. Eesti oludes on ajalooliselt olnud peamiseks lihaloomaks, mida suitsutati, nuumsiga, kes tapeti tavaliselt jõuludeks. Peale sealiha suitsutati vahel lamba-, veise- ja linnuliha. Liha suitsutati üle kogu Eesti, suitsutamise tehnoloogia aga erines piirkonniti. Näiteks Saaremaal ja Läänemaal suitsutati liha pliidi kohal. Enamasti suitsutati seal lambareisi, sealihatükke ja pekki. Peale lamba- ja sealiha suitsutasid ja soolasid saarlased ja randlased veel hülgeliha. Lõuna-Eestis suitsutati liha suitsusaunas. Loomalihast sobivad suitsutamiseks sea-, noorveise-, lamba-, noorte ulukite, nutria- ja broileriliha. Peale nende sobivad suitsutamiseks linnud, näiteks kalkun, kana, hani ja part. Toiduainetööstuses on levinud ka vorstide suitsutamine. Enne suitsutamist liha soolatakse. Ajalooliselt suitsutati kuu aega verisoolas hoitud liha. Tänapäeval on soolamise aeg märgatavalt lühenenud. Kui sooldumisprotsess on lõpule jõudnud, tuleks liha pesta ja vajadusel noaga puhtaks kaapida. Kui on kasutatud kombineeritud soolamismeetodit, tuleks liha leotada 10–12 tundi külmas vees. Kui liha on puhtaks pestud, tuleks see kas riidega kuivatada või lasta nõrguda. Lihatükid vormitakse ühtlaseks tükiks ja seotakse puuvillase või linase niidi või nööriga kinni. Liha sidumine on vajalik selleks, et liha koemahlad suitsutamisel liigselt välja ei valguks ja lihatüki kuju suitsutamisel säiliks. Kuumsuitsutamine toimub 60–80 °C ja külmsuitsutamine 15–20 °C juures. Kodumajapidamistes suitsutatakse spetsiaalses suitsuahjus, kus kuumus saadakse puuhalgude põlemisest ning suits värskete puuokste ja lehtede või saepuru lisamisest. Eesti oludes on parimaks suitsuandjaks lepp või sellest saadud saepuru, kuid võib kasutada ka muud liiki lehtpuid (levinud on näiteks õunapuu). Okaspuud annavad lihale kibeda kõrvalmaitse, siiski kasutatakse mõnel pool suitsutamiseks kadakat. Tööstuslikul suitsutamisel saadakse suitsu hakkpuidu ehk saepuru aeglasel mittetäielikul leegita põlemisel õhu mitteküllaldasel juurdepääsul, kusjuures suits läbib sel juhul tavaliselt ka vesifiltri. Valmis suitsuliha pealispind peaks olema kuiv, läikiv, ühtlaselt tumepunane või pruunikas. Kasutatakse ka nn suitsupreparaate (suitsupulbreid, suitsuvedelikke, suitsusoola jne), mis annavad samuti lihale suitsumaitset. Enn Tobreluts, Liharaamat, Ajakirjade kirjastus, 2004 Moora, A. 2007. Eesti talurahva vanem toit.2 tr.Tartu:Kirjastus Ilmamaa. 444 lk Aarma, D. Aavik, Õ. Kersna, A. jt.2004. Eesti Rahvusköök. Tallinn: Kirjastus Maalehe Raamat. 167 lk [1][alaline kõdulink] Kersti Kõll, Suitsusaunas liha suitsutamine, 2010 Reeder, E. 1988. Toiduainete säilitamine kodus. Tallinn: Valgus. 160 lk