laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
VÕTA

Varasemate õpingute ja töökogemuse arvestamine ehk VÕTA on protsess, mille kaudu saab inimene lasta oma varasemaid õpi- ja töökogemusi edaspidiste õpingute tarbeks arvesse võtta. Näiteks võib VÕTA abiga lugeda mõne õppekavas nõutava aine sooritatuks, kui inimene on varem midagi analoogset õppinud või omandanud teistele aines jagatavad kogemused vastaval alal töötades. VÕTA on suunatud inimestele, kes soovivad jätkata katkenud õpinguid, täiendada oma teadmisi pärast hariduse omandamist, alustada tööd või õpinguid teises valdkonnas ja töö või vaba aja tegevuste kaudu õpitu arvestamist. Tunnustamine võib toimuda nii õppeasutuse juures kui ka kutse omistamise kaudu, millega tegeleb Kutsekoda. Kõrghariduses reguleerib VÕTAt kõrgharidusstandard, kutsehariduses kutseharidusstandard. VÕTA üldpõhimõtetes lepiti Eestis kokku 2010. aastal. Eesti VÕTA-ga analoogseid programme leidub ka teistes riikides, näiteks Soomes, Taanis, Norras, Prantsusmaal ja Austraalias. VÕTA eelarve aastani 2013 on 1,8 miljonit eurot (27,9 miljonit krooni). Taotleja seisukohalt koosneb VÕTA protsess viiest etapist: Eneseanalüüs (läbitud õpingute ja töö käigus omandatud teadmiste ja oskuste tõendamine) Kõrgkoolis kehtivate VÕTA reeglite ja protsessiga tutvumine Taotluse koostamine ja esitamine Taotluse hindamine Otsus ja tagasiside VÕTA ehk varasema õpi- ja töökogemuse arvestamine haridus- ja teadusministeeriumi kodulehel http://primus.archimedes.ee/sites/default/files/vota/V%C3%95TA%20rahvusvaheline%20kaardistus.pdf[alaline kõdulink] "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 7. jaanuar 2012. Vaadatud 18. veebruaril 2012.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) VÕTA rahvusvaheline kaardistus "Kõrgkooli tagasituleku muudab lihtsamaks VÕTA" Ajakiri Õpitrepp, sügis 2009 Marju Himma "TULE ja VÕTA aitavad tagasi ülikoolipinki" Postimees, 8. veebruar 2010 VÕTA Eesti kõrgkoolides: Eesti Kunstiakadeemia Eesti Lennuakadeemia Eesti Maaülikool Eesti Mereakadeemia Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia Sisekaitseakadeemia Tallinna Tehnikaülikool Tartu Ülikool
Ekskavaator (meditsiin)

Ekskavaator on meditsiinis õõnesti, hambaarsti või kirurgi puur õõnte moodustamiseks.
Bologna protsess

Bologna protsess on riikidevaheline kokkulepe kõrgharidusstandardite ühtlustamiseks Euroopa Liidus. Bologna protsessi keskseks dokumendiks on 29 riigi haridusministri poolt 1999. aastal allkirjastatud deklaratsioon, mis seadis eesmärgiks Euroopa ühtse kõrgharidusruumi loomise 2010. aastaks.
T-19

T-19 oli 1920. aastate lõpus ja 1930. aastate alguses välja töötatud Nõukogude Liidu kergetank. See loodi Nõukogude tankivägede uuendamise programmi käigus ja oli MS-1-e (T-18) otsene edasiarendus. T-19-l oli võrreldes T-18-ga parem vedrustus ja võimsam mootor. See oli konkurendiks Suurbritanniast ostetud Vickersi 6-tonnisele tankile. T-19 oli keerukam ja kallim, võrreldes Vickersi tankiga oli relvastus parem, kuid maastikuläbivus nõrgem. Lõpuks otsustati siiski Vickersi tankil põhineva T-26 kasuks. Sarnaselt loobuti mitmetest teistest kodumaistest kavanditest (T-16, T-17, T-19, T-21, T-22, T-23, T-24) ja eelistati toota Briti tankidel põhinevaid mudeleid (T-26, T-27, T-37, T-38). Zaloga, Grandsen, lk. 64 Zaloga, Grandsen, lk. 46 Chant, lk 87 Christopher Chant. World Encyclopedia of the Tank. Second edition. Sutton Publishing. 2002 ISBN 0750931477 (inglise keeles) Steven J. Zaloga, James Grandsen. Soviet Tanks and Combat Vehicles of World War Two Weidenfeld & Nicholson military. 1984 ISBN 0853686068 (inglise keeles) T-19 Main infantry tank T-19 The Russian Battlefield – Основной танк Т-19 (vene k)
Woldemar Reinhold Kentmann

Woldemar Reinhold Kentmann (2. mai 1873 Kuusalu – 12. aprill 1942 Lissa, praegu Leszno) oli Eesti vaimulik. Lõpetas Tallinna Nikolai Gümnaasiumi. Õppis aastatel 1893–1898 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Sai aastal 1899 cand. theol. astme Leipzigi ülikoolist. Ordineeriti õpetajaks Kuusalus. Oli Eestimaa vikaarõpetaja. Aastatel 1901–1906 oli Kuusalu Laurentsiuse koguduse õpetaja, 1906. aastal ülemõpetaja Tallinnas, aastatel 1908–1918 õpetaja Peterburi Peetri koolis. 1918. aastal oli koolivalitsuse ametnik Pärnus. Aastatel 1919–1933 oli ta kirjastuse direktor ja toimetaja, ajalehtede Revalsche Zeitung ja Estländische Zeitung für Heimat und Fortschritt väljaandja. Lahkuss Eestist 1939. aastal. Elas Suur-Poola vojevoodkonnas Lissas (praegu Leszno), kus ta ka suri. Tema vend Wilhelm Kentmann oli Kullamaa ja Peterburi Peetri koguduse õpetaja ning Eestimaa viimane kindralsuperintendent. Isa Woldemar Friedrich Kentmann oli Kuusalu Laurentsiuse koguduse õpetaja. Tema abikaasa Anna Marie isa Carl August Pezold oli Märjamaa Maarja koguduse õpetaja, abikaasa vend Wilhelm Dietrich Pezold oli Lihula ja Kirbla koguduse õpetaja. Lexikon deutschbaltischer Theologen seit 1920. Bearbeitet von Wilhelm Neander. 2 auflage 1988, bearbeitet von C. Helmut Intelmann
Elu24

Elu24 on Postimehe meelelahutus- ja seltskonnauudiste portaal. Alates 2008. aasta veebruarist 2017. aasta aprillini oli portaali peatoimetaja Anu Saagim, seejärel kuni 2020. aasta veebruarini Kertu Jukkum. 2020–2021 oli Elu24 peatoimetaja Marko Püüa. Aprillist 2021 on selles ametis Katrin Lust. 2019. aasta suve seisuga oli Elu24 Kroonika ja Õhtulehe ees Eesti populaarseim seltskonnauudiste keskkond. Kroonika (21. veebruar 2020). "Suur kaotuste jada! Postimehest lahkub ka Kertu Jukkum: meelelahutusportaal jätkab ilma minuta". Kroonika. Vaadatud 04.03.2020. "Reporter: Elu24 juhib seltskonnauudiste maailma". Reporter. 17. juuli 2019. Vaadatud 04.03.2020. Elu24.ee
Lissaboni strateegia

Lissaboni strateegia oli 2000. aastal Lissabonis aastateks 2000–2010 koostatud Euroopa Liidu tegevus- ja arenguplaan, mille eesmärgiks on muuta Euroopa maailma kõige dünaamilisema ja konkurentsivõimelisema teadmistepõhise majandusega kohaks, kus on siht võetud jätkusuutliku kasvu, suurema sotsiaalse võrdsuse ja keskkonna puhtuse poole. Olles peamiselt majandusliku suunitlusega, omas Lissaboni strateegia Euroopa Liidus väga suurt mõju kõrgharidusruumi arengule. Lissaboni strateegia võtmesõnaks oli teadmistepõhine majandus. Nii Euroopa kui ka Eesti tasemel mõisteti, et ainus võimalus säilitada riigi-regiooni majanduslik konkurentsivõime on hariduse ning teadus- ja arendustöö kaudu. Selles kontekstis on kõrgharidusel eriline roll, kuna kõrghariduse muutumisega massihariduseks kaasnev teadmiste ja oskuste lai levik loob laia kõrgelt kvalifitseeritud töötajate baasi. Samas nähti Lissaboni strateegias ette ka kõrghariduse muutumist ja spetsialiseerumist, kus arendus- ja teadustegevus koonduks suurtesse keskustesse ning kohalikud kõrgkoolid oleksid orienteeritud pigem kohalikule tööturule vajamineva haritud tööjõu tootmisele. Kui Euroopa üliõpilane näeb Bologna protsessi mõjusid oma igapäevaelule vahetult, siis Lissaboni strateegia mõjud on pigem pikemaajalised ning kaudsemad. Lissaboni strateegia mõjutab pigem kõrgkoolide tasandit läbi üldiste õppekavade suunitluse ning kõrghariduse rahastamissüsteemide. Laia kõrgharitud inimeste ringi ei saa luua suurendamata märgatavalt investeeringuid kõrgharidusse ja nii avaldatakse kõrgkoolidele survet otsida oma tegutsemisse lisaks riiklikule rahastamisele ka alternatiivseid rahastamisallikaid. Haridusministrite kohtumisel 2002. aasta Barcelonas võeti vastu detailne tööprogramm, milles defineeriti Lissaboni strateegiast lähtuvalt haridusvaldkonna eesmärgid ja tähtajad. Samuti pandi paika vajalikud indikaatorid ning põhimõtted riikidevaheliseks edusammude võrdlemiseks. Riigid peavad iga aasta andma välja aruande strateegia rakendamise kohta ja iga kahe aasta järel tehakse kokkuvõtted ning omavahelised võrdlused. Vajalike eesmärkide saavutamise kindlustamiseks, lisati Barcelonas kokkulepitud tegevused paljudes riikides siseriiklikesse tegevuskavadesse. Lissaboni strateegia järgi tuleb muuta kõrgkoolide struktuure, parendamaks nende majandamist ja nii rahaliste kui inimressursside efektiivsemat kasutamist, et oleks võimalik saavutada maksimaalne tulem minimaalsete ressurssidega. Vajaliku efektiivsuse saavutamiseks soovitakse muuta kõrgkoolide sisemist ülesehitust, otsustusmudelit, administreerimissüsteemi ja rahaliste vahendite kasutamist. Leitakse, et demokraatlik otsustuskogu, kuhu on kaasatud üliõpilased, juhtkond ja töötajad, on vajaliku paindlikkuse ja efektiivsuse saavutamisel liigsuureks takistuseks ja tuleks välja vahetada ühel inimesel põhineva juhtimissüsteemiga, mis suudaks kõrgkooli kiiresti kohandada tööturu ja teaduse vajadustega. Mõõtmaks selles sfääris Lissaboni strateegia rakendumise edu, kasutatakse mõõdikuteks efektiivsuse kasvu ja kvaliteedikindlustamise hindamist, tähelepanuta on jäänud nii akadeemiline vabadus kui ka üliõpilaste sotsiaal-majanduslik olukord.
Tsaar-tank

Tsaar-tank, tuntud ka kui Lebedenko tank või Netopõr, oli kolmerattaline soomustatud sõiduk, mida arendati Vene Keisririigis Esimese maailmasõja ajal aastatel 1915–1917. Tegu oli ilmselt ühe omapäraseima välimusega sõjamasinaga, mida tankiks on nimetatud. Nimi Tsaar-tank tuleb asjaolust, et Tsaar Nikolai II oli masinast isiklikult huvitatud ja rahastas selle ehitamist. Pärast prototüübi valmimist ja katsetamist hinnati masin kiiresti ebapraktiliseks ja selle arendamine peatati. See vedeles polügoonil kuni 1923. aastani ja tehti siis vanarauaks. Tanki ideele pani alguse Nikolai Lebedenko 1914. aastal, töötades erafirmas, mis omakorda töötas Venemaa sõjaministeeriumi heaks ja tegeles suurtükkide projekteerimisega. Koos Nikolai Žukovski, Boriss Stetškini ja Aleksandr Mikuliniga töötas ta välja ligi 40 tonnise sõjamasina. Selle kahe esimese ratta läbimõõt küündis 9 või 10 meetrini. Taga oli üks väiksem ratas ja kogu sõiduk oli kolmerattalise põhiplaaniga. Idee järgi pidid kaks esimest ratast masinat üle takistuste vedama. Rataste vahel paiknes T-kujuline kere. Üle rataste laiuse ulatuvates kereosades pidid paiknema sponsoonid kuulipildujate jaoks. Rataste vahel kere alumisel ja ülemisel poolel pidid paiknema tornid kuulipildujate ja/või väikesekaliibriliste kahuritega. Torn tanki peal oleks andnud masina kõrguseks 12 meetrit. Eksperimentaalmudelit siiski ei relvastatud, sest sõjavägi andis kahureid ja kuulipildujaid ainult nende masinate jaoks, mis olid praktiliselt kasutatavad. Tank oli varustatud kahe 240 või 250 hobujõulise Sunbeami bensiinimootoriga, mis pidid andma maksimaalseks kiiruseks 17 km/h. Lebedenko tutvustas projekti 1915. aastal Tsaar Nikolai II-sele, kes oli projektist vaimustuses ja käskis töödega kohe pihta hakata ja lubas ise rahalised vahendid hankida. Masin ehitatigi valmis ja seda testiti 1917. aasta augustis umbes 60 kilomeetri kaugusel Moskvast. Katsed ebaõnnestusid täielikult: mootorid olid masina vedamiseks liiga nõrgad ja üsna pea jäi tagumine väike ratas kraavi kinni. Lebedenko soovis maastikuläbivust parandada võimsamate mootorite paigutamisega masinale, kuid Vene sõjaväelased ei olnud projektist enam huvitatud. See oli läinud maksma juba palju raha, ligi 250 000 rubla ja hinnati oma suurte rataste ja õhukese soomuse tõttu suurtükitulele väga haavatavaks. Üks katsetus siiski korraldati veel 1918. aastal, peale seda jäi masin polügoonile roostetama ning tehti 1923. aastal vanarauaks. Lebedenko saatus peale revolutsiooni pole teada, kuid Aleksandr Mikulinist sai üks juhtivaid nõukogude lennukikonstruktoreid. "Lebedenko (or Tsar) Tank" (Inglise k.). landships.freeservers.com. Vaadatud 18.07.2010.{{netiviide}}: CS1 hooldus: tundmatu keel (link) Zaloga, Grandsen, lk 27 Steven J. Zaloga, James Grandsen Soviet Tanks and Combat Vehicles of World War Two Weidenfeld & Nicholson military 1984 ISBN 0853686068 Inglise k. Tzar tank
Woldemar Friedrich Kentmann

Woldemar Friedrich Kentmann (22. märts 1833 Tallinn – 24. aprill 1901 Tallinn) oli Eesti vaimulik ja ajalehe Ristirahva pühapäeva leht toimetaja. Õppis Tallinna kreiskoolis ja aastatel 1845–1851 Tallinna Kubermangugümnaasiumis. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1852–1856. Konsistooriumi teenistuses oli alates 1858. Oli aastal 1859–1860 Eestimaa Konsistooriumi vikaarõpetaja. Aastatel 1860–1863 oli ta Jõelähtme Püha Neitsi Maarja koguduse õpetaja, 1863–1901 teenis ta Kuusalu Laurentsiuse kogudust, kusjuures aastatel 1873–1901 oli ta Ida-Harju praostkonna praost ja 1888–1901 Eestimaa Konsistooriumi assessor. Kentmann oli Ahrensi eesti uue kirjaviisi pooldaja, kuulus aastal 1881 kirjaviisi fikseerimise komisjoni. Oli eestikeelsete Gresseli kalendrijuttude autor ja toimetaja (1861–1868). Oli 1877–1901 ajaleh Ristirahva Pühapäevaleht toimetaja. Koostas 1875. aastal vallakoolidele "Koolilaste Geograahwia raamatu" (selle pealkirja all vähemalt 5 trükki, 1875–1882), pealkirjaga "Koolilaste Geograafia raamat" vähemalt 4 trükki (1884–1892). Tema isa Wilhelm Gottfried Gustav Kentmann (1805–1889) oli haridustegelane, kes töötas õpetaja ja juhatajana (1830-1874) Pastor Lutheri Poeglaste Vaestekoolis, (Theodor Dietrich Witgenstein Lutheriga seotud kool) ja Kentmanni ja Sakala tänava nurgal asunud vaestekoolis. 1885. aastal anti Tallinna südalinnas olevale tänavale nimi vaestekooli juhataja Wilhelm Gottfried Kentmanni järgi. Samuti asutas ta aastal 1843 saksa õppekeelega Tallinna kreiskooli (kus õppis ka Eduard Vilde). Tema poeg Wilhelm Kentmann oli Kullamaa ja Peterburi Peetri koguduse õpetaja ning Eestimaa viimane kindralsuperintendent, poeg Woldemar Reinhold Kentmann oli Kuusalu Laurentsiuse koguduse õpetaja ning hiljem kirjastuse direktor ja toimetaja. Pojapoeg Kurt Hans Kentmann oli Karuse ja Kuusalu Laurentsiuse koguduse õpetaja. Liivi Aarma Põhja-Eesti vaimulike lühielulood 1525-1885 Tallinn 2007 http://www2.kirmus.ee/biblioserver/isik/index.php?id=1162
Tšõstjakove

Tšõstjakove (1964–2016 prantsuse kommunisti Maurice Thorezi järgi Thorez) on linn Ukrainas Donetski oblastis. Asula loodi 1778. aastal, linnaks sai Tšõstjakove 1932. aastal. Aprillist 2014 on linn Donetski Rahvavabariigi kontrolli all.  Tšõstjakove – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis 14. november 2014. Ukrajinska Pravda. Valitsus kinnitas riigi kontrolli all mitteolevate asulate nimekirja (ukraina keeles)
Robert Peel

Sir Robert Peel (5. veebruar 1788 – 2. juuli 1850) oli Suurbritannia ja Iirimaa Ühendkuningriigi riigimees. Robert Peel oli suurtöösturi poeg, õppis Oxfordi ülikoolis. Robert Peel kuulus 1809. aastast Suurbritannia ja Iirimaa Ühendkuningriigi alamkotta, oli aastatel 1812–1818 Iiri asjade I sekretär, 1821–1827 ja 1828–1830 siseminister. 1833. aastal asutas Peel vanadest tooridest vasakpoolse mõõdukalt konservatiivse partei, millesse astusid ka mitmed endised viigid. Aastatel 1834–1835 oli Robert Peel lühemat aega varaameti I lord Wellingtoni hertsogi Arthur Wellesley valitsuskabinetis. Robert Peel oli Suurbritannia peaminister detsembrist 1834 aprillini 1835 ja septembrist 1841 juunini 1846 konservatiividest ja mõõdukaist liberaalidest koosnevas valitsuses. Aastatel 1835–1841 oli ta Suurbritannia parlamendi opositsiooni liider.
Eduard Pontus Haller

Eduard Pontus Haller (2/14. november 1810 Käina – 28. jaanuar/9. veebruar 1864 Rapla) oli Eesti vaimulik. Õppis aastatel 1823–1830 Tallinna Kubermangugümnaasiumis. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1831–1834, lõpetas (grad. stud.). Korporatsioon Estonia liige. Oli seejärel oma lesestunud õe (Heinrich Wilhelm Christoph Pauckeri lesk) laste koduõpetaja. Kutsuti Rapla Maarja-Magdaleena koguduse õpetajaks 29. detsembril 1837. Ordineeriti ja introdutseeriti (Rapla Maarja-Magdaleena koguduse) õpetajaks 27. veebruaril 1838, millisel ametikohal püsis surmani. Haller oli (alates 24. juunist 1842) Eestimaa Kirjanduse Ühingu liige. Samuti oli aastast 1842 Rapla abipiibliseltsi direktor. 1840. aastate teisel poolel asutas Rapla kirikumõisa, Reino talu maadele vaeslaste varjupaik-kooli. Tema isa Jakob Pontus Haller ja vanaisa Albert Magnus Haller olid Käina Martini koguduse õpetajad, õemees Heinrich Wilhelm Christoph Paucker oli Simuna Siimona ja Juuda koguduse õpetaja. Surmakanne Rapla koguduse surmameetrikas – EAA.1219.1.186:6 Liivi Aarma Põhja-Eesti vaimulike lühielulood 1525-1885 Tallinn 2007 Rapla koguduse õpetaja Eduard Pontus Haller. Liivi Aarma EELK Rapla Maarja-Magdaleena koguduse leht nr 1 (38), veebruar 2011, lk 2
Andaluusia koer

"Andaluusia koer" (prantsuse "Un Chien Andalou") on Salvador Dalí ja Luis Buñueli tumm 16-minutiline sürrealistlik lühifilm. Seda näidati esimest korda 1929. aasta juunis mitteavalikul seansil, kus viibisid ka arhitekt Le Corbusier, Pablo Picasso ja sürrealistide juht André Breton. Breton nimetas seda esimeseks sürrealistlikuks filmiks üldse. Sellele filmile on tähtis koht filmiajaloos, sest see on esimene filmivormis tõlgendus Bretoni sürrealismi manifestis esitatud pildiliste ja keeleliste motiivide vabast assotsieerumisest. Arvukad eelretsensioonid ülistasid "Andaluusia koera" kui pöördepunkti filmiajaloos ja sürrealismi meistriteost. Buñuel läks 1928. aastal Dalí juurde ja tegi ettepaneku koos film teha. Dalí oli küll vaimustunud ideest, aga mitte käsikirjast ja nii kirjutas ta ka oma stsenaariumi. Film põhines väga lihtsal reeglil: pildiideed ja -järjestus ei tohtinud järgida mingit loogikat, lubatud oli vaid irratsionaalsus ja üllatuslikkus. Filmivõtted kestsid Pariisis kaks nädalat. Simone Mareuil Pierre Batcheff Luis Buñuel Salvador Dalí Robert Hommet Marval Fano Messan Jaime Miravilles Frank Weyers. "Salvador Dalí - Elu ja looming". Eesti keelde tõlkinud Meelika Öpik. Kirjastus Koolibri, 2006. ISBN 9985-0-1739-0 Filmi analüüs leidub Olev Remsu "Filmidraamatehnikas", TÜ kirjastus, 2016. Un Chien Andalou Internet Movie Database Andaluusia koer. Filmiveeb.ee
Gunnar Rudolf Knüpffer

Gunnar Rudolf Knüpffer (27. juuni 1888 Tallinn – 7. jaanuar 1963 Kläden, Saksamaa) oli Eesti vaimulik. Gunnar Rudolf Knüpffer õppis aastatel 1898–1906 Tallinna Nikolai Gümnaasiumis ja 1907–1915 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Oli prooviaastal Viljandis, kus töötas ühtlasi Viljandi Maagümnaasiumis usuõpetajana. Ordineeriti õpetajaks 28. jaanuaril 1918. Võttis osa Vabadussõjast Balti pataljoni koosseisus. Gunnar Rudolf Knüpffer oli aastatel 1920–1931 Tartu Pauluse koguduse adjunktõpetaja ja ühtlasi 1928. aastast usuõpetaja Tartu saksa keskkoolis. Aastatel 1931–1939 oli ta Tartu Ülikooli koguduse saksa pihtkonna õpetaja. 1939. aastal põgenes ta Saksamaale. Oli aastatel 1940–1945 pastor Thornis Lääne-Preisimaal (praeguse nimega Toruń Kujawy-Pomorze vojevoodkonnas). Aastatel 1945–1963 oli ta pastor Klädenis (Bismarki linnaosas Stendali kreisis Saksi-Anhalti liidumaal). Klädenis ta ka suri. Gunnar Rudolf Knüpfferi äi oli Tõstamaa Maarja koguduse õpetaja Immanuel Eduard Nikolai Hahl. Knüpffer Lexikon deutschbaltischer Theologen seit 1920. Bearbeitet von Wilhelm Neander. 2 auflage 1988, bearbeitet von C. Helmut Intelmann
Üliõpilasesindus

Üliõpilasesindus on mingi kõrgkooli üliõpilaskonna vastutav ja korraldav esindusorgan, mis kaitseb üliõpilaste õigusi ning võitleb üliõpilaste huvide eest.[viide?] Üliõpilasesinduseks nimetatakse ka üliõpilasesinduse kontorit. Ülikooliseaduse ja rakenduskõrgkooli seaduse järgi valitakse üliõpilasesindus demokraatlikult, valimistest on õigus osa võtta kõikidel kõrgkooli üliõpilastel. Valimised toimuvad Eestis igal aastal enamasti märtsis või aprillis. Üliõpilasesinduse pädevuses on tavaliselt: üliõpilaskonna põhikirja vastuvõtmine ja muutmine ning selle esitamine kinnitamiseks kõrgkooli nõukogule; oma valimiseeskirja vastuvõtmine ja muutmine; oma kodukorra ning teiste üldiste kordade ja eeskirjade vastuvõtmine ja muutmine; üliõpilaskonna esindajate valimine kõrgkooli nõukogusse jt kogudesse kui seadusega ja üliõpilaskonna põhikirjaga ei ole sätestatud teisiti; juhatuse esimehe ja juhatuse (täitevorgani) liikmete valimine; üliõpilaskonna mõne organisatsiooni liikmeks astumise otsustamine; üliõpilaskonna arengukava ja tegevuskavade ning eelarve vastuvõtmine ja muutmine; üliõpilashääletuse korraldamise otsustamine; seisukoha võtmine üliõpilaselu puudutavates küsimustes; muude talle seadusega või üliõpilaskonna põhikirjaga pandud ülesannete täitmine. Katrin Soolepp, 2007. Üliõpilaskonna Käsiraamat. Eesti Üliõpilaskondade Liit [1] (doc)
Õppemaks

Õppemaks (vananenud termin: kooliraha) on üliõpilase või mõne teise füüsilise või juriidilise isiku poolt tasutav raha kõrgkooli õppetöös osalemiseks. Riikliku statistika järgi õppis 2006/07. õppeaastal üle poole (55%) üliõpilastest riigieelarvevälistel õppekohtadel. 2006. aasta uuringust selgub, et rohkem kui kolmandikule (36%) kõikidest üliõpilastest on majanduslik olukord seadnud piiranguid eriala ja institutsiooni valikul. Ligi 59% majanduslike kaalutluste mõju tunnistanud õppuritest olid sunnitud valima eriala, kus saaks õppemaksuta õppida ning 35% eelistas kulutuste madalal hoidmise eesmärgil elukohale ligemal asuvat kooli. Ligi 55% riigieelarvelisel kohal õppivatest üliõpilastest oleks teinud teise valiku, kui nad oleks pidanud selle eriala omandamise eest selles koolis raha maksma. 2006. aasta seisuga oli keskmine õppemaks Eestis ligi 24 000 krooni[viide?], ulatudes kuni neli korda kõrgemate summadeni[viide?]. Keskmine õppemaks ületas 2006. aasta teise kvartali keskmist brutosissetulekut rohkem kui 2,5 korda[viide?]. Eesti õppemaks on üks kõrgemaid Euroopas[viide?], mis on suhtelises suuruses koguni 12,5 korda kõrgemad kui näiteks Saksamaal.[viide?]
Martin Bleimann

Martin Bleimann (4. aprill 1886 Paatsalu-Illuste vald, Hanila kihelkond, Läänemaa – 1938 Nõukogude Liit) oli Eesti ja Nõukogude Liidu õpetaja ja poliitik. Ta oli Peterburi Jaani koguduse 6-klassilise algkooli õpetaja, kolis 1917. aastal Tallinna ja astus esseeride partei liikmeks. 24. veebruarist 1918 kuulus ta Tallinna linnavolikokku. 25. novembril 1918 valiti ta Tallinna linnanõunikuks ja toitlusvalitsuse juhatajaks. 20. detsembril samal aastal ta arreteeriti süüdistatuna ametialases ja poliitilises kuriteos. Enda väitel kahjustas ta kodanlikku linnavalitsust partei ülesandel. Märtsis 1919 Bleimann vabastati vanglast tingimusel, et ta loobub poliitikast. Aprillis üritas ta kaaperdada ja Kroonlinna viia hävitajat Lennuk. Ise väitis ta, et vajas miiniristlejat Inglismaale toiduainete järele sõitmiseks. Selle ilmsikstulekul hakati teda hüüdma Admiraliks. 5. septembrist 1919 kuni juunini 1920 oli ta eeluurimisvanglas. Novembrist 1920 varjas ta end, kuni valiti I Riigikogu liikmeks. Veebruaris 1921 mõisteti Bleimann kuueks aastaks vangi, kuid Riigikogu ei võtnud temalt saadikupuutumatust. Riigikogu liikmena oli ta legaalse vasakpoolse partei, Eesti Iseseisva Sotsialistliku Tööliste Partei peasekretär, ka tegutses ta Nõukogude Venemaa luurajana.[viide?] 5. juunil 1921 sõitis Bleimann Kominterni 3. kongressile ja ei pöördunud Eestisse tagasi. 6. detsembril 1921 andis Riigikogu loa tema arreteerimiseks, mille järel, 14. detsembril 1921, loobus ta Riigikogu liikme volitustest. Nõukogude Liidus Bleimanni ei usaldatud, teda kuulati üle ja ta oli jälgimise all. Teda ei võetud Venemaa Kommunistlikku (bolševike) Parteisse, aprillis 1922 heideti ta välja Eesti Iseseisvast Sotsialistlikust Tööliste Parteist. Ta oli Lääne Vähemusrahvuste Kommunistliku Ülikooli professor Leningradis, suhtles seal opositsiooniliste Eesti kommunistidega (fontannikutega). Ühtlasi võttis ta endale uueks perekonnanimeks Baltin. 1925. aastal mõisteti pedagoog Baltin töölisnoortega pederastia harrastamise eest kolmeks aastaks vanglasse. Ta oli ka Nõukogude Liidus elades Eesti Kirjanduse Seltsi eluaegne liige. 1938. aastal ta hukati. Varbla koguduse personaalraamat VIII. 1897-1929. EAA 1250.1.104. Lk 117 Varastatud sõjalaev. Rahvaleht nr 23, 23. veebruar 1933, lk 4 "Admiral" Bleimanni suur avantüür. Rahvaleht nr 101, 1. mai 1939, lk 7 Madis Lepik. Kui juba, siis juba... Edasi nr 221, 6. oktoober 1932, lk 2 "Bleimani täht kustus". Rahvaleht nr 127, 27. oktoober 1932, lk 4 "Salakuulajad sõjavägede staabis". Eesti Politseileht nr 5, 7. jaanuar 1922 Marko Tamming. "Juunipöördest ja juunikommunistidest". Postimees, 21. juuni 2010