laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Czechów (Lubuszi vojevoodkond)

Czechów on küla Poolas Lubuszi vojevoodkonnas Gorzów Wielkopolski maakonnas Santoki vallas. 2011. aastal elas seal 550 inimest. https://bdl.stat.gov.pl/api/v1/data/localities/by-unit/020811301062-0186594?var-id=1639616&format=jsonapi, vaadatud 4.10.2022. Sissekanne saidil polandpoland.com
Kirill Vladimirovitš

Kirill Vladimirovitš (12. oktoober (30. september vkj) 1876 Tsarskoje Selo – 12. oktoober 1938 Neuilly) oli Vene suurvürst, alates 1924. aastast Vene keiserliku perekonna pea (Kirill I). "Vene keiser" on veel olemas. Kaja, 28. märts 1935, nr. 74, lk. 7.
Tšehhiv

Tšehhiv on küla Ukrainas Ternopili oblastis Butšatši lähedal Monastõrõska rajoonis Tšehhivi külanõukogus. 2007. aastal elas seal 284 inimest. Küla on esimest korda kirjalikult mainitud 1454. aastal. Külas on 1885. aastal ehitatud puukirik.
Čekiškė

Čekiškė on alev Leedus endise Kaunase maakonna aladel Kaunase rajoonis, Čekiškė valla halduskeskus. Alevis on keskkool ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on sünagoog aastast 1785, katoliku kirik aastast 1935 ja XIX sajandil rajatud asula keskus. Aastal 1542 mainiti esimest korda alevi kohal asunud Piktakiemise küla. XVI sajandil rajati küla lähistele Čekiškė või Čekakampiai mõis. Küla ise jäi Šedvydžiai mõisa maadele, ent aastal 1600 sai see nimeks Čekiškė. XVII sajandil oli asula Gelgaudaste valduses. Aastal 1620 ehitati sinna esimene kirik ja sellest sai kohaliku kihelkonna keskasula. Aastal 1625 hakkas seal tegutsema kihelkonnakool, mis küll kahe aasta pärast suleti. Aastal 1687 koostatud Vilkija piirkonna inventariraamatus oli asula kohta Čekiškė kõrval kasutusel veel ka nimekuju Piktakiemis. Samast aastast on pärit esimesed teated alevis elavate juutide kohta. XVII sajandi lõpus või XVIII sajandi alguses sai Čekiškėst alev. Aastal 1762 sai see õiguse pidada laata. XIX sajandi alguses avati asulas taas kihelkonnakool. Tsaaririigi ajal oli asula kohta vene keeles kasutusel nimekuju Чекишки. Aastal 1885 asutati sinna postijaam. Kaks aastat hiljem põles alev maha; püsti jäi vaid kivist ehitatud sünagoogihoone. Alev ehitati taas üles korrapärase planeeringuga asulana. Alevi põhiplaan on urbanistliku mälestisena kaitse all. XX sajandi alguses olid alevis saekaater ja veski, seal valmistati kangast. Kuni Teise maailmasõjani olid 70% alevi elanikest juudid; sõja ajal aga alevi juudi kogukond hävitati. Pärast sõda sai Čekiškėst kohaliku kolhoosi keskasula. Sünagoog Koolimaja Čekiškė kirik Kellatorn Pranas Dovydaitis – Leedu poliitik Zenonas Petrauskas – Leedu jurist ja diplomaat [1] http://gatchina3000.ru/brockhaus-and-efron-encyclopedic-dictionary/113/113005.htm Semaška, Algimantas (2006). Kelionių vadovas po Lietuvą: 1000 lankytinų vietovių norintiems geriau pažinti gimtąjį kraštą (in Lithuanian) (4th ed.). Vilnius: Algimantas. lk. 246. ISBN 9986-509-90-4. Alev Poola geograafilises sõnastikus Alev portaalis vietoves.Lt Alevi juutide lugu
Georgi Aleksandrovitš

Georgi Aleksandrovitš (9. mai 1871 Tsarskoje Selo – 10. juuli 1899 Abasthumani) oli Vene suurvürst, 1894. aastast kuni surmani troonipärija. Ta oli Aleksander III poeg ja Nikolai II noorem vend. Neil oli noorem vend Mihhail Aleksandrovitš ning nooremad õed Ksenja ja Olga. Pärast isa surma sai Georgi Aleksandrovitšist troonipärija, tsareevitš. Nikolai II polnud keisriks saades veel abielus, kuid abiellus samal aastal. Kui Nikolaile oleks poeg sündinud, oleks see saanud Georgi asemel tsareevitšiks. Georgi surma ajaks oli Nikolaile sündinud kolm tütart ja sellepärast sai Georgi surma järel tsareevitšiks tema noorem vend Mihhail, kes pärast Nikolai II tagasiastumist 1917. aastal oli ühe päeva Venemaa keiser. Nikolai II sai veel neljandagi tütre, misjärel sündis poeg Aleksei Nikolajevitš, kes saigi tsareevitšiks. Georgi Aleksandrovitš haigestus 1890. aastal tuberkuloosi. Haiguse tõttu ta ei abiellunud ega saanud lapsi. Ta elas peamiselt tänapäeva Gruusias Abasthumanis, kus ka suri. Georgi Aleksandrovitšile kui keisri pojale ja troonipärijale anti hulganisti autasusid ja aunimetusi. Sündimise päeval anti talle Püha Andreas Esmakutsutu orden, Püha Jüri orden, Valge Kotka orden ja Püha Anna ordeni 1. järk. Peale selle anti talle Austria-Ungari Püha Stefani orden (1885), Taani Elevandiorden (1889), Itaalia Kõige Pühama Kuulutuse orden (1890), Prantsusmaa Auleegioni orden (1891), Hispaania Kuldvillaku orden, Jaapani Krüsanteemi orden ja Kreeka Lunastaja ordeni 5. järk.
Seredžius

Seredžius on alev Leedus Jurbarkase rajoonis, Šeredžiuse valla halduskeskus. Seredžius asub Nemunase ja Dubysa ühinemiskohas Panemunė regionaalpargi territooriumil. Alevis on keskkool ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on kaks linnamäge, lisaks veel aastal 1913 valminud katoliku kirik. Arheoloogiliste andmete põhjal on Seredžius juba ammu asustatud. Seal asub II-IV sajandil kasutusel olnud kalme. Esimene kahest linnamäest kannab ka nime Palemono Kalnas (nimetatud müütilise Leedu valitsejatesoo esiisa Palemonase järgi, kelle pealinnaks see kant olevat olnud). Linnamägi oli kasutusel XV sajandini. Aastail 1293-1363 seisis seal leedulaste kindlus, mis põletati aastal 1363 maha, ent jäi kindlustatud positsiooniks kuni Tannenbergi lahinguni. Teine linnamägi on hilisem, see oli kasutusel XIV-XV sajandil. Aastal 1406 hõivasid linnamäe ristisõdijad, kes rajasid sinna Dubysenburgi kindluse, mis oli Saksa ordu Žemaitija alade halduri Michael Küchmeisteri residentsiks. Kindluse juures oli kabel, selle arsenalis olid ka tulirelvad. Aastal 1409 sundis Vytautas ordu Dubysenburgi maha jätma. XVI sajandil sai Seredžiusest alev. XVI-XVIII sajandil asus Dubysenburgi asemel Sapiehadele kuulunud Mežiriečė mõis. Esimene kirik ehitati Seredžiusesse aastal 1829. Tsaari ajal olid alevi venekeelsed nimekujud Средники ja Средникъ. Esimese maailmasõja ajal peeti aastal 1914 alevi ümbruses ägedaid lahinguid, mille käigus asula maha põles. Lahinguid peeti Seredžiuses ka Teise maailmasõja ajal. Pärast sõda tegutsesid alevi ümbruses Leedu metsavennad. Viimane neist tegutses seal veel aastal 1960. Seredžiuse esimene linnamägi Seredžiuse teine linnamägi Seredžius Alev vaatega linnamäele Seredžiuse kirik Seredžius Al Jolson - USA näitleja, koomik Jonas Virakas - Leedu arhitekt Средникъ. Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона, Kd. 31 (61) : София — Статика. С.-Петербургъ, 1900., 348 lk.  Seredžius – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Alev portaalis vietoves.Lt Monograafia Seredžiuse kohta
Veliuona

Veliuona (vanasti Junigeda, saksa keeles ka Friedeberg, Tsaari-Venemaal Велiона, Велена või Велона) on alev Leedus Jurbarkase rajoonis; Veliuona valla halduskeskus. Alev asub Nemunase jõe kaldal Panemunė regionaalpargi territooriumil. Alevis on keskkool ja raamatukogu. Vana kirik, mis oli rajatud Vytatutase poolt 1421, ehitati ümber 1636. Veliuonas on kaks linnamäge, neist ühel asus kunagi ristisõdijate Bayerburgi kindlus, teisel asub Gediminase hauakivi. Vaatamisväärsusteks on veel ait-pood ja XIX sajandil rajatud mõisakompleks. Arheoloogiliste andmete põhjal oli Veliuona asustatud juba kiviajal. Esimest korda on asulat kirjalikult mainitud aastal 1291 Peter von Dusburgi kroonikas, seal kandis asula Junigeda nime. XIII–XIV sajandil oli Veliuona tähtsaks tõkkeks ristisõdijate teel. Aastal 1337 õnnestus Saksa ordul Veliona vallutada ja nad rajasid sealsele linnamäele Bayerburgi kindluse. Aastaks 1344 olid ordurüütlid sunnitud Veliuonast taanduma ja allavoolu uue Bayerburgi ehitama. Tol perioodil juhtis leedulaste võitlust ordu vastu Gediminas, kes olevat seal vana haava tõttu surnud ja ühele Veliuona linnamägedest maetud. Võitlus ristisõdijatega jätkus pärast Gediminase surma. Aastal 1412 ehitas Veliuonase teisele linnamäele (endise Bayerburgi asemele) kindluse suurvürst Vytautas. Aastal 1421 nimetati Veliuonat aleviks, ühtlasi lasi Vytatutas sinna kiriku ehitada. Aastal 1443 sai Veliuona Magdeburgi õigused. Aastal 1549 andis Zygmunt II August alevi Barbara Radziwiłłównale. 18. sajandil kuulus Veliuona vürst Józef Poniatowskile, 19. sajandil Zalewski suguvõsale. Viimaseks omanikuks oli P. Wakselis. Nõukogude ajal oli alev kohaliku kolhoosi keskuseks. Veliuona mõisa peahoone Veliona Üks Veliuona linnamägedest Veliuona Gediminas – Leedu suurvürst Antanas Juška – Leedu vaimulik ja folklorist Władysław Michał Zaleski – Poola botaanik, Antiookia patriarh Veliuona juutide genotsiid Велона. Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона, Kd. 5А (10) : Вальтер — Венути. С.-Петербургъ, 1892., 854 lk.  Veliuona – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Alev portaalis vietoves.Lt Veliuona, 2001, Versme, 1176 p.
Zapyškis

Zapyškis on alev (endine linn) Leedus endise Kaunase maakonna aladel Kaunase rajoonis Zapyškise vallas. Elanike arv on 254 (2001). Alev asub Nemunase jõe kaldal. Alevis on kultuurikeskus ja raamatukogu, sealne kool asub Kluoniškiai külas. Vaatamisväärsusteks on Zapškise surnuaed ja sealne kabel, looduslik pühapaik Dievogala Püha Johannese oja, mille kallastel kohalik rahvas tähistas jaanipäeva, ja 1578. aastal valminud gooti stiilis kirik. Alevis on elanud Vincas Kudirka. Asulat on esimest korda kirjalikult mainitud XVI sajandi alguses, mil kuningas Aleksander selle Jan Sapiehale andis. Toona kandis see nime Panemune. Sapiehade suguvõsa järgi sai alev ka oma nime, selle kohta kasutati nimekujusid Sapiehade alev, Sapiegiškėmis ja Sapiegiškis, mis hiljem moondus Zapyškiseks. Aastal 1578 valmis sealne kirik. Aastal 1655 põletasid Vene sõdurid alevi maha. Aastal 1677 avati seal kihelkonnakool. XVII sajandil läks asula Sapiehadelt Massalskite valdusse. Poola jagamise järel hakkas alev aastal 1795 kuuluma Preisimaa kuningriiki. Aastal 1812 läks see Varssavi hertsogiriigi koosseisu, aga aastast 1815 kuulus see Venemaale. Aastal 1825 sai Zapyškisest linn, ent aastal 1847 (teistel andmetel alles aastal 1870) kaotas see linnaõigused. XIX sajandi lõpus oli seal üle 500 elaniku. Kuni Kaunase hüdroelektrijaama rajamiseni kannatas alev korduvalt üleujutuste all: XX sajandil juhtus see aastail 1934, 1946, 1951 ja 1958. 4. septembril 1941 hukkasid Leedu politseiüksused asulas elanud juudid, kokku 178 inimest. Nõukogude ajal oli Zapyškis kohaliku kartulikasvatusele spetsialiseerunud kolhoosi keskasula. Žapyškis Surnuaia kabel Dievogala Püha Johannese oja Zapyškises [1] Postanowienie z 3 (15) lipca 1870, ogłoszone 16 (28) sierpnia 1870 (Dziennik Praw, rok 1870, kd 70, nr 242, lk. 189. http://dir.icm.edu.pl/pl/Slownik_geograficzny/Tom_X/304 http://www.holocaustatlas.lt/EN/#a_atlas/search//page/1/item/137/ Alev portaalis vietoves.Lt (Video esimene osa)
Jurbarkas

Jurbarkas (leedu) (Jurbork) on linn Leedus, Jurbarkase rajooni halduskeskus. Asub Nemunase paremkaldal Venemaa Kaliningradi oblasti piiri lähedal merepinnast 29 meetri kõrgusel. Linna endine saksakeelne nimi on Georgenburg, vana venekeelne nimi oli aga Юрбургъ. Administratiivselt moodustab see omaette valla. 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Jurbarkase elanikest leedulasi 98,38%, venelasi 0,53%, sakslasi 0,18%. Jurbarkast mainiti esimest korda aastal 1259, mil ristisõdijad rajasid sinna Georgenburgi kindluse. Kindlus asus ühel selle piirkonna linnamägedest, teise linnamäe hõivasid leedulased. Georgenburg ise asus Karšuva muinasmaakonna territooriumil, mid asustasid skalvid. Aastal 1382 ründas kindlust Kęstutis, kasutades selleks esimest korda Leedu ajaloos bombarde. Kaks kindlust seisid seal vastakuti kuni Tannenbergi lahinguni, mil see ala läks Leedu valdusse ja Jurbarkase kohale rajati Leedu suurvürstidele kuuluv mõis, mille juurde tekkis ka asula. Jurbarkasest sai linn aastal 1611. XIX sajandil valmis sealne mõisakompleks. Jurbakas oli üks esimesi elektrifitseeritud linnu Leedus. Aastail 1900–1903 rajas Jurbarkase mõisa toonane omanik Vasilčikovas Mituva jõele vesiveski, kuhu paigaldas ka elektrigeneraatori. Elektriga varustati nii veski kui ka mõis, kirik ja linna elumajad. Veski juures pandi tööle ka saekaater. Hoone põletasid Esimese maailmasõja ajal maha linna okupeerinud Saksa väed. Jurbarkas Katoliku kirik Vytauto gatvė Kauno gatvė Józef Zaliwski – Poola väejuht ja vabadusvõitleja Jan Czeraszkiewicz – Poola advokaat ja haridustegelane William Zorach – USA kunstnik Vincas Grybas – Leedu skulptor Antanas Sodeika – Leedu laulja Antanas Šabaniauskas – Leedu laulja Romualdas Marcinkus – Leedu langevarjur, piloot ja jalgpallur Arkadi Kolesnikov – Vene hüdroloog Sol Goldstein – USA filantroop Karolis Bauža – Leedu judoka Andrius Gudžius – Leedu kettaheitja Resident population by city / town at the beginning of the year, vaadatud 12.02.2023. Юрбургъ. Географическо-статистический словарь Российской империи, Kd. 5 (Таарджалъ — Яя). СПб, 1885, 900 lk. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 1. august 2015. Vaadatud 14. aprillil 2013.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)  Jurbarkas – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Linn portaalis vietoves.Lt
Uzda

Uzda on linn Valgevenes Minski oblastis, Uzda rajooni ja Uzda külanõukogu halduskeskus. Linn asub riigi pealinnast Minskist 72 kilomeetri kaugusel ja merepinnast 172 meetri kõrgusel. Haridust annavad kaks keskkooli, gümnaasium, kutseharidust andev lütseum, sanatoorne internaat, laste spordikool ja kunstikool. Linnas on kultuurimaja, kino ja kaks raamatukogu. Uzdas tegutsevad kaks isetegevuslikku teatrit. Tööstusest on linnas kergetööstuse ja toiduainetetööstuse ettevõtteid. Uzdas on koduloomuuseum. Osaliselt on säilinud linna vana keskus. Vaatamisväärsusteks on veel sünagoog, katoliku kirik aastast 1798, õigeusu kirik aastast 1840, samuti Zaviszade suguvõsa püramiidikujuline kabel-rahula. Uzdat on esmamainitud 1450. aastal kui Korsakitele kuuluvat mõisa. XV sajandi teisel poolel sai Uzdast alev, mis kuulus Minski vojevoodkonda ja Minski maakonda. Alev on läbi aegade kuulunud Kaweczyńckitele, Zaviszadele, Krasinskitele. XV sajandi lõpus ehitati alevisse kalvinistide kirik. Aastal 1572 peatus seal oma piibli väljaandmisega tegelev Szymon Budny. Katoliku kogudus tekkis alevisse aastal 1684, selle jumalateenistused toimusid pikka aega kohalikus kabelis. Alev oli ka üks tatarlaste ajaloolisi keskuseid. Poola jagamisel läks Uzda aastal 1793 Venemaa koosseisu. Alev hakkas kuuluma Minski kubermangu. Aastal 1798 valmis katoliku kirik, ka oli alevis tollel ajal juba õigeusu kirik. Aastast 1886 on teada, et alevis tegutses kaks veskit, lisaks oli seal veel kalevivabrik. Alevis oli 24 poodi, lisaks kirikutele tegutsesid ka sünagoog ja mošee. 1919. aastast kuulus Uzda Valgevene NSV koosseisu. Teise maailmasõja ajal hävitasid Saksa okupatsiooniväed linnas ja selle ümbruses 5599 elanikku, nende seas ka Uzda getos elanud 1740 juuti. Aastal 1966 sai alevist rajoonikeskus. Asulast sai linn aastal 1999. Uzda katoliku kirik Uzda õigeusu kirik Uzda koolimaja Alaksandar Hierasimienka – Valgevene diplomaat Moshe Feinstein – USA rabi Salomon Bernstein – Iisraeli kunstnik Valery Šabluk – Valgevene ajaloolane Viktar Bierasnievič – Valgevene matemaatik Ludmiła Bialajeva – Valgevene meditsiiniprofessor Boris Palejev – Nõukogude sõjaväelane The population as of January 1, 2024 and the average annual population for 2023 in the Republic of Belarus by regions, districts, cities and urban-type settlements  Uzda – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Linn Valgevene fotoentsüklopeedias Uzda Fotod Uzdast Uzda koduleht Linn YouTube'is
Aarhusi konventsioon

Aarhusi konventsioon (inglise Aarhus Convention) on ÜRO Euroopa Majanduskomisjoni liikmesriikide 1998. aastal alla kirjutatud rahvusvaheline kokkulepe, mille eesmärgiks on kaitsta kodanike õigust elada keskkonnas, mis vastab tervise ja heaolu nõuetele. Konventsioon on nimetatud Taani linna Aarhusi järgi. Eesti ratifitseeris konventsiooni 6. juunil 2001. Konventsiooni põhinõue on, et riigid rakendaksid meetmeid, mis tagavad võimude tegevuse avalikustamise ja aruandekohustuse. Aarhusi konventsiooniga algatati uus etapp keskkonnapoliitika ja -õiguse arengus, mis ei piirdu üksnes keskkonnakaitse eesmärkidega, vaid aitab kaasa avatud ühiskonna põhimõtete elluviimisele. Aarhusi konventsiooni kolm põhiõigust, mida sellega ühinenud riik peab tagama, on järgmised: keskkonnainfo kättesaadavus; üldsuse (sh kodanike) osalemine keskkonnaasjade otsustamises; juurdepääs õigusemõistmisele keskkonna alal. Neid kolme põhiõigust on nimetatud ka juurdepääsu-põhimõteteks (inglise access principles). kaebeõigus otsustusprotsess puutumus sotsiaalne vastutus üldsuse kaasamine Säästva arengu sõnaseletusi. Säästva Eesti Instituut, SEI Tallinn. [1] (vaadatud 21.10.2012) UNECE Aarhusi konventsiooni veebileht
Bobr

Bobr on alev Valgevenes Minski oblastis Krupki rajoonis, Bobri külanõukogu halduskeskus. Bobr asub Bobri jõe kaldal merepinnast 176 meetri kõrgusel, alevi lähedal asub Minski-Orša raudteel samanimeline jaam. Bobris asub keskkool. Alevis on kino ja kaks raamatukogu. Bobris on kergetööstus ja toiduainetetööstus; ka töödeldakse seal puitu. Vaatamisväärsuseks on XIX sajandil rajatud mõisakompleks. Bobri asulat mainitakse esimest korda aastal 1516. Aastast 1559 kuulus see Chodkiewiczitele. Aastal 1573 läks Bobr Pacide suguvõsa valdusse, toona oli asulast saanud alev, mis kuulus Viciebski vojevoodkonda ja Orša maakonda. Aastal 1614 oli Bobris õigeusu kirik, alevis oli ka kõrts. Bobri jõel asus vesiveski, asulas oli ka sild. Aastal 1699 sai Bobri omanikuks Benedict Sapieha, kes müüs aga järgmisel aastal alevi Lendorffidele. Aastal 1733 sai alevist Ogińskite valdus. Poola jagamisel hakkas Bobr aastal 1793 kuuluma Venemaa Keisririigi koosseisu. Alev asus toona Mogiljovi kubermangus. Aastal 1828 hakkas alevis tegutsema tellisevabrik, aastal 1882 ehitati alevisse teine õigeusu kirik. Aastal 1885 oli Bobris kaks õigeusu kirikut ja üks katoliku kirik, kabel, sünagoog, 22 poodi. Laata peeti seal kolm korda aastas. Aastal 1904 hakkas tegutsema veel teinegi tellisetehas. Aastast 1924 kuulus Bobr Valgevene NSV koosseisu. Aastal 1938 muudeti Bobri alev külaks. Aleviks sai Bobr taas 1941. aastal. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 29. juuni 2015. Vaadatud 29. juunil 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Bobri vapp teiste hulgas Massimõrva memoriaal
Abraham ibn Daud

Abraham ben David Halevi ibn Daud (ka: Rabad I; umbes 1110 Toledo – umbes 1180 Toledo) oli Hispaania juudi ajaloolane, filosoof, arst ja astronoom. 1161 "Sefer ha-kabbala ('Pärimuse raamat'; ajalooraamat) "Al-'akidah al-Rafiyah" (säilinud on heebreakeelne tõlge "Sefer ha-emuna ha-rama" ('Üleva usu raamat'; Aristotelese filosoofia süstemaatiline esitus)
Šacak

Šack või Šacak (valgevene keeles Шацк, vene keeles Шацк, transkribeerituna Šatsk või Šatsak) on agrolinnake (endine alev) Valgevenes Minski oblasti Puchavičy rajoonis. Šacak on Šacaki külanõukogu halduskeskus. Agrolinnake asub Šaca jõe kaldal, merepinnast 180 meetri kõrgusel. Alevit on esmamainitud 1492. aastal. Algselt Sudivojus Valimantaitis ja seejärel Stankus Sudijovaitisele kuulunud asula läks sel aastal Petras Jonaitis Mantigirdaitise valdusse. Hiljem kuulus asula Kiszkadele ja Radziwillidele. Seoses territoriaal-administratiivse reformiga hakkas see kuuluma Minski vojevoodkonda ja Minski maakonda, ühtlasi sai asulast alev. Aastal 1582 ostsid Šacaki Hołowczyńskid. Asula omanikud vahetusid kiiresti, nende seas olid Winkod (Andzej Winko sai tuntuks sellega, et tungis selle naabri valdustesse, kellega tal oli piiritüli, ja lõi teda seal rusikaga näkku), Piekarskid, Krzyszkowskid, Mozolewskid, Chreptowiczid, Wołodkowiczid, Czyżid, Bychowiecid, Denhoffid, Tiesenhausenid, Orańskid. Viimaks, aastal 1732, ostsid alevi Oskierkod. Aastal 1793 läks alev teisel Poola jagamisel Vene impeeriumi koosseisu. Šacak hakkas kuuluma Minski kubermangu. Aastal 1879 ostsid alevi Homuliczkid, viimased omanikud olid aga Puciatad. Aastal 1919 läks alev Valgevene NSV koosseisu, kus sellest sai 1924. aastal rajoonikeskus. Aastal 1935 muudeti alev külaks. Aastast 1960 on asula Puchavičy rajooni koosseisus. Ivan Łupinovič – valgevene põllumajandusteadlane Taisija Doŭnar – valgevene jurist Alaksandr Mikulčyk – valgevene luuletaja Šacaki vapp teiste hulgas Šacak 18. sajandi kaardil (all ääres)
Talve võlumaa (Birgit Õigemeel)

"Talve võlumaa" on Birgit Õigemeele teine raadiosingel tema jõulualbumilt "Ilus aeg". Lugu ilmus Eesti Ekspressi vahel. Laulul teeb kaasa ETV Lastekoor. "Talve võlumaa" on eestikeelne versioon inglise jõululaulust "Winter Wonderland". Laulu ingliseelsed sõnad on kirjutanud Richard Smith ja viisi Felix Bernard. Eestikeelsed sõnad on kirjutanud Vello Salumets. Flöödil teeb kaasa Deniss Pashkevitch. "Vaikselt sajab lund" on eestikeelne versioon saksakeelsest laulust "Leise rieselt der Schnee", mille sõnad ja viisi on kirjutanud saksa protestantlik minister Eduard Ebel. Arranžeeringu on mõlemale loole teinud Uku Suviste ja produtseerinud Ivar Must. Singel anti välja 11. detsembril 2008. "Talve võlumaa" – 2:46 "Vaikselt sajab lund" – 2:21 Birgit on laulu "Talve võlumaa" esitanud TV3 saates "Kolmeraudne" ja oma kontsertidel.
Pleščanicy

Pleščanicy (transkribeerituna Pleštšanitsõ, poola keeles Pleszczenice) on alev Valgevenes Minski oblastis Łahojski rajoonis, Pleščanicy külanõukogu halduskeskus. Pleščanicys on kaks keskkooli, spordikool ja muusikakool. Alevis on kaks raamatukogu. Pleščanicys on toiduainetetööstus, seal töödeldakse puitu ja valmistatakse ehitusmaterjale. Veehoidla kaldal asub kalapüügibaas koos hotelliga. Vaatamisväärsusteks on XX sajandi algul ehitatud sünagoog ja õigeusu kirik. Pleščanicyt mainitakse esimest korda XVI sajandil. Toona oli see Minski vojevoodkonda ja Minski maakonda kuuluv küla. Asula kuulus Tyszkiewiczite suguvõsale. Uputuse ajal tegutses asula ümbruskonnas partisanide salk, mis rüüstas Moskva poole üle läinud feodaalide losse, korraldasid teedel varitsusi, aga kohalikul talurahval ei lubanud nad käia okupeeritud Minskis. Poola jagamisel hakkas Pleščanicy aastal 1793 kuuluma Venemaa Keisririigi koosseisu. Ühtlasi muudeti senine küla aleviks. 1812. aasta sõjas toimus alevi all Vene ja Prantsuse vägede vahel lahing. Aastal 1817 ehitasid Tyszkiewiczid alevisse õigeusu kiriku, aga aastal 1825 asutasid nad sinna teatri, mis tegutses 10 aastat. Sajandi lõpus oli asulas peale kiriku veel ka sünagoog, seal pruuliti õlut ja toimusid laadad. Aastal 1885 asutati alevisse vabrik, kus valmistati kingataldasid, hiljem hakati seal tootma ka saapanaelu. Aastal 1924 sai alevist samanimelise Valgevene NSV rajooni keskus. Aastal 1929 olid seal elektrijaam, saekaater, veski. Aastal 1962 liideti Pleščanicy Łahojski rajooniga. http://www.pravo.by/document/?guid=12551&p0=D918n0088781  Pleščanicy – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Pleszczenice Alevi koduleht