laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Šumilina

Šumilina (poola keeles Szumilino) on alev Valgevenes Viciebski oblastis, Šumilina rajooni halduskeskus. Šumilina nimi tuleneb oletatavasti seal elanud Šumilade perest. Alevis on laste spordikool ja kaks keskkooli. Antakse välja ajalehte Герой працы. Šumilinas on kaks raamatukogu ja kultuurimaja. Hooned on valdavalt 2–3-korruselised, ettevõtted asuvad põhiliselt alevi lääneosas. Asulas on toiduainetetööstus, töödeldakse ka lina. Šumilinat mainitakse esimest korda aastal 1866, mil sealt ehitati läbi Riia–Orjoli raudtee. Külasse rajati Sirocina raudteejaam (aastast 1962 kannab see Babolina jaama nime). Aastast 1924 oli Šumilina Valgevene NSV koosseisus. Aastal 1938 sai asulast alev. Teises maailmasõjas hukkus piirkonnas 1500 inimest. XX sajandi lõpus rajati alevisse õigeusu kirik, XX sajandi lõpus ja XXI sajandi alguses katoliku kirik, mille sisseõnnistamiseks luges palve paavst Johannes Paulus II. Aastal 2008 avati asulas paavst Johannes Paulus II mälestusmärk. Šumilinas asub XX sajandi alguses ehitatud raudteejaam, lisaks asub seal koduloomuuseum. Alevis on aastal 1999 ehitatud õigeusu kirik ja aastal 1990 ehitama hakatud katoliku kirik. Alevi lähedal asub Suur kivi või Kuradikivi, mis on Valgevene suurim rändrahn. Kevaditi laulab Šumilina ümbruses 224–270 ööbikut; selle tulemusega on alev Valgevenes neljandal kohal. Šumilina raamatukogu Šumilina rajoonivalitsus II maailmasõja memoriaalkompleks Šumilina valgevenekeelses võrguentsüklopeedias Alev YouTube'is Alev fotoentsüklopeedias Šumilina rajooni ametlik koduleht
Aleksander III mälestussammas

Aleksander III mälestussammas on Venemaa keiser Aleksander III mälestuseks püstitatud monument Pullapääl. See on kantud kultuurimälestiste riiklikku registrisse kui tähelepanuväärne kultuuriväärtuslik väikevorm. Mälestussammas püstitati pärast keisri surma Eestimaa piirivalvebrigaadi ülema, kindralmajorist vürsti Jengalõtševi eestvõtmisel keisri mälestuseks, kes oli Haapsalut külastades armastanud Pullapääl käia. Kolme kullatud sibulkupliga Vasalemma marmorist vene-bütsantsi stiilis mälestussammas avati 25. jaanuaril 1896. Selle esiküljel olevas süvendis oli metallist reljeef, mis kujutas keisrit lõkketule ääres kartuleid küpsetamas, selle ees on latern. Reljeefist allpool paiknes selgitava kirjaga tahvel. Mälestussammast lõhuti 1917. aasta revolutsiooni käigus ja see jäi hiljem hoolduseta. Tänini on säilinud samba põhiosa. 2006. aastal alustati mälestussamba restaureerimist. Tööde teostaja on olnud osaühing RAIDKIVI A, rahastaja Eesti riik. Raha on kulutatud restaureerimisprojekti koostamiseks, restaureerimiseks, tamburite, katusekaarte, plekk-katuste taastamiseks, puuduvate dolomiidist tamburite ja malmkuplite valmistamiseks. Märtsis 2014 teatas ühing Vitjas, et soovib Aleksander III monumendi Pullapääl taastada. Ühingu taga seisavad Eesti Päevalehe andmetel pronkssõduri teisaldamise aegu aktiivsusega silma paistnud inimesed. Aleksander III mälestussammas kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 23.03.2014) Haapsalu unustatud ausambad www.muuseum.haapsalu.ee (vaadatud 23.03.2014) Restaureerimistööd ja nende rahastamine 2005. aastal register.muinas.ee (vaadatud 23.03.2014) Restaureerimistööd ja nende rahastamine 2006. aastal register.muinas.ee (vaadatud 23.03.2014) Restaureerimistööd ja nende rahastamine 2007. aastal register.muinas.ee (vaadatud 23.03.2014) Restaureerimistööd ja nende rahastamine 2008. aastal register.muinas.ee (vaadatud 23.03.2014) В Таллине учрежден Комитет по восстановлению памятника Императору Александру III www.vityaz.eu (vaadatud 23.03.2014) Kadri Ibrus. Vene aktivistid soovivad taastada Aleksander III uhke mälestusmärgi Pullapääl. Eesti Päevaleht, 18. märts 2014. Aleksander III mälestussammas kultuurimälestiste riiklikus registris Haapsalu muuseum: Haapsalu unustatud ausambad
Sirocina

Sirocina (transkribeerituna Sirotsina, valgevene keeles Сіро́ціна või Сіро́цін (Sirocin)) on küla (endine alev) Valgevenes Viciebski oblasti Šumilina rajoonis, Sirocina külanõukogu halduskeskus. Esimest korda mainitakse XVII sajandil, mil Grabnitskite suguvõsa seal asunud kloostri juurde kiriku ehitas. Aastal 1767 sai Sirocinast Urban Antoni Grabnitski palvel ja Stanisław II korraldusel alev. Kinnitati ka Miikaeli kujutisega alevi vapp, mis on tänapäeval lähedal asuva Šumilina alevi vapiks. Aastast 1773 kuni 1917. aastani oli Sirocina Venemaa Keisririigi koosseisus. Aastal 1836 asus Sirocinas viis heebrea kooli. Aastal 1924 sattus Sirocina Valgevene NSV koosseisu ja kaotas alevi staatuse. Sirocinas on sündinud Aleksander Roninson. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 25. juuni 2015. Vaadatud 24. juunil 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
Katlakalns

Katlakalns on asum Lätis, Riia linna Zemgale eeslinna osa. Asub Daugava jõe läänekaldal Bišumuižast idas. 123 elanikku (2010). Katlakalnsi pindala on 1,554 km², see on üks väiksemaid Riia asumeid. Asumi vanimaks hooneks on Rāmava mõisale kuulunud Katlakalnsi tuulik Daugava lähedal. Katlakalnsi Riia kreisis, Riia linnasarasesse ehk patrimoniaalpiirkonda kuulunud Katlakalna kihelkonna (Kirchspiel Kattelkaln) keskus, mille kihelkonnakirik jääb küll asumi piiridest sadakond meetrit lõunasse. Riiaga liideti asumi maad aastal 1968. Katlakalnsis asub Riia Piimakombinaat. Aastal 2004 ehitati üle Daugava Ķengaragsi asumisse viiv sild. von Hagemeister, Heinrich (1836). Materialien zu einer Geschichte der Landgüter Livlands, Volumes 1. Riga: Eduard Frantzen. Lk 37. Katlakalnsi koduleht (läti keeles)
Kerapõhi

Kerapõhi oli mingi pisiese (nt puupulk, kivi- või savitükk jms), mida kasutati lõngakera aluseks. Põhja-Euroopas kasutati kerapõhjana ka kuivatatud hanekõrist keeratud rõngast, mida nimetati krõnksuks või krõksuks ning mille sees kõrisesid haavlid, herned või kivikesed. kerilaud kerimine keripulk niks Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 79 Kerapõhi Eesti Muuseumide Infosüsteemis
Keris

Keris kujutab endast kuumenevale alusele (põhiliselt kuumaks köetud ahi) laotud kive. Varasem keris oli ahju tulepesa või kolde ümber ja kohale lahtiselt paigutatud raudkivikuhil sooja kogumiseks ja säilitamiseks. Selline keris oli tüüpiline Kirde-Euroopale. Eestis tehti lihtsaid kividest kuhjatud kerisekujulisi ahjusid saunades ja rannikul kalamajades veel 19. sajandilgi. Vanemate ahjude keris oli lahtine, hiljem hakati kerist katma paekiviplaatidest või tellistest kivilaega või -võlviga. Läbipõlenud või tahmased kerisekivid vahetati aeg-ajalt uute vastu. Saunaahjud on tänaseni kerisega. Mida rohkem kive on, seda parem saab leil. Kerisele või tavaliste kivide hulka võib panna aurukivid. Need on spetsiaalselt sauna tarbeks valmistatud kivid, mille ühel küljel on augud, kuhu valatakse vesi, millesse on tilgutatud pisut aroomiõli. Keriseid on mitut liiki: puukeris; elektrikeris – tänapäeval enam levinud, sest neid on lihtsam kütta; kahe funktsiooniga puukeris – vastavalt eelistustele saab visata niisket või kuiva leili; mitmeotstarbeline elektrikeris – sobib näiteks perele, kus liikmed eelistavad erinevat saunaefekti – kuiv saun (Soome saun), troopiline saun (keskmiselt kuiv ja keskmiselt niiske) ja Türgi saun; puukerise efektiga elektrikeris – kui ei ole viitsimist jännata puudega, on puukerise efektiga elektrikeris; aurukeris – võimaldab ühes ja samas ruumis teha nii Soome kui ka Türgi sauna. Mõistagi peab saunas olema sundventilatsioon. Leiliruumis tasub hoida ka kibu, millega või mille seest kulbiga kerisele leili visata. Kibu on leiliviskamisvee hoidmiseks, soovitatav meeldiva lõhnaga puidust (näiteks kadakas), kuid sobib ka plastist või vasest nõu. Vanemas kõnepruugis tähendab see ka väikest pesunõud. Eesti rahvakultuuri leksikon. 2000. Koostanud Ants Viires. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 78. Sauna keris, Eesti Rahva Muuseum Keriseahi, Eesti Rahva Muuseum
Bišumuiža

Bišumuiža on asum Lätis, Riia linna Zemgale eeslinna osa pindalaga 2,243 km². Asub Ziepniekkalnsist idas ja Katlakalnsist läänes. 2440 elanikku (2010). Bišumuiža kujunes aastal 1773 rajatud Bišumuiža mõisa (Bienenhof) ümber. XIX sajandil jagati mõisa maad kruntideks, vanasse Jēkabi veskisse rajati õlitootmine, Bauska tänava äärde aga läätsevabrik. Algul kandis asum mõisa omaniku järgi nime Jēkaba augstiene või siis saksa keeles Jakobshöle. Aastal 1871 ehitas õlivabriku omanik Knopp linnaosa maadele ka paberivabriku. Need tehased tegutsesid Esimese maailmasõjani. XX sajandi alguses rajati asumisse ka tikuvabrik "Vulkans", lisaks tegutses Helene mõisa juures Girgensonide lakivabrik. Peale mõisa võõrandamist aastal 1920 tegutses endises häärberis elamukooperatiiv "Mans nams", Nõukogude Liidu võimu ajal asus seal aga Riia klaasivabriku administratsioon. Bišumuižat ühendab ülejäänud linnaga tramm. Asumi koduleht (läti keeles) Asum portaalis Cita Riga (läti keeles)
Kiiktool

Kiiktool on kaarjatel jalastel olev tool, millel saab kiikuda. Eestisse tuli kiiktool 19. ja 20. sajandi vahetuse aegu Soome ja Rootsi vahendusel. Eestis oli ta algul levinud Hiiumaal ja Kirde-Eesti rannakülades. Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 83
Vladimir Daškevitš

Vladimir Daškevitš (vene keeles Владимир Сергеевич Дашкевич; sündinud 20. jaanuaril 1934 Moskvas) on vene helilooja. Vladimir Daškevitš on Aram Hatšaturjani õpilane. Ta on kirjutanud muusika 80 näidendile ja üle 150 filmile. Teiste hulgas kirjutas ta ka tunnusmeloodia kultussarjale "Sherlock Holmes ja doktor Watson". Sarjast inspireerituna kirjutas Daškevitš ka kahevaatuselise balleti "Sherlock Holmes ja doktor Watson". Samuti on ta kirjutanud muusika filmile "Koera süda" (1988). Vladimir Daškevitš andmekogus IMDb (inglise)
Julius Taeker

Julius Taeker (16. november 1866 Tartu – 7. november 1923 Tallinn, sõjaväe Juhkentali haigemaja) oli Eesti sõjaväelane (veterinaarkolonel) ja loomaarst. VR I/3. Oli üks kaheteistkümnest loomaarstist, kes osales Eesti Loomaarstide Seltsi (1927. aastast: Eesti Loomaarstide Ühing) asutamise ettevalmistamisel ja hiljem ka asutamisel. Valiti 1920. aastal Eesti Loomaarstide Seltsi eestseisuse poolt selle esimeseks esimeheks. Tartus sündinud Taeker omandas üldhariduse Tartu Reaalkoolis ja immatrikuleeriti 17. augustil (ukj 29. augustil) 1885 riigi stipendiaadina Tartu Veterinaariainstituuti. 1892. aastal kaitses samas magistriväitekirja teemal "Odontogeneesi andmed sõralistel" (Zur Kentnis des Gebisses Ungulaten). Vahepeal töötas ka Turgai oblastis, kus tegeles veiste katku tõrjumisega. Pärast magistrikraadi omandamist asus ta sama aasta suvel tööle piirkondliku loomaarstina Koktšetavi linnas Akmolinski oblastis. 1906–1916 töötas ta direktorina Omski Veterinaarvelskrite Koolis ning enne Eestisse naasmist 1918. aastal jõudis olla ametis ka Venemaa põllutööministeeriumi loomakasvatuse osakonnas. Alates 1919. aastast töötas Eesti Vabariigi Sõjaväe Varustusvalitsuse loomatervishoiu osakonna abiülemana. Julius Taeker oli alates Eesti Loomaarstide Seltsi asutamisest (1919) kuni 1921 aasta detsembrini selle eestseisuse esimees, mil ta tervislikel põhjustel tollest ametist loobus. 1922. aastal valiti ta Tartu Ülikooli loomaarsti teaduskonna anatoomia õppetooli professoriks, kuid loobus sellest teadmata põhjustel. Julius Taeker suri südamerabanduse tagajärjel 7. novembril 1923 ja maeti 12. novembril vanale Maarja kalmistule Tartus. 1921 Vabadusristi I liigi 3. järk Dissertatsioon: Zur Kenntniss der Odontogenese bei Ungulaten : Inaugural-Dissertation zur Erlangung des Grades eines Magisters der Veterinair-Medicin / verfasst und mit Bewilligung des Conseils des Dorpater Veterinair-Instituts zur öffentlichen Vertheidigung bestimmt von Julius Taeker ; [gez. v. J. Taeker], Tartu Veterinaarinstituut, Tartu, 1892 (Morpholpog Jahrbuch, XV. P. 308) Digitaalselt Ohvitseride andmekogu: Taeker, Julius Mag. Julius Taeker, Päevaleht, nr.300, 9. november 1923, lk 4 August Arvo Olt-Ojasalu (1930). "Ülevaade E. L. Ü. 10 aastasest tegevusest ja 1929 a. aruanne". Eesti Loomaarstlik Ringvaade (PDF). Kd IV 1/2. Lk 29–35. Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 30. jaanuar 2018. Vaadatud 30. jaanuaril 2018. Enn Ernits (1995). "Eesti Loomaarstide Ühingu esimesed kakskümmend aastat". Eesti Loomaarstlik Ringvaade (PDF). Kd XXI 1. Tartu. Lk 25–28. Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 30. jaanuar 2018. Vaadatud 30. jaanuaril 2018. Andres Aland (2018). "Ühe vilistlase eluring". Eesti Loomaarstlik Ringvaade, 2, 15−16. "Eesti Loomaarstide Selts". Agronoomia (eesti keel). Kd II aastakäik. Tartu. 1922. Lk 130-132.{{raamatuviide}}: CS1 hooldus: tundmatu keel (link) "Mag. Julius Taeker". Kaja (eesti keel). Kd 300. 1923. Lk 9.{{raamatuviide}}: CS1 hooldus: tundmatu keel (link) Andres Aland (2018). "Ühe vilistlase eluring". Eesti Loomaarstlik Ringvaade, 2, 15−16.
Kikk-kõrvamüts

Kikk-kõrvamüts on punasest või harvem kalevist riidest tehtud pealaega, lambanahast voodriga kõrge müts. Seda mütsi kandsid Muhu naised talvel, mõnikord ka suvel. Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 83 Kikk-kõrvamüts Eesti Muuseumide Infosüsteemis
Pelgurand

Pelgurand ehk Stroomi rand on supelrand Tallinnas. See asub Kopli lahe kagurannikul ning jaguneb Merimetsa ja Pelguranna asumi vahel. Rannas on olnud probleeme ka veekvaliteediga. Pelgurand on tuntud ka nimega Stroomi rand, mis on tulnud umbes praeguse Paldiski maantee ja Pirni tänava nurgal (Wittenhofi ja Baltischporti ristmikul) asunud Tallinna Suurgildi oldermann Bengt Fromhold Strohmile kuulunud Strohmi kõrtsi (Strohmischer Krug) järgi. Enne seda, kui Pelgurannast kujunes supelrand, käisid voorimehed seal oma hobuseid ujutamas ning seal liikus vabalt Kopli ja Pelgulinna karjapidajate kari. Rand tekkis Pelgulinna Ranna Heakorra ja Kaunistamise Seltsi eestvedamisel. Ranna lähedal olnud liivaküngaste asemele rajati sirgete alleedega park. 1935. aastal anti Tallinna Linnavalitsuse poolt Pelgulinna Ranna Heakorra ja Kaunistamise Seltsile Stroomi rannas 25 aastaks kasutada 37,7 hektarit maad. Algselt oli Pelgurannas ka 100 meetri pikkune supelsild, mis viis sügavamasse vette. 1936. aastal ehitati Stroomi rannahoone keskosa koos kahekorruselise einelauahoonega (arhitekt Anton Soans), lisati ka riietusruume ja kabiine, rajati supelsild ja kiiged. 1937. aastal valmis rannahoone teine tiib, 1938. aastal lisandus muusikapaviljon ja 1939. aastal laiendati rannahoone baariruumi ja kööki ning suurendati rannakabiinide arvu. 1939. aastal rajati ka Seewaldi metsa paviljon, kus võis korraga viibida 200 inimest. Paviljon hävis tulekahjus 1949. aastal, Stroomi rannahoone põles maha 1950. aastatel. Randa ei korrastatud enam, ka Kopli lahe vesi reostus. Kui 1950. aastate lõpul võeti kasutusele Klooga rand, jäeti Pelgurand üldse maha. Uuesti hakati Pelguranda kasutama 1980. aastate II poolel, ametlik kasutus lubati 1990. aastatel. 1998. aastal avati uus Pelguranna rannahoone. 1939. aastal nimetati Stroomi rand ametlikult Pelgurannaks ümber, aga Pelguranna nime oli kasutatud juba varem. See nimi on lühenenud Pelgulinna ranna nimest. 2012. aastal lubati Pelguranna rööpnimena ametlikult kasutada "Stroomi randa". Rocca al Mare promenaad "Stroomi rannas ja kahes Pärnu rannas tänavu ujuda ei soovitata" ERR, 23. juuni 2021 Josef Kats, RAEHÄRRA STROHM JA TEMA TRAHTER, Kristiine Leht, nr. 7, 26 juuli 2013 Jaak Juske, Jaak Juskega kadunud Eesti avastamas: kauni Stroomi rannahoone ja selle hävingu lugu, forte.delfi.ee, 05.08.2017 "Pelgurannast saab pealinna moodsaim supelrand". Waba Maa. 5.06.1937. Lk 15. Vaadatud 16.09.2018. Eesti kohanimeraamat, lk. 474 Rööpnime määramine Põhja-Tallinnas Tallinna Linnavalitsuse määrus 28. juuni 2012 nr 30 (vaadatud 30.jaanuar 2017) "Tallinna Stroomi rannast on kadunud vesi" ERR, 18. aprill 2023
1362

Sajandid: 13. sajand – 14. sajand – 15. sajand Aastakümned: 1310. aastad 1320. aastad 1330. aastad 1340. aastad 1350. aastad – 1360. aastad – 1370. aastad 1380. aastad 1390. aastad 1400. aastad 1410. aastad Aastad: 1357 1358 1359 1360 1361 – 1362 – 1363 1364 1365 1366 1367 1362. aasta (MCCCLXII) oli 14. sajandi 62. aasta. 17. aprill – Pärast kuu aega kestnud piiramist vallutas ja hävitas Saksa ordu Kaunase linnuse, mida kaitseid Leedu suurvürstiriig väed. Helsingborgi lahing 10. juuni – Pikasillal toimus Liivi ordu korraldatud seisuste esindajate kogunemine; see oli suunatud Tartu piiskopi Johann von Vifhuseni vastu.. ... 12. september – Innocentius VI, paavst Eesti ajalugu: kronoloogia. 2007. Koostanud Sulev Vahtre. Teine trükk. Kirjastus Olion. Lk 48
Pikker (täpsustus)

Pikker on eesti äikesejumal. Tema järgi on nimetatud: Pikker, nalja- ja satiiriajakiri Pikker, aastal 1939 valminud vahilaev Pikker, aastal 1995 valminud laev
Tiir (täpsustus)

Tiir võib tähendada järgmist: tiir, linnuperekond lasketiir, koht laskeharjutusteks Tiir (laev), aastal 1994 valminud laev tiirlemistel keha teekond
Camtasia

Camtasia (varem Camtasia Studio ja Camtasia for Mac) on videotöötlus- ja videosalvestusprogrammide komplekt, mille tootja on TechSmith. Nende arvutiprogrammide abil saab salvestada arvutiekraanil tehtavaid toiminguid. Salvestatava osa suurust ekraanil saab ise valida ning salvestada on võimalik heliga ja ilma. Salvestust on võimalik igal ajal peatada kiirklahviga, siis jääb salvestiseks seni filmitu. Videomontaaži käigus saab lisada igale hiireklõpsule heliefekte või tõmmata kursorile tähelepanu sellele värvilise tausta lisamisega. Pärast filmimist on kasutajal võimalik videot monteerida ja lisada ka varem tehtud videoklippe. Samuti saab lisada ka heliefekte või muusikat ning määrata eri helid üksteise peale. Kuna Camtasia lubab samal ajal salvestada videot ja heli, saab soovi korral video filmimise ajal ka juttu või pealeloetavat teksti salvestada. Samas võib video ja helisalvestise varem eraldi valmis teha ning hiljem kokku monteerida. Camtasia toetab eri videofailivorminguid (nt MP4, WMV jne), mida kasutatakse programmi enda failivormingus (Camtasia format) video monteerimisel. Selles vormingus faile saab lugeda ainult Camtasia programmiga, eelisena lubatakse selle kiiremat laadimisaega, seda ka pikemate videolõikude korral. Camtasiaga tehtud videod saab teisendada levinud vormingus videofailideks, näiteks MPEG-4, mis võimaldab Camtasiaga tehtud videoid lugeda ka neis arvutites, kus pole Camtasia programmi. Camtasia (Windows) Version History. TechSmith Support, 19.06.2022. Camtasia (Mac) Version History. TechSmith Support, 19.06.2022. Camtasia
Kiin (tööriist)

Kiin (ka lets, vestu) on putkega varre otsa pandud raienuga, mis on pika (15–50 cm) lõiketeraga ja mille lõiketera tippu on tera kaitseks tehtud allapoole pöörduv nokk. Kiini kasutati näiteks hagude ja pliidipuude lõhkumiseks ning võsa ja hagu raiumiseks, puude koorimiseks. See on kasutusviisilt lähedane kirvele, välimuselt sarnaneb suurele noale. Tavaliselt on kiinil varreputk, tera tipus alla kaarduv nokk kaitseb tera nürinemist koldeesisel lõmmukivil peergu kiskudes, samuti võsa raiumisel kontaktil pinnasega. Läti aladel on vanu kiinisarnaseid raiumisnoa leide, Eestis aga puuduvad leiud ka rauaajast. Nimetus kiin või kiim (mandril) on tuletatud arvatavasti läti sõnast škinis. Mandri loodeosas oli nimetus piirunuga, kirdes vestu, saartel olid levinud nimetused lets, pläts, lätse jne. võsakirves võsavikat matšeete liimeister saami nuga Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 83 "[ETY] Eesti etümoloogiasõnaraamat". www.eki.ee. Vaadatud 6. novembril 2023. "Puude laasimise õppepäev". Maaleht. Vaadatud 6. novembril 2023. Muuseum, Eesti Rahva (6. aprill 2017). "Lihtsad asjad". Eesti Rahva Muuseumi ajaveeb. Vaadatud 6. novembril 2023. Viires, Ants (2006). Eesti rahvapärane puutööndus (2 trükk). Ilo. Lk 45. Kiin (tööriist) Eesti Muuseumide Infosüsteemis
Kiks

Kiks (murdes ka konks, kabli) on konksutaoline 1 või 2 haruga tööriist, mida kasutati nt kartulite võtmisel, mulla kobestamisel. Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 84 Kiks Eesti Muuseumide Infosüsteemis
Kilk (pill)

Kilk ehk ritsikas on mänguasi, mis kujutab endast väikest kuusepuidust künakest, millest risti on mitmekordselt keeratud linast lõng ja lõnga vahele pandud puupilbas. Kui puupilbast vastu künakest lüüa, siis tekib omapärane plõksuv või tirisev heli. Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 84 Kilk (pill) Eesti Muuseumide Infosüsteemis
Chaabi

Chaabi muusikaks (araabia الشعبي (ash-sha‘bī); ka Chaâbi, Sha-bii, või Sha'bii) nimetatakse kahte Põhja-Aafrika erinevat muusikažanrit: Alžeeria chaabi Maroko chaabi Chaabi muusika sobib tantsumuusikaks ning seda kohtab tihti pulmades.Chaabit seostatakse ka festivalidega. Hicham Bajit Jedwane Daoudi Abdellah Said Senhaji Najat Aâtabou NYTimes feature
Kindad

Kindad on käekatted, mis kaitsevad käsi nt külma eest. Kindaid, millel on iga sõrmeosa eraldi, nimetatakse sõrmkinnasteks, ühendatud sõrmeosaga kindaid nimetatakse labakinnasteks. Tavaliselt on kindad nahast, riidest või kootud, uuemal ajal ka mitmesugustest tehismaterjalidest (eriti töökindad, mille puhul on oluline materjali vastupidavus). Eesti alal on kindad tavalised alates 17. sajandist. Vanemad nn viltkindad valmistati puu- või luunõelaga nõeludes, hiljem muudeti kude vanutades vilditaoliseks. Viltkinnastele järgnesid varrastel kootud, geomeetrilise- või taime- ja loomamotiiviga laba- ja sõrmkindad. Vanemad kindad on suuremustrilised, kahevärvilised, hiljem muutus kiri peenemaks ja värvirikkamaks. Pärnu- ja Viljandimaal levis sõrmkinnaste roosimine so tikandina mõjuvate kirjade kudumine, hiljem õmblemine kindale. Sellised kindad olid Pärnumaal valge ja Viljandimaal punasepõhjalised. Eraldi tetakse veel valgeid villaseid või linaseid vikkelkindaid. Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 84 Eesti talupoja käsitööd. Eesti Rahva Muuseumi näituse kataloog. Teaduslik kirjandus, Tartu, 1945, lk 10-11
Madusilmsisalik

Madusilmsisalik (Ophisops) on sisaliku perekond. Perekonna nimetus pärineb sellest, et nende silmadel, nagu madude silmadelgi, ei ole liikuvaid laugusid. Madusilmsisalike perekonda klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised sisaliku liigid: Ophisops beddomei (Jerdon, 1870) Ophisops elbaensis Schmidt & Marx, 1957 Ophisops elegans Ménétries, 1832 - sihvakas madusilmsisalik Ophisops jerdonii Blyth, 1853 Ophisops leschenaultii (Milne-Edwards, 1829) Ophisops microlepis Blanford, 1870 Ophisops minor Deraniyagala, 1971 Ophisops occidentalis Boulenger, 1887. Nad elavad valdavalt Lõuna-Aasias, Põhja-Aafrikas ja Lõuna-Euroopas. Peter Uetz & Jakob Hallermann, [1] Roomajate andmebaas veebiversioon (vaadatud 15.12.2013) (inglise keeles) Loomade elu 5:213. Peter Uetz & Jakob Hallermann, Ophisops Roomajate andmebaas veebiversioon (vaadatud 15.12.2013) (inglise keeles) Sissekanne AWD-s Sissekanne IUCN-is Sissekanne NCBI-s Sissekanne ReptileDB-s Sissekanne saidil Wikispecies Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Ophisops seisuga 15.12.2013.
Kingad

Kingad (murdes ka: ummiskingad) on nahast jalanõud, millel on tugev tald ja konts, ja mis ei ulatu pahkluust kõrgemale. Kingi on valmistatud erinevatest materjalidest. Traditsiooniliselt valmistati kingi nahast, puust või riidest, hiljem hakati kingi valmistama ka kummist, plastikust. Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 85