laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Harilik paprika

Harilik paprika ehk punapipar ehk kaunpipar (Capsicum annuum; ka türgi pipar, hispaania pipar) on maavitsaliste sugukonna paprika perekonda kuuluv rohttaim. Taim on püstise varrega 20–125 cm kõrge. Lehed pikkade rootsudega, munajad kuni piklikmunajad, läikivad, hele- kuni tumerohelise värvusega. Õied on valged, kollased või violetsed. Vili, rahvapäraselt kaun, on paljuseemneline 2–4 kambriline ebamari. Maitse järgi eristatakse maguspipart ja kibepipart. Jaotuse aluseks on alkaloid kapsaitsiini sisaldus, mis võib kõikuda üsna suurtes piirides (0,007–1,9%). Üks kibedaid sorte on 'Jalapeño'. Magusate sortide viljad on pikliku kuni ümmarguse kujuga, rohelise, kollase või punase värvusega. Kaaluvad 10–200 g. Kibedatel sortidel on tavaliselt ümmargused või piklikud terava otsaga viljad. Kibepipra valmimata kuivatatud vilju (Capsici fructus) kasutatakse droogina. Vili Õis Ain Raal,"Maailma ravimtaimede entsüklopeedia", lk 164-165, Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2010 Harilik paprika andmebaasis eElurikkus
Helle-Reet Helenurm

Helle-Reet Helenurm (26. jaanuar (teistel andmetel 29. jaanuar) 1944 Paide – 23. veebruar 2003) oli eesti näitleja. Helenurm lõpetas Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri 1968. aastal Voldemar Panso käe all (3.lend). Samas, 3. lennus olid näiteks Peeter Jakobi, Katrin Karisma, Enn Klooren, Kalju Komissarov, Mari Lill ja Jaan Tooming. Enne seda oli ta õppinud kaks aastat inglise filoloogiat Tallinna Pedagoogilises Instituudis. Aastatel 1968–1994 töötas Helenurm näitlejana Eesti Draamateatris ja 1994–1995 Vanalinnastuudios. Samuti mängis ta Eesti Riiklikus Noorsooteatris ning oli hiljem vabakutseline. Lisaks lavarollidele mängis ta kuuldemängudes, luges raadios järjejutte, salvestas audioraamatuid, osales 9 aastat Eesti Raadio meelelahutussaates "Meelejahutaja" ning Eesti Televisiooni sketšisaadetes. Helle-Reet Helenurme säravaimateks osatäitmisteks on nimetatud Leenat August Kitzbergi näidendis "Tuulte pöörises", nimiosa Juhan Smuuli "Leas", Krõõta Jaan Kruusvalli "Pilvede värvides" ning Jelenat Maksim Gorki "Päikese lastes". Viimastel eluaastatel mängis ta vaid teleseriaalis "Õnne 13". "Ta oli suure koomilise andega inimene. Samas tulid tal hästi välja ka traagilised osad," iseloomustas Helenurme näitleja ja lavastaja Eino Baskin. "Kuid ta polnud nii-öelda peaosade lõhkuja. Igas tükis usaldati talle siiski küllalt tähtsad rollid." Katrin Karisma on nimetanud teda oma eeskujuks, Helenurm oli ka ta poja ristiema. 1967–1971 oli Helle-Reet Helenurm abielus Kalju Komissaroviga. Pearu Helenurm on tema poeg. 2003. aastal suri ta vähki. 1986 – Eesti NSV teeneline kunstnik "Хелле-Реэт Хеленурм" portaalis Kino-Teatr.ru Katrin Pauts "Ta jagas meiega arstidelt saadud lootust." Õhtuleht, 26. veebruar 2003 Verni Leivak "Kõik oli nii, et küll me veel kohtume..." Õhtuleht, 28. veebruar 2003 Anu Merila, Katrin Karisma varalahkunud Helle Reet Helenurmest: "Meie vahel hakkas mängima konkurents – sel ajal, kui rolli ette valmistasime, me ei suhelnud üldse.", Eesti Naine, 26. jaanuar 2018 Katrin Pauts "Ta jagas meiega arstidelt saadud lootust." Õhtuleht, 26. veebruar 2003 Verni Leivak "Kõik oli nii, et küll me veel kohtume..." Õhtuleht, 28. veebruar 2003 Helle-Reet Helenurme lühibiograafia portaalis Kino-Teatr.ru
Iirlased

Iirlased (iiri keeles Muintir na hÉireann, na hÉireannaigh) on keldi rahvas, kes pärineb Iirimaalt, saarelt Loode-Euroopas. Ajalooliselt on iirlased kõnelnud iiri keelt, kuid tänapäeval on selle kõnelejate arv järsult vähenenud ning suurem osa iirlastest kõneleb emakeelena inglise keelt. Iirimaa on olnud asustatud umbes 9000 aastat. Legendide järgi põlvnevad iirlased sellistest müütilistest esivanematest nagu nemeedlased, fomoorid, Fir Bolg, Tuatha Dé Danann ja mileeslased. Keskajal suhtlesid iirlastega peamiselt šotlased ja viikingid. Nende kontaktide tõttu on oluline hulk islandlasi iiri päritolu. Kõrgkeskajal toimunud anglonormanni sissetung ning sellele järgnenud Inglise asunike immigratsioon ja Inglise ülemvõim tõid Iirimaale hulgaliselt normanne ja flaame. Märksa varem jõudsid saarele kõmrid, piktid, bretoonid ning väiksemad gallide ja anglosakside rühmad. Ajaloos on olnud arvukalt silmapaistvaid iirlasi. 6. sajandi iiri munka ja misjonäri Columbanust on nimetatud üheks "Euroopa isadest"; talle järgnesid Würzburgi Kilian ja Salzburgi Vergilius. Teadlane Robert Boyle kannab hüüdnime "keemia isa", Johannes Scotus Eriugena ja George Berkeley olid mõjukad filosoofid. Kuulsate maadeavastajate hulka kuuluvad Brendan Meresõitja, Ernest Shackleton ja Tom Crean. Iirlaste seas on olnud palju kirjanikke, näiteks Jonathan Swift, George Bernard Shaw ja Oscar Wilde, nobelistid William Butler Yeats ja Seamus Heaney. Mõningatel andmetel pärines esimene Põhja-Ameerikas sündinud eurooplasest laps mõlema vanema poolest iirlastest. Iirlane oli legendi järgi ka esimene eurooplane, kes astus Ameerika pinnale Christoph Kolumbuse ekspeditsiooni käigus 1492. aastal. Paljud iirlased elavad Lääne riikides, eriti ingliskeelsetes maades. Ajalooliselt on väljarännet põhjustanud poliitilised ja majanduslikud põhjused ning näljahäda. Tänapäeval elab diasporaas hinnanguliselt 50 kuni 80 miljonit iirlast. Suurimad iiri kogukonnad on Suurbritannias, Ameerika Ühendriikides, Austraalias, Kanadas, Argentinas, Tšiilis, Jamaical, Trinidadil, Lõuna-Aafrika Vabariigis, Uus-Meremaal, Mehhikos, Prantsusmaal, Saksamaal ja Brasiilias. Kõige enam iiri päritolu inimesi elab USA-s – umbes kümme korda rohkem kui Iirimaal. Samas võivad hinnangud olla ülimalt ebatäpsed, sealhulgas ka USA-s ja Kanadas rahvaloendusel saadud päritoluandmed. Enamik immigrante (nt Austraalias, USA-s ja Kanadas) on segapäritolu ning nende valik suguvõsaliinide vahel põhineb sageli mitte faktidel, vaid isiklikul eelistusel või perekonnalegendidel. Jim Webbi arvamust mööda põlvnevad ligi pooled väidetavad iiri päritolu ameeriklased, eriti protestandid, tegelikult Ulsteri šotlastest (šotlastest, kes elasid Põhja-Iirimaal, mitte Šotimaal). Iirimaa Iiri keel Iirikeelne kirjandus Iiri mütoloogia
Kuningas Oidipus

"Kuningas Oidipus" (vanakreeka keeles "Οἰδίπους Τύραννος" ("Oidipous Tyrannos"), ladina keeles "Oedipus Tyrannus" või "Oedipus Rex") on Ateena näitekirjaniku Sophoklese värsstragöödia, mis esietendus umbes 429 eKr. See on teine Sophoklese kolmest Teeba-ainelisest tragöödiast (Teeba triloogia), kuid on ajalises järgnevuses esimene; sellele järgnevad "Oidipus Kolonoses" ja "Antigone". Sajandite jooksul on seda hakatud pidama üheks parimaist Kreeka tragöödiaist. Tragöödia süžee põhineb Antiik-Kreeka legendil Teeba kuninga Laiose pojast Oidipusest, kelle isale oli ennustatud, et tema poeg tapab ta ning abiellub tema naisega. Püüdes ennustatut vältida, andis Laios karjasele käsu poeg tappa, karjane aga halastas lapsele ning jättis ta ellu. Suureks kasvanuna naasis Oidipus kodumaile. Teel juhuslikult Laiosega kohtudes ei tundnud nad teineteist ning neil tekkis tüli, mille tulemusel Oidipus Laiose tappis. Seejärel jõudis ta Teebasse, mis oma surnud kuningat leinas. Ta abiellus kuninganna Iokastega, kes oli tema ema, ning sai ise Teeba kuningaks. Kui Teebat tabas katk, ütles Delfi oraakel Oidipusele, et Teebas elab Laiose tapja ning kui too välja saadetakse, lõpeb ka katk. Pooleldi juhuse läbi sai Oidipus oma abikaasalt ja emalt teada Laiose surma asjaoludest ning karjaselt oma päritolust. Seepeale torkas ta endal silmad välja ning lahkus maalt. Meeleheites poos Iokaste end üles. "Kuningas Oidipust" on aastatuhandete vältel kommenteeritud ja tõlgendatud vägagi erinevatest vaatenurkadest. Teose põhiteemade hulka on arvatud saatuse vältimatus, paradoksaalsus ja traagiline iroonia, vaba tahte küsitavus, inimliku ülbuse hukatuslikkus ning teadmiste küündimatus jumaliku kõigeteadmise ees. Samas kuuluvad oluliste motiivide hulka ka eneseohverdus, südametunnistus, tõe ohtlikkus, valitseja vastutus rahva ees ning inimese vastutus ka oma tahtmatute tegude pärast, nägemine ja pimedus. "Kuningas Oidipusest" on tehtud mitut laadi töötlusi pea kõigis kunstižanrides. 1679. aastal avaldas John Dryden tragöödia töötluse värssdraamana, mida saatis suur lavaline edu. 1927. aastal lavastas Igor Stravinski sellest ooper-oratooriumi "Oedipus rex", 1936. aastal esietendus George Enescu ooper "Œdipe" ning 1990 P. D. Q. Bachi vesterniteemaline satiiriline oratoorium "Oedipus Tex". Esimene filmiversioon sündis 1957 (režissöör Tyrone Guthrie, peaosas Douglas Campbell), teise tegi Philip Saville (Oidipust mängis Christopher Plummer). 1967. aastal lavastas tugevalt moderniseeritud filmi Pier Paolo Pasolini. Eesti keeles ilmus "Kuningas Oidipus" 1964. aastal Ain Kaalepi ja Üloi tõlkes, 2006. aasta väljaande on kommenteerinud Anne Lill. Sellest inspireeritud teoste hulka kuuluvad eesti kirjanduses näiteks Mart Kivastiku "Kuningas Oidipus" (2004), Mati Undi näidend "Vend Antigone, ema Oidipus" (2006), Arne Merilai romaan "Türann Oidipus" (2009) ning Mats Traadi luulekogu "Oidipus läheb Toompeale" (2010). Oidipuse kompleks Isatapp Intsest
Parun

Parun (ladina keeles baro) on Euroopa aadlitiitel, mis jääb feodaalses hierarhias krahvide ja rüütlite vahele. Paruni naissoost vaste on paruness, paruni maavaldust nimetatakse parunkonnaks. Sõna parun tuleneb vanaprantsuse sõnast baron, mille aluseks on vanaülemsaksa ja ladina (liber) baro '(vaba) mees' või '(vaba) sõdalane'. Inglise keeles sulandus sellega vanainglise beorn 'aadlimees'. Algselt kuulusid parunid väikefeodaalide hulka, kes polnud küll kuninga asevalitsejad nagu krahvid, kuid võisid olla üpriski võimsad. Inglismaal juurutas parunitiitli William Vallutaja, tõstmaks esile mehi, kes olid talle truudust vandunud. Enne seda oli Inglismaal anglosaksi kuningriikides kuninga kaaslaste tiitliks earl 'krahv' ning Šotimaal thane 'taan'. Samas eristati juba sadakond aastat hiljem suuri ja väikesi paruneid. Suurtele parunitele saadeti eraldi kutsed kuninga nõukokku (millest ajapikku arenes Suurbritannia parlamendi ülemkoda), väikestele läkitati aga üks üldine kutse šerifite kaudu. Hiljem võis valitseja luua parunitiitleid kahel viisil: kedagi parlamenti määrates või patendikirjaga. Tänapäeval ei ole parunitiitel enam otseselt maaomandiga seotud. Suurbritannias on parunil õigus kanda krooni, millel on kuus hõbekuuli, mida nimetatakse pärliteks (ent mitte kunagi päris pärlid). Revolutsioonieelsel Prantsusmaal võisid aadlikest maaomanikud end paruniteks tituleerida, kuid mitteaadlikud said olla ainult "parunkonna isandad" (seigneur de la baronnie). Parunkondi võis vabalt müüa kuni feodalismi kaotamiseni 1789. aastal. Paljud aadlikud kasutasid parunitiitlit asendustiitlina tegeliku tiitlikandja perekonnaliikmete jaoks. Saksamaal vastas parunitiitlile vabahärra (Freiherr). Venemaal seati parunitiitel sisse alles 18. sajandil, mil ka Balti kubermangude aadlisuguvõsade esindajad said õiguse ennast paruniks tituleerida. Keiser Aleksander II ajal anti rida parunitiitleid ka neile aadlikele, kel neid varem polnud. Seetõttu kasutasid parunitiitlit sageli ka suguvõsad, kes tegelikult kandsid varem vabahärra (Freiherr) tiitlit. Erinevalt vabahärratiitlist tarvitati parunitiitlit ilma partiklita von (mõningate eranditega). Kuna Eesti alamaadli seas oli rohkelt just parunitiitli kandjaid, on eesti keeles levinud tava kõnelda "parunitest" ka saksa(keelse) aadli üldnimetusena.
Talupoeg

Talupoeg on põllumajandustööline, kellele kuulub või kes rendib vaid väikest maatükki. Tööstusrevolutsiooni eelses agraarühiskonnas moodustasid talupojad tavaliselt suurema osa põllumajanduslikust tööjõust, sõltuvalt kultivatsioonisüsteemist: ilma toidutagavarata pidid nad elama või nälgima, sõltuvalt viimasest saagist. Seepärast olid külakogukondades levinud sotsiaalsed tugivõrgustikud. Eriti karmima kliimaga maades toetas kogukond neid, kelle saak ikaldus või keda tabasid muud laadi õnnetused. Talupoegadel oli sageli vaid üks komplekt rõivaid, paremal juhul kaks. Samuti pidi talupoeg andma oma maaisandale 20% teenistusest. Preestrile või piiskopile pidid nad maksma 10% kümnist. Ka rüütlitel oli õigus ning enamasti ka tava nõuda maksudeks oma osa. Kokkuvõttes jäi talupojale tihti vaid 10–20% nende sissetulekust. Keskajal oli enamik inimestest talupojad. Globaliseerumise mõjul on agraarühiskonnad Maal järsult vähenenud ning seepärast on kogu maailmas ka aina vähem talupoegi. Eestis kaotati talupoegade seisus koos teiste seisustega 1920. aastal. Saksamaal oli talupoeg 2. oktoobril 1933 Adolf Hitleri allkirjastatud seaduse järgi vere- ja tõupuhas võõrandamatu pärustalu pidaja. Muud talundite omanikud olid põllumehed ja neile ei laienenud talupoegadele ette nähtud soodustused. Eesti sõnale talupoeg vastab üldjuhul inglise farmer. Tööstusrevolutsioonile eelneva ühiskonna talupoega tähistab inglise sõna peasant, mis on 15. sajandi laensõna prantsuse keelest: païsant (keegi, kes on pärit maalt – prantsuse pays). Talupoeg eesõigustatud seisus Saksas. Vaba Maa, 4. oktoober 1933, nr. 232, lk. 1.
Viktor Ignatjev

Viktor Ignatjev (1. veebruar 1916 Tallinn – 2. detsember 1994 Tallinn) oli Eesti helilooja ja levimuusik. Õppis Eesti Heliloojate Liidu algajate noorte autorite seminaris, lõpetas 1968 Heino Elleri kompositsiooniklassi. Tegutses akordionisti ja trompetistina, on töötanud ka ENSV Riikliku Filharmoonia estraadiansamblis ja Eesti Raadio Estraadiorkestris. On aastast 1969 Eesti Heliloojate Liidu liige. Laulukirjutajana oli väga populaarne eeskätt 1970. aastatel, samuti on ta võitnud mitmetel lauluvõistlusel oma laulude eest auhindu. Kirjutas põhiliselt levilaule, kuid ka sümfoonilist muusikat (orkestriavamänge, puhkpillikvintette, keelpillikvartette jm) ja vokaalkammermuusikat (põhiliselt romansid). Kirjutanud instrumentaalset levimuusikat (akordionile, trompetile, saksofonile), kuid kaalukam osa tema loomingust moodustavad lüürilised levilaulud, millest populaarsemad on: Jüri Kõrgema sõnadele Kes teist tujust ära on Nüüd, mil kevad käes Otto Rootsi sõnadele Meri ja maa Sõbra õlg Üks harilik lugu Luigetiik Tuhala, minu kodu Käed Rahutu laul Tule tantsima Neli sõlme Laul laulust Minu legend Täna sain kuusteist Hällilaul Kaevu juures Ränduri laul Otsin päikest Ootan sind Kingin sulle uue laulu Kõik kordub Ei või, ei saa Su juurde jään ma Tuul üle taeva tõttab Sina ja viis Tema laule esitasid tihti Heli Lääts, Uno Loop, Jaak Joala, Helgi Sallo, Heidy Tamme jpt.
Jaan Koha

Jaan Koha (17. detsember 1929 Tartu – 15. november 1993 Tallinn) oli eesti helilooja ja muusikapedagoog. Ta õppis 1942–1949 Tartu Muusikakoolis klaverit ja paistis juba tollal silma esimeste loomingukatsetustega. 1949–1954 õppis Tallinna Riiklikus Konservatooriumis kompositsiooni, algul Mart Saare, hiljem Heino Elleri klassis. Selle kõrvalt töötas Eesti Raadios toonmeistrina. Konservatooriumi diplomitöö oli sümfooniline muistend Fr. R. Kreutzwaldi ainetel. Pärast konservatooriumi lõpetamist suunati ta Tartu Muusikakooli teoreetiliste ainete õpetajaks, kus töötas 1958. aastani. 1958–1966 töötas taas Tallinnas Eesti Raadios, kuni valiti Heliloojate Liidu vastutavaks sekretäriks. 1979. aastast oli Jaan Koha ka Tallinna Pedagoogilise Instituudi õppejõud ja 1980. aastast kuni surmani kateedrijuhataja. Kirjutas põhiliselt vokaal- ja koorimuusikat, kuid ka klaveri- ja sümfoonilist muusikat. Mitmed tema loomingupärandi suurvormid lähtuvad eesti kirjanduspärandist või -luulest. Kolme sümfoonia, kahe klaverikontserdi, paljude üheosaliste orkestriteoste ja instrumentaalpalade kõrval said populaarseks ka tema lastelaulud: “Buratino laul”, “Aatomiku laul”, “Enteltentel”, “Pardi laul”, “Sünnipäeva laul” jt. "Jaan Koha". Sirp. 19. november 1993. Vaadatud 27.11.2017.
Heljo Sepp

Heljo Sepp (15. oktoober 1922 Valga – 27. november 2015) oli eesti pianist, muusikapedagoog ning Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia emeriitprofessor. Heljo Sepp õppis klaverit esmalt Heino Elleri abikaasa Anna Elleri juures, seejärel Londoni Kuninglikus Muusikaakadeemias, Tallinna Riiklikus Konservatooriumis Bruno Luki klaveriklassis ja Moskva Riiklikus Konservatooriumis Heinrich Neuhausi juhendamisel. Heljo Sepp õppis ka kompositsiooni Heino Elleri kompositsiooniklassis. Heljo Sepp esines tihti koos viiuldaja Vladimir Alumäega. 1938. aastal osales ta Heino Elleri soovitusel Londoni rahvusvahelisel noorte pianistide konkursil ning võitis 11. mail 1938 Briti Muusikanõukogu muusikaauhinna ja kolmeaastase stipendiumi (250 naelsterlingit aastas) õpinguteks Londoni Kuninglikus Muusikaakadeemias, mis andis talle võimaluse end täiendada maineka pianisti Vivian Langrishi käe all, kuid sõja tõttu jäid õpingud pooleli. Heino Elleri tsükli "Viis pala keelpilliorkestrile" (1953) viimase pala klaveriredaktsiooni pealkirja "Kodumaine viis" autor on Heljo Sepp. Õppejõuna töötas Tallinna Riiklikus Konservatooriumis aastast 1952 ning oli Eesti Heliloojate Liidu liige aastast 1962. Heljo Sepal oli üle poolesaja õpilase, nende hulgas tuntumad Peep Lassmann, Mart Humal, Helju Tauk, Marje Lohuaru, Nina Maiorova jt. Heljo Sepp oli läbi aegade eesti üks populaarsemaid ja armastatumaid kontsertpianiste, kes on erilise rõhu oma repertuaaris pannud Heino Elleri klaveriloomingu propageerimisele. 1957 Eesti NSV teeneline kunstnik 1998 Heino Elleri nimeline muusikapreemia 2004 Eesti Kultuurkapitali helikunsti sihtkapitali aastapreemia (pikaajalise loomingulise ja pedagoogilise tegevuse eest) Heljo Sepp oli tuntud eesti muusikapublitsisti ja helilooja Valter Ojakääru abikaasa. Nende poeg oli raadioajakirjanik Jaak Ojakäär. "Heino Elleri klaverilooming", Eesti Riiklik Kirjastus 1958 "Heino Eller sõnas ja pildis", Eesti Raamat 1967 Tuisk, O. Heljo Sepa kunstnikutee // Nõukogude Naine, 1957, nr 6, lk 10-11 Loo, A. Heljo Sepp // Sirp ja Vasar, 7. märts 1958 Põldmäe, Mare. Heljo Sepp, Londoni Kuningliku Muusikaakadeemia liige. // Kultuurileht, 15. märts 1996, lk 15 Saar, E. Mööda ajavikerkaart [Heljo Sepast] // Kommunist, 1975, nr.164 Keskpalu, Helju. Pianist Heljo Sepp käis oma töötoaga Valga Muusikakoolis // Valgamaalane, 14. mai 1998 Intervjuu ajakirjas Teater. Muusika. Kino, detsember 2002 Pianist Heljo Sepa duubelplaat ja plaadi esitluskontsert 15.11.2010 Klassikaraadio intervjuu Heljo Sepaga 2007 Eesti Raadio intervjuu Heljo Sepaga 1982
Mariam Kaïdama Sidibé Cissé

Mariam Kaïdama Sidibé Cissé (sündinud 4. jaanuaril 1948 Tombouctous - 6. november 2021) on Mali poliitik. Ta oli 3. aprillist 2011 kuni 22. märtsini 2012 Mali peaminister. Ta oli Mali esimene naispeaminister. Varem oli ta muu hulgas põllumajandus-, keskkonna- ja maaeluminister ning presidendi nõunik.
Timbuktu

Timbuktu on linn Malis, Timbuktu piirkonna keskus. Linn asub Nigeri jõe ääres Sahara kõrbe lõunaosas. Timbuktu rajati 11.–12. sajandil. See on ajalooliselt Põhja-Aafrika tähtsamaid kaubalinnu ja kultuurikeskusi. Linnas asub Sankoré ülikool. Timbuktu kuulub alates 1988. aastast UNESCO maailmapärandi nimistusse. Aastal 2009 elas linnas 54 453 inimest.
Hans Kink

Hans Kink VR II/3 (25. detsember 1894 Puhu talu, Sürgavere vald, Suure-Jaani kihelkond, Viljandimaa – 16. november 1968 Paide) oli Eesti endine sõjaväelane (nooremseersant). Ta lõpetas Suure-Jaani kihelkonnakooli 1910. aastal. Ta võttis osa Esimesest maailmasõjast Riia rindel ning sai 1916. aastal lahingus põrutada. Teenis 2. Eesti Polgus aastatel 1917–1918. Ta võttis osa Vabadussõjast ja teenis 3. jalaväepolgus. 1940. aastal ülendati ta nooremseersandiks. Ta vangistati 1945. aastal ning saadeti 1946. aastal Siberi vangilaagritesse. 1953. aastal tuli ta Siberist tagasi ning elas kuni 1968. aastani Kabalas. VRVÜ Viljandi osakond Kaitseliidu Sakalamaa Maleva Pilistvere malevkond 1925–1944 Kabala Vabatahtlik Tuletõrje Ühing 1936–1944 Kabala-Kurla Piimaühingu juhatuse liige 1920 Vabadusristi II liigi 3. järk (vapruse eest 17. aprillil 1919 Egle kõrtsi juures toimunud lahingus) 10 000 marka ja tasuta maa normaaltalu suuruses (hilisem Saeveski talu Kabala vallas) Eesti Vabadussõja mälestusmärk Läti iseseisvuse 10. aastapäeva mälestusmedal Tema isa oli Vene erusoldat. Ta suri Paide haiglas südamepuudulikkuse ja kopsuskleroosi tõttu. Maetud Pilistvere kalmistule. Tal oli tütar Elvi (1925–1990). Tütrepoeg Ants elab Saeveski talus. http://muuseum.viljandimaa.ee/aastaraamat/2003/pihlak.pdf "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 29. aprill 2018. Vaadatud 29. aprillil 2018.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Suure-Jaani kihelkond ja Vabaduse Risti vennad
Agen

Agen on linn Edela-Prantsusmaal Nouvelle-Aquitaine'i piirkonnas, Lot-et-Garonne'i departemangu keskus. Asub Garonne'i jõe ääres. Linnas asub kaksiklööviga ja omapärase arhitektuuriga Ageni katedraal, mille vanimad osad pärinevad 12. sajandist. Tuapse, Venemaa (1976) Dinslaken, Saksamaa (1975) Llanelli, Suurbritannia (1989) Toledo, Hispaania (1973) Nishinomiya, Jaapan (1992) Corpus Christi, Ameerika Ühendriigid (1996) Populations légales 2021 Ageni koduleht
Vaike Paduri

Vaike Paduri (19. august 1911 – 30. juuli 1995) oli eesti võimleja, iluuisutaja ja treener. Vaike Paduri sündis Valgamaal Taheva vallas. Ta lõpetas 1930. aastal Tallinna Õpetajate Seminari, 1933. aastal kodumajanduskooli ja 1954. aastal Leningradis Lesgafti-nimelise kehakultuuriinstituudi. Iluuisutamistreeninguid alustas 15-aastaselt Tallinna Kalevis Eduard Hiiopi juhendamisel, võimlemist ja rahvatantsu harjutas Ernst Idla ja Anna Raudkatsi rühmades. Ta tuli iluuisutamises üksiksõidus NSV Liidu meistriks (1945) ning võitis 8 korral üksik- ja paarissõidus ning jäätantsus hõbemedali; tuli üksiksõidus 14 korda ning paarissõidus mitu korda Eesti meistriks. Sellega oli ta üldse esimene Eesti naissportlane, kes tulnud Nõukogude Liidu meistriks. Teine maailmasõda veel käis, kui ta tuli 1945. aasta veebruaris Gorkis Nõukogude Liidu meistriks naiste üksiksõidus. Ta töötas aastatel 1936–1940 Eesti Võimlejate Liidus, 1945–1968 iluvõimlemis- ja iluuisutamistreenerina Tallinna koolides ja Dünamos. Paljude arvates on Eesti iluuisutamine sellisena tänapäeval olemas vaid tänu Vaike Padurile[viide?]. Vaike Paduri üks tuntumaid õpilasi on Tiiu Valgemäe (neiuna Tomson), kelle käe alt omakorda on võrsunud mitu tuntud uisutajat. Tema õpilaste hulgas oli Juhan Zimmermann. Vaike Paduri suri 30. juulil 1995 ning on maetud Tallinna Metsakalmistule. 1967 Eesti NSV teeneline treener Biograafia ESBL-is
Karl Friedrich Paul

Karl Friedrich Paul (10. juuli/22. juuli 1801 Tartu – 6. märts/18. märts 1874 Tartu) oli Eesti vaimulik. Ta õppis Tartus kreiskoolis ja gümnaasiumis. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1819–1822. Ta ordineeriti 10. veebruaril/22. veebruaril 1824 õpetajaks. Ta oli aastatel 1824–1835 (introdutseeriti 2. märtsil/14. märtsil 1824) Saarde Katariina koguduse õpetaja. Aastatel 1836–1868 (introdutseeriti 21. juunil/4. juulil 1836) oli ta Audru Püha Risti koguduse õpetaja. Aastatel 1840–1858 oli ta Pärnu praostkonna vaimulik koolirevident. Jäi 4. juulil/16. juulil 1868 emerituuri, emerituuris olles elas Tartus. Die evangelischen Prediger Livlands bis 1918. Böhlau Verlag Köln, Wien 1977
Kuku: Mina jään ellu

"Kuku: Mina jään ellu" on Eesti 2010. aasta dokumentaalfilm, mille autorid on Andres Maimik ja Kaidi Kaasik. Film räägib näitleja Arvo Kukumäest. Raul Ranne "Väga karm film ehk jälgige Kukumäe nägu". Eesti Ekspress, Areen, 19. veebruar 2011 Andrus Kivirähk "Arvustus: Homsest kinodes: Kukumägi ja tema salalik deemon". Eesti Päevaleht, 22. veebruar 2011 Tiit Tuumalu "Arvo Kukumäe sõit ameerika mägedel". Postimees, 22. veebruar 2011 Urmas Vahe "Arvo Kukumägi: filmiga on siin vähe pistmist. See on elu ise.". Õhtuleht, 23. veebruar 2011 Tarmo Teder "Kuku mammuti seljas ja pudelipõhjas ". Sirp, 11. märts 2011 Kristiina Davidjants "Arvo Kukumägi: Kes ei upu, see jääb ellu". Maaleht, 13. märts 2011