Vürstlik piiskop

Vürstlik piiskop ehk vürstpiiskop (saksa keeles Fürstbischof) on piiskop, kes on ühtlasi ilmaliku vürstkonna ilmalik valitseja. Vürstliku piiskopi poolt poliitiliselt valitsetav vürstkond võib täielikult või suures osas kattuda tema diötseesi piiridega, mõned tema diötseesi osad, isegi tema residentsilinn, võivad aga olla vabad tema võimust, olles saavutanud vaba riigilinna seisundi. Kui piiskopitool on peapiiskoplik, on õige termin vürstlik peapiiskop; samaväärne kloostriülem on vürstlik abt. Keisrivõimu langusega Läänes alates 4. sajandist võtsid linnade kristlikud piiskopid barbarite sissetungidega silmitsi seistes mõnikord Rooma väejuhtide koha, tegid linnale ilmalikke otsuseid ja juhtisid vajadusel oma vägesid. Hiljem ei olnud suhted vürstliku piiskopi ja bürgerite vahel alati südamlikud. Kui linnad nõudsid keisritelt, kuningatelt või nende vürstlikelt piiskoppidelt hartasid ja kuulutasid end ilmalikest suurnikest sõltumatuks, kasvas hõõrumine bürgerite ja piiskoppide vahel. Bütsantsis võtsid autokraatlikud keisrid kasutusele üldisi seaduslikke meetmeid, määrates kõigile piiskoppidele teatud õigused ja kohustused nende diötseeside ilmalikul haldamisel, kuid see oli osa tsesaropapistlikust arengust panna idakirik keisririigi teenistusse, kui Konstantinoopoli oikumeeniline patriarh alandati peaaegu keisri usuasjade ministriks. Venemaa Keisririigis mindi veelgi kaugemale, kui kaotati patriarhaat (patriarhi amet) ja pandi kirik ilmaliku valitsuse otsese kontrolli alla (vt Pühim Valitsev Sinod). Piiskoppe kaasati Frangi riigi ja järgnenud Karolingide impeeriumi valitsusse sageli kui saadikuteduo vaimulikke liikmeid, kes esitasid Missus ''dominicus'', kuid see oli isiklik mandaat, mitte kohaga seotud. Vürstlikud piiskopkonnad olid kõige tavalisemad feodaalselt killustunud Saksa-Rooma riigis, kus paljud olid saanud ametlikult riigivürsti (Reichsfürst) tiitli, millega kaasnes vahetu võim teatud territooriumil ja esindatus Riigipäeval (Reichstag). Saksa kuningriigi hõimuhertsogkonnad keisririigi sees omasid tugevaid ja võimsaid hertsogeid (algselt väepealikke), kes seisid alati enne oma hertsogkonna kui keisririigi "riikliku huvi" eest. Omakorda kavatses esimene Ottoonide (Saksi) kuningas Heinrich I Linnupüüdja ja veelgi enam tema poeg, keiser Otto I nõrgendada nende võimu, andes ustavatele piiskoppidele keisrimaid ja annetades neile regalia privileege. Erinevalt hertsogitest ei saanud nad jätta pärilikke tiitleid ja maid oma järglastele. Selle asemel reserveerisid keisrid piiskoppidele oma erakiriku teostamise, trotsides asjaolu, et kanoonilise õiguse järgi olid need rahvusülese katoliku kiriku osa. See kohtas kasvavat vastuseisu paavstide poolt, tipnedes ägeda Investituuritüliga aastal 1076. Sellest hoolimata jätkasid keisrid suurte territooriumite andmist kõige tähtsamatele (pea)piiskoppidele. Piiskopitoolile antud vahetu territoorium muutus siis vürstlikuks diötseesiks või piiskopkonnaks (Fürstbistum). Saksa mõistet Hochstift kasutati sageli ilmaliku võimu vormi tähistamiseks, mida kandsid piiskopid, valitsedes vürstlikku piiskopkonda, samas mõistet Erzstift kasutati vürstlike peapiiskopkondade puhul. Keiser Karl IV kinnitas 1356. aasta kuldbullaga Mainzi, Kölni ja Trieri vürstlike peapiiskopkondade privilegeeritud seisundi valimiskolleegiumi liikmetena. Protestantliku reformatsiooni eelõhtul sisaldasid keiserlikud osariigid 53 kiriklikku vürstkonda. Need ilmalikustati lõpuks 1803. aasta Saksamaa mediatisatsiooniga pärast territoriaalseid kaotusi Prantsusmaale Lunéville'i rahuga, välja arvatud Mainzi vürstlik peapiiskop ja Saksa ertskantsler Karl Theodor von Dalberg, kes jätkas valitsemist kui Aschaffenburgi ja Regensburgi vürst. Saksa-Rooma riigi kaotamisega aastal 1806 muutus tiitel lõpuks olematuks. Siiski mõnel maal väljaspool Prantsuse kontrolli, nagu Austria keisririigis (Salzburg, Seckau ja Olomouc) ja Preisi kuningriigis (Breslau), institutsioon nimeliselt jätkus, ja mõnel juhul taaselustati; tekkis uus, titulaarne tüüp. Mitte vähem kui kolm (esialgu vaid seitsmest) kuurvürstist, kõrgema järgu riigivürstist, olid vürstlikud peapiiskopid, kõik nad kandsid tiitlit ertskantsler (ainus kõrgem amet nende seas) ühes keisririigi osas; arvestades kuurvürstkonna kõrgemat tähtsust, olid need vürstkonnad tuntud kui Kurfürstentum ("kuurvürstkond"), mitte kui vürstlikud peapiiskopkonnad: Gurki (loodud aastal 1070), Chiemsee (1216), Seckau (1218) ja Lavanti (1225) abipiiskopkonnad kasutasid mõnikord tiitlit Fürstbischof, kuid ei hallanud kunagi ühtegi reichsfrei territooriumi. Viini (loodud 1469) ja Wiener Neustadti (1469–1785) piiskopid ei hoidnud ühtegi territooriumi enda kontrolli all ega nõudnud vürsti tiitlit. Pärast Mõõgavendade ordu liidendamist aastal 1237 vastas Saksa orduriigi territoorium laias laastus Riia piiskopkonnale. Riia piiskop Albert sai aastal 1207 Liivimaa Saksa kuninga Švaabi Philippi käest lääniks, siiski pidi ta leppima Mõõgavendade tingimustega. Paavst Innocentius III korraldusel rajati Terra Mariana konföderatsioon, kusjuures Albert pidi loovutama suuri osi piiskopkonna territooriumist Liivimaa ordule. Albert asus taktikaliselt konflikti paavsti ja keiser Friedrich II vahel: aastal 1225 sai ta kinnituse oma seisundile keisririigi vürstliku piiskopina, kuigi Rooma kuuria rõhutas asjaolu, et ristiusustatud Läänemere territooriumid olid vaid Püha Tooli süseräniteedi all. 1234. aasta Rieti bullaga väitis paavst Gregorius IX, et kõik Saksa ordu omandatud maad ei olnud subjektiks mistahes omandi üleandmisele keisri poolt. Selles suuremas konfliktis viis autonoomse Riia vürstliku piiskopi ja Saksa ordu jätkuv dualism pikaajalise hõõrumiseni. 1245. aasta paiku jõudis paavsti legaat Wilhelm Modenast kompromissile: kuigi liidendatud Orduriiki, tunnistati peapiiskopkonda ja selle abipiiskopkondi oma autonoomsete kiriklike territooriumitega Saksa ordu poolt. Piiskopid taotlesid vürstliku tiitli annetamist Saksa-Rooma keisri poolt oma suveräniteedi rõhutamiseks. Saksa ordu algsetel Preisimaa maadel rajas Wilhelm Modenast Kulmi, Pomesaania, Samlandi ja Ermlandi abipiiskopkonnad. 13. sajandi lõpust alates ei olnud ametisse nimetatud Ermlandi piiskopid enam Saksa ordu liikmed, eriseisundi kinnitas vürstliku tiitli annetamisega keiser Karl IV aastal 1356.  Pikemalt artiklis Montenegro vürstlik piiskopkond Montenegro Cetinje piiskopid, kes võtsid aastal 1516 varajaste ilmalike (suur)vojevoodide koha, omasid Montenegro slaavi õigeusu vürstlike piiskoppide unikaalset positsiooni Osmanite süseräniteedi all. Neist said tegelikult ilmalikud, pärilikud vürstid ja aastal 1852 lõpuks Montenegro kuningad, nagu peegeldavad nende tiitlid: esiteks Vladika i upravitelj Crne Gore i Brde ("Montenegro ja mägismaa piiskop ja valitseja") 13. märtsist 1852 (ukj.): Po Božjoj milosti knjaz i gospodar Crne Gore i Brde ("Jumala armust Montenegro ja mägismaa vürst ja suverään") 28. augustist 1910 (ukj.): Po Božjoj milosti kralj i gospodar Crne Gore ("Jumala arvust, Montenegro kuningas ja suverään") Durhami piiskopid olid ka territoriaalsed vürstlikud piiskopid, erakorralise ilmaliku tiitliga Earl palatine, sest nende kohustus ei olnud vaid juhtida suurt diötseesi, vaid aidata ka kaitsta kuningriiki Šoti ohu vastu põhjast. Tiitel elas üle Inglismaa ja Šotimaa Suurbritannia kuningriigiks ühinemise aastal 1707, kuni aastani 1836. Peale endiste Saksa-Rooma riigi territooriumite ei omanud Prantsuse diötseesid piiskopitooliga seotud poliitilise tähtsusega vürstkondi. Siiski kandsid mitmed Prantsuse piiskopid aadlitiitlit, koos väikese territooriumiga tavaliselt residentsi paigas; see oli sageli vürstlik tiitel, eriti krahv. Tõepoolest, kuus esimest peeri (kuninglikud vasallid, keda autasustati kõrgeima eesõigusega õukonnas) olid kiriklikud: Reimsi peapiiskop ja viis muud piiskoppi (Reimsi abipiiskopid, välja arvatud Langres'i piiskop); kolm kõrgeimat kandis hertsogitiitlit ja teised krahvitiitlit. Hiljem ühinesid nad Pariisi peapiiskopiga, hertsogitiitliga, kuid eesõigusega teiste suhtes. Vaata ka Prantsusmaa peer. Aastatel 1472–1967 kandis Coimbra piiskop Arganili krahvi tiitlit, olles seega "piiskop-krahv" (Bispo-Conde). Krahvitiitel on ikka veel de jure kehtiv, kuid kuna Portugal on vabariik ja aadlieesõigused kaotatud, on selle kasutus 20. sajandi jooksul vähenenud. Kuigi võiks eeldada, et protestantlik kirikulõhe, vastureformatsioon ja moodsamad režiimid, kui tavaline feodaalne vürstkond, oleks likvideerinud vürstliku piiskopkonna, ei olnud see päris nii. Isegi kui tõelised vürstlikud (pea)piiskopkonnad kadusid Euroopa kaardilt, nagu selle joonistasid Napoleon I (mis põhjustas Saksa-Rooma riigi lõpu) ja Viini kongress pärast tema kaotust, leidis tiitel uue, titulaarse kasutuse. Habsburgide dünastia "uues" keisririigis, Austria-Ungari Doonau kaksikmonarhias, vähenenud Preisimaa (Saksa) mõjusfäärist (millest tekkis (suuresti protestantlik) Saksa keisririik) lõunasse jääva osani, ei omanud piiskopid enam tegelikku territoriaalset võimu, kuid Fürst(erz)bischof staatus säilis ja saavutas sarnase poliitilise rolli uuemas, peaaegu standardiseeritud Tsisleitaania provintsitasemel, Kronland (kroonimaa), kui esindus- ja seadusandliku kogu Landtag ex officio liikmed, sageli koos Virilstimme, samas kui teised piiskopid olid ühiselt esindatud kui prelaatide pink (valitud Kurie). Austria keisrid andsid nüüd tiitlit piiskoppidele isegi ilma mingi feodaalse vürstkonnata, kuid piiskoppidele antud vürstlik tiitel (nagu oli ka juba sajandeid antud ilmalikele aadlikele) näitas tema privileege, s.o., Laibachi piiskopile (lohutuseks metropoliiditiitli kaotamise eest Görzile), Viini peapiiskopile (võib-olla Viini seisundi tõttu keisri residentsina) ja Esztergomi peapiiskopile (tema peegeldas Ungari esimese magnaadi kauakestvat rolli). Ülim vürstlik piiskop on Rooma piiskop, s.o paavst, Katoliku kiriku üldjuht (Pontifex Maximus). Tema väiteid territoriaalsele võimule kinnitasid võltsitud varakeskaegne dokument "Constantinuse kingitus" ja ehtne "Pippini kingitus", millega rajati Patrimonium Sancti Petri, millest hiljem kujunes võimas Kirikuriik. Paavst Pius IX oli viimane tõeline suveräänne vürstlik piiskop, kes kaotas territoriaalse võimu, kui paavst oli sunnitudaastal 1870 alistuma ühendatud Itaalia kuningriigile, mida toetasid liberaalsed rahvuslased. Paavstist tehti siiski taas riigipea selleks loodud Vatikanis, väikeses Rooma enklaavis, (hiljem soodsalt muudetud) Laterani kokkulepetega Benito Mussolini fašistliku Itaaliaga. Hispaania Kataloonia Urgelli piiskop, kellel ei ole Hispaanias enam ilmalikke õigusi, on ikka veel üks kahest Andorra kaasvürstist, koos Prantsusmaa riigipeaga (praegu Prantsusmaa president).