Essexi kuningriik

Idasakside kuningriik (vanainglise Ēast Seaxna Rīce; ladina Regnum Orientalium Saxonum), tänapäeval rohkem tuntud kui Essexi kuningriik, oli üks anglosakside niinimetatud Seitsmest kuningriigist. See asutati 6. sajandil ja kattis territooriumi, mille hiljem hõlmasid Essexi, Hertfordshire'i, Middlesexi ja (lühikeseks ajaks) Kenti krahvkond. Essexi kuningad olid sageli võõrisandate alluvad. Viimane Essexi kuningas oli Sigered ja aastal 825 loovutas ta kuningriigi Wessexi Egbertile. Kuningriiki ümbritses põhjast Stouri jõgi ja East Anglia kuningriik, lõunast Thamesi jõgi ja Kent, idast Põhjameri ja läänest Mercia. Territooriumile jäid kaks Rooma provintsipealinna Colchester ja London. Varajasse kuningriiki kuulusid kesksakside maad, hilisem Middlesex, enamus, kui mitte kogu Hertfordshire ja mingil ajal võis sisaldada Surreyt. Lühikest aega 8. sajandil hoidis Essexi kuningriik enda kontrolli all piirkonda, mis tänapäeval on Kent. Tänapäevane Inglise krahvkond Essex on säilitanud ajaloolised põhja- ja lõunapiiri, kuid hõlmab vaid territooriumi Lea jõest idas, muud osad kaotati 8. sajandil naabrile Merciale. Tribal Hidage'is on see loetletud, sisaldades 7000 hide'i. Kuigi Essexi kuningriik oli üks Seitsmest kuningriigist, ei ole selle ajalugu hästi dokumenteeritud. See andis välja suhteliselt vähe anglosaksi määrusi ja mitte ühtegi versiooni Anglosaksi kroonikast; tegelikult puudutab ainus märge kroonikas piiskop Mellitust. Seetõttu peetakse kuningriiki võrdlemisi hämaraks. Enamuse kuningriigi olemasolu ajast allus Essexi kuningas ülemisandale – eri aegadel Kenti, Anglia või Mercia kuningad. Sakside maahõivamine, millest kuningriik moodustus, algas 5. sajandi alguses Muckingis ja teistes kohtades. Suur osa nendest algsetest asunikest tuli Vana-Saksimaalt. Brittide legendi kohaselt (vaata Historia Brittonum) loovutati territoorium, mis sai hiljem tuntuks kui Essex, brittide poolt saksidele pärast kurikuulsat Brad y Cyllyll Hirion sündmust, mis toimus umbes aastal 460 ülemkuningas Vortigerni valitsusajal. Della Hooke seostab Essexi kuningate valitsetud territooriumi Rooma-eelse Trinovantiumi territooriumiga. Essexi kuningriik kasvas väiksemate alamkuningriikide või saksi hõimugruppide sulandamisega. On mitmeid ettepanekuid nende alamkuningriikide asukoha suhtes, sealhulgas: The Rodings – Hrotha rahvas, Haemele, (Hemel Hempstead) Vange – sooala (ulatus võib-olla Mardyke'i jõeni) Denge Ginges Berecingas – Barking, kuningriigi edelaosas Haeferingas Haveringi linnaosas Uppingas – Epping. Essex kujunes ühtseks kuningriigiks 6. sajandil. Essexi kuningate daatumid, nimed ja saavutused, nagu enamusel varajastel valitsejatel Seitsmes kuningriigis, on jäänud oletuslikeks. Essexi kuningate ajaloolist tuvastamist, sealhulgas tõendid ja taastatud sugupuu, on ulatuslikult uurinud Barbara Yorke. Dünastia on väitnud põlvnemist Seaxnēati kaudu Wōdenist. Essexi kuningliku koja sugupuu koostati Wessexis 9. sajandil. Kahjuks on säilinud koopia mõnevõrra moonutatud. Kohati tunduvad mitmed alamkuningad Essexis olevat kuningriigi ajaloo jooksul samaaegselt valitsenud. Nad võisid kasutada võimu kuningriigi eri osade üle. Esimene ülestähendatud kuningas, vastavalt idasakside kuningate loendile, oli Æscwine, kelle jaoks aasta 527 on valitsemise algusaastaks, kuigi on mõningaid raskusi tema valitsemise lõpuaastaga, ja Sledda on loendis kui Essexi kuningliku koja asutaja teiste allikate järgi. Essexi kuningad andsid välja münte, mis kordasid Cunobelini väljaantuid, kinnitades sidet esimese sajandi valitsejatega, samas rõhutades iseseisvus Merciast. Kuningas Sæbbi (valitses 664–683) haud oli vanas Saint Pauli katedraalis kuni Londoni suure tulekahjuni aastal 1666, kui katedraal ja haud selles hävisid. Varaseim inglise ülestähendus kuningriigist on Beda teoses Historia ecclesiastica gentis Anglorum, mis märgib piiskop Mellituse (hilisema pühaku) saabumist Londonisse aastal 604. Æthelberht (Beda järgi Kenti kuningas ja Lõuna-Inglismaa ülemisand) oli varsti pärast aastat 604 võimeline rakendama Essexis teatud võimu, kui tema sekkumine aitas pöörata tema vennapoja, kuningas Sæberhti (Sledda poja), kristlusse. See oli Æthelberht ja mitte Sæberht, kes ehitas ja pühitses vana Saint Pauli katedraali Londonis, kus nüüd seisab Saint Pauli katedraal. Beda kirjeldab Æthelberhti kui Sæberhti isandat. Pärast Sæberhti surma aastal 616 aeti Mellitus minema ja kuningriik pöörati tagasi paganlusse. See võis olla vastuseis Kenti mõjule Essexi asjadesse, mitte spetsiaalselt antikristlik. Kuningriik pöörati uuesti kristlusse Sigeberht II Hea ajal pärast Püha Ceddi misjonit, kes rajas kloostrid Tilaburg (arvatavasti East Tilbury, kuid võib-olla West Tilbury) ja Ithancester (peaaegu kindlasti Bradwell-on-Sea). Kuninglik haud Prittlewellis avastati ja kaevati välja aastal 2003. Leidude hulgas olid kullatud ristid, mis viitab, et kadunuke oli kristlane. Kui kadunuke oli kuningas, oli see arvatavasti kas Sæberht või Sigeberht (mõrvati aastal 653). Siiski on ka võimalik, et kadunuke ei olnud kuninglik, vaid lihtsalt rikas ja võimas isik, kelle identiteet on jäänud registreerimata. Essex pöördus taas paganlusse aastal 660 paganliku kuninga Swithhelmi esiletõusuga. Viimane pöörati kristlusse aastal 662, kuid suri aastal 664. Tema järglased olid tema kaks poega, Sigehere ja Sæbbi. Katk samal aastal sundis Sigehere ja tema rahva kristlusest lahti ütlema ja Essex pöördus paganlusse kolmandat korda. Selle mässu surus maha Mercia Wulfhere, kes kuulutas end ülemisandaks. Beda kirjeldab Sigehere ja Sæbbi kui "valitsejad … Mercia kuninga Wulfhere alluvuses". Wulfhere saatis idasakside kristlusse taaspööramiseks Lichfieldi piiskopi Jarumani. Wine (aastal 666) ja Earconwald (aastal 675) nimetati Londoni piiskoppideks vaimuliku võimuga idasaksi kuningriigi üle. Kuigi London (ja ülejäänud Middlesex) kaotati idasakside poolt 8. sajandil, jätkasid Londoni piiskopid vaimulikku võimu rakendamist Essexi kui kuningriigi, shire'i ja krahvkonna üle aastani 1845. Vaatamata kuningriikide võrdlevatele ebaselgustele olid Essexi ja Kenti kuningriigi vahel tugevad sidemed üle Thamesi jõe, mis viis kuningas Sledda abieluni kuningas Æthelberhti õe Riculaga. Lühikeseks ajaks 8. sajandil hõivas kuningriigi Kenti kuningriik lõunas. Sel ajal andsid Essexi kuningad välja omi sceat'e (mündid), võib-olla oma iseseisvuse kinnitamiseks. Siiski oli 8. sajandi keskpaigaks enamus kuningriigist, sealhulgas London, langenud Mercia kätte ja jäänuk-Essex, laias laastus tänapäeva krahvkond, oli nüüd sama tegemas. Pärast Mercia kuninga Beornwulfi kaotust 825. aasta paiku loovutas viimane Essexi kuningas Sigered kuningriigi, millest sai siis Wessexi kuninga Egberti valdus. Mercia jätkas Essexi osade kontrollimist ja võis toetada pretendente Essexi troonile alates ajast, kui Sigeric rex Orientalem Saxonum tunnistas Mercia hartat pärast 825. aastat. 9. sajandil oli Essex osa alamkuningriigist, mis hõlmas Sussexi, Surrey ja Kenti. Millalgi 878. ja 886. aasta vahel loovutati territoorium Wessexi poolt ametlikult Danelaw East Anglia kuningriigile, vastavalt Alfredi ja Guthrumi lepingule. Pärast tagasivallutust Edward Vanema poolt oli kuninga esindaja Essexis ealdorman ja Essex oli shire. Järgnev kuningate loend võib vahele jätta terveid põlvkondi.  Pikemalt artiklis Inglismaa ja Šotimaa monarhide loend