laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Kuraator

Kuraator on kunstinäituse koostaja. Harvem nimetatakse kuraatoriks festivali vm kultuuriürituse programmijuhti. Eestis on tuntud kuraatorid näiteks Anu Allikvee, Reet Varblane, Mari Vallikivi, Eha Komissarov, Anders Härm jt. Kuraator võib tegutseda alaliselt muuseumi juures või olla kutsutud vaid üht näitust koostama. Ajalooliselt on kuraatoriks nimetatud ka ametlikku hooldajat või järelevalvajat, sh riigivõimu esindajat autonoomse kõrgkooli juures ja õpperingkonna ülemat tsaariaegsel Venemaal. http://www.eki.ee/dict/ekss/index.cgi?Q=kuraator&F=M "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 23. veebruar 2015. Vaadatud 23. veebruaril 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 23. veebruar 2015. Vaadatud 23. veebruaril 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Lauri Leet Kuraator viib loomingu publikuni Rajaleidja.ee, 2013
Näitus

Näitus on valitud esemete korrastatud väljapanek. Enamasti on näitused muuseumides, kunstigaleriides, raamatukogudes vms kultuuriasutustes, kuid näitusi korraldatakse ka mujal. Tavaliselt on näitusele esemete valikul aluseks konkreetne teema. Üks levinumaid näitusetüüpe on kunstinäitused, kus väljapanek koosneb kujutavast kunstist. Samuti korraldatakse näitusi sageli ajaloost ja loodusest. Enamik näitusi on ajutised, kindlate algus- ja sulgemiskuupäevadega. Muuseumides või muudes mäluasutustes on vahel püsinäitusi, kus on publikule tutvumiseks pandud teema või valdkonna kõige olulisemad eksponaadid. Ühes paigas korraldatavate näituste kõrval on ka rändnäitusi, mis on üleval järjest mitmes kohas. Samuti on tänapäeval levinud veebinäitused, kus eksponaate näidatakse internetis. Vabaõhunäitusel on stendid väljapanekuga väljaspool suletud ruume, näiteks tänaval, väljakul või siseõues. Põllumajandusnäitus E-näitus Koertenäitus
Alessandro Pittin

Alessandro Pittin (sündinud 11. veebruaril 1990 Tolmezzos) on Itaalia kahevõistleja. Ta võitis 2010. aasta taliolümpiamängudel normaalmäevõistlusel pronksmedali. 2015. aasta maailmameistrivõistlustel oli Pittin normaalmäevõistlusel teine. Juunioride maailmameistrivõistlustel on ta pälvinud 4 medalit (3 kulda, 1 pronksi). Pittin on võitnud 3 individuaalset MK-etappi ja 3 kontinentaalkarikasarja etappi. Alessandro Pittin FIS-i kodulehel
Eduard Georg Fick

Eduard Georg Fick (7/19. august 1838 Keila kirikumõis – 30. juuni/13. juuli 1908 Moskva) oli baltisaksa arst. Ta oli Keila õpetaja Karl Georg Ficki ja selle abikaasa Agnes Sableri poeg ning Johannes Ficki ja Max Wilhelm Ficki vend. Õppis Tallinna toomkoolis, 1854–1860 Tartu ülikoolis, dr. med. 7/19. detsembril 1860, jätkas õpinguid Viinis. 23. novembrist/5. detsembrist 1865 kuni 1869. aastani oli ta Keila kihelkonnaarst, 1869–1872 maa-arst Jeletsis ja 1872–1874 Putivlis Kurski kubermangus, 1874–1876 vabapraksisega arst Odessas, 6/18. oktoobrist 1876 kuni 1/13. novembrini 1896 Paldiski linnaarst, alates 1899. aastast R. Köhler & Co. direktor ja vabrikuarst Moskvas. Eduard Georg Fick oli abielus Melanie Gudenusega.
Philip Hammond

Philip Hammond (sündinud 4. detsembril 1955 Eppingis) on Suurbritannia konservatiivne poliitik, parlamendiliige Runnymede'i ja Weybridge'i valimisringkonnast. Philip Hammond oli alates 15. juulist 2014 kuni 13. juulini 2016 Suurbritannia välisminister. Alates 13. juulist 2016 kuni 24. juulini 2019 oli ta Suurbritannia rahandusminister. Hammond astus ametist tagasi seoses sellega, et Boris Johnsonist sai Suurbritannia peaminister. Hammond on alates 1991. aastast abielus Susan Carolyn Williams-Walkeriga ning neil on kolm last, kaks tütart ja poeg. "Philip Hammond MP". BBC- Democracy live. Vaadatud 23. veebruaril 2015. "Välisasjade riigisekretär", inglise keeles: Her Majesty's Principal Secretary of State for Foreign and Commonwealth Affairs. "William Hague quits as foreign secretary in cabinet reshuffle". BBC News. Vaadatud 14. juulil 2014. "Grande-Bretagne : l'eurosceptique Philip Hammond remplace Hague aux Affaires étrangères". euronews. Vaadatud 15. juuli 2014. "Briti rahandusminister ja veel hulk ministreid lahkusid ametist" ERR, 24. juuli 2019 "Conservative Party". Originaali arhiivikoopia seisuga 7. mai 2010. Vaadatud 23. veebruaril 2015. BBC News: Vote 2001  Philip Hammond – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Profiil partei kodulehel Profiil: Philip Hammond BBC News Runnymede and Weybridge Conservatives Debrett's People of Today
Dmitri Linter

Dmitri Linter (sündinud 22. novembril 1973 Tallinnas) on Venemaa Föderatsiooni ametnik. 2000. aastatel oli ta rühmituse Öine Vahtkond liider Eestis ja seotud Pronksiöö rahutuste korraldamisega. Linter oli erakonna Vene Erakond Eestis liige. Aastal 2014 töötas ta Moskvas koordineerimiskeskuses Novaja Russ (Центр координации "Новая Русь"). Märtsis 2014 üritas ta Eestis korraldada inimeste sõitmist Venemaa okupeeritud Krimmi. Ta on 2014. aastast ühiskondlik-riikliku Venemaa Sõjaajaloo Ühingu (vene keeles Российское военно-историческое общество) direktori nõunik. Sama aasta oktoobris tutvustati teda Lätis Venemaa kultuuriminister Vladimir Medinski visiidil kui ministri abi. 2017. aastal estati talle Eestis süüdistus oma lapsele elatisraha maksmisest tahtlikus kõrvalehoidmises. 2020. aastal sai temast partei "Donetski vabariik" täitevkomitee asejuht Venemaa okupeeritud Ukrainas. Spekuleeritakse tema heade suhete üle Putiniga ning arvatakse, et ta võib olla Donetski Rahvavabariigi juhi Deniss Pušilini väimees. Tema ema on Leonora Linter. Johan Bäckman Venemaa luuretegevus Eestis histrf.ru: Военно-историческое объединение «Front Line» получило грамоты РВИО, 9. juuli 2015 "Kaitsepolitsei aastaraamat 2005" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 2. veebruar 2016. Vaadatud 25. jaanuaril 2016. Авторы Центр координации «Новая Русь» 3. märts 2014 12:11, Dmitri Linter organiseerib vabatahtlikke Krimmi sõitma 3. märts 2014 18:45, Linter: eraldi gruppi Krimmi sõiduks ei moodustata 28. august 2014 17:10, Pronksöö peategelased osalevad Krimmis koos separatistidega konverentsil Dmitri Linter Facebookis "Dmitri Linter on Venemaa kultuuriministri abi" Eesti Ekspress, 22. oktoober 2014 "Prokuratur süüdistab Linterit oma lapsele elatisraha maksmata jätmises" ERR, 17. märts 2017 "Dmitri Linter sai Donetski „vabariigis“ tähtsaks ninaks" Eesti Ekspress, 5. veebruar 2020 Дмитрий Линтер принимал участие в церемонии открытия в Риге мемориальной доски, 18. oktoober 2014 Ģirts Vikmanis, Medinska “izlūk brauciens” (Krievijas Federācijas kultūras ministrs Vladimirs Medinskis), 21. oktoober 2014, Mikk Salu, Dmitri Linter on Venemaa kultuuriministri abi, 22. oktoober 2014 Дмитрий Линтер стал помощником министра культуры РФ и выступает с докладами в Крыму, rus.DELFI.ee, 22. оktoober 2014
Birger Eriksen

Birger Kristian Eriksen (17. november 1875 – 16. juuli 1958) oli Norra sõjaväelane ja ohvitser, kelle tegevusel oli Oscarsborgi kindluse komandörina määrav tähtsus Saksa invasiooni ajal Oslo lähedal Oslo fjordis toimunud Drøbaki lahingus. Ta andis komandörina käsu avada tuli Saksa raskeristleja Blücheri pihta ja suutis sellega Oslo langemise edasi lükata. Ristleja sai lahingus rängalt viga ja uppus. Eriksen sündis 17. novembril 1875 Flakstadis. Tema isa oli kaupmees ja laeva kapten Caspar Edvard Eriksen ning ta ema oli Jensine Petrine Arentzen. Birger lahkus kodunt 12-aastaselt, kui hakkas õppima Oslos. Hoolimata sellest, et ta elas ja õppis Oslos, käis ta igal suvel emal külas, kuni viimane 1936. aastal suri, olles olnud lesk 50 aastat. 21. novembril 1903 abiellus Birger Eriksen Christiane Sæhliega, kellega ta sai poja ja kaks tütart. Eriksen lõpetas keskkooli 1893 ja ta õppis seejärel kolm kuud tehnikakolledžis Berliinis. 1896. aastal, pärast Norra Sõjaväeakadeemia lõpetamist, alustas ta karjääri sõjaväes. 1901. aastaks oli ta saanud Norra rannakaitse suurtükiväe kapteniks. 1915. aastal sai temast major ja Agdenesi kindluse komandör. 1931. aastal ülendati ta koloneliks ja kaks aastat hiljem sai temast Oscarsborgi kindluse komandör. Selles ametis oli ta kuni 1940. aastani. Drøbaki lahingu puhkemise ajal oli tal jäänud kuus kuud pensionile minekuni. Enne Oscarsborgi komandöriks saamist oli ta juhtinud kindlusi Tønsbergis, Agdenesis ja Bergenis. Eriksen viibis Oscarsborgis, kui see 12. mail 1945 taas Norra vägede kontrolli alla läks. Eriksen pidas kõne lipust kui isamaa sümbolist, kui Norra lipp, mis oli Oscarsborgi kindlusel 1940. aasta aprillini lehvinud, taas lipuvardasse tõusis. Kuigi Erikseni tööd autasustati pärast sõda, sai ta riiklikelt uurijatelt kriitikat, et oli liiga kiiresti sakslastele alistunud. Eriksen kaitses end väitega, et ta oli olnud suure surve all, kui sakslased riiki ründasid, ja et ta oli sissetungijate vastu kohe lahingulaenguid kasutanud, kuigi Norra lahingureeglid nägid ette kõigepealt hoiatuslaskude laskmise. Kaks uurimist näitasid, et Eriksen oli sissetungi ajal oma kohuseid täielikult täitnud. Birger Eriksen suri 16. juuli 1958; teda peeti sõjakangelaseks. Tema põrm kremeeriti ja urn tuhaga maeti Drøbaki kirikusse. 4. oktoobril 1977 ta ekshumeeriti ja tema säilmed maeti ümber Vår Frelsers gravlundi kalmistule Æreslundeni matmispaika, kuhu matmine on norralastele suur au. Lõplikult tunnustati koloneli pingutusi ja lükati ümber tema vastu suunatud sõjajärgne kriitika 1995. aastal, kui Norras tähistati 50. aasta möödumist Teise maailmasõja lõpust. 6. mail 1995 avas kuningas Harald V Oscarsborgi kindluses Borggårdeni väljakul kolonelile pühendatud ausamba. Birger Erikseni peetakse tänapäeval üheks tähtsamaks Norra liidriks Teise maailmasõja ajal. [viide?] [viide?]
Simikeel

Simsi keel[viide?] (inglise keeles Simlish) on tehiskeel, mida räägivad simid mitmes Maxise loodud arvutimängus. laama – gruuba pitsa – chumcha tere – sul sul head aega – dag dag jah – yibs ei – neeb
Kunstinäitus

Kunstinäitus on kunstiteoste väljapanek, üldjuhul kujutava kunsti (maalide, joonistuste, skulptuuride), tarbekunsti, video- ja heliinstallatsioonide, interaktiivse kunsti vms väljapanek. Kunstinäitus võib olla ühe kunstniku või kunstnike rühma loomingu näitus; esimest nimetatakse isikunäituseks, teist rühmanäituseks. Kunstinäitus võib olla keskendatud mingile žanrile, teemale või kunstikogule. Vahel korraldatakse kunstinäitusi erilisel puhul, näiteks sünnipäeva või aastapäeva tähistamiseks. Eksponeeritavad teosed võib näitusele valida kuraator või žürii. Tavaliselt tõstetakse teosed kunstinäitustel esile ruumi ja valgustusega, andes nende kohta teavet siltidel, audiogiidide abil või näitusekataloogides. Kunstinäitusi korraldatakse peamiselt muuseumides, kunstisaalides ja galeriides, kuid ka kohtades, mille põhiülesanne ei ole kunsti eksponeerimine ega müük, näiteks kohvikutes. Oluline erinevus on ka selles, kas kunstiteosed on müügiks (nagu on tavaks eragaleriides) või mitte (nagu on üldjuhul muuseumides). Kunstinäitused võivad olla ühekordsed, osa näituste sarjast või korduda perioodiliselt. Kahe aasta tagant korraldatavaid näitusi nimetatakse biennaalideks, kolme aasta tagant toimuvaid triennaalideks. Eesti esimeseks kunstinäituseks peetakse 1906. aastal Tartu Eesti Põllumeeste Seltsi eestvõttel Eesti Üliõpilaste Seltsi majas toimunud näitust, kus eksponeeriti 11 kunstniku teoseid. Näitus Kunstimuuseum J. Hain: "Sada aastat esimesest eesti kunstinäitusest" Sirp, 11. august 2006
Enesetsensuur

Enesetsensuur on omaenese teoste (nt blogi, raamatu, filmi) või muu eneseväljenduse tsenseerimine kartusest või soovimatusest riivata kellegi tundeid või eelistusi (tõelisi või näivaid) ilma otsese avaliku surveta konkreetse osapoole või võimuorgani poolt. Enesetsensuuri kasutavad sageli filmitegijad, kirjastajad, ajakirjanikud, kirjanikud ja muud laadi loojad, samuti sotsiaalmeedia kasutajad. Autoritaarsetes riikides võivad kunstiteoste autorid eemaldada materjali, mida valitsus võiks pidada ebasoovitavaks, hirmust võimuorganite sanktsioonide eest. Pluralistlikes kapitalistlikes riikides võidakse rakendada enesetsensuuri kartusest mõjukate huvigruppide või repressiivse kohtusüsteemi ees. Enesetsensuuri võivad esile kutsuda ka turu ootused. Näiteks võib ajakirja toimetaja vältida teadlikult või alateadlikult teemasid, mis vihastaksid reklaamiostjaid, tellijaid või omanikke, et kaitsta oma töökohta otseselt (hirmust vallandamise ees) või kaudselt (uskudes, et ajakirja ostetaks rohkem, kui see kedagi ei solvaks). Seda nimetatakse "pehmeks tsensuuriks". Lojaalsus Poliitiline korrektsus
Veneetsia biennaal

Veneetsia biennaal (itaalia keeles La Biennale di Venezia) on Veneetsias 1895. aastast alates üle aasta korraldatav kaasaegse kunsti näitus. Aja jooksul on sellest välja kasvanud rida kunstinäitusega kaasnevaid festivale teistes žanrides nagu kaasaegse muusika festival (1930. aastast), teatrifestival ja Veneetsia filmifestival (1934. aastast), arhitektuuribiennaal (1980. aastast), kaasaegse tantsu festival (1999. aastast) ning lastekarneval (2009. aastast). Biennaali algatamisel 1895. aastal oli üks põhieesmärke luua turg kaasaegsele kunstile. 1968. aastal lõpetati näitusel müügitegevus. Kunstiturg on siiski jäänud biennaaliga seotuks, muuhulgas ka seetõttu, et sellega samal ajal toimub Veneetsia lähedal Šveitsis maailma suurim kaasaegse kunsti laat Art Basel, kus tihti esinevad samad kunstnikud. Veneetsia biennaali keskus asub Giardini pargis, mille suures näitusehallis toimub biennaali direktori korraldatud teemanäitus. Kokku paiknevad pargis 30 riigi alalised paviljonid, mis jagunesid suuresti 1930. aastate ja külma sõja aegse poliitika mõjul, neid haldavad riikide kultuuriministeeriumid. Riigid, kel pole alalist paviljoni, eksponeerivad oma teoseid mujal Veneetsias. Nii esines Hiina Rahvavabariik Veneetsia biennaalil esimest korda 2005. aastal, 2007. aastal lisandusid Mehhiko ja Aafrika paviljonid, 2009. aastal Araabia Ühendemiraadid ning 2011. aastal India. 2013. aastal oli põhinäituse eelarve 2,3 miljonit USA dollarit, lisaks annetasid enam kui 2 miljonit dollarit eraisikud, fondid ja filantroobid. Eesti paviljon Veneetsia biennaalil on esindatud 1997. aastast, 1999. aastast korraldab seda Kaasaegse Kunsti Eesti Keskus. Eesti paviljon 59. Veneetsia biennaal Veneetsia biennaali ametlik koduleht (inglise keeles) Veneetsia biennaali ajalugu näituse kodulehel
Vassili Tuvik

Vassili Tuvik (4. veebruar 1887 – 22. juuli 1938) oli eesti omavalitsustegelane. Vassili Tuvik oli Petserimaa taluperemees, Vilo vallavanem ja Petseri maavolikogu liige. Aastatel 1936–1938 Petseri põllumeeste konvendi liige. "Postimees, 26.07.1938".
Ambrose Bierce

Ambrose Bierce (24. juuni 1842 – 11. jaanuar 1914) oli USA õuduskirjanik. Bierce sündis Ohio osariigis vaeses, kuid kirjandushuvilises perekonnas. Tema ekstsentrikust isa oli võtnud kinnisideeks panna kõigile oma 13 lapsele A-tähega algav eesnimi. Aastatel 1861–1864 võitles Bierce Ameerika kodusõjas. Kogetud sõjakoledused ja haavatasaamine süvendasid tema negativistlikku hoiakut. Pärast sõda kolis mees Californiasse ning temast sai teravmeelseid juhtkirju kirjutav ajakirjanik. Bierce oli tuntud kui kibestunud mees, kes kaasinimesi eriti ei armastanud. Oma 60. eluaastatel avaldas ta "Saatana sõnaraamatu", sisuks pessimistliku alatooniga ja satiirilised sõnaseletused, mis ühtlasi annavad edasi autori arusaamu inimloomusest. Tema elu lõpp on jäänud saladuseks – ta siirdus Mehhikosse tööülesannet täitma, kus ta hukkus. Tema lood julmusest ja surmast on kirja pandud fantaasiarohkelt ning külmaverelise suhtumisega. Bierce'i kuulsaim jutustus "Owl Creeki silla juhtum" ilmus kogumikus "Elu keskel". See algab sõjajutustusena vangist, kes ootab enda poomist, ent äkitselt saab sellest üleloomulike sündmustega õudusjutt. Vang suudab ühtäkki ajas rännata ja ta usub, et on sellega kurvast lõpust pääsenud, ent paraku naaseb ta reaalsusesse täpselt poomise hetkel. Ajarännud on Bierce'i loomingus korduv motiiv. Novell "Corcosa elanik" jutustab mehest, kes rändab mööda kõrbe ning leiab sealt omaenese haua. Bierce'i nägemuses oli maapealne elu õudne, ent sellele järgnev veelgi hullem. Tema lood olid kõhedust tekitavad, ent samas sisaldasid paraja annuse absurdihuumorit. 1872 "The friends Delight" ("Vaenlase nauding") 1891 "In the Midst of Life" ("Elu keskel") 1906 "The Devil´s Dictionary" ("Saatana sõnaraamat") 1909–1912 "The Collected Works of Ambrose Bierce" ("Ambrose Bierce'i kogutud teosed") Maailmakirjanduse leksikon: 1000 kirjanikku, 10 000 teost / Tallinn: TEA Kirjastus, c2012, lk 67.
Ohete sild

Ohete sild (itaalia keeles Ponte dei Sospiri) on sild Põhja-Itaalias Veneetsias. Kaetud sild on ehitatud valgest paekivist ja sel on kivist trellidega aknad. Sild ületab Rio di Palazzo kanalit ning ühendas Veneetsia uut vanglat (Prigioni Nuove) Doodžide palees asunud ülekuulamisruumidega. Silla projekteeris Antonio Contino, kelle onu Antonio da Ponte oli projekteerinud samuti Veneetsias asuva Rialto silla. Silla ehitamist alustati aastal 1600. Ohete sillalt avanev vaade Veneetsiale oli viimane vaade, mida süüdimõistetud enne oma vangistamist nägid. Sillale andis nime 19. sajandil lord Byron ning see tuleneb arvamusest, et vangid ohkasid, kui nad nägid kaunist Veneetsiat viimast korda läbi akna teel allpool asuvatesse kongidesse. Tegelikult olid silla ehitamise ajaks inkvisitsiooni ja suurte hukkamiste ajad möödas ning palee katuse all olevad kongid olid enamasti täis väiksemaid kurjategijaid. Lisaks ei olnud aknaid katnud kivist võrede tõttu sealt ka võimalik kuigi paljut näha. Kohalik legend räägib, et armastajatele tagatakse igavene armastus ja õndsus, kui nad suudlevad päikeseloojangul gondlil Ohete silla all, samal ajal kui helisevad San Marco basiilika kellatorni (Campanile di San Marco) kellad. Sellel legendil põhineb ka 1979. aastal valminud film "A Little Romance", kus mängisid peaosi Laurence Olivier ja Diane Lane. Vaade Ohete sillalt Ohete sild hooldustööde ajal John Singer Sargenti akvarell Hiljem on nime "Ohete sild" kasutatud seoses teiste sarnaste kaetud sildadega üle maailma: sillad Peruu pealinnas Limas, Cambridge'i ja Oxfordi linnades Inglismaal, Stockholmis, Maini-äärses Frankfurdisis Saksamaal ning mitmel pool Ameerika Ühendriikides. Ponte dei Sospiri (the Bridge of Sighs). Travelandleisure.com. Bridge of Sighs, Veneetsia
Annika Vendik

Annika Vendik (19. aprill 1963 Pärnu – 21. veebruar 2015 Oiu) oli eesti kohtunik. Annika Vendik lõpetas 1991. aastal Tartu Ülikooli õigusteaduse erialal. Annika Vendik nimetati kohtunikuna ametisse 14. detsembril 1995 ja ta asus kohtunikuna tööle Pärnu Linnakohtu halduskohtunikuna. Alates 1. jaanuarist 2000 töötas Annika Vendik Tallinna Halduskohtu Pärnu kohtumaja kohtunikuna. Alates 7. septembrist 2009 oli ta Pärnu kohtumaja juht. Viljandimaal raskes autoõnnetuses hukkunud naine oli kohtunik Annika Vendik
Giulino

Giulino (rohkem tuntud kui Giulino di Mezzegra, kohalikus murdes Giülin) on Itaalia Como provintsi Mezzegra valla (comune) osa. Külaelanike kohta kasutatakse nime giulinesi. Küla oli autonoomne omavalitsus aastani 1928, mil see ühines Mezzegraga, saades selle üheks osaks (frazione). Koht on läinud ajalukku kui paik, kus 1945. aasta 28. aprillil tapeti Benito Mussolini ja tema armuke Claretta Petacci. Hukkamise viisid läbi kohalikud vastupanuvõitlejad (partigiani), kes olid diktaatori tabanud Dongo vallas (mida peetakse sageli ekslikult kohaks, kus hukkamine aset leidis). Giulino on osa Intelvi geograafilisest piirkonnast ning see asub mägedes Como järve loodekalda lähedal. Küla on Mezzegrast 2 km, Comost 30 km ja Luganost (Šveitsis) 40 km kaugusel. Küla asub merepinnast 250 meetri kõrgusel. Bruno Giovanni Lonati. "Quel 28 aprile. Mussolini e Claretta: la verità". Mursia, 1994. ISBN 88-425-1761-5.
Pühapäevakool

Pühapäevakool on enamasti pühapäeviti peetav mitteametlik kool, kus lastele õpetatakse usuõpetust. Tavaliselt tegutsevad pühapäevakoolid usuorganisatsioonide, eriti koguduste juures. Maailma esimese pühapäevakooli asutas Robert Raikes Inglismaal Gloucesteris 1761. Nende arv kasvas plahvatuslikult ja juba 1765 oli pühapäevakoolides veerand miljonit õpilast. Ainuüksi Manchesteri piirkonnas oli 5 tuhat pühapäevakooli. 18. sajandil ei olnud kooliharidus kohustuslik ja tööliste lapsed ei saanud tavaliselt peale pühapäevakoolide muud haridust (ning enne pühapäevakoolide asutamist ei saanud üldse). Koolid töötasid pühapäeviti sellepärast, et see oli lastel ainus vaba päev (teistel päevadel tegid nad hommikust õhtuni tööd). Pühapäevakoolide õitseaeg hakkas läbi saama siis, kui kehtestati kohustuslik kooliharidus. Kogu maailmas on nende arv selle ajaga võrreldes palju kordi väiksem. Eestis oli pühapäevakoole juba 1930. aastatel. 1940 need suleti pärast Eesti NSV loomist, kuid mitme usuühingu juures tegutses neid ebaseaduslikult edasi. Alates 1989 on pühapäevakoole Eestis taastatud, kuid neid ei ole palju. Eesti entsüklopeedia, 12. kd., lk. 451
Claude Scudamore Emery

Claude Scudamore Emery (28. september 1895 Clifton, Bristol, Suurbritannia – 15. september 1981 Warwick, Suurbritannia) oli Briti sõjaväelendur. Claude Scudamore Emery oli Briti kodanik ja Suurbritannia Kuningliku Õhuväe (Royal Air Force) lendur, kes Eesti Vabariigi kaitseväes õpetas välja sõjaväelendureid. Teenis Eesti Vabariigi kaitseväes lendur-instruktorina 1. aprillist 1919 kuni 31. detsembrini 1926. Eesti kaitseväeteenistuse kohustuste täitmisel saadud haiguse tagajärjel kaotas 60% töövõimest. 1928. aastal Riigikogus vastu võetud seadusega määrati talle teenete eest Eesti Vabariigi kaitsmise alal autasuna eluaegne toetus 1200 krooni aastas. Auastmelt 1924. aastani leitnant, 1924–1927 kapten, 1927. aastast major. 1922 Eesti sõjaväelenduri kutsemärk 1927 Läti lennuväe märk Eesti Vabaduse Risti I liigi 3. järgu medal Geni. Claude Scudamore Emery Briti riigi kodaniku Claude Scudamore Emery autasu seadus. Riigi Teataja, nr. 30, 13. aprill 1928 Ohvitseride andmekogu. Eesti Sõjamuuseum Toivo Kitvel, Toomas Türk, Arvo Lennart Vercamer (koostajad). Põhjakotkad. Eesti lendurid ja lendurvaatlejad tsaariajast kuni 1940. aastani. Tallinn, 2011. Lk 153–156. Rahvusarhiivi fotode andmebaas FOTIS. Claude-Scudamore Emery, Inglise lennuväelane, kapten Rahvusarhiivi fotode andmebaas FOTIS. Lennuväe õppejaoskonna kadett Villem Valdmann, õppejaoskonna ülem Jakob Tillo, instruktor Suurbritannia Kuninglike Õhujõudude (RAF-Royal Air Force) leitnant Claude Scudamore Emery, kadetid Gustav Oamer ja Carl Fiskar õppelennuki Avro 504K taustal Lasnamäe lennuväljal
Indrek Grigor

Indrek Grigor (sündinud 27. juunil 1981 Pärnus) on eesti semiootik, kunstiajaloolane, -kriitik, ajakirjanik ja kuraator. Elab ja töötab Tartus. Ta on õppinud Tartu Ülikoolis kunstiajalugu ja semiootikat. 2004. aastal kaitses ta bakalaureusetöö semiootikas teemal "Vladimir Nabokovi läbipaistev maailm", 2008. aastal magistritöö kunstiajaloos teemal "Modernistlik ornament". 2006–2010 oli ta Tartu Kunstimuuseumi foto- ja videokunsti kogu hoidja ja kuraator. 2010–2018 Tartu Kunstimaja galerist. 2019. aasta juulist Tartu Kunstimuuseumi kuraator. Aastast 2008 on ta olnud külalislektor Tartu Kõrgemas Kunstikoolis, Eesti Kunstiakadeemias ja Tartu Ülikoolis. Aastast 2006 avaldanud kunstikriitilisi artikleid väljaannetes Sirp, Cheese, Kunst.ee, Kunstiteaduslikud Uurimused (retsensioonid), Müürileht, Artishok, 30+, Echo Gone Wrong, Studija jm. Eesti Semiootika Selts Eesti Kunstiteadlaste ja Kuraatorite Ühing Tartu Kunstnike Liit 2010 Tartu Kultuurikandja aunimetus (kultuurikajastaja) 2018 stipendium "Ela ja sära" Modernistlik ornament. Asemiootilisus modernistlikus kunstiteoorias indrekgrigor.com Tartu möliseb, lips korralikult kaelas. Postimees, 29. jaanuar 2012 Kunstikriitika Kombinaat. Femme.ee 25. september 2012 youtube.com/indrekgrigor