laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Ruuž

Ruuž ehk põsepuna on kosmeetikavahend, mida tavaliselt kasutavad naised, et anda põskedele roosa jume, seeläbi noorem paista ning rõhutada põsesarnu. Ruuži kasutati juba Vana-Egiptuses. Seda tarvitati ka huultel, nagu tänapäeval huulepulka. Mõnes kultuuris on ruuži tarvitanud ka mehed, näiteks regendivalitsuse aegsel Inglismaal (1811–1820). Suurbritannia viktoriaanlikul ajastul, mil meik seostus halbade elukommetega, piirdusid daamid põskede näpistamise ja huulde hammustamisega, et neid punasemaks muuta. Ruužina on kasutatud mitut laadi aineid. Vana-Kreekas eelistati purustatud mooruspuumarju, sunji indiaanlaste seas verevat rebasheina, mujal ka punapeedi mahla ning purustatud maasikaid. Nüüdisajal on ruuž tavaliselt punane talgipõhine pulber, mis kantakse põsele pintsliga. Värvaineks on kas safloor (värvisafloori õielehed) või karmiini lahus ammooniumhüdroksiidis ning roosiõliga lõhnastatud roosivesi. Kreemjat ruuži valmistatakse nahakreemi ja alloksaani segust. Vähem on levinud vedelad ruužid, mida kantakse nahale sõrmedega. Ruuži valikul arvestatakse nahavärvi, näo kuju, valguse ja keskkonnaga. Näiteks kasutatakse heleda naha korral pigem roosasid, päevituse peal aga kuldseid toone, ööklubis julgemat ja pidulikul vastuvõtul tagasihoidlikumat meiki. Kreemjat põsepuna on lihtsam nahale kanda. Näopiirkonna valik sõltub näo kujust: ümarast näost saab ruuži abil jätta kitsama mulje, pikliku näo korral kasutatakse põsepuna horisontaalsemalt. Matilda Coxe Stevenson "Ethnobotany of the Zuni Indians" SI-BAE Annual Report #30 (1915), p. 83 Лучшие компактные румяна "Modes In Makeup", kosmeetika lühiajalugu "The History of Makeup" Max Beerbohm "The Pervasion of Rouge" Mari Ojasaar "Neli põsepunamüüti" Buduaar.ee, 29.05.2009 Jana Boberg "Meigikunstnik õpetab: kuidas põsepuna õigesti valida ja peale kanda" Delfi, 27. aprill 2012 "Milline põsepuna sobib kõige paremini sinu nahatooniga?" Delfi/elle.com, 22. jaanuar 2013 "Põsepuna petab aastaid nooremaks" Delfi/Naised, 3. jaanuar 2011 "L'Oréal Paris jumestamise meistriklass #2 – kuidas modelleerida nägu ning kasutada põsepuna?" Youtube, 13. august 2012
Q (täpsustus)

Q on ladina tähestiku 17. täht. Q või q on elektrilaengu tähis Q on hüveteguri tähis Q Raadio oli Tartus tegutsenud raadiojaam Koensüüm Q ehk vitamiin Q Q on väljamõeldud tegelane Star Trekis Q on muusikaajakiri Must Q, Eesti ansambel "Kallis härra Q", Aino Perviku lasteraamat
Toakilk

Toakilk (Acheta domestica) on putukaliik, mis kuulub sihktiivaliste seltsi kilklaste sugukonda. Toakilk on öise aktiivsusega. Ta on termofiilne. Elab hoonetes, eelistades temperatuuri umbes 30 kraadi. Ta sööb toidujääke jm. Toakilkidel kulub oma elutsükli lõpuleviimiseks temperatuuril 26-32 kraadi umbes 2-3 kuud. Nad ei oma erilist ,,taliolekut'' talve üleelamiseks. Aga nad suudavad siiski külme olusid välja kannatada, elades hoonetes ja nende ümbruses või valides elukohaks paiga, kus neid soojendab lagunemisprotsessidest tekkiv soojus. Noorisendite ainsad erinevused võrreldes täiskasvanutega on tiivutus ja veidi väiksemad mõõtmed. Toakilk on tavaliselt halli ja/või pruunika värvusega, pikkus jääb vahemikku 16-21 mm. Emas- ja isasisendid on sarnased, kuid emasisendite tagakehast väljub umbes 12 millimeetri pikkune muneti. Muneti värvus on mustjaspruun, seda ümbritsevat kaks jäset. Kilk on suure tõenäosusega pärit Edela-Aasiast, kuid on levinud üle kogu maailma. Põhja-Aafrikas, Edela-Aasias ja Euroopas (välja arvatud Euroopa põhjaosas). Eestis elab kohati vanades hoonetes. Tais kasvatatakse toakilke söögieesmärkidel, kus neid eelistatakse kohalikele liikidele, põhjusteks olevat parem maitsekvaliteet ja tekstuur. Neid süüakse tavaliselt kas õlis küpsetatud suupistetena või müüakse valguekstrakti või -pulbrina. Albrecht, Z. 1963. Eesti sihktiivalised. Tartu: ZBI, lk. 62–64. Toakilk andmebaasis eElurikkus
Georg Nellis

Georg Nellis (ka Georgi Nellis; 5. märts 1906 Peterburi – 24. september 1981 Tallinn) oli Eesti NSV riigitegelane. Ta lõpetas 1923. aastal Petrogradis II astme kooli. Ta töötas aastatel 1925–1932 Leningradi oblasti tarbijate kooperatiivi süsteemis, 1932–1937 oli ta Leningradi Rajooni Tarbijate Kooperatiivi sekretär ja esimehe asetäitja. Aastatel 1937–1941 oli ta Leningradi Max Helzi nimelise tehase treial ja parteialgorganisatsiooni sekretär, 1941–1945 sama tehase (Penzas) direktori asetäitja. 1945. aastal oli ta Eesti Tarbijate Kooperatiivide Vabariikliku Liidu juhatuse esimehe asetäitja, aastatel 1946–1952 esimees. 22. veebruarist 1952 4. aprillini 1975 oli ta Eesti NSV Ministrite Nõukogu esimehe asetäitja. Pärast seda oli ta personaalpensionär ja töötas Ministrite Nõukogu nõunikuna. Ta oli 1927. aastast NLKP liige; ta on olnud EKP Keskkomitee liige ja aastatel 1962–1964 EKP Keskkomitee büroo liige. Ta oli Eesti NSV Ülemnõukogu III, IV, V, VI, VII, VIII ja IX koosseisu saadik. Georg Nellis suri 24. septembril 1981 Tallinnas ja ta maeti 28. septembril 1981 (Georgi Nellis'e nime all) Metsakalmistule. Tööpunalipu orden (4 tk) orden Austuse märk Georg Augusti p. Nellis, Eesti NSV Ülemnõukogu IX koosseis = Верховный Совет ЭССР IX созыв: biograafiline lühiteatmik. EESTI RAAMAT TALLINN 1976, lk 108 Tallinna Metsakalmistu, V, Kuulsuste küngas, 27, 2-kohaline kirstuplats Eesti majanduse biograafiline leksikon 1951*2000 AS Kirjastus Ilo, 2003 "Valitud ja valitsenud..." koostanud Jaan Toomla. Tallinn 1999.
Arvo Volmer

Arvo Volmer (sündinud 4. novembril 1962) on eesti dirigent ja õppejõud. Arvo Volmer on õppinud dirigeerimist Tallinna Riiklikus Konservatooriumis professorite Olev Oja ja Roman Matsovi juhendamisel (1980–1985) ning Peterburi Konservatooriumis professor Ravil Martõnovi juhendamisel (1985–1990). Lisaks on ta täiendanud end USAs Helmuth Rillingi meistrikursustel. Dirigendikarjääri alustas Arvo Volmer 1985. aastal Estonia teatris. Alates 1987. aastast oli ta samal ajal seotud ka Eesti Riikliku Sümfooniaorkestriga, mille peadirigent ja kunstiline juht ta oli aastail 1993–2001. Aastatel 2004–2012 oli Volmer Rahvusooper Estonia loominguline juht ja peadirigent. 2019. aasta sügisest on ta taas Estonia loominguline juht ja peadirigent. 2011. aasta augustis tõi Arvo Volmer Noblessneri valukojas Euroopa kultuuripealinna Tallinn 2011 ja Nargenfestivali raames lavale Wagneri viimase ja ühe keerukama ooperi „Parsifal“, mille eest pälvis Eesti Vabariigi kultuuripreemia. Aastast 2004 on ta tegutsenud paralleelselt ka Adelaide’i Sümfooniaorkestri kunstilise juhi ja peadirigendina. Lisaks on Volmer tegev ka Moskva Suures Teatris, Soome Rahvusooperis, Norra Rahvusooperis, Rootsi Kuninglikus Ooperis, Sydney Ooperiteatris jm.[viide?] Ta on Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia professor.[viide?] 2000 Eesti Kultuurkapitali helikunsti sihtkapitali aastapreemia (Eduard Tubina sümfooniate plaadistamine) 2002 Valgetähe IV klassi teenetemärk 2002 Eesti Vabariigi kultuuripreemia 2006 Eesti Teatriliidu muusikaauhind 2008 Eesti Vabariigi kultuuripreemia (koos Erkki-Sven Tüüri, Dmitri Bertmani, Neeme Kuninga ja Ene-Liis Semperiga, ooper "Wallenberg") 2009 Eesti Teatriliidu muusikaauhind 2012 Eesti Vabariigi kultuuripreemia 2014 Eesti Teatriliidu aasta lavastuse auhind (lavastuse "Tannhäuser" lavastusmeeskonna liige) 2021 Eesti Muusikanõukogu muusikapreemia (silmapaistev ja laiahaardeline rahvusvahelise dirigenditegevus, märkimisväärne panus eesti orkestri- ja ooperikultuuri arengusse) 2021 Eesti Teatriliidu muusikaauhind (Richard Wagneri ooperi "Lohengrin" ning Claude Debussy ooperi "Pelléas ja Mélisande" muusikaline teostus (mõlemad Rahvusooper Estonia)) "Arvo Volmer. Rahvusooper Estonia veebisait". Originaali arhiivikoopia seisuga 12. aprill 2015. Vaadatud 7. septembril 2015. Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). Priit Kuusk. Arvo Volmer dirigeerib Moskva Suures Teatris. ERR, 4. jaanuar 2009. Priit Kuusk. Arvo Volmer dirigeeris Moskva Suures Teatris Puccinit ERR, 3. veebruar 2009 Arvo Volmeri elulugu rahvusooperi Estonia saidil
Albert Vendelin

Albert Vendelin (21. august 1914 Petrograd – 24. mai 2007) oli Eesti NSV riigitegelane. Ta lõpetas 1937. aastal Prof. M. A. Bontš-Brujevitši nimelise Leningradi Elektrotehnika Sideinstituudi, 1972. aastal kaitses ta majandusteaduste kandidaadi väitekirja. Ta oli aastatel 1952–1957 Eesti NSV Ministrite Nõukogu esimehe asetäitja, aastatel 1957–1964 oli ta Eesti NSV Rahvamajandusnõukogu esimehe I asetäitja. Aastatel 1964–1967 oli ta Eesti NSV Riikliku Ehituskomitee esimees, 1968–1975 oli ta Eesti NSV Ministrite Nõukogu esimehe asetäitja. Aastatel 1975–1988 oli ta Ehituse Teadusliku Uurimise Instituudi direktor. 1988. aastal jäi ta pensionile. Ta külastas suvel 1957 ehitusalast näitust Göteborgis ning mõnda Rootsi ehitusmaterjalitehast ja ehitusettevõtet. Tema reisimuljed avaldati 1958. aastal eraldi raamatuna. Selles tõsteti positiivselt esile Rootsi innovatiivset ehitusmaterjalide tööstust ja ehitustehnoloogiat, laiemale eestikeelsele lugejaskonnale tutvustati esmakordselt ka gaasbetooni. Ta oli aastast 1943 NLKP liige; ta on olnud EKP Keskkomitee liige. Ta oli Eesti NSV Ülemnõukogu IV, V, VI, VII ja VIII koosseisu saadik. "10 päeva Rootsis. Märkmeid ehitusmaterjalidest ja ehitusest". Toimetaja Armas Luige. Tallinn 1958. 84 lk selle lühiarvustus: "Rootsi ehitustegevust seatakse eeskujuks". Teataja nr 20, 31. oktoober 1958. Lk 3 1984 Eesti NSV teeneline insener Tööpunalipu orden (2 tk) orden Austuse märk (2 tk) "10 päeva Rootsis. Märkmeid ehitusmaterjalidest ja ehitusest". Toimetaja Armas Luige. Tallinn 1958. Lk 5 jj "Valitud ja valitsenud...". Koostanud Jaan Toomla. Tallinn 1999 Eesti majanduse biograafiline leksikon 1951*2000. Ilo. 2003 Haud Tallinna Metsakalmistul
Etik

Etik on keskaegsete linnaelamute tänavapoolsel küljel peaukse ees asuv kivist terrass-trepp. Etiku mõlemal küljel asuvad kivist istepingid, mille otstes on peremärgid või vapiga kaunistatud etikukivid. 18. sajandil hakati Tallinna vanalinnas etikuid lammutama, sest neid peeti liiklemist segavaiks. 1970. ja 1980. aastatel rekonstrueeriti mõned etikud, esimesena 1972. aastal Linnateatri ees. Etik Suurgildi hoone ees Lai tänav 23 hoone etik Etik Raekoja plats 12 hoone ees "Linnateatri etikukivi võeti maha" SLÕL, 25. aprill 2003
Pits (anum)

Pits või napsiklaas on väike joogiklaas, mida kasutatakse tavaliselt destilleeritud alkohoolsete jookide joomiseks või kindla koguse mõõtmiseks. Vahel kasutatakse, näiteks ilukirjanduses, viinapitsi kohta vene laensõna topka. Pits on väike silindrikujuline paksupõhjaline, kuid õhukeste seintega klaasnõu. Seda kasutatakse kõrge alkoholisisaldusega jookide serveerimiseks (viin, liköörid, shot'id ehk kokteilnapsid jm). Normeeritud pits mahutab 2 cl (20 ml) või topeltkoguse puhul 4 cl jooki. http://eki.ee/dict/ekss/index.cgi?Q=topka https://joogikultuur.ee/shotid https://keeleabi.eki.ee/?leht=8&id=263
Wenzel Jaksch

Wenzel Jaksch (25. september 1896 Dlouhá Stropnice – 27. november 1966 Wiesbaden) oli sudeedisaksa sotsiaaldemokraatlik poliitik. Wenzel Jaksch jättis juba 14-aastaselt kooli pooleli ning asus tööle ehitustöölisena. 1913. aastal astus ta Austria Sotsiaaldemokraatlikusse Parteisse. Osales Esimeses maailmasõjas, kus sai raskesti haavata. Sõja järel töötas ta Prahas ajakirjanikuna saksakeelse ajalehe Sozialdemokrat toimetuses. 1924. aastal valiti ta Tšehhoslovakkia Vabariigi Saksa Sotsiaaldemokraatliku Töölispartei juhtkonda, alates 1935. aastast oli ta sama partei aseesimees ja 1938. aasta märtsi lõpust esimees. 1929. aastast oli ta Tšehhoslovakkia parlamendi liige. Kui Saksa väed hõivasid 1939. aasta märtsis Tšehhi, siis põgenes ta Poolasse. Pärast Saksamaa kallaletungi Poolale 1939. aasta septembris põgenes ta sealt edasi Suurbritanniasse. Kuni 1942. aasta suveni esines ta BBC saksakeelsetes saadetes. Tema suhted Tšehhoslovakkia eksiilvalitsusega halvenesid pidevalt. Teise maailmasõja järel saadeti sudeedisakslased Tšehhoslovakkiast välja. Tšehhoslovakkia valitsuse palvel ei lubanud Suurbritannia valitsus Jakschil kuni 1949. aastani Lääne-Saksamaale ümber asuda. 1949. aastal sai temast Saksamaa Sotsiaaldemokraatliku Partei põgenikeasjade volinik. Aastatel 1950–1953 juhtis ta Hesseni Väljasaadetute, Põgenike ja Evakueeritute Ametit. 1951. aastal asutas ta Seliger-Gemeinde, sudeedisaksa sotsiaaldemokraatide organisatsiooni. 1953. aastal valiti ta Saksa Liidupäeva liikmeks. Alates 1961. aastast oli ta Sudeedisaksa Kaasmaalaskonna asepresident ja 1964. aastast Väljasaadetute Liidu president. Wenzel Jaksch hukkus liiklusõnnetuses. Wenzel Jaksch : deutscher Vertriebenen-Politiker; Präsident des Bundes der Vertriebenen (1964-1966) SPD Munzinger Jaksch, Wenzel : 25.9.1896, Langstrobnitz (Südböhmen) - 27.11.1966, Wiesbaden (Autounfall) dasrotewien.at Sarah Borufka. In the footsteps of their father: The journey of Mary and George Jaksch Czech Radio Wenzel Jakschist Friedrich Eberti Fondi kodulehel (saksa keeles)
Vello Pähn

Vello Pähn (sündinud 30. mail 1958) on eesti dirigent. Vello Pähn on lõpetanud 1981. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi, kus õppis orkestridirigeerimist Roman Matsovi käe all. Aastatel 1981–1986 jätkas õpinguid Leningradi Konservatooriumis Arvīds ja Maris Jansonsi juhendamisel. Ta oli Rahvusooper Estonia dirigent aastatel 1982–1994. Sügisest 2012 kuni sügiseni 2019 oli ta Rahvusooper Estonia loominguline juht ja peadirigent. 2012 Gounod’ „Faust“ 2012 Straussi „Roosikavaler“ (kontsertettekanne) 2013 „Arabella“ (esmaettekanne Eestis, kontsertettekanne) 2013 Wagneri „Tannhäuser“ 2013 Tõnu Kõrvitsa „Liblikas“ (maailmaesietendus) 2013 Gounod’ „Romeo ja Julia“ (kontsertettekanne) 2014 Rimski-Korsakovi „Snegurotška“ (esmaettekanne Eestis, kontsertettekanne) 2014 Gianluca Schiavoni „Medea“ (maailmaesietendus) 2014 Tšaikovski „Uinuv kaunitar“ 2014 John Cranko „Onegin“ (esimest korda Eestis) 2015 Hindemithi „Cardillac“ (esimest korda Eestis) 2015 Tubina „Kratt“ 2016 Verdi „Aida“ 2016 Wagneri „Lendav hollandlane“ 2017 Adami „Giselle“ Ta on juhatanud 1988. aastast Opera National de Paris’, 1992. aastast Hamburgi Riigiooperi, 1999. aastast Dresdeni Semperoperi ja 2000. aastast Berliini Riigiooperi etendusi ning töötanud koos legendaarsete tantsijate ja koreograafide Rudolf Nurejevi, John Neumeieri ning Maurice Bejartiga. Ta on dirigeerinud etendusi ka Stuttgardi Riigiooperis, Berliini Deutsche Operis, Milano La Scalas, Napoli Teatro San Carlos, Viini Riigiooperis, Göteborgi Ooperis, Leipzigi Ooperis, Dresdeni Semperoperis jm. 2001 Eesti Kultuurkapitali helikunsti sihtkapitali aastapreemia (dirigenditöö Eestis ja rahvusvahelisel areenil) 2014 Eesti Teatriliidu aasta lavastuse auhind (lavastuse "Tannhäuser" lavastusmeeskonna liige) 2016 Eesti Teatriliidu muusikaauhind 2016 Eesti Muusikanõukogu muusikapreemia (kaalukas panus Rahvusooperi kunstilisse arengusse) 2018 Harjumaa teatripreemia "Vello Pähn. Rahvusooper Estonia veebisait". Originaali arhiivikoopia seisuga 11. jaanuar 2020. Vaadatud 11. jaanuaril 2020.  Vello Pähn – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Euroopa karikavõistlused mitmevõistluses

Euroopa karikavõistlused mitmevõistluses on kergejõustiku mitmevõistlusaladel Euroopa riikide koondiste vahel peetav kohtumine. Võistlust korraldab Euroopa Kergejõustikuliit. Võistlused said alguse 1973. aastal, kui need toimusid meeste kümnevõistluses ja naiste viievõistluses, tookord kaheastmelises süsteemis, kus peeti esmalt poolfinaalid ja seejärel finaalid. 1981. aastast asendas naiste viievõistluse seitsmevõistlus. 1983. aastal mindi üle liigadele. Algselt üle aasta toimunud üritus muutus 1993. aastast alates iga-aastaseks, 2011. aastast loobuti selle korraldamisest olümpia-aastatel. 2013. aastast arvestatakse meeste ja naiste tulemused üheks. Superliiga
Cicciano

Cicciano on linnaks nimetatav omavalitsusüksus (comune) Itaalias Campania maakonnas Napoli provintsis. Cicciano sai linnaõigused vabariigi presidendi 1999. aasta 1. jaanuari dekreediga. Cicciano kõrgus merepinnast on 50 meetrit, asustustihedus keskmiselt 1756 inimest ruutkilomeetri kohta. Cicciano piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Camposano, Comiziano, Nola, Roccarainola, Tufino. Cicciano halduspiirides asuvad järgmised asulad ja asumid: La Morata, Casale Novo, Ponte Vecchio, Li Vinti, Curano, Li Marenda, La Palmentella, Li Sappierti, La Plaza ja Li Rosci. Aastal 80 eKr vallutas Rooma konsul Lucius Cornelius Sulla Nola ja ümbritsevad maad ning andis need oma veteranidele. Chiesa di San Pietro Peetri kirik, tuntud ka kui Chiesa Madre. Ehitati täielikult ümber 1646. aastal, pärast 1631. aasta Vesuuvi purset Chiesa dell’Immacolata Concezione Chiesa del Corpo di Cristo Chiesa dell’Annunziata Ehitati 1582–1617 Chiesa di Sant’Anna Ehitatud 1670. aastal Chiesa di San Giacomo Ehitatud 1763. aastal Santuario della Madonna degli Angeli Chiesa di Sant'Antonio Abate Ehitati 1707–1733 1617–1618 rajatud kabeli varemetele "DiPI Online - Dizionario di Pronuncia Italiana". Originaali arhiivikoopia seisuga 9. oktoober 2018. Vaadatud 29. juuni 2013. Superficie di Comuni Province e Regioni italiane al 9 ottobre 2011, vaadatud 16.03.2019. https://demo.istat.it/?l=it Francesco M. Petillo, Atti fatti e notizie su Cicciano e la sua gente, Associazione Pro Loco Cicciano, 2011 Francesco M. Petillo e Luca De Riggi, Il Decurionato di Cicciano (dal 1806 al 1861), Associazione Pro Loco Cicciano, 2012  Cicciano – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Koduleht (itaalia keeles) UNITRE Università delle Tre Età - Sezione di Cicciano
2011. aasta Euroopa karikavõistlused mitmevõistluses

2011. aasta Euroopa karikavõistlused mitmevõistluses peeti 2.–3. juulil järgmistes kohtades: superliiga – Poolas Torunis; esiliiga – Brixenis Itaalias; teine liiga – Ribeira Bravas Portugalis.
Kanavere lahing

Kanavere lahing oli Jüriöö ülestõusu üks lahingutest. Vaevalt oli Kämbla lahing lõppenud, kui ordu peaväe laagrisse saabus käskjalg, kes andis teada, et suur hulk eestlasi ohustab 3,5 km kaugusel Kanavere läheduses Põltsamaa foogti juhitud väesalka, mispeale orduvennad hobuste seljas tuhatnelja foogtile appi tõttasid. Eestlased taandusid raskerelvastuses ratsarüütlite eest taktikalise eelise võitmiseks Kanavere rappa. Ordumeister andis seepeale rüütlitele käsu hobuse seljast maha tulla ja eestlasi jalgsi rünnata. Esimesel Kanavere rabas toimunud lahingul kindlat võitjat ei olnud, kuigi elu kaotasid mitmed nimekad orduvennad. Uue rünnaku järel toimunud teine lahing lõppes sakslastele võidukalt ning kokku olevat Kanavere rabas elu kaotanud 1600 eestlast. Kanaveres on Kanavere lahingu mälestuskivi, mis avati 1985. aastal ja mille kujundas Aulin Rimm. Vahtre 1960: 83. Kristjan Luts (koostaja),Eesti sõjaajaloo teejuht. Tallinn: Eesti Päevaleht, 2010. Lk 41 Sulev Vahtre. Jüriöö [1343. aasta ülestõus]. Tallinn: Eesti Raamat, 1980.
Alain Mimoun

Alain Mimoun (Ali Mimoun Ould Kacha; 1. jaanuar 1921 – 27. juuni 2013) oli prantsuse jooksja. Alain Mimoun võitis 1956. aasta suveolümpiamängudel Melbourne'is kuldmedali maratonijooksus. Alain Mimoun veebisaidil Olympedia (inglise)
Roman Šeremeta

Roman Šeremeta (sündinud 29. juunil 1936 Ukraina NSV-s Ternopili oblastis) on Eesti majandusjuht ning endine Eesti NSV partei- ja riigitegelane. Ta lõpetas 1952. aastal 7-klassilise kooli, 1955. aastal kutsekooli elektrikuna ja 1964. aastal Lensoveti nimelise Leningradi Tehnoloogilise Instituudi insener-tehnoloog-mehaaniku kvalifikatsiooniga. Aastal 1983 kaitses ta tööga "Ökonoomiliste aspektide uurimine Baltimaade fosforiitide ratsionaalsemaks kasutamiseks" majanduskandidaadi väitekirja. Aastatel 1969–1970 töötas ta Maardu Keemiakombinaadis peainseneri asetäitjana. Aastatel 1980–1985 oli ta Kohtla-Järve Linna RSN Täitevkomitee esimees, aastatel 1985–1986 EKP Kohtla-Järve Linnakomitee I sekretär. 14. novembrist 1987 kuni 14. juulini 1988 oli ta Eesti NSV Ministrite Nõukogu esimehe asetäitja; 14. juulist 1988 kuni 28. detsembrini 1989 oli ta Eesti NSV Riikliku Kütuse- ja Energeetikakomitee esimees. Ta on Ceosil AS kommertsdirektor ja Vudink AS juhatuse esimees. Ta oli NLKP liige. Ta oli Eesti NSV Ülemnõukogu X ja XI koosseisu saadik. orden Austuse märk 2005 Kohtla-Järve aukodanik Eesti majanduse biograafiline leksikon 1951–2000. AS Kirjastus Ilo. 2003 "Valitud ja valitsenud..." koostanud Jaan Toomla. Tallinn 1999 Erik Gamzejev. Roman Šeremeta: ükskord hakkavad trollid ka Kohtla-Järvel käima. Põhjarannik, 14. mai 2005
János Kádár

János Kádár [j'aanoš k'aadaar] (sünninimi János Czermanik, hiljem János Csermanek; 26. mai 1912 Rijeka – 6. juuli 1989 Budapest) oli Ungari kommunistlik poliitik ja riigitegelane. János Kádár sündis tol ajal Austria-Ungarile kuulunud sadamalinnas Rijekas (tänapäeva Horvaatias). Ema Borbála Czermanik oli ungari-slovaki päritolu teenijanna. Isa János Krezinger lahkus väga varakult perekonna juurest ja János ei kohtunud temaga enam kunagi. Vahepeal elasid nad emaga paar aastat maal, 1918. aastal kolisid Budapesti. Lapsepõlv möödus vaesuses, 14-aastaselt pidi ta kooli pooleli jätma ja tööle minema. 1928. aastal tutvus ta marksistliku kirjandusega ja temast sai veendunud sotsialist. Novembris 1931 astus ta Kommunistlikku Noortööliste Ühingusse. Samal aastal astus ta ka Ungari Kommunistlikku Parteisse. Detsembris 1931 vahistati ta süüdistatuna kommunistlikus tegevuses, kuid ametivõimud olid sunnitud asitõendite puudusel ta vabastama. Aastal 1933 ta arreteeriti ja ta oli seejärel kaks aastat vangistuses. Aastal 1935 astus ta Ungari Sotsiaaldemokraatlikusse Parteisse, et püüda seda allutada kommunistide mõjule. Teise maailmasõja ajal oli Kádár üks vastupanuliikumise juhte. 1944. aasta aprillis ta arreteeriti, põgenes aga sama aasta novembris vanglast. Aastal 1945 võttis ta oma parteilise varjunime Kádár ("Püttsepp") oma päris nimeks. Sõja järel oli ta 1945–1948 Ungari Kommunistliku Partei Budapesti Linnakomitee sekretär, 1945–1951 Ungari Kommunistliku Partei Keskkomitee Poliitbüroo liige. Ta oli 1946–1948 Ungari Kommunistliku Partei Keskkomitee ja 1948–1950 Ungari Töörahvapartei Keskkomitee peasekretäri asetäitja ning 1948–1950 ühtlasi siseminister. Aastatel 1950–1951 oli Kádár Ungari Töörahvapartei Keskkomitee osakonnajuhataja. Aastal 1951 ta arreteeriti süüdistatuna titoismis ja omaaegses koostöös Miklós Horthy valitsuse salapolitseiga. Juulis 1954 võeti süüdistused tagasi ja ta vabastati vanglast. Oli seejärel 1954. aastal Ungari Töörahvapartei Budapesti 13. Rajooni ja 1955. aastal Pesti Piirkonnakomitee esimene sekretär. 25. oktoobril 1956 valiti Kádár Ungari Sotsialistliku Töörahvapartei Keskkomitee esimeseks sekretäriks. Alates 30. oktoobrist oli ta ka riigiminister Imre Nagy'i teises valitsuses. Seejärel aga lahkus Kádár koos Ferenc Münnichiga Nõukogude diplomaatide abil 1. novembril Ungarist Nõukogude Liitu. Ta veenis Nõukogude juhtkonda, et Ungaris on "kontrrevolutsiooni" tõttu olukord kontrolli alt väljunud ning vajalik on välisabi. 4. novembril toimus Nõukogude interventsioon Ungari ülestõusu mahasurumiseks. 7. novembril saabus Kádár tagasi Budapesti ning järgmise päeva hommikul teatas ta võimu üleminekust tema poolt juhitava Ungari Revolutsioonilise Tööliste ja Talupoegade Valitsuse kätte. 1956–1958 ja 1961–1965 oli ta ka Ungari Rahvavabariigi Ministrite Nõukogu esimees ning 1958–1961 riigiminister. János Kádár suutis oma võimuperioodi jooksul läbi viia mitmed majandusreformid, mille tulemusel Ungaris elatustase märgatavalt tõusis. János Kádár jäi parteijuhi ametikohale kuni 22. maini 1988, mil ta halveneva tervise tõttu ametist tagasi astus. http://www.rulers.org/rulh.html