laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Karl Luckin

Karl Luckin (16. veebruar 1874 Võrumaa, Kaagjärve – 1941) oli eestlasest misjonär Aafrikas ja harrastusfotograaf. Aastal 1841. aastal ühines Eesti Luteri kirik Leipzigi misjoniseltsiga, mis võimaldas eestlastest misjonihuvilistel saada vastav koolitus Saksamaal. Selline areng aitas kaasa siinse misjonitegevuse populaarsuse kasvule. 1891. aastal loodi Eesti Misjonikonverents, mis hakkas käima koos kord aastas ja kuhu kuulusid peaaegu kõik Eestimaa kirikuõpetajad. Konverentsi raames hakati välja andma eestikeelset misjonilehte ja traktaate, lisaks korraldati kogudustes misjonitunde. 1897. aastal otsustas Soome Misjoniselts hakata eestlastest õpilasi oma misjonikooli vastu võtma. Üks nendest, kes misjonitegevusest huvituma hakkas, oli Karl Luckin. Ehkki Soome misjoniseltsi ei õnnestunud tal pääseda, võeti ta puudulikust haridusest ja vähesest saksa keele oskusest hoolimata Leipzigi misjoniseltsi abil tislerikursustele. Kuigi 1896. aastal olid Ida-Aafrikas misjonäridena hukkunud Leipzigi misjoni liikmed Evald Oviir ja tema lätlasest kolleeg Karl Segebrok, suundus 1900. aastal ehitusmeistrina samasse piirkonda Karl Luckin. Esimesed aastad möödusid tal Leipzigi misjonijaamas Jimbas, tänapäeva Keenia aladel. Pärast kogemuste saamist liikus ta koos Hermann Albert Fokkeniga Kilimanjaro juures asunud Meru mäe jalamile, kus olid aastaid varem tapetud Oviir ja Segebrok. 8365-liikmelise Waarusha kommuuni juurde rajati koos Luteri keskus. Karl Luckini eestvedamisel ehitati piirkonda esimene kirik, mis on tänapäevani säilinud ning kasutusel muuseumina. Karl Luckin õpetas kohalikele puutööd, andis algharidust ning leidis võimaluse neile ka orel ehitada. Lisaks tegeles ta aafriklaste eluolu, etnograafiliste esemete, sealsete loomade ja looduse sihipärase fotografeerimisega. See kirg oli ilmselt pärit vend Johannes Luckinilt, kes Kaagjärvel koolmeistri ameti kõrvalt ka külafotograafina leiba teenis. 1908. aastal Eestis käies esitas ta kodustele värvitud klaaspositiive koos põnevate jutustustega. 1910. aastal naasis Karl misjonärina Aafrikasse. Tänapäeval säilitatakse Karl ja Johannes Luckini fotonegatiive Tallinna Linnamuuseumi Fotomuuseumis. http://www.familysearch.org/Eng/Search/IGI/individual_record.asp?recid=500363289513&lds=1&region=5&regionfriendly=Continental+Europe&frompage=99[alaline kõdulink] "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 2. november 2011. Vaadatud 3. mail 2010.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Tooming, Peeter. Ikka fotost. Eesti Raamat, 1995. IBIDEM Tooming, Peeter. Foto! Foto? Foto... Eesti Raamat, Tallinn 1983. http://www.ntz.info/gen/n01824.html Tooming, Peeter. Tähelepanu, pildistan! Eesti foto minevikust 1840-1940. Kunst, 1986.
Komooride vapp

Komooride vapp on Komooride riigivapp. Vapp on kasutusel alates 1978. aastast. Vapp kujutab Komooride riigipitsati jäljendit. Selle keskel on kaheksaharuline täht, mis sümboliseerib päikest, ning kuusirp nelja tähega. Keskse kujutise ümber on riigi endine nimi prantsuse ja araabia keeles. Vapi külgedel on kaks oliivioksa. All on prantsuskeelne rahvuslik deviis "Unité, justice, progrès" ('ühtsus, õiglus, edenemine'). Komooride lipp
ARPANET

ARPANET (Advanced Research Projects Agency Network – 'täiustatud teadusprojektide ameti võrgustik' [viide?]) oli USA kaitseministeeriumi loodud esimene andmepakette vahetav arvutivõrk. Põhiline kasutusala oli teaduse arendamine. ARPANET on interneti eelkäija. DARPA loeb võrgu ehitamise alguseks aastat 1968, mil sõlmiti leping BBN Technologies-ga ruuterite ehitamiseks, mis võimaldas aasta hiljem 1969 lugeda ARPANET töövõimeliseks. ARPANET ehitati 1970. aasta paiku kui eksperimentaalne laivõrk (WAN), mis suudaks üle elada tuumasõja. See ühendas omavahel USA ülikoolide arvutuskeskusi. 1971. aastal oli sellesse ühendatud 15 asutust ja 23 arvutit ehk hosti. 1983. aastal oli hoste juba 500. Samal aastal moodustati ainult kaitseministeeriumi kasutamiseks ARPANETi alamvõrk MILNET. 1990. aastal loobuti ARPANET-i kasutamisest, sest võrk oli aegunud. DARPA, ARPANET http://inventors.about.com/library/weekly/aa091598.htm[alaline kõdulink]
Meru mägi

Meru mägi (ka Sumeru, Sineru või Mahāmeru; sanskriti keeles मेरु Meru; paali keeles Sineru; hiina keeles 須彌山 Xūmíshān; jaapani keeles 須弥山 Shumisen) on hinduismi, džainismi ja budismi mütoloogilises kosmoloogias püha mägi, mida peetakse universumi keskmeks, maailma teljeks. Budistlikus kosmoloogias asub Meru mäe tipul Trāyastriṃśa, jumalate (deevade) maailm, mida valitseb Śakra. Seda ümbritsevad maailmakaitsjad ja neist allapoole jääb inimeste maailm. Meru mäe jalamil ja selle koobastes paiknevad asurad, kes on vaenujalal jumalatega. Asurate ja jumalate vahel on müütiline puu Cittapātali, mille juured paiknevad asurate valdustes, viljad aga küpsevad taevas. Budistlik kosmoloogia Budistlik mütoloogia Kangrinboqê Olümpos Panteon Ilmapuu Sanskrit dictionary: Meru Ida mõtteloo leksikon: Asura Ataru Sotomura, Mt. Sumeru 須彌山: Source Manual for Iconographic Research on the Buddhist Universe, Nalanda-Sriwijaya Centre Working Paper No 6 (Sep 2011).[1]
2A29 MT-12 Rapira

100 mm kahur 2A29 MT-12 Rapira on Nõukogude Liidus valmistatud tankitõrjekahur, mis on tänapäevalgi kasutuses. GRAU koodnimetus 2A29. Kaliiber: 100 mm Raua pikkus: 63 kaliibrit Mürsu algkiirus: 1575 m/s Mürsu kaal: sõltuvalt tüübist 19,34–28,9 kg Tõstenurk: –6°...+20° Laskekiirus: 10 lasku/min Lahingkomplekt: 20 lasku Sihikuline laskekaugus otselaskmisel: 100–4000 m Maksimaalne laskekaugus: 8,2 km Kaal: 3100 kg Veduk: MT-LB või Ural Kahuril on lisaks teleskoopsihikule ka panoraamsihik, mille abil on võimalik anda kaudtuld. Lokaalsetes sõdades ongi kahurit kasutatud pigem kaudtuletoetuseks. Raud on erinevalt eelkäijast vintsoonteta ja sellest on võimalik tulistada ka laserjuhitavaid rakette 9M117 Kastet. Kahuril on ZiL-150 tüüpi veoauto rattad ja hüdroamortisaatoritega tugevdatud torsioonvedrustus. Vedrustus fikseeritakse laskmise ajaks. Relvasüsteem on moraalselt vananenud ja tänapäeva lahinguväljal tankitõrjeks vähemobiilne, kuid on siiski täiesti arvestatav jalaväe otse- ja kaudtuletoetusel ning efektiivne varitsustes. Rapirad valmistati 2А19 T-12 edasiarendusena 1970. aastail ja see on hoolimata tänapäevase sõja liikuvast iseloomust siiani kasutuses. Neid on rakendatud näiteks Tšetšeenia sõdades, kuid siiski peamiselt kaudtulerelva rollis. Uuemat tüüpi 2A29 Rapirad on relvastuses peamiselt:  Bulgaaria[viide?]  Ukraina  Venemaa - Vene armees tavaliselt motolaskurbrigaadi tankitõrjepataljonis 1 patarei – 6 tk[viide?] 2A19 T-12 – eelkäija. 2A45 Sprut-B – järeltulija Морська піхота ВМСУ використовує протитанкові гармати МТ-12 "Рапіра" (фото) (vaadatud: 23.06.2022)
Belize (täpsustus)

Belize, riik Kariibi mere ääres, varasema nimega Briti Honduras Belize, riigi suurim linn, endine Briti Hondurase pealinn Belize'i ringkond, ringkond Belize'is, mille halduskeskuseks on Belize'i linn Belize'i jõgi Belize'i Vallrahu
Georg Johannes Parikas

Georg Johannes Parikas (30. oktoober 1880 – 22. oktoober 1958) oli eesti fotograaf. Ta sündis Järvamaal Türi-Alliku mõisa (Allenküll) veskirentniku Peet(er) Parikase ja tema naise Mari pojana (ekslikult on sünnikohana käibel ka Roosna-Alliku). Parika perekonnanimi saadi 1779. aastal samanimelise järve, küla, raba ja talu nime järgi. Parikas õppis 1883. aastast Laeva külakoolis, seejärel Pilistvere kihelkonnakoolis, Viljandi linnakoolis ja Borman-Heine eragümnaasiumis, mille lõpetas 1899. aastal. Ta töötas vanemate soovil rentniku-praktikandina Lustiveres, Vastseliinas ja Sõmerpalu mõisas. 20-aastaselt hakkas ta huvituma fotograafiast. Peale fotograafia meeldis talle veel jalgrattasõit, milles võitis ka medaleid. Vennad Parikased Vt Saagas: EAA.1237.1.400, kaader 152 (Türi kiriku sündinute loend 1880) Ülle Lillak. Fotograafid Parikased nende elu ja looming 1910-1940. Diplomitöö. Taru 1989 Sissekanne andmebaasis ISIK
Herbert Pulk

Herbert Pulk (sündinud 3. juunil (dokumentide järgi ekslikult 3. mail[viide?]) 1923 – 27. september 2018 Pärnu) oli eesti dirigent. Ta oli Pärnu esimese kutselise puhkpilliorkestri asutaja, orkestrist on välja kasvanud praegune Pärnu Linnaorkester. Ta oli segakoori Endla peadirigent aastatel 1958–1988 ja juhatas ka segakoori Kungla. Herbert Pulk oli kohalike laulupidude üldjuht, juhendas vokaalansambleid ning kirjutas heliloomingut. Ta oli Pärnu Muusikakoolis vaskpuhkpillide ja solfedžo õpetaja 27 aastat, kuni pensionile minekuni. 1996 – Johann Voldemar Jannseni nimeline auhind 2006 – Pärnu vapimärk "Pärnu tähtsaima auhinna saab Herbert Pulk" Eesti Päevaleht, 16. mai 1996 "Muusiku maailm heliseb nii Pärnus kui Kassaris" Pärnu Postimees, 10. märts 2007 "86aastane hobihelilooja tahtis pääseda eurokarussellile" Publik.ee, 25. jaanuar 2010 "In Memoriam. Herbert Pulk 03.06.1923–27.09.2018" Pärnu Postimees, 4. oktoober 2018
Urmas Sellis

Urmas Sellis (sündinud 6. märtsil 1963 Tartus) on eesti ornitoloog ja looduskaitsja. Ta on lõpetanud Tartu Ülikooli bioloogia erialal 1990. aastal. 2013 Eesti looduskaitsemärk Martin Pau. Kotkamees ronib latva kuniks jaksab. Tartu Postimees 29. juuni 2007.[alaline kõdulink] "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 18. juuni 2016. Vaadatud 13. märtsil 2017.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
Siili tänav (Tartu)

Siili tänav on tänav Tartus. Tänav asub Emajõe ääres, algab Rebase tänavalt ja on jõega paralleelne selle paremal kaldal. Tänava pikkus on 1,5 km. Sõbra tänava ristumiskohast lõuna suunas kuni Purde tänava mõttelise pikenduseni on Siili tänav 250 meetri ulatuses välja ehitamata. Tänav on võrdlemisi uus ja sai nime 2005. aasta lõpus. Siili tänaval asuvad eramajad ja üks suurem korterelamu. Oktoobris 2007 avati tänaval "Siili" skulptuur (autorid Aivar Simson Seakülast, Edvīns Krūmiņš ja Kalev Prits), mis on analoogne mõni kuu varem Jõhvi paigaldatud skulptuuriga. "Siil tuli Siili tänavale " Tartu Postimees, 10. detsember 2008 "Siili tänavast paistab Emajõe võimas hingamine" Tartu Postimees, 7. aprill 2010
Vikerkaare tänav (Tartu)

‹ Kaart ajutiselt peidetud (?) › Vikerkaare tänav on poolkaarekujuline tänav Tartus Tähtvere linnaosas. Tänava pikkus on 1270 meetrit. Tänav algab K. A. Hermanni tänavalt, pöörab kaarekujuliselt vasakule ning lõppeb K. A. Hermanni ja A. Haava tänava kohtumiskohas. Vikerkaare tänavaga ristuvad J. Hurda, C. R. Jakobsoni, L. Koidula tänav, Taara puiestee, Ilmatari ja J. V. Jannseni tänav.
Pärnu vapimärk

Pärnu vapimärk on Pärnu linna autasu, millega tunnustatakse isikuid Pärnu linnale osutatud eriliste ja pikaajaliste teenete eest. Vapimärk kujutab endast lindiga ümbritsetud Pärnu vappi, mille kohal on kolm tammelehte ja all kiri "PÄRNU". Vapimärk on kahetasandiline. Alumiseks tasandiks on lint ja tammelehed, ülemiseks tasandiks emailitud Pärnu linna vapp. Vapimärk käib kahe ketihaaraga kinnituskruvi külge. Hõbedast vapimärgi kõrgus on 32 mm ja laius 30 mm. Paul Eha Jaan Hanson Sergei Joaveski Juhan Liitmaa Jaagup Loosalu Anton Peetersoo Georg Tamm Oskar Kase Avo Saarde Armas Kuldsepp Omar Volmer Endel Veinpalu Mihkel Leppik Elmar Roosna Lembit Mägedi Ali Rza Kulijev Vello Rummo Matti Vaga Johannes Noormägi Leonhard Vernik Venda Sõelsepp Richard Võlli Hilja Treuberg Tiit Rajaste Rudolf Aller Aksel Randmer Õie Kurg Sergei Menšikov Heimar Poopuu Alfred Põlluste Peeter Somelar Arnold Anton Lauri Järventaka Leida Talts Jüri Jaanson Torsten Carlsson Meelis Kukk Mark Soosaar Silva Soll Arvo Villmann Helju Sutt Neeme Järvi Ed van Tellingen Helmut Aasmäe Bruno Sõmeri Raimo Rauhala Inger Anderson Sjöstet Vello Paluoja Olaf Esna Vello Muliin Andres Põder Ando Palginõmm Herbert Pulk Henno Sepp Erki Mikael Asjala Jaan Lemendik Jüri Rahu Margus Kangur Urve Krause Karl-Udo Köösel Hiie Martinson Jaak Saarniit Vivian Traks Sten Nordqvist Saima-Õie Andla Feliks Kark Arbo Valdma Rein Eglon Peter Hunt Vaino Kallas Jaan Ennuse Uno Kõresaar Maili Erastus Harald Nugiseks Maaja Voll Egon Elstein Helmut Hunt Arvo Loorits Osvald Saulep Taimi Vilgas Silvi Baradinskas Mati-Jüri Põldre Urmas Sule Aldur Vunk Mart Sookand Jüri Saar Riina Müürsepp Margus Tammekivi Krista Jaago Toomas Kivimägi Uno Mirme Elmu Mägi Paavo Järvi Eino-Jüri Laarmann Toivo Ninnas Heli Tooman Ilmar Tõnisson Albert Anderson Vahur Roosaar Raimo Vahtera Andres Laanemets Eha Vellend Ester Vilgats Kai Esna Jane Mets Janus Metsa Hillar Talvik Raivo Lumiste Rita Mändla Matti Killing Ingvar Kuusk Enn Saard Jüri Vlassov Rein Veidemann Jüri Kask (muinsuskaitsja) Uudo Laane Pärnu aukodanik Pärnu teenetemärk Pärnu vapimärk
Mereväe kadetikorpus

Mereväe kadetikorpus, ka merekorpus (vene keeles Морской кадетский корпус, ka Морской корпус) oli keisrinna Jelizaveta Petrovna korraldusel 15. detsembril 1752 Peterburis Vassili saarel asutatud merealast haridust andnud õppeasutus. See on üks vanim Venemaa sõjalist haridust andev õppeasutus. Kooli eelkäijaks oli Peeter I poolt 1701. aastal rajatud Matemaatika- ja navigatsiooniteaduse kool (Школа математических и навигацких наук), millest sai 1715. aastal Merekaardiväe Akadeemia (Академия морской гвардии). Keisrinna Jelizaveta moodustas selle baasil 1752. aastal Mereväe aadlikorpuse (Морской шляхетский корпус). Kümme aastat hiljem nimetati see ümber Mereväe kadetikorpuseks. 1860. aastate reformide käigus kadetikorpus kaotati ja selle asemel rajati Merekool (Морское училище). 1891. aastal kadetikorpus taastati. 1906. aastal nimetati see ümber Tema Keiserliku kõrguse Troonipärija mereväekorpuseks (Его Императорского высочества наследника Цесаревича Морской корпус). I maailmasõja ajal 1916. aastal sai õppeasutusest taas Merekool. 1918. aastal pärast nõukogude võimu kehtestamist moodustati Venemaal Merekooli baasil Laevastikuohvitseride ettevalmistamise kursused, millest arenes hiljem välja M. Frunze nimeline Kõrgem sõjamerekool. Õppetöö oli korraldatud kolmes klassis, milles igal tasemel oli 120 aadlike seast pärit õppurit. 1. ehk vanema klassi õppurid olid gardemariinid, kahe noorema klassi õppurid aga kursandid. Õppetöö toimus Peterburis Vassili saarel kuni 1771. aasta maini, mil õppehoone sai tulekahjus kannatada ja õppetöö viidi üle Kroonlinna. Keiser Paul I korraldusega 8. detsembrist 1796 õppetöö Peterburis Vassili saarel taastati. helilooja Nikolai Rimski-Korsakov arst ja etnograaf Vladimir Dal
Tektonosfäär

Tektonosfäär on Maa välimine kest, milles tekib ja avaldub tektooniline liikumine . Tektonosfääris on litosfäär ja astenosfäär ligikaudses gravitatsioonilises tasakaalus . Isostaasia EE 9. köide, 1996. Ю. М. Пущаровский. Тектоносфера Земли - новое видение
Tektoonilised tsüklid

Tektonilised tsüklid on samaaegsed globaalsed orogeneesiprotsessid, mille kestus on 100–200 mln aastat. Tänapäeval kasutatakse tektooniliste tsüklite mõistet piirkonna kohta. EE 9. köide, 1996.
Ado Köögardal

Ado Köögardal (9. jaanuar 1891 Naanu talu, Karula vald – 16. aprill 1957 Keila) oli eesti vaimulik. Ta õppis aastatel 1910–1911 Tartu ülikooli ajaloo-keele- ja 1912–1916 usuteaduskonnas, ordineeriti 9. septembril 1917. Ta oli Fraternitas Estica vilistlane. Ado Köögardal oli Oudova linna ja maakonna eesti koguduste õpetaja 1918–1919, Kanepi Jaani koguduse õpetaja 1919–1921, Urvaste Püha Urbanuse koguduse asetäitja õpetaja 1920–1921, Keila Miikaeli koguduse õpetaja 1921–1957. 1935. aastast oli ta Lääne-Harju praostkonna praost. Köögardal tegutses ka Valga, Tartu ja Tallinna koolides usuõpetajana. Ado Köögardal abiellus 26. märtsil (vkj 13. märtsil) 1915 Adele Hilda Kuusikuga (24. detsember 1892 Tartu – 14. aprill 1972 Tallinn). Abielust sündisid poeg ja kaks tütart. Tema naisevend oli Türi Püha Martini koguduse õpetaja Paul Voldemar Kuusik, tema kälimees oli kolonel Johannes Soodla. Lapselaps on Loomingu Raamatukogu toimetaja Anu Saluäär, tema tütar on arheoloog Ulla Kadakas. Ado Köögardal on maetud Keila kirikuaeda oma noorelt surnud tütre kõrvale. Ado Köögardal kirjutas lastejutte ajakirjale Laste Rõõm ning romaani kirikuõpetaja elust "Rahula kirikla" (pseudonüüm A. Kaskemäe).. 1924 ilmus õhuke raamat “Keila kihelkonnaloost”, mis annab hea ülevaate Keilast, kirikust, kirikuaiast, kogudusest, Rannamõisa abikirikust jms. Ta pidas aastakümneid (1910–1951) päevikut, kus lisaks kirikuloole on ka ajaloolist, kultuuriloolist ja elu-olulist ainest. Päevaraamatuid aastaist 1924–1930 saab lugeda Harjumaa muuseumi kodulehelt. 2019. aasta sügisel ilmus Harjumaa muuseumi väljaandel raamatuna "Köögardal 1944", 2020. aasta sügisel "Köögardal 1945" ja 2022. aasta alguses "Ado Köögardali päevaraamat 1949". Detsembris 2022 ilmus neljas raamat ehk aastad 1946/47. Hiljem on lisandunud 1948. (nov 2023) ning 1924. aasta (esitletud märtsis 2024). Ilmumas on 1940 ja 1925. 1940 Eesti Punase Risti III klassi teenetemärk (21. veebruaril 1940) Ado Köögardal Eesti biograafiline andmebaas ISIK Kuusik, Paul Voldemar Eesti biograafiline andmebaas ISIK Kaskemäe, Ado /Rahula kirikla : Pilte eesti kiriku elust 1921-1937 / [kaas: Ed. Kana] Tallinn : Eesti Kirik, 1938 Elulugu Keila kirikuõpetaja Ado Köögardali näituse kataloog Ado Köögardal Eesti biograafilises andmebaasis ISIK
Tektoonilised rikked

Tektoonilised rikked on maakoore lasumusrikked, mida on põhjustanud geoloogilised sisejõud. Kurd- ehk plikatiivsed rikked on mitmesuguste kuju ja suurusega kurrud, mis paiknevad maakoores üksikult või rühmiti; need tekivad kivimite plastilise deformeerumise tagajärjel. Rebend- ehk disjunktiivsed rikked on maakoorelõhed, mida mööda kivimiplokid on nihkunud; need tekivad kivimite jäiga deformeerumise tagajärjel. Rebendrikete hulgas eristatakse siirdega rikkeid ehk paraklasse ning siirdeta rikkeid ehk diaklasse. Sügavuse järgi jaotatakse rebendrikked maakoore ülemises osas olevaiks murranguiks ning kogu maakoort läbivaiks ja kohati ülemisse vahevöösse ulatuvaiks süvamurranguiks. Maakoore tahkes ülaosas valdavad rebendrikked, suures sügavuses muutuvad kivimid plastiliseks ning ülekaalu saavad kivimite kurdrikked. Ülo Sõstra. Põlevkivimaa tektoonilised rikked
Franz Friedrich Ploschkus

Franz Friedrich Ploschkus (7. november 1748 Tallinn – 26. juuni 1806 Järva-Madise) oli Eesti vaimulik. Ta immatrikuleeriti 31. augustil 1768 Greifswaldi ülikooli ja 15. oktoobril 1771 Leipzigi ülikooli. Alates 1775. aastast oli koduõpetaja Saaremaal Karja kihelkonnas Koiklas major Güldenstubbe juures. Ordineeriti pastoriks 2. septembril 1779. Aastatel 1779–1780 oli vikaarõpetaja Valjala Martini koguduses. Kutsuti Järva-Madise Püha Matteuse koguduse õpetajaks 19. mail 1780. Pastor oli ka tema poeg Robert Heinrich Gottfried Ploschkus. Liivi Aarma Põhja-Eesti vaimulike lühielulood 1525-1885 Tallinn 2007 Die evangelischen Prediger Livlands bis 1918. Böhlau Verlag Köln, Wien 1977
Nikita Panin

Krahv Nikita Ivanovitš Panin (vene keeles Панин Никита Иванович; 18. september 1718 Danzig – 31. märts 1783 Peterburi) oli Venemaa riigiametnik ja poliitik, Välisasjade Kolleegiumi juht aastail 1763–1781. Nikita Panin pärines kuulsast Paninite suguvõsast. Ta sündis 1718. aastal Danzigis, kus teenis tollal tema isa Ivan Panin. Tema lapsepõlv möödus aga Liivimaa kubermangus Pärnus, kus ta isa teenis linna komandandina. Panin alustas teenistust ratsakaardiväes ning seejärel tegi ta keisrinna Jelizaveta Petrovna õukonnas eduka karjääri: oli Venemaa saadik Taanis (1747) ja Rootsis (1748–1760). 1755. aastal autasustati teda kui edukat diplomaati Püha Anna ordeni ja Aleksander Nevski ordeniga ning talle anti kindralleitnandi auaste. Pärast Venemaale naasmist määras keisrinna Jelizaveta Petrovna ta tsareevitš Pauli ülemõuemeistriks ja kasvatajaks alates Pauli kuuendast eluaastast. Panin oli tulihingeline konstitutsioonilise monarhia poolehoidja, milleks ta sai eeskuju Rootsi kuningriigist. Nikita Panin oli ka keisrinna Katariina nõunik välispoliitikas aastatel 1760-1773. Kui Katariina pani 1762. aasta juunis toime paleepöörde ja tõukas võimult oma abikaasa Peeter III, üritas Panin juurutada Venemaal konstitutsioonilist monarhiat. Ta lubas toetada Katariina valitsemise legitiimsust juhul, kui Katariina kuulutab välja Panini koostatud manifesti keiserliku nõukogu loomisest. Nikita Panin oli Venemaa Keisririigi Välisasjade Kolleegiumi juht aastail 1763–1781. 1766kanti Nikita Ivanovitš Panin ja Pjotr Ivanovitš Panin (1721–1789) Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse nr 267 all. 1781. aastal eemaldus ta riigijuhtimisest ning suri 31. märtsil 1783. Nikita Panin on maetud Peterburi Aleksander Nevski katedraali Blagoveštšenski kalmistule. Nikita Panin ei olnud abielus ning tal ei olnud järglasi. Stackelberg, Otto Magnus von, Kathatina II, 1762-1796, Genealogisches Handbuch der estländischen Ritterschaft, Bd.: 3, Görlitz, 1930, s. 293
Kogeja-omajalause

Kogeja-omajalause on üks eesti lause põhitüüp, kus alus ei ole lause algul või puudub lausest ja teemasse kuulub kogeja või omaja, mis on ühtlasi tegevussubjekt ja toimib lauses määruse või sihitisena. Seega on tegemist pöördjärjega lausetega. Kõigis eesti keele lausetes ei lange alus, tegevussubjekt ja teema ühte või on kokkulangevus osaline. Seetõttu jagunevad eesti laused kolme põhitüüpi: normaallause, kus alus = tegevussubjekt = teema Õpetaja (alus, tegevussubjekt, teema) õpetab lapsi eksistentsiaallause ehk olemasolulause, kus alus = tegevussubjekt ≠ teema Õues (teema) puhub tuul (alus, tegevussubjekt) kogeja-omajalause, kus (alus) ≠ tegevussubjekt = teema Rebasel (tegevussubjekt, teema) on saba (alus). Kogeja-omajalause teemaks on kogeja või omaja, mis on määrus või sihitis. Nendel (määrus, teema, tegevussubjekt) on lõbus supelda. Teda (sihitis, teema, tegevussubjekt) huvitab matemaatika. Alus ei ole lause algul või puudub lausest. Teda (tegevussubjekt, teema) huvitab botaanika (alus). Teemasse kuulub tegevussubjekt. Laiska kassi (tegevussubjekt, teema) ei huvita hiir. Tegija tüüpilisi väljendajaid on omastava käände vorm. Börsikrahhi tekitatud rahakriis 'Börsikrahh tekitas kriisi'. Minu maha jäetud asjad 'Mina jätsin asjad maha'. Omaja või kogeja on enamasti alal- või alaltütlevas käändes määrus. Mul on maja Haapsalus. Poisil on juba pool päeva olnud külm. Piltlikumas tähenduses pole välistatud sisekohakäänded. Minus on palju rõõmu ja õnne. Kohustuse subjekt esineb sageli alalütlevas käändes. Direktoril tuleb väljastada käskkiri. Kogeja ei esine alati mitte lause alguses, vaid seda võidakse nimetada ka lause lõpus. Mulle meeldib suusatada. Sa meeldid mulle. Kogejalause tingivad vaegpöördelised modaalverbid tulema, tarvitsema, maksma, pruukima öeldised tarvis olema, tarvis minema, vaja olema, vaja minema. Verbid tingivad iseseisvalt neile omase kogejalause malli, kus tegusõna käändelise vormi tegevussubjekt on alalütlevas käändes. da-tegevusnime vormis laiend on sel juhul iseseisev lauseliige - alus. Teil (tegevussubjekt, teema) pruugib ainult küsida (alus). Vastajal (tegevussubjekt, teema) on tarvis mõelda (alus). Erelt, Mati, Reet Kasik, Helle Metslang, Henno Rajandi, Kristiina Ross, Henn Saari, Kaja Tael, Silvi Vare. 1993. Eesti keele grammatika II. Süntaks. Lisa: Kiri. Tallinn: Eesti Teaduste Akadeemia Keele ja Kirjanduse Instituut. Kerge, Krista. 2001. Eesti süntaks keeleõppe praktikule. Tallinn: TEA kirjastus. Erelt, Mati. 2013. Eesti keele lauseõpetus: Sissejuhatus. Öeldis. Tartu: Tartu Ülikool