laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Ristikheina-taevastiib

Ristikheina-taevastiib (Polyommatus icarus Rott.) on sinilibliklaste sugukonda taevastiiva perekonda kuuluv liblikaliik. Ristikheina-taevastiib on levinud Euroopas ja Põhja-Aafrikas. Ta elab kõikjal Briti saartel kuni Orkney saarteni ja Välis-Hebriidideni. Aastal 2005 avastati ta Kanadast Québecist Mirabelist ja tema levila tundub seal laienevat. Isaste ülakülg on lillakassinine, peenikese musta äärega. Emased on pruunid, punaste täppide riviga tiiva servas. Isased on alt hallikad, emased pruunikamad. Kummalgi sool on tagatiibade servas rida oranže või punaseid täppe. Rida võib ulatuda esitiibadele, kuid seal on täpid väiksemad, vahel puuduvad üldse. Täpirida eraldab tiivaservast peenike just joon. Tagatiibadel on umbes 12 ja esitiibadel 9 musta keskmega valget täppi. Tiibade välisserval ei ole musti ristjooni, mis võimaldab eristada ristikheina-taevastiiba teistest lähedastest liikidest. Röövik on väike, kahvaturoheline kollaste triipudega ja näeb natuke nälkja moodi välja. Röövikueas toimub ka talvitumine. Ristikheina-taevastiib meeldib sipelgatele, kuigi mitte nii palju kui mõni teine siniliblikaliik. Vastne on oliivroheline ja elab alguses maapinnal, kuni sipelgad selle oma pessa kannavad. Vastne valmistab oma kehas mesinestet, mida sipelgad lakuvad, kuni vastne pesas elab. Eestis on ta tavaline, lendab juuni keskpaigast juuli keskpaigani, harva teist põlvkonda moodustades ka augustis ja septembris. Lõuna-Inglismaal vahetub aastas kaks põlvkonda, kellest esimene lendab mais-juunis ja teine augustis-septembris. Põhja-Inglismaal vahetub aastas üks põlvkond, kes lendab juunist septembrini. ♂ △ ♂ ♀ △ ♀ Viidalepp, Jaan; Remm, Hans 1996. "Eesti liblikate määraja". Tallinn: Valgus, lk. 225. Ristikheina-taevastiib andmebaasis eElurikkus
Väike-kiirgliblikas

Väike-kiirgliblikas (Apatura ilia) on koerlibliklaste sugukonda kiirgliblika perekonda kuuluv liblikas. Väike-kiirgliblikas on saanud eestikeelse nimetuse selle järgi, et ta meenutab samasse perekonda kuuluvat suur-kiirgliblikat. Ladinakeelne nimetus on tulnud vanarooma mütoloogia tegelase Rhea Silvia järgi, kes oli kaksikute Romuluse ja Remuse ema ning kõigi roomlaste esiema. Ilia oli Rhea Silvia rööpnimi. Väike-kiirgliblika tiibade siruulatus on 55–70 mm. Emased on suuremad, isastel on tiibade siruulatus 5½–6 cm. Tiibade pealmine pool on emastel helepruun, isastel tumepruun intensiivse sinaka, harvem lillaka varjundiga. Viimane ei tule sinisest pigmendist, vaid see on struktuurne värvus, mida põhjustab spektri sinise osa osaline peegeldumine liblika seljalt. Eestiivad on valgete laikudega, tagatiivad valge äärisega. Tumedad silmtäpid on ümbritsetud oranži äärisega. Altpoolt on tiivad helepruunid. Väike-kiirgliblikal on punane vorm. Sellel on eestiibade silmtäpid kollakaspunast värvi. Kohati võib see vorm nominaalsest isegi arvukam olla. Väike-kiirgliblikas elab Euraasias metsa- ja metsastepivööndis. Euroopas elab ta kõikjal Poolas, Slovakkias, Ungaris, Rumeenias ja Valgevenes. Vahemere maades ta üldiselt ei ela, kuid Hispaanias ja Portugalis on siiski väikesed asurkonnad. Põhja-Saksamaal, Briti saartel ja Skandinaavias väike-kiirgliblikas ei ela. Venemaa Euroopa-osas kulgeb levila põhjapiir Leningradi oblastist Lõuna-Uuralisse. Ukrainas pole teda kohatud keskstepi- ja kuivstepivööndis ning Krimmis. Lõuna-Eestis on ta kohati arvukas. Aasias elab ta Põhja- ja Taga-Kaukaasias, Loode-Kasahstanis, Loode-Hiinas, Taga-Baikalimaa idaosas, Amuurimaal, Primorjes, Koreas ja Jaapanis. Väike-kiirgliblikas elab vooluveekogude kallastel ning leht- ja segametsade lagendikel. Mägedes ei tõuse ta kõrgemale kui 1 km merepinnast. Isased moodustavad sageli suuri kogumeid. Neid meelitab ligi inimese higi lõhn, nad kogunevad ka suurte loomade ekskrementidele. Seevastu emased elavad väga tagasihoidlikult, hoidudes peamiselt puuvõradesse ja maapinnale laskuvad nad väga harva. Ta lendab tavaliselt juunist augusti alguseni. Levila lõunaosas võivad soojade ilmade korral augusti lõpus ja septembris ilmuda teise põlvkonna liblikad. Väike-kiirgliblikas on mõnel pool, eriti oma levila servaaladel looduskaitse all. Näiteks Lätis kanti ta 1998 punase raamatu 2. kategooriasse. Põhiline, mis teda ähvardab, on elupaikade ökoloogilise olukorra halvenemine. Erki Õunap, Urmas Tartes. Eesti päevaliblikad, lk 215 Michael Chinery. "Euroopa putukad", Eesti Entsüklopeediakirjastus 2005, lk. 116 Väike-kiirgliblikas andmebaasis eElurikkus
Suur-Ljahhovi saar

Suur-Ljahhovi saar (vene keeles Большой Ляховский остров) on saar Põhja-Jäämeres, Ljahhovi saarte suurim saar. Mandrist eraldab seda Dmitri Laptevi väin, Väike-Ljahhovi saarest Eterikani väin. Suur-Ljahhovi saarest edelas asub Hopto-Tereri laid. Pindala on 4600 km². Pinnamood on tasane, saare kõrgeim punkt on Emi-Tassi mägi (293 m). Saare kagurannikul asuva Šalaurova neeme ilmajaama (73° 11′ N, 143° 56′ E) andmete järgi on aastane sademete hulk 184 mm (arvutatud seitsmeaastase perioodi, aprillist 1994 septembrini 2000 põhjal). Umbes kaks kolmandiku sademeid sajab juunist septembrini. Sama perioodi aasta keskmine õhutemperatuur oli –13,6 °C. Külmim kuu on jaanuar keskmise õhutemperatuuriga –31,0 °C ja kõige soojem kuu on august keskmise õhutemperatuuriga +2,4 °C. Madalaim ööpäeva õhutemperatuur oli –40,5 °C ja kõrgeim +9,4 °C. Saarel on üle 60 jõe, suurimad nendest on Bolšoi Eterikan (111 km), Bludnaja jõgi (151 km), Orto-Juräh (69 km). Saare avastasid ja seda uurisid 1712. aastal Jakov Permjakov ja Merkuri Vagin (tema auks on nimetatud saare kõige läänepoolsem neem). Saar on saanud nime jakuudi kaupmehe Ivan Ljahhovi auks. 17. sajandi keskpaigani nimetati seda Bližni saareks, 1760. aastatel nimetati jakuudi töösturi Eterikani auks Eterikani saareks ja 1770. aastatel nimetati ümber Katariina II käsu järgi Suur-Ljahhovi saareks. Meyer, H., A. Dereviagin, C. Siegert, L. Schirrmeister and H.-W. Hubberten, 2002, Palaeoclimate Reconstruction on Big Lyakhovsky Island, North Siberia—Hydrogen and Oxygen Isotopes in Ice Wedges. Permafrost and Periglacial processes. vol. 13, pp. 91-105. Врангель Фердинанд Петрович. Путешествие по северным берегам Сибири и по Ледовитому морю Землепроходцы, геологи и их помощники. Илин, 2002, №3 (30)
Lümandu allikad

Lümandu allikad on allikad Raplamaal Kohila vallas Lümandu külas. Neid peetakse Vasalemma jõe alguseks. Lümandu allikate keskkonnaregistri kood on VEE4802600. Piiranguvöönd on 50 m. Lümandu maastikukaitseala Keskkonnaregister
Žezkazgan

Žezkazgan (varasem ka Džezkazgan) on linn Kasahstanis, Ulõtau oblasti keskus. Asub riigi keskosas Ulõtau mäestikust kagus Kengiri veehoidla ääres. Peamine majandusharu on metallurgia. Linna ümbruses asuvad vase-, mangaani- ja rauamaagivarud. Kaevandatakse ka kulda. 2011. aastal oli linna elanike rahvuslik koosseis järgmine: 60,8% kasahhid, 27,2% venelased, 4% ukrainlased, 1,4% sakslased, 1,3% tatarlased ja 0,9% valgevenelased. Linn rajati 1929. aastal vasemaagimaardla juurde. Linna nimi tähendab kasahhi keeles vasekaevanduse kohta. Stalini ajal asus linna lähedal suur sunnitöölaager. Aastail 1973–1997 oli linn Žezkazgani oblasti keskus. Aastail 1997–2022 kuulus linn Karagandõ oblastisse. Linnal on raudteeühendus Karagandõga ja lennujaam. Population Census in Kazakhstan (1999)  Žezkazgan – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Öskemen

Öskemen on linn Kasahstanis, Ida-Kasahstani oblasti keskus. Asub Altai mäestiku läänenõlval Irtõši ääres, umbes 100 km kaugusel Venemaa piirist. Asula on rajatud 1720. aastal Venemaa sõja- ja kaubandustugipostina ja kandis 1993. aastani nime Ust-Kamenogorsk. Nõukogude ajal kujunes kaevanduste ja metallurgia keskuseks. Kaevandatakse vaske, hõbedat, tsinki ja pliid. Linnas asub Öskemeni HEJ. Linna jalgpalliklubi Öskemeni Vostok ja jäähokiklubi Kaztsink-Torpedo mängivad riigi kõrgliigades. http://www.oskemen.kz/
Liitlasriik

Liitlasriik ehk liitlane on kas riik, keda teise riigiga seob julgeolekuleping, või riik, kes ilma igasuguse lepinguta oma kaitsepoliitikat teise riigiga vaikselt kooskõlastab. Liit
Abaj (linn)

Abaj on linn Kasahstanis Karagandõ oblastis. Asub Karagandõst edelas. Kandis algselt nime Šerubaj-Nura (Шерубай-Нұра). 1961 sai linnaks ja tänapäevase nime rahvuskirjaniku Abaj järgi.
Mihkel Toomse

Mihkel Toomse (ka Mihkel Tooms; 18. november 1905 Lümanda vald, Saaremaa – 21. veebruar 1986 Leicester, Suurbritannia) oli eesti keeleteadlane. Mihkel Toomse lõpetas 1925. aastal Saaremaa Ühisgümnaasiumi. 1933. aastal kaitses ta Tartu Ülikoolis magistriväitekirja eesti keele alal ja 1936. aastal läänemeresoome keelte alal. 1939. aastal kaitses ta doktoriväitekirja "Eesti ta-, tä-verbide konsonantsest liitumisest", mis ilmus trükis 1941. Aastail 1933–1936 oli Mihkel Toomse Tartu Ülikooli teaduslik stipendiaat, 1937–1940 õppeülesande täitja ja abiõppejõud, 1941–1944 professori kohusetäitja ja professor. 1944. aastal põgenes Toomse Saksamaale, kus töötas lingvistilise uurimis- ja organiseerimistöö alal Greifswaldi ülikoolis, Hamburgis ja Pinnebergis. Aastatel 1947–1953 elas ta Suurbritannias, 1953–1961 töötas taas Saksamaal Bonnis Balti Uurimisinstituudis (Institutum Balticumis). Seejärel kolis lõplikult Suurbritanniasse Leicesterisse. Mihkel Toomse uuris eesti keele murdeid ja sugulaskeeli, samuti Georg Mülleri keelekasutust. Tema suurteoseks jäi 30-köiteline käsikiri "Lõunaeesti murded", millest trükki jõudsid ainult kaardid ja needki alles postuumselt, 1998. aastal. Mihkel Toomse tütar on väliseesti kunstnik Maarja Reiman. "Eesti ta-, tä- verbide konsonantsest liitumisest" Tartu, 1941 "Son correspondant ä l'occlusive dentale apres une syllabe inacentuee dans les dialectes littoraux de l'Estonie du nord-est" ÕESA 1936, lk 260–300 "Du dialecte de Vaivara de l'est" ÕESA 1937, lk 85–146 "Ida-Vaivara murdest = Du dialecte de Vaivara de l'est" Tartu: Akadeemiline Emakeele Selts, 1938 (Tartu: K. Mattiesen) "Zur dritten Person Singularis im Südestnischen" Commentationes Balticae II. Bonn, 1954, lk 1–59 "Palatalklusil im Wõrt- und Silbenanlaut bei Georg Müller (1600–1606)" Commentationes Balticae IV/V, 7. Bonn, 1958 "Zur dritten Person Pluralis im Südestnischen" Commentationes Balticae VI/VII. Bonn, 1958–1959, lk 1–35 "Zur Orthographie des Hauchlauts in der alten estnischen Schriftsprache" Stockholm, 1965 "Lõuna-Eesti murded 1-30. Kaardid" Toimetanud Karl Pajusalu. Turun yliopiston suomalaisen ja yleisen kielitieteen laitoksen julkaisuja 56. Turku, 1998. 143 lk "Kalade nimetused eesti keeles" 1926, KKI Lk 25 "Kihelkonna khk. konsonantism" 1926, AES 58 "Kihelkonna konsonantism II" 1926. AES 56 "Objekti kõikuvusi eesti murdeis" 1927. KKI Sk 80 "Soome laensõnad Kirde-Eestis I" 1930, KKI Lk 31 "Soome mõjundeid eKirde rannikumurdes. Häälikuloolised. Konsonantism" 1932. KKI Hk 59 Jüri Valge "Uus Turu käsikiri" Keel ja Kirjandus 5/1987 Vilistlased. Kuressaare Hariduse Kooli veebisait. EE 14: 544 "Toomse, Mihkel" - Eesti entsüklopeedia, 14. kd, lk 544 "Eesti teadlased väljaspool kodumaad", lk 131–132 Mihkel Toomse fond EHA fondiloendis Jüri Valge "Uus Turu käsikiri" Keel ja Kirjandus 5/1987 (põhjalik ülevaade Toomse elust ja tööst)
Väike-Ljahhovi saar

Väike-Ljahhovi saar (vene keeles остров Малый Ляховский) on saar Põhja-Jäämeres, Ljahhovi saarte suuruselt teine saar. Suur-Ljahhovi saarest eraldab teda Eterikani väin, Kotelnõi saarest Sannikovi väin. Pindala on 1325 km². Pinnamood on tasane, saare kõrgeim punkt on 33 m üle merepinna.
Alberto Contador

Alberto Contador Velasco (sündinud 6. detsembril 1982 Madridis) on Hispaania jalgrattur. Ta on läbi aegade viies inimene ja esimene hispaanlane, kes on võitnud nii Tour de France'i, Giro d'Italia kui ka Vuelta a España. Alberto sündis pere neljast lapsest kolmandana. Lapsena harrastas ta kergejõustikku ja jalgpalli. Jalgrattaspordi juurde jõudis ta alles 14-aastaselt vanema venna Francisco Javieri juhatusel. 15-aastaselt hakkas ta amatöörina Hispaanias võidusõitudel osalema ja sai kiiresti lepingu Madridi amatöörklubiga Real Velo Club Portillo. 16-aastaselt langes ta koolist välja, jõudmata omandada keskharidust. 2003–2006 ONCE (2004. aastast kandis nime Liberty Seguros) 2007–2007 Discovery Channel 2008–2010 Astana Pro Team 2011–2016 Saxo Bank–SunGard 2017–2017 Trek–Segafredo Aastal 2003 võitis ta Poola velotuuri, sealhulgas selle 8. etapi (eraldistardist sõit). Aastatel 2005 ja 2006 saavutas Contador Romandia velotuuril vastavalt 4. ja 2. koha, võites kummalgi ka ühe etapi. Aastal 2006 võitis ta etapi ka Šveitsi velotuuril. Aastal 2007 võitis ta Pariisi–Nice'i velotuuri nii noorte kui üldarvestuses, võites ka 2 etappi. 2009 tuli ta Pariisi–Nice'i tuuril neljandaks, võites 1. (eraldistardist sõit) ja 6. etapi. 2007 võitis ta Tour de France'i nii noorte kui ka üldarvestuses, võites sealhulgas ka 14. etapi. 2008. aastal võitis Contador Giro d'Italia ja Vuelta a España (sealhulgas 13. ja 14. etapi). 2009 võitis ta Tour de France'i uuesti, saades seekord kolm etapivõitu: 4. etapil (meeskonnasõit), 15. etapil ja 18. etapil (eraldistardist sõit). Ta võitis ka 2010. aasta Tour de France'i. See viimane võit aga tühistati dopingutarvitamise pärast ja uueks võitjaks kuulutati Andy Schleck. Contador liitus 2011. aasta hooaja eel Saxo Bank-SunGardiga ja võitis Giro d'Italial nii üldarvestuse, punktiarvestuse kui ka kaks mägist etappi ning oli mägedearvestuses teine, kuid hiljem need võidud tühistati. Tour de France'il oli ta viies. 2012. aastal, pärast dopingukaristusest vabanemist, võitis Contador Alejandro Valverde ees Vuelta a España. 2013. aasta hooajal võttis ta vaid ühe etapivõidu Argentina velotuuril ja oli Tour de France'il neljas. Järgmisel hooalal võitis ta Vuelta a España, kuid katkestas Touri. 2015. aasta Giro d'Italia võitis Contador Astana meeskonna sõitjate Fabio Aru ja Mikel Landa ees. 2008. aasta suveolümpiamängudel Pekingis saavutas Contador eraldistardist sõidus 4. koha, kaotades võitjale Fabian Cancellarale 47,2 km distantsil 1 minuti ja 18 sekundit. Contadori hobi on kanaarilindude ja siisikeste aretamine. Jalgrattasport 2008. aasta suveolümpiamängudel http://www.albertocontador.es/ Hispaania alaliit määras Contadorile aastase võistluskeelu, 26.01.2011 Alberto Contador – ProCyclingStats
Akt (skulptuur Hirvepargis)

"Akt" on graniidist skulptuur Hirvepargis Tallinnas. Skulptuuri valmistas Ernst Kirs, kes dekoratiivplastikas kasutas graniiti, luues kunstiliselt huvitavaid naisakte. See akt on püstitatud 1966. aastal ja kujutab istuvat naist, üks põlv kõverdatud ja põsk toetumas põlvele asetatud käele. Teise käega hoiab ta kinni sama jalga. Akt (skulptuur Hirvepargis) kultuurimälestiste riiklikus registris
Kaba

Kaba ehk püssikaba ehk relvalaad on puidust, plastikust või metallist valmistatud võimalikult ergonoomiline tulirelva osa, mis on ettenähtud relva käeshoidmiseks või õlastamiseks ehk palgesse tõstmiseks. Laskmise ajal toetub laad vastu laskja õlga ja aitab relva hoida paigal ka lasu tagajärjel tekkiva tagasilöögi ajal. Samuti võib relvalael olla ka põsetugi, mis aitab hoida õiget peaasendit sihtimise ajal. Sellest tulenevalt on erinevad relvalaed vasakust või paremast õlast laskmiseks. Relval võib olla üks ja ainuke laad või ka mitu. Rahvakeeli püssikabaks nimetatav detail on tagumine laad. Esimene laad asub relvaraua all ja on ettenähtud relva teise käega toetamiseks. Lahtimurtavatel püssidel vinnastab esimene laad üldjuhul kuke või kuked. Laesäär EKSS, kaba EKSS, laad
Harilik taevastiib

Harilik taevastiib (Polyommatus amandus Schneider) on sinilibliklaste sugukonda taevastiiva perekonda kuuluv liblikaliik. Isastel on tiivad pealt sinised, emastel hallid. Tiibade siruulatus on 29–36 mm. Polyommatus amandus ♂ Polyommatus amandus ♂ △ Harilik taevastiib elab Põhja- ja Lääne-Hispaanias, Lõuna-Prantsusmaal, Itaalias, Kesk-Šveitsis, Ida-Saksamaal, Skandinaavias ja kogu Balkanil. Vahemere saartel võib teda kohata Sitsiiliast Lesboseni. Eestis ja Soomes on ta kõikjal tavaline. Ta elab valgusküllastes metsades ja niitudel. Ta lendab juunist augustini. Harilik taevastiib talvitub röövikutena langenud lehtede all ja pinnases metsakõdus. Röövikud on mürmekofiilid: nad elavad sümbioosis sipelgatega. Viidalepp, Jaan; Remm, Hans 1996. Eesti liblikate määraja. Tallinn: Valgus, lk. 225. Harilik taevastiib andmebaasis eElurikkus
SNP

SNP või snp võib tähendada järgmist: SNP ehk single nucleotide polymorphism (üksiku nukleotiidi polümorfism) SNP (Scottish National Party) ehk Šoti Rahvuspartei .snp on SNP-vormingus failide nimelaiend
Ümaralehine kellukas

Ümaralehine kellukas (Campanula rotundifolia) on kellukaliste sugukonda ja kelluka perekonda kuuluv mitmeaastane rohttaim. Eestis on ümaralehine kellukas tavaline. Kellukas kasvab kogu Põhja- ja Kesk-Euroopas, Siberis ja Põhja-Ameerika põhjaosas. Kasvab kuivematel niitudel. Kellukas kasvab 16–40 cm kõrgeks. Juurmised lehed on ümaralehisel kellukal tumerohelised, pika rootsu ja ümmarguse lehelabaga, tavaliselt peensaagja servaga. Õitseajaks on need tavaliselt juba kuivanud. Varrelehed on kitsad, süstjad. Õis on harilikult 5 sümmeetriateljega, harilikult kahvatusinine, ehkki esineb ka valgeid, roosasid ja lillasid õisi. Õielehed on õiepõhja lähedal pisut heledamad kui otstest. Õied on 15 mm pikad ja paiknevad kas üksikult või mitme kaupa pikkade peente varte otsas. Õisi tolmeldavad mesilased, kuid nende puudumisel võib õis ka ise ennast tolmeldada. Taim õitseb maist septembrini. Viljaks on 3–4 seemnega longus kupar, millest seemned pääsevad välja kolme kupra alusel tekkiva augukese kaudu. Kõik taime osad eritavad murdmisel valget piimmahla. Liik on väga vormirikas. Diploidsed taimed on kogu Euroopas laialt levinud. Briti saartel esineb nii tetraploidseid kui ka isegi heksaploidseid isendeid. Kui taim on juba kasvama läinud, siis kasvab ta kõrges rohus täitsa kenasti, aga kasvama hakkamiseks on tal vaja vaba kohta, kus juurduda. Kõrges rohus seemned ei idane. Küll võib ümaralehine kelluke kasvama minna müüri- ja kivipragudes, luidetel ja muudes sellistes kohtades, mis teistele taimedele ei meeldi. Katoliiklikes maades peetakse ümaralehist kellukat püha Dominicuse lilleks. Ümaralehine kellukas andmebaasis eElurikkus
Stolbovoi saar

Stolbovoi saar (vene остров Столбовой) on piklik ja kitsas saar Põhja-Jäämere Laptevite meres, Ljahhovi saarte kõige läänepoolsem saar. Ta paikneb Kotelnõi saarest umbes 100 km kaugusel edelas ja Siberi rannikust 184 km põhjas. Ta kuulub Sahha Vabariigi koosseisu. Saare pikkus on 47 km, laius kuni 10 km ja pindala on 170 km². Pinnamood on tasane, kõrgus kuni 220 m üle merepinnast. Saare loodeosas on 5 km pikkune järv. Skalistõi neemel asub saare kõige põhjapoolsem punkt (74° 12′ N, 135° 30′ E). Saare avastas Jakov Sannikov, kaupmees Ivan Ljahhovi tööndusartelli liige, 1800. aastal. Saar sai nime tumedate tulpade järgi, sest tumedad kaljud on valge lume taustal hästi nähtavad. Saart külastas 1822. aastal kapteni Pjotr Anjou ekspeditsioon. Saar on asustamata. Seal tegutseb hüdrograafiajaam. Saare kliima on väga karm. Valitseb jääkõrb. Suurema osa aastast on saare ümbruse veed jääs. Tektooniliselt moondunud settekivimid, millest saar koosneb, on moodustunud hilisjuura ja varakriidiajastul. Neist on leitud karpide säilmeid. Liivakivikihid vahelduvad kiltkivi- ja argilliidikihtidega ja kõik nad on muutunud sünklinaalseteks struktuurideks. Leidub kvartsdioriidi daike. Stolbovoi saarel kasvavad samblad ja samblikud. Elutsevad põhjapõdrad, polaarrebased, jääkarud, lemmingud. Kevadel ja suvel on palju linde. Большие учения на Столбовом Столбовой остров. Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона
Ernst Kirs (skulptor)

Ernst Kirs (kuni 1936 Ernst Hirsch 19. veebruar 1920 Koidula küla, Mariinski rajoon, Kemerovo oblast Tomski kubermang – 15. aprill 1994 Tallinn) oli eesti skulptor. Ernst Kirs asus Eestisse elama 1923. aastal. 1936 lõpetas Koeru Alg- ja Täienduskooli. 1936–1940 õppis Paide Tööstuskeskkoolis graafik August Roosilehe käe all. 1940–1941 õppis Jaan Koorti nim. Riigi Rakenduskunstikoolis. 1941–1944 osales Teises maailmasõjas. 1945–1950 õppis Tartu Riiklikus Kunstiinstituudis skulptuuri. 1948. aastast töötas samas instituudis Anton Starkopfi assistendina raidkunsti erialal. Aastatel 1951–1953 töötas koos Starkopfiga Moskvas skulptor Sergei Merkulovi ateljees. 1950. aastast oli skulptuuri kateedri nooremõpetaja ja hiljem vanemõpetaja. Pärast oma kunagise õpetaja, skulptor Johannes Hirve surma tema asetäitja. Ta on loonud muu hulgas skulptuuri "Akt" Hirvepargis ning Aadu Hindi (Eesti Kunstimuuseum) ja August Englase (Eesti Kunstimuuseum) portreed. "Naine vaasiga" EE 14: 162 EKABL, lk 184 Omakäeline elulugu. Kunstnike kirjad, vastused ankeedile. Skulptuur A-Õ. EKMA.136.13.10/20.
Jaime Alguersuari

Jaime Victor Alguersuari Escudero (sündinud 23. märtsil 1990 Barcelonas) on hispaania vormelisõitja. Alguersuari alustas vormelisõitjana 2005. aastal. Ta sõitis Itaalia Vormel Junior 1600 sarjas 12 etappi, võitis 2 kvalifikatsiooni ja 2 etappi ning oli kokkuvõttes 3. Ta sõitis ka Vormel Renault' sarjas 2 etappi, kuid parimaks kohaks jäi 12. Vormel Renault' sarja võitis Kamui Kobayashi. 2006. aastal võitis Alguersuari Vormel Renault' Itaalia talvesarjas kõik 4 etappi. Suvesarja 15 etapilt jäi seevastu parimaks 3. koht ja suvesarja kokkuvõttes oli tema koht 10. Vormel Renault' eurosarjas sõitis ta seekord kõigil etappidel ja tuli korra teisekski, kuid polnud oma meeskonnakaaslastest parem ja sai 12. koha otse Sébastien Buemi järel. (Sten Pentuse parim etapikoht oli 11.). 2007. aastal võitis Algersuari Vormel Renault' Itaalia suvesarjas 14 etapist 3 kvalifikatsiooni ja 3 etappi, saavutas 2 teist ja 2 kolmandat kohta ning oli soomlase Mika Mäki järel teine. Vormel Renault' eurosarjas sõitis ta taas kõik etapid ja tuli kahel viimasel teiseks ja jagas kokku 5.–6. kohta (Mäki oli 9.). 2008. aastal sõitis Algersuari Suurbritannia Vormel 3 sarjas. 22 etapist saavutas ta 5 etapivõitu, 2 teist ja 5 kolmandat kohta, võitis 6 kvalifikatsiooni, sõitis 5 kiireimat ringi ja võitis sarja. Sealjuures võitis ta 3 viimast etappi. Ta oli siis 18 aastat ja 203 päeva vana ja sai läbi aegade noorimaks sõitjaks, kes tulnud Suurbritannia Vormel 3 meistriks. Samal aastal sõitis ta Hispaania Vormel 3 sarja 17 etapist kaasa 8, võitis neist 3, võitis ka 2 kvalifikatsiooni, tuli korra kolmandaks ja sõitis korra kiireima ringi, kuid kokku andis see kõigest 7. koha. Näiteks teine ja kolmas koht läksid sportlastele, kes ei võitnud ühtki etappi. 2009. aastal sõitis ta Vormel Renault' 3.5 sarjas. 17 etapist võitis ta 1 ja oli 2 korda kolmas, sõitis korra kiireima ringi ja oli kokku 6. (Sten Pentus oli 16.). Jaime Alguersuari alustas Vormel 1 sarjas 2008. aastal Red Bulli testisõitjana. Aastal 2009 sai ta Toro Rosso testsõitjaks. Põhisõitjad olid Sébastien Bourdais ja Sébastien Buemi. Teised testsõitjad olid David Coulthard ja austraallane Brendon Hartley. Alates Ungari GP etapist oli Alguersuari Bourdais' asemel võistluspiloot. Temast sai 19 aasta ja 125 päeva vanuselt kõigi aegade noorim Vormel 1 piloot ja kõigi aegade noorim etapi lõpetanud Vormel 1 piloot. Ta on seni ainus 1990. aastail sündinud F1 piloot. Siiski olid tema tulemused märgatavalt nõrgemad kui Bourdais'l: Alguersuari katkestas enam kui pooled sõidud ja tema parim tulemus oli 14., seevastu Bourdais lõpetas ainult korra halvema tulemusega ja sai 2 punkti. Ometi sai Alguersuari Toro Rossoga lepingu ka 2010. aastaks. Ta jätkas samas meeskonnas ka 2011. aastal. Emilio Pérez de Rozas. "Toro Rosso ficha a Jaime Alguersuari y lo convertirá el domingo en el debutante más joven de la historia"[alaline kõdulink]. "El Periódico de Catalunya". 21. juuli 2009. Vaadatud 9. veebruaril 2009. Hispaania keeles
Magun

Magun ehk moon (Papaver) on magunaliste sugukonda kuuluv rohttaimede perekond. Perekonda kuulub 70–100 külmakindlat üheaastast, kaheaastast ja mitmeaastast liiki. Liikide looduslikuks levilaks on Euraasia, Aafrika ja Põhja-Ameerika parasvööde ja lähisarktiline vööde. Papaver somniferum – unimagun ehk aedmagun (ilutaim, metsistub) Papaver argemone – liivmagun (paiguti, peamiselt Lääne-Eestis) Papaver rhoeas – kukemagun (ilutaim, harva umbrohuna Lääne- ja Põhja-Eestis) Papaver dubium – põldmagun (umbrohuna ja tulnukana, sagedamini Lääne-Eestis) Papaver orientale – idamagun (ilutaim) Unimagun Liivmagun Kukemagun Põldmagun Idamagun