Vestfaali kuningriik

Vestfaali kuningriik (prantsuse Royaume de Westphalie, saksa Königreich Westphalen) oli 1807–1813 eksisteerinud riik Põhja-Saksamaal. Riik hõlmas 2800 km² suuruse territooriumi Hessenis ja teistes tänapäeva Saksamaa osades. See oli formaalselt sõltumatu Prantsuse esimese keisririigi vasallriik, mida valitses Napoleon I vend Jérôme Bonaparte. Vestfaali kuningriigi alale jäi 2,6 miljonit elanikku. Riik sai nime Vestfaali järgi, kuid see on eksitav, kuna kuningriigil oli selle alaga vaid väike ühine territoorium. Napoleon kehtestas esimese kirjaliku konstitutsiooni Saksamaal, Prantsuse stiilis keskvalitsuse ja põllumajandusreformi. Kuningriik vabastas pärisorjad ja andis kõigile võrdsed õigused ning õiguse vandekohtule. Aastal 1808 kehtestas kuningriik Saksamaa esimese seaduse, mis garanteeris juutidele võrdsed õigused, pakkudes sellega reformimudelit teistele Saksa riikidele. Vestfaal oli progressiivne ja viis kiirelt läbi uusi reforme, mängides juhtivat rolli Saksa demokraatia arengus. Vestfaali kuningriik oli suhteliselt vaene, kuid Napoleon nõudis kindlalt uusi makse ja sõdurite väeteenistusse kutsumist. Meestest, kes läksid Napoleoniga aastal 1812 Venemaale, tulid vähesed tagasi. Kuningriik pankrotistus aastal 1812. Kui Napoleon aastal 1813 liitlaste eest taganes, läks kuningriik liitlaste kätte ja anti (aastal 1815) Preisimaa valitseda. Enamik reforme jäi siiski jõusse. Vestfaali kuningriigi lõi aastal 1807 Preisimaa kuningriik Tilsiti rahuga loovutatud territooriumide kokkuliitmisel, nende seas olid Magdeburgi hertsogkond, Hannoveri ja Wolfenbütteli Braunschweig-Lüneburgi territooriumid ning Hesseni kuurvürstkond. Viimase pealinn Kassel täitis siis sama funktsiooni Vestfaali jaoks ja kuningas pidas õukonda Wilhelmshöhe lossis, mis nimetati ümber Napoleonshöheks. Riik oli Reini Liidu liige. Napoleoni "näidisriigina" mõeldud riigi konstitutsiooni kirjutas ja jõustas kuningas Jérôme 7. detsembril 1807, päev pärast Kasselisse saabumist, tehes Vestfaali esimeseks moodsa konstitutsiooniga monarhiaks Saksamaal. Konstitutsioon tegi kõik meeskodanikud võrdseks. Seega vabastati pärisorjad ja juudid emantsipeerusid, tööorjus kaotati. Võeti vastu Napoleoni koodeks, mis kaotas tsunftid ja sätestas vaba ettevõtluse õigused. Sisse viidi kaalude ja mõõtude meetrisüsteem. Nagu enne vallutust, jäi sõnavabadus piiratuks ja kehtis tsensuur. Aastal 1810 loovutati ranniku- ja põhjapoolsed provintsid Prantsuse keisririigile. Prantsusmaa eeskujul reorganiseeriti juudi kogudused ja nende jälgimiseks loodi konsistoorium. Endine Braunschweig-Wolfenbütteli kaupmees ja kirjamees Israel Jacobson sai selle konsistooriumi presidendiks, teda abistasid juhatuse ametnikud. Jacobson tegi oma parima, et edendada reformi mõju erinevate koguduste üle riigis. Ta avas Kasselis palvemaja Seesenis sisse viidud rituaaliga. Napoléoni kuulsusetut niinimetatud décret infâme'i, mis piiras jälle paljude Prantsuse juutide õigusi, Vestfaalis ei rakendatud. Oluline koormus kuningriigile oli nõue varustada vägedega ja toetada rahaga Napoleoni sõdu. Suurel arvul Vestfaali vägesid võitles Venemaa kampaanias aastal 1812; Vestfaali kaardiväelased ründasid kangelaslikult, kuid edutult Rajevski reduuti Borodino lahingus. Septembris 1813 piirasid Vene väed Kasseli ümber, lõid täielikult prantslasi ja vallutasid linna. 1. oktoobriks vallutati kogu kuningriik, kuid kolm päeva hiljem naasis Jérôme Prantsuse sõduritega ja vallutas Kasseli tagasi. Peagi saabus Hessen-Kasseli kuurvürst ja venelased piirasid taas linna. Pärast Prantsusmaa kaotust rahvastelahingus 19. oktoobril 1813 lõpetasid venelased kuningriigi ja taastasid 1806. aasta status quo Preisimaa kontrolli all, välja arvatud Kaunitz-Rietberg ja Stolberg-Wernigerode. Vestfaali hertsogkond