laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Kass kukub käppadele

"Kass kukub käppadele" on 1999. aasta Eesti mängufilm, mis koosneb kolmest lühimängufilmist. Filmi režissöörid on Jaak Kilmi (1. lühimängufilm: "Tähesõit"), Peter Herzog (2. lühimängufilm "Harjutusi Florianile") ja Rainer Sarnet (3. lühimängufilm "Pauli laululaegas"). Mängufilmi tootis Exitfilm. Kass kukub käppadele Eesti filmi andmebaasis Kass kukub käppadele Eesti filmi andmebaasis Kass kukub käppadele Eesti filmi andmebaasis
Laanetaguse suvi

''Laanetaguse suvi" on Eesti Telefilmi telemängufilm, mis valmis 1980. aastal. Filmi lavastaja on Rein Maran. Filmi tootis Eesti Telefilm. Film räägib Laanetaguse talu metsavahi lastest, kellele on suveks külla tulnud üks linnapoiss (Riho). Lapsed võtavad enda hoole alla kaks hundikutsikat, metskitse ja sookure. Suve lõpul aga tekib probleem, mida hoole alla võetud loomadega teha. Enn Pinsel – Timo Riho Rosberg – Timo külaline Riho Mihkel Pinsel – Mihkel Hannes Kase – Mihkli sõber Hannes Fred Jüssi – Laanetaguse metsavaht Vidrik Anne Maasik – Anne, Timo ja Mihkli ema Hillar Pärjasaar – vana metsavaht Jürka Pauliine Tuut – vanaperenaine Arkaadi Irdt – rabavana Irdel Orvo Haasmaa – jahimees Laanetaguse suvi Eesti filmi andmebaasis (vaadatud 15.08.2016) Laanetaguse suvi Eesti filmi andmebaasis
Libarebased ja kooljad

"Libarebased ja kooljad" on 1998. aasta Eesti lühimängufilm, tudengifilm. Filmi režissöör on Rainer Sarnet. Filmi tootsid Eesti Televisioon, Eesti Telefilm ja Heategevusfond Diplomifilm. Filmi tegi Rainer Sarnet Tallinna Pedagoogikaülikooli filmikateedri diplomitööna. Film põhineb Pu Songlingi novellikogu "Libarebased ja kooljad: hiina armu- ja hirmujutud" ainetel. Taavi Eelmaa – Sang Hilje Murel – Li Kristel Sarnet – Lian Arvo Kukumägi – peremees Klaudia Dmitrijeva – Wei Marika Korolev – Yan Mari Lill – kupeldaja Aleksander Eelmaa – madrus René Reinumägi – noormees Heino Seljamaa – kokk Libarebased ja kooljad Eesti filmi andmebaasis (vaadatud 15.08.2016) Libarebased ja kooljad Eesti filmi andmebaasis
Löö vastu

"Löö vastu" on 1975. aasta Eesti lühimängufilm, tudengifilm. Filmi režissöör on Valentin Kuik. Filmi tootis Tallinnfilm. Film valmis Valentin Kuigi ja Arvo Iho Üleliidulise Riikliku Kinematograafia Instituudi (VGIK) diplomitööna. Film räägib kaasaegsest spordist ja noorsportlasest, kes on silmitsi tolle aja spordis levinud ebaausate võtetega, et saavutada edu. Jüri Aarma – Avo Eller Mikk Mikiver – treener Kaaver Johannes Möldre – spordisaali valvur Ada Lundver – hotellikorruse administraator Martin Veinmann – poksija Paul Laasik – sõber Ketlin Ilves – tütarlaps Kalju Komissarov – noormees Harry Buddel – šveitser ja poksikohtunik Maria Klenskaja – sõbra naine Dmitri Demjanov – baarmen Artemi Tepp – teine treener Aniss Murtazin – Avo vastane poksiringis Löö vastu Eesti filmi andmebaasis (vaadatud 22.08.2016) Löö vastu Eesti filmi andmebaasis
Meretagused

"Meretagused" on 2013. aasta Eesti dokumentaalfilm. Filmi režissöör on Mark Soosaar. Filmi tootis Weiko Saawa Film. Film räägib Manilaiul asuvast Manija külast ja selle kogukonnast. Meretagused Eesti filmi andmebaasis (vaadatud 15.08.2016) Meretagused Eesti filmi andmebaasis
Meiuste Evangeeliumi Kristlaste ja Baptistide Kogudus

Meiuste Evangeeliumi Kristlaste ja Baptistide Kogudus on Saaremaal Saaremaa vallas tegutsev baptistikogudus. Kogudus kuulub Eesti Evangeeliumi Kristlaste ja Baptistide Koguduste Liitu. Kogudusel on palvemaja Meiuste külas. Koguduse pastor on Urmas Metsamaa. Meiuste kogudus on Saaremaa vanim baptistikogudus. Aastal 1908 tulid Hiiumaalt Harju koguduse vennad Saaremaale Pammana külla palvetunde pidama. Peagi muutusid ruumid kitsaks ning seejärel ehitati palvela Meiuste külla. Palvemaja krundi kinkis kogudusele Parasmetsa mõisa omanik. Palvela valmis ja õnnistati 2. veebruaril 1915 kooskäimiseks. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 25. august 2016. Vaadatud 22. augustil 2016.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) 50 aastat apostlite radadel: jooni baptisti koguduste eluarengust Eestis. Toimetanud R. Kaups. Tallinn. EBK Liidu Kirjastus, 1934 (lk. 69–70) EEKBKL Meiuste EKB koguduse palvela Teeliste kirikute kodulehel Meiuste EKB Kogudus Eesti EKB Koguduste Liidu kodulehel
Näkimadalad (film)

"Näkimadalad" on aastatel 1987–1988 valminud neljajaoline Eesti telemängufilm. Filmi režissöör on Olav Neuland. Filmi tootis Tallinnfilm. Film on tehtud Herman Sergo samanimelise romaani ainetel. Näkimadalad Eesti filmi andmebaasis (vaadatud 22.08.2016). Näkimadalad Eesti filmi andmebaasis Näkimadalad Eesti filmi andmebaasis Näkimadalad Eesti filmi andmebaasis Näkimadalad Eesti filmi andmebaasis
Ooperiball

"Ooperiball" (saksa k. Der Opernball). Richard Heubergeri operett, 3 vaatuses, Victor Léoni ja Heinrich von Waldbergi libreto Alfred Delacouri ja Alfred Hennequini komöödia "Les dominos roses" (1876) järgi. Esmaettekanne 5. jaanuaril 1898 Viini Theater an der Wienis. Osades: Annie Dirkens (Hortense), Karl Streimann (Georges), Josef Joseffy (Paul Aubier), Karl Blasel (Beaubuisson). Peamised tegelaskujud: Theophil Beaubuisson (bass), Palmyra Beaubuisson (alt), Henri Beaubuisson (tenor või mez), Paul Aubier (tenor), Angéle Aubier (sopran), Georges Duménil (tenor buffo), Marguérite Duménil (sopran), Hortense (sub), Féodora (sopran). Helilooja edukaim ja rahvusvaheliselt tuntuim teos. Kujutab Johann Straussi opereti "Die Fledermaus" ("Nahkhiir") imitatsiooni. Esitati Theater an der Wienis sajandi lõpuni ligi 200 korda. 1901 jätkati Viini Carl-Theateris, kus esitati üle 200 korra. Mängiti ka Raimundtheateris (1901) ja Volksoperis (1908) ning 1914 uuesti Theater an der Wienis. Võeti kohe pärast väljatulekut mängukavva ka Berliinis, Budapestis ja New Yorgis. Kuulus enne esimest maailmasõda operetiteatrite püsirepertuaari. Esitatakse siiani regulaarselt saksa keelt kõnelevates maades. Eestis lavastati see operett Estonias 1959. Tegevus toimub umbes 1900 Pariisis karnevali ajal Grand Opéras korraldatud maskiballil. Angéle Aubier ja Marguerite Duménil pole eriti kindlad oma meeste truuduses. Nende abikaasad Paul ja Georges on otsustanud minna koos sõprade Theophile Beaubuissoni ja noore mereväekadeti Henriga õhtustama, et restoranis ilma naisteta meelt lahutada. Meeste abikaasad otsustavad kaasata Marguerite'i teenijanna Hortense'i kaasade kontrollimise afääri. Hortense peab saatma Paulile ja Georges'ile anonüümse kutse osaleda ooperiballil. Tingimuseks on, et riietutakse roosasse doominosse, mille järgi partnerid üksteist ära tunneksid. Kuid armukadedad abikaasad ei tea, et Hortense on saatnud samasuguse kutse ka kadett Henrile. Mehed võtavad kutsetest tuld ja leiavad põhjuse, et kodunt lahkuda. Nad saabuvad Pariisi Opérasse. Sinna tulevad ka sarnastesse roosadesse doominotesse riietatud ja maske kandvad naised. Mehed valivad maskeerunute hulgast kõik oma naised, kellega veedavad lõbusa õhtu. Georges leiab naiste kirjutatud kutsete mustandid ja hoiatab õigeaegselt oma „reisilt” naasvaid sõpru. Pärast segadusi ja vastastikuseid süüdistusi naised siiski veenduvad, et nende mehed on põhimõtteliselt truud, ehkki ei ütle väikesest seiklusest kunagi ära. Hortense ja Henri valssduett „Komm mit mir ins Chambre séparée” ansambel „Liebe Freunde, ihr habt kleine Ahnung” koor „Zwischenspiel und Mazurka” ansambel „Wo, wo ist mein rosa Domino?” 1931 – UFA stuudio (režissöör Max Neufeld) 1939 – UFA stuudio (režissöör Géza von Bolvary, peaosades Paul Hörbiger, Hans Moser, Marte Harell) 1956 – Saksa FV (režissöör Ernst Marischka, peaosades Johannes Heesters, Hertha Feiler, Josef Meinrad, Sonja Ziemann) 1971 – telefilm (režissöör Eugen York)
Rob Kaman

Rob Kaman (5. juuni 1960 Amsterdam – 31. märts 2024) oli hollandi kikkpoksija, üheksakordne maailmameister. Teda tunti hüüdnimega "Mr. Low Kick". Rob Kaman oli esimene eurooplane, kes tuli WKA organisatsiooni kikkpoksi maailmameistriks. Tiitlimatš toimus 23. septembril 1983 Amsterdamis. Kaman alistas seal ameeriklase John Moncayo.
Vandžiogala

Vandžiogala on alev Leedus Kaunase rajoonis, Vandžiogala valla halduskeskus. Alev asub Urka jõe kallastel. Vandžiogalas on keskkool ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on sealne 1830. aastal valminud kirik ja selle kellatorn ning kaks kalmistut. Vandžiogalast on leitud neoliitikumist pärit kivikirveid ja imperaator Trajanuse rahasid. XIII sajandil on mainitu esimest korda sealset linnamäge. Ristisõdijate kroonikas kandis paikkond nime Wandyagel, hiljem, XVI sajandil vanades slaavi kirjalikes allikates aga Vondziakgola. Toona asus seal lisaks külale veel ka mõis, millel oli palju omanikke; see kuulus ka Rastauskastele, Chlopickitele ja Hartovskitele. 1634. aastaks oli Vandžiogalast saanud alev, millel oli oma turuplats ja millel oli õigus pidada laata. 1655. aastal ehitati alevisse ka kirik. 1817. aastal alev põles. 1863. aastal võtsid alevi elanikud osa Jaanuariülestõusust. 30 ülestõusus osalenud elanikku küüditati Siberisse, lähedalasuv Ibėnai küla põletati maha ja selle elanike asemele asustati vanausulised. Tsaariajal oli asula kohta kasutusel venekeelne nimekuju Вендзягола. XIX sajandi lõpuks olid Kaunasest põhja poole jäävad alad Nerise ja Nemunase põhjakaldal, Nevėžisest idas ja Jonava-Kėdainiai joonest lõuna pool kujunenud kakskeelseks. Seal oli arvukas poolakatest asurkond ja leedu keele kõrval oli seal käibel poola keel. Vandžiogala kihelkonnas oli toona vaid kaks leedu küla. Jumalateenistused Vandžiogala kirikus olid poolakeelsed. Taolise olukorra põhjuseks oli osalt see, et poolakatest mõisnikud asustasid oma maadele inimesi Poolast, aga osalt ka see, et jaanuariülestõusu järel sinna asustatud venelased võtsid üle poola keele. Aastaks 1897 olid rahvaloenduse põhjal 95% Vandžiogala elanikest poolakad. Esimese maailmasõja järel lõid sealsed poolakad Vandžiogala Poola vabariigi, lootuses, et Józef Piłsudski need alad Poolaga ühendab. Pärast kokkupõrkeid Leedu vägedega loobusid sealsed elanikud aga iseseisvuspüüdlustest. 9. juulil 1941 hukkasid Saksa okupatsiooniväed seal 38 juuti. 2001. aasta rahvaloenduse põhjal moodustasid poolakad piirkonna elanikest vaid 7,8%. Vandžiogala Koolimaja Vandžiogala kirik Kultuurikeskus Urka Stanisław Michalkiewicz – Poola ajaloolane [1] Вендзягола. Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона, Kd. 5А (10) : Вальтер — Венути. С.-Петербургъ, 1892., 900 lk. http://www.voruta.lt/mokytojas-petras-barniskis/ http://www.epaveldas.lt/vbspi/biRecord.do?biExemplarId=167728 http://dir.icm.edu.pl/pl/Slownik_geograficzny/Tom_XIII/209 Alev Poola geograafilises sõnastikus Alev portaalis vietoves.Lt
Ühisherilased

Ühisherilased (Vespinae) on putukate alamsugukond voltherilaste sugukonnast. Ühisherilaste hulka ei kuulu kõik ühiselulised voltherilased. Taksoni autor on Pierre André Latreille (1802). Ühisherilased on suhteliselt liigivaene rühm, mis esines algselt ainult Euroopas, Aasias ja Põhja-Ameerikas. Üksikud liigid on viidud ka Lõuna-Ameerikasse ja Austraaliasse. Perekonnad maaherilane ja metsaherilane esinevad ainult parasvöötmes ja subtroopikas. Põhiliselt parasvöötme perekond on vapsik, millel on aga liike ka Kagu-Aasias. Ainult Kagu-Aasia troopikas elavad perekonna Provespa kolm öise eluviisiga ühtlaselt kollakaspruuni liiki. Ühisherilasi on maailmas 61 liiki ja Eestis 11 liiki. Ühisherilasi on 4 perekonda: Dolichovespula – metsaherilane Provespa Vespa – vapsik Vespula – maaherilane Paul Blüthgen eraldas 1869 maaherilase perekonnast perekonna Paravespula, kuid tänapäeval peetakse seda enamasti maaherilase alamperekonnaks. Ühisherilased sarnanevad kehaehituselt teiste voltherilastega, kuid on keskmiselt suuremad. Tähtis eristustunnus alamsugukonnast Polistinae ja saviherilastest on tagakeha ehitus: ühisherilastel on kohe pärast rindmiku ja tagakeha vahelist peenikest ühenduskohta lai alus, mis jääb vähe alla tagakeha maksimaalsest laiusest. Kõigil liikidel on herilastele tüüpiline must-kollane hoiatusvärvus, mõnel liigil, näiteks vapsikul lisanduvad punased ja punakaspruunid toonid. Ühisherilased rajavad "riike" või elavad sotsiaalparasiitlikult (nn käguherilased). Valmikud söövad peamiselt nektarit, õietolmu, luuvilju, taimemahlu, loomseid aineid ja putukaid. Vastseid toidetakse surnud või saagiks saadud lihaga, kusjuures toiduallikad on väga mitmekesised. Hilissuvel on mahalangenud viljad tööliste tähtsaim süsivesikuallikas. Tööline toitub õiel Herilane tükeldab liha Herilaspesad koosnevad paberitaolisest massist. Pesaehituse lähtematerjal on pude kuiv puit, mis mälutakse kuulikesteks. Pesad on vapsikutel allapoole lahti, teistel herilaseliikidel on väliskest kinni, välja arvatud sisselennuava. Neil on alguses 5–10 pisut ümardatud kärje kujulist kambrikest. Selles staadiumis hoolitseb nende eest kuninganna üksinda. Siis on väga sarnased alamsugukonna Polistinae herilastega. Martin, Mati; Luig, Jaan 2008. Soo-kärjeherilane oma majale katust ei ehita. Eesti Loodus 7. Carl D. Duncan. Contribution to The Biology of North American Vespine Wasps, 1939. M. Matsuura, S. Yamane. Biology of the Vespine Wasps, 1990, Springer-Verlag, Berlin. M. J. Carpenter, J. Kojima. Checklist of the species in the subfamily Vespinae (Insecta: Hymenoptera: Vespidae). – Natural History Bulletin of Ibaraki University, 1997, 1, lk 51–92. Remm, Kalle 1983. Eesti ühisherilased (Hymenoptera, Vespidae). Abiks loodusevaatlejale 83. Tartu: Eesti Looduseuurijate Selts. Sissekanne saidil bugguide.net
Karmėlava

Karmėlava on alev Leedus Kaunase rajoonis, Karmėlava valla halduskeskus. Alev asub Nerise jõe kallastel. Karmėlavas on gümnaasium ja raamatukogu. Alevi juures asuvad Kaunase lennujaam ja Karmėlava kalmistu, see piirneb Karmėlava II külaga. Alevi kohal oli asustus juba kiviajal. Aastal 1385 on mainitud esimest korda sealset linnamäge (Kremilow). Aastaks 1529 oli Karmėlavast saanud alev, kus asus ka kirik. Aastal 1549 sai Karmėlava mõisa omanikuks Barbara Radziwiłł. Aastal 1613 kanti Karmėlava esimesele Leedu alade kaardile. Aastast 1663 on teada, et seal tegutses kihelkonnakool, mis suleti aastal 1777 ja avati taas aastal 1804. Tsaariajal kandis alev vene keeles nime Кормяловъ. Asula hilisemate omanike seas on olnud Ogińskid, Syrućid ja aastast 1766 Koniuchid. Aastal 1945 valmis praegune kirikuhoone. Teise maailmasõja järel tegutsesid alevi ümbruskonnas Leedu metsavennad. Nõukogude võimud küüditasid 21 sealset elanikku. Aastal 1979 oli alevis 3664 elanikku, seal asus Nõukogude Liidu sõjaväe raketibaas. Aastal 1982 rajati alevisse 82 hektari suurune Karmėlava kalmistu, mis on Kaunase elanike tähtsaim matmispaik. Aastal 1988 ehitati suletud raketibaasi aladele Kaunase lennujaam. Sealse meteoroloogiajaama radarid varustavad teabega ilma kohta ka NATO õhujõudude koordinatsioonikeskust Saksamaal. Karmėlava Koolimaja Karmėlava kirik Linnamägi Karmėlava kalmistu [1] Кормяловъ. Географическо-статистический словарь Российской империи, Kd. 2 (Дабанъ — Кяхтинское Градоначальство). СПб, 1865, 725 k. Karmėlava. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 455 lk. Alev Poola geograafilises sõnastikus Alev portaalis vietoves.Lt
Lippe-Alverdissen

Lippe-Alverdissen oli krahvkond Saksamaal, mida valitses Lippe vürstlik perekond. See loodi aastal 1613 pärast Lippe krahvi Simon VI surma, kui tema valdus jagati tema kolme poja vahel, kusjuures noorim poeg Philipp sai Lippe-Alverdisseni territooriumi. Pärast seda, kui krahv Philipp sai aastal 1643 Schaumburg-Lippe krahviks, sai Lippe-Alverdissen Schaumburg-Lippe osaks. Pärast krahv Philippi surma aastal 1681 läks Schaumburg-Lippe tema vanemale pojale Friedrich Christianile, samas Lippe-Alverdisseni päris tema teine poeg Philipp Ernst, kes asutas Schaumburg-Lippe-Alverdisseni liini. Kaks liini püsisid eraldi, kuni noorem Schaumburg-Lippe-Alverdissen päris aastal 1777 Schaumburg-Lippe territooriumi. Philipp (1613–1640) Ühendati aastal 1640 Schaumburg-Lippega Philipp Ernst (1681–1723) Friedrich Ernst (1723–1749) Philipp (1749–1777) Aastal 1777 sai krahv Philipp Schaumburg-Lippe krahviks
Karksi Turva järv

Turva järv (ka Karksi Turva järv, Turva veehoidla) on paisjärv Sakala kõrgustiku keskosas Viljandi maakonnas Mulgi vallas Karksi ja Hirmuküla piiril. Järve pindala on 3,1 ha, pikkus 70 m, valgla suurus 46,22 km² ja kõrgus merepinnast 70,5 m. Järv kuulub Lääne-Eesti vesikonda ja Pärnu alamvesikonda. Järv ei ole avalik ega avalikult kasutatav veekogu. Turva järv on paisutatud Kõpu jõele, selle kuju on pikk ja kitsas ning asetseb põhja-lõuna suunal. Järve paisul asub kultuurimälestisena arvele võetud Turva vesiveski. Järv on 1880. aastal paisutatud Turva vesiveski tarbeks. 1978. aastal purustas suvine suurvesi järve šahti regulaatori ja paisu, 1979. aastal rekonstrueeris Karksi kolhoos järve paisu. Turva vesiveski Kõpu jõgi Karksi küla Hirmuküla Turva järv Eesti looduse infosüsteemis (vaadatud 22.08.2016) Turva järv keskkonnaportaalis (vaadatud 22.08.2016) Turva vesiveski kultuurimälestiste riiklikus registris Turva järv Eesti looduse infosüsteemis Turva järv keskkonnaportaalis
Vanaveski järv

Vanaveski (pais)järv võib tähendada mitut Eesti paisjärve: Holdre Vanaveski järv asub Õhne jõel Valga maakonnas Helme vallas Holdre külas Kõpu Vanaveski järv asub Kõpu jõel Viljandi maakonnas Kõpu vallas Vanaveski külas Roosna-Alliku Vanaveski järv asub Järva maakonnas Roosna-Alliku vallas Roosna-Alliku alevikus Roosna järv ehk Vanaveski järv
Suletud ring

"Suletud ring" on 1983. aasta Eesti telemängufilm. Filmi režissöör on Peeter Urbla. Filmi tootis Tallinnfilm. Film on Karl Arne Blomi romaani "Keegi maksab kätte" ekraniseering. Arvo Kukumägi – Martin Holmberg Alice Podelski – Petra Ain Lutsepp – Emil Udin Uno Laht – Bengt Thóren Els Himma – Inga Johnson Urmas Kibuspuu – Bengt Larsson Tõnu Raadik – Roland Ern Jüri Müür – politseiülem Jaanus Nõgisto – From'ide poeg Kaie Mihkelson – Solveig Regina Razuma – Brigitta Ström Omar Volmer – härra From Mihkel Mutt – Bert Raul Tammet – Stefan Ström Alice Talvik – proua From Marje Metsur – Erni tüdruk Toomas Urb – Karl Svensson Ly Ranne – Larssoni naine Enn Kraam – arst Agnes Parve – Thóreni ema Tõnu Oja – Kurt-Roser Suletud ring Eesti filmi andmebaasis (vaadatud 22.08.2016) Suletud ring Eesti filmi andmebaasis
Surmatants (film)

"Surmatants" on 1991. aasta Eesti mängufilm. Filmi režissöör on Tõnu Virve. Filmi tootsid Freyja Film ja Sojuztelefilm. Filmis on kajastatud Bernt Notke maaliga "Surmatants" seotut, sealhulgas selle maali arvatavat Tallinna jõudmist. Filmi tegevus toimub ajastutruult hiliskeskajal. Evald Hermaküla – Bernt Notke Mikk Mikiver – Hermen Rode Sulev Luik – Schiekel Kalt Peeter Volkonski – Michel Sittow Margus Varusk – noor Michel Sittow Kaie Mihkelson – Margareth Sittow / Isabel Katolik Enn Kraam – isa Eugenio Kärt Tomingas – Marta Raivo Trass – Diederek von Katwijk Piret Kalda – Anneke / Dorothea Andrus Vaarik – Notke sell Andres Dvinjaninov – Notke sell Mart Nurk – Notke sell Heino Mandri – Lübecki linnapea Rudolf Allabert – Lübecki raehärra Mati Klooren – Lübecki raehärra Ain Lutsepp – Lübecki raehärra Jüri Järvet – Tallinna linnapea Kalju Orro – Tallinna raehärra Aarne Üksküla – Marta isa Hendrik Toompere juunior – Tizian Jüri Karindi – Hispaania õuekunstnik Aleksander Eelmaa – kuningakoja laekur Guido Kangur – kuningakoja laekur Maria Avdjuško – Hildegard Tõnu Aav – taanlane Egon Nuter – taanlane Surmatants Eesti filmi andmebaasis (vaadatud 22.08.2016) Surmatants Eesti filmi andmebaasis
Nils Olav

Brigadir Sir Nils Olav on Suurbritannias Šotimaal Edinburgh loomaaias elav kuningpingviin. Nils Olav on Norra kuningliku kaardiväe maskott. Nimi ja amet on edasi antav, praegune ametisolija on kolmas selle ameti pidaja. "King penguin made a Brigadier in Edinburgh". BBC News. 22. august 2016. Vaadatud 22. augustil 2016. "Пингвин из Шотландии дослужился до генерала в норвежской гвардии" (vene). BBC venekeelne teenistus. 22. august 2016. Vaadatud 22. augustil 2016.  Nils Olav – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis BBC News on his knighthood BBC News Scotsman
Teaduse ohver

"Teaduse ohver" on 1981. aasta Eesti telemängufilm. Filmi režissöör on Valentin Kuik. Filmi tootis Tallinnfilm. Film on tehtud Branislav Nušići samanimelise jutustuse ainetel. Film räägib väikelinna kantseleiametnikust Voldemar Pajost, kellel on fenomenaalne mälu ja keda kolleegid taluvad seetõttu, et ta on aldis raha laenama. Tema talumine muutub aga väljakannatumatuks siis, kui ta omandab uusi teadmisi loodusteaduste valdkonnas ja püüab neid innukalt ka teistele jagada. Enn Klooren – Pajo Aire Johanson – Miia Peeter Volkonski – professor Ants Ander – Kuuben Mihkel Mutt – Viil Ferdinand Kala – parun Eldor Valter – Juhanson Kaarel Toom – maakonna ülem Kaire Kuusik – sekretär Lembit Ulfsak – Bruno Heikki Haravee – vana professor Aleksei Tammiste – kardavoi Edvard Oja – kojamees Samuel Tääger – kõrtsmik Maie Mägi – Pauliine, pesunaine Rolf Uusväli – organist Teaduse ohver Eesti filmi andmebaasis (vaadatud 22.08.2016) Teaduse ohver Eesti filmi andmebaasis
Tädi Rose

"Tädi Rose" on 1968. aasta Eesti telemängufilm. Filmi režissöör on Virve Aruoja. Filmi tootis Eesti Telefilm. Film on tehtud Tennessee Williamsi näidendi "Nurjunud õhtusöök" ainetel. Albina Kausi – tädi Rose Silvia Laidla – Nukuke Aksel Orav – Archie Lee Tädi Rose Eesti filmi andmebaasis (vaadatud 23.08.2016) Tädi Rose Eesti filmi andmebaasis
Provespa anomala

Provespa anomala on liik voltherilaste sugukonna ühisherilaste alamsugukonna perekonnast Provespa. Liiki kirjeldas 1854 Henri de Saussure. See on perekonna tüüpliik. Sünonüüm on Vespa dorylloides. Seda kasutas Saussure 1853. aastal. Aastal 1854 kasutas ta nime Vespa anomala. Alamliike ei ole. Liik on tekkinud siis, kui Provespa barthelemyi oli juba lahknenud. Liiki on kohatud Birmas, Tais, Malaisias (Lääne-Malaisia, Langkawi saar, Sarawaki osariik, Sabahi osariik), Singapuris, Bruneis, Indoneesias (Sumatra saar, Bangka saar, Batu saared, Durian, Karimun Lingga, Padang, Jaava, Kalimantan, Lauti saar). Nad sülemlevad. Sülemi uue koloonia rajamiseks moodustab emaherilane koos suure arvu tööherilastega. Peretsükkel on tõenäoliselt aastane, sülemlemine toimub igal aastaajal. Sellel liigil parasiteerib Xenos provesparum. Madl 2012: 27. Madl 2012: 28. Madl 2012: 29. Matsuura 1999. U. Maschwitz, H. Hänel. Biology of the Southeast Asian nocturnal wasp, Provespa anomala (Hymenoptera: Vespidae). – Entomol. Gener., 1988, 14, lk 47–52. M. Matsuura. Size and composition of swarming colonies in Provespa anomala (Hymenoptera, Vespidae), a nocturnal social wasp. – Insectes Sociaux, 1999, 46, lk 219–223. Michael Madl. Notes on the genus Provespa Ashmead, 1903 (Insecta: Hymenoptera: Vespidae: Vespinae) based on the material of the Naturhistorisches Museum Wien (Austria). – Annalen des Naturhistorischen Museums in Wien, 2012, B, 114, lk 27–35. Veebiversioon