laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Laskesuusatamine 2010. aasta taliolümpiamängudel

Laskesuusatamine 2010. aasta taliolümpiamängudel Vancouveris toimus 13.- 26. veebruarini. Võistlused peeti Whistler Olympic Parkis ja välja jagati 10 komplekti medaleid. Laskesuusatamises jagatud medalid riigiti. Finaal: 14. veebruar Osavõtjaid: 88 Olümpiavõitja 2006: Sven Fischer, Saksamaa Ametlikud tulemused Finaal: 16. veebruar Osavõtjaid: 60 Olümpiavõitja 2006: Vincent Defrasne, Prantsusmaa Ametlikud tulemused Finaal: 21. veebruar Osavõtjaid: 30 Olümpiavõitja 2006: Michael Greis, Saksamaa Ametlikud tulemused Finaal: 18. veebruar Osavõtjaid: 88 Olümpiavõitja 2006: Michael Greis, Saksamaa Ametlikud tulemused Finaal: 26. veebruar Osavõtjaid: 19 võistkonda Olümpiavõitja 2006: Saksamaa Ricco Gross, Michael Rösch, Sven Fischer, Michael Greis Ametlikud tulemused Finaal: 13. veebruar Osavõtjaid: 89 Olümpiavõitja 2006: Florence Baverel-Robert, Prantsusmaa Ametlikud tulemused Finaal: 16. veebruar Osavõtjaid: 60 Olümpiavõitja 2006: Kati Wilhelm, Saksamaa Ametlikud tulemused Finaal: 21. veebruar Osavõtjaid: 30 Olümpiavõitja 2006: Anna Carin Olofsson, Rootsi Ametlikud tulemused Finaal: 18. veebruar Osavõtjaid: 87 Olümpiavõitja 2006: Svetlana Išmuratova, Venemaa Ametlikud tulemused Finaal: 23. veebruar Osavõtjaid: 19 võistkonda Olümpiavõitja 2006: Venemaa Anna Bogali, Svetlana Išmuratova, Olga Zaitseva, Albina Ahhatova Ametlikud tulemused OM-i ametlikud tulemused
Aardla raudteepeatus

Aardla raudteepeatus on raudteepeatus Tartumaal Tartus. Tartu–Valga raudteeliini äärde jääva Aardla raudteepeatuse kõrval asub ka Kirsi raudteepeatus (Tartu–Koidula raudteeliin). Peatuses asub üks pikk perroon. Piletihinnalt kuulub peatus Tartu piirkonda. Aastani 2008 järgnes sellele Variku raudteepeatus. http://elron.ee/wp-content/uploads/2016/01 FOTO: Aardla peatus aastal 1971; Baltic Trains Picture Gallery Infot peatuse kohta; fotod (vene keeles)
Ropka raudteejaam

Ropka raudteejaam on raudteejaam Tartumaal Kambja vallas Külitse ja Laane küla piiril. Raudteejaam avati 1923. aastal. Toona jäi see Ropka valda. Läbi Ropka kulgeb 1887. aastast alates laiarööpmeline Tartu–Valga raudtee. Piletihinnalt kuulub jaam Tartu piirkonda, peatusest edasi Valga suunas kehtivad peatusepõhised piletihinnad. Aastani 2008 eelnes Ropkale Variku raudteepeatus ja järgnes Aiamaa raudteepeatus. 2010. aastal avati Ropkal uus 550 mm kõrgune pikk teedevaheline perroon. Ropka jaama perroon Ropka jaamahoone Endiste raudteelaste aiamaakrundid Ropkal http://elron.ee/wp-content/uploads/2016/01 TARTU - VALGA; Eesti Raudteeajaloo Selts Tartu Postimees: "Raudteepensionärid ei sõida aiamaale rongiga"; 25.06.2002 Reisirong D1 Ropka jaamas (aasta 1998); YouTube-i video Infot jaama kohta; fotod (vene keeles)
Nõo raudteejaam

Nõo raudteejaam (saksa keeles Niggen) on raudteejaam Tartumaal Nõo vallas Nõo alevikus. Jaamas peatuvad Elroni reisirongid liinil Tartu–Valga. Nõo jaamas asub üks 100 m pikkune raudteedevaheline perroon. Raudteejaam avati 1898. aastal. Toona jäi see Nõo kihelkonda Vastse-Nõo mõisa ja Nõo kirikumõisa maade piirile. Läbi Nõo kulgeb 1887. aastal valminud laiarööpmeline Tartu–Valga raudtee. Raudteejaama aadress on Aleksander Lätte tänav 2. Juhan Laas on Nõo raudteejaama kohta rääkinud: „Tartu-Valga-Irboska raudteeliin ehitati 1889.a. Siis oli Tartust lähem jaam Elva. Nõo elanikud saatsid palvekirja, et Nõkku raudteejaam avataks. Tuli vastus, et kui Nõkku aastas teatud arv pileteid müüakse, siis avatakse jaam. Ühtlasi avati katseks peatuskoht. Siis pidasid kõik Tartus elavad Nõo inimesed plaani kokku ja sõitsid oma tuttavatega Nõkku surnuaia pühale. Sellega oli piletite arv müüdud ja jaam avati Tartust 15,3 km kaugusel. Sellest saadik on Tartu inimestel kombeks Nõkku surnuaia pühale sõita.“ – Kuni aastani 2008 eelnes Nõole Tartu suunalt Aiamaa raudteepeatus ja oli eraldi käigus ka Tartu–Elva rongiliin. Nõo jaam aastal 1918 AS Operaili kaubarong Nõo jaamast läbisõidul Perroon Nõo jaama endised abihooned Nõo jaamahoone (ET-post) Nõo jaama tehnokorraldusakt; AS Eesti Raudtee Nõo pärimus. Jutte endistest aegadest (vaadatud 8. september 2012) FOTO: Nõo jaam ja reisirongid aastal 1999; Baltic Trains Picture Gallery Infot jaama kohta; fotod (vene keeles) Fotosid
Mertvovod

Mertvovod (ukraina keeles Мертвовод) on jõgi Ukrainas. Jõgi algab Kirovogradi oblastist Dnepri kõrgustikult, voolab valdavalt edelasse, läbib Bratske alevi ja suubub Mõkolajivi oblastis Voznessenskis vasakult Lõuna-Bugi. Mertvovod on 114 km pikk ja tema valgla pindala on 1820 km². Mertvovodi suubub 148 pisikest vooluveekogu, mille kogupikkus on 565 km. Neist suurim lisajõgi on paremalt suubuv Arbuzinka. Kesk- ja alamjooksul voolab Mertvovod kitsas maalilises kanjonis, mis on kärestikuline ja kuni 40–50 m kõrguste seintega. Selle kaitseks on moodustatud maastikukaitseala Granitno-Stepnoje Pobužje. Mertvovodi vesi on väga kare, karedus on 19,1 milligramm-ekvivalenti liitri kohta, soolsus on 2,5‰. Jõe pinnakihid on saastunud metalliioonide (magneesium, mangaan, naatrium, raud) ja orgaaniliste ühenditega. Kareda ja soolase vee järgi ongi jõgi saanud nime Mertvovod (ukraina keeles 'surnud vesi'). Mertvovod voolab Euraasia ühes geoloogilises mõttes vanimal kohas, Ukraina kilbil. See paik ei ole viimase 60 miljoni aasta jooksul merega kaetud olnud. Mertvovodi kanjonis paljanduvad arhaikumi ja proterosoikumi graniidid. Vanakreeka ajaloolane Herodotos kirjeldas oma "Historia" 4. köites Hypanise (Lõuna-Bugi) kanti – see jõgi asus sküütide ja alasoonide[küsitav] maa piiril. Herodotose sõnul voolab Hypanisesse vasakult allikas kibeda veega. Allikat ja kogu seda kanti olevat nimetatud sküüdi keeles sõnaga, mis kõlab umbes nagu Eksampeios. Ajaloolaste hinnangul peetakse Eksampeiose all silmas just nimelt Mertvovodi.
Tõravere raudteepeatus

Tõravere raudteepeatus on raudteepeatus Tartumaal Nõo vallas Tõraveres. Peatuses asub üks täispikk perroon, kus peatuvad Elroni reisirongid liinil Tartu–Valga. FOTO: Tõravere peatus ja reisirong aastal 1974; Baltic Trains Picture Gallery Infot peatuse kohta; fotod (vene keeles)
Föhr

Föhr (põhjafriisi keeles Feer, taani keeles Før) on Saksamaale kuuluv saar Põhjameres, üks Põhja-Friisi saartest. Föhr asub Saksamaa suurimast Põhjameres olevast saarest Syltist kagus ja Amrumist kirdes. Need kaks saart kaitsevad Föhri tormide eest ja Föhri kutsutakse sellepärast roheliseks saareks. Saare pikkus idast läände on 12 km, põhjast lõunasse 6,8 km ja pindala on 83 ruutkilomeetrit. Ta on pindalalt Saksamaa 5. saar. Friisi saartest on ta pindalalt Hollandile kuuluva Texeli, Taanile kuuluva Rømø ja Saksamaale kuuluva Sylti järel neljandal kohal. Rannajoon on liigestumata. Saar on madal, kõrgus kuni 13 meetrit. Saarest rõhuv enamik on vähem kui 2 meetrit kõrgel merepinnast ja osa saarest on merepinnast allpool, kõrgemad kohad on lõunarannikul. Piki rannikut asuvad umbes 2 meetri kõrgused düünid, mis kaitsevad saare keskosa mere eest. Föhri ala oli asustatud juba neoliitikumis. Siis ta polnud veel saar. 7. sajandil saabusid sinna friisid ja rajasid oma asulad. Millal see kant Taani võimu alla läks, pole teada, kuid Valdemar II ajal oli ta Taani osa ja jäi selleks kuni 1864. aastani, mil Saksamaa selle vallutas ja annekteeris. Kuni 16. jaanuarini 1362 oli Föhr isegi mitte poolsaar, vaid osa mandrist, mille piir jooksis tänapäeva Sylti ja Amrumi lääneservast. Tänapäeva Föhri ala ühendas merega jõesuu, mis meretõusu ajal muutus laheks. Kuid sel päeval tabas Põhjamere lõunarannikut tohutu torm, mis ujutas üle palju maad, uhtus pinnase koos sellel olevate majadega ära ning muutis Föhri, Amrumi, Sylti, Strandi ja teisi endisi kõrgemaid kohti saarteks. 1526 jõudis saarele luterlus. Reformatsioon toimus 1530. Kuni 11. oktoobrini 1634 asus Föhrist edelas Strandi saar, siis ujutas torm selle üle ja uhtus pinnase merre, nii et saarest on tänapäeval alles üksnes kõrgeimad kohad Pellwormi ja Nordstrandi saar. 1842 valis Taani kuningas Christian VIII Föhri oma suveresidentsiks. Sellest ajast peale muutus turism Föhri jaoks tähtsaks. 1920 korraldati Saksamaa ja Taani piirialadel rahvahääletus selle kohta, kust peaks kulgema piir. Föhri saare elanikud hääletasid Taanisse kuulumise poolt, aga et Taanile lähemal olevad piirkonnad hääletasid Saksamaale kuulumise poolt, ei hakatud Föhrist Taani enklaavi tegema, vaid saar jäeti Saksamaale.
Peedu raudteepeatus

Peedu raudteepeatus (saksa keeles Peedi) on raudteepeatus Tartu–Valga raudteeliinil Tartumaal Elvas Peedu linnaosas. Peedul peatub mõlemas suunas päevas neli reisirongi liinil Tartu–Valga. Peedu raudteepeatus avati koos raudteeliiniga 1887. aastal. Avamisel jäi peatus Nõo kihelkonda Vana-Nõo mõisa maadele. Puidust ootepaviljon (jaamahoone) valmis peatusega ühel ajal. Hoone on hävinud. Ehitatud on uus ootepaviljon. Aastani 2008 eelnes Peedule Vapramäe raudteepeatus. 2010. aasta lõpul valmis Peedul uus 550 mm kõrgune pikk perroon. Mehis Helme "Eesti raudteejaamad" (Tänapäev 2003) Uued perroonid kerkivad mürinal; Tartu Postimees, 14.10.2010 Asta Põldmäe: "Peedu jaamaülem"; Elva linnaosa Peedu kodulehel FOTO: Peedu peatus aastal 1966; Baltic Trains Picture Gallery Infot peatuse kohta; fotod (vene keeles)
Palupera raudteejaam

Palupera raudteejaam (varem ka Pritsu; saksa keeles Palloper) on raudteejaam Tartu–Valga raudteelõigul Tartu maakonnas Elva vallas Paluperas. Palupera naaberjaam Tartu suunal on Elva ja Valga suunal Puka raudteejaam. Jaamas peatuvad Elroni reisirongid liinil Tartu–Valga. Paluperas asub üks lühike (30 m) osalise katusealusega raudteedevaheline perroon, mille tõttu toimub rongist väljumine ainult läbi C-ala. Enne 2010. aastat eelnes Paluperale Tartu suunalt Uderna raudteepeatus ja järgnes Aakre raudteepeatus. Algselt oli seal Middendorffi peatus, mis asus Otepää kihelkonnas Palupera mõisa maadel. Puidust jaamahoone valmis 1926. aastal Leon Johansoni tüüpprojekti järgi sarnaselt Kaarepere ja Vaeküla jaamahoonetega. Kahekorruseline puitehitis esindas tollast Eesti arhitektuuri. Hooneid iseloomustas ühe- ja kahekorruselisest plokist koosnev kelpkatus ning püstlaudis. Jaamahoone alumisel korrusel asusid ametiruumid jaamaülemale ja jaamakorraldajatele, samuti piletikassa, pagasi vastuvõtulett, ruumikas ootesaal ja puhvetiruum. Hoone teisel korrusel oli jaamaülema ametikorter. Jaamahoone lammutati 2000. aastal. Tänapäeval täidab jaamahoone funktsiooni silikaattellistest ja kelpkatusega elektritsentralisatsiooni post, mis püstitati 1990. aastate algul. Elektritsentralisatsiooni post-jaamahoone Kaubaait Vaatega Palupera jaamast Tartu suunas Esialgne Middendorfi peatus ja ootepaviljon Palupera jaam, 1930. aastad Palupera raudteejaam ja jaamahoone aastal 1935 Raudteetransport Eestis Tartu–Valga raudtee Palupera jaama tehnokorraldusakt[alaline kõdulink]; AS Eesti Raudtee Waba Maa, nr. 294, 15 detsember 1926 (DIGAR) Mehis Helme "Eesti Raudteejaamad" (Tänapäev 2003) Palupera piirkonna ajaloost. I Eesti Vabariigi aeg. (Vaadatud 02.07.2012) EVR Kaart # Palupera. (Vaadatud 02.07.2012) Välja, Leele (2012). 20. sajandi Eesti raudteejaamad. Alusuuring (PDF). Tallinn: Kultuurimälestiste riiklik register. Lk 52. Vaadatud 20.06.2022. VIDEO: Paluperas töötab Eesti staazikaim raudteelane, tartlanna Naima Kikas; Tartu Postimees, 02.11.2020 Eesti Raudtee paigaldab uut teed; Lõuna-Eesti Postimees, 11.08.2007 Palupera uue jaamahoone ehitustööd; Postimees (1886-1944), nr. 161, 19 juuni 1926 (DIGAR) FOTO: Palupera jaamahoone aastal 2000; Baltic Trains Picture Gallery Infot jaama kohta; fotod (vene keeles) Palupera piirkonna ajaloost
Puka raudteejaam

Puka raudteejaam (saksa keeles Bockenhof) on raudteejaam Valgamaal Otepää vallas Pukal. Raudteejaam asub laiarööpmelise Tartu–Valga raudtee ääres. Avamisel jäi see Sangaste kihelkonda Vana-Puka mõisa aladele. 2010. aasta lõpul avati Puka jaamas uus 55 cm kõrgune ja 100 m pikkune teedevaheline reisijate perroon. Enne aastat 2010 eelnes jaamale Tartu suunalt Aakre raudteepeatus. Puka raudteejaam oli üks punkte, kust viidi märtsiküüditamise käigus eestlasi Siberisse. Puka jaamahoone valmis 1889. aastal, kaks aastat pärast raudtee valmimist. Puidust kroonuhistoritsistlikus stiilis ühekorruseline jaamahoone ehitati tüüpprojekti järgi sarnaselt nt Antsla, Karula jt jaamade hoonetega. Valdavalt rõhtlaudvoodrile sekundeerib hoone sokliosas kuni aknalaudadeni püstlaudvooder, mis on eraldatud ülemisest osast kitsa liseeniga. Poolkelpkatusega hoone keskosas asus ootesaal, millele lisandusid ametiruumid maja mõlemas otsas. Jaamahoone asetseb raudtee lääneküljel, moodustades ühes abihoonetega tervikliku jaamaansambli. Alates 1999. aastast on hoone arvel kultuurimälestisena (nr 23202). Puka jaamahoone kuulub AS Eesti Raudteele ja on vähesel määral kasutusel tänini. Jaamahoone Ladu Tööliste elamu Käimla Diiselrong DR1B-3716 Puka jaamas Kultuurimälestiste riiklik register; peahoone Kultuurimälestiste riiklik register; abihoone Kultuurimälestiste riiklik register; tööliste elamu Kultuurimälestiste riiklik register; käimla Kultuurimälestiste riiklik register; ladu Infot jaama kohta; fotod (vene keeles)
Mägiste raudteepeatus

Mägiste raudteepeatus on raudteepeatus Valgamaal Otepää vallas Ädul. Peatuskoht on varustatud 30 m pikkuse ja 55 cm kõrguse ooteplatvormiga, mille tõttu toimub väljumine ja sisenemine rongi ainult läbi C-ala. Mägistel peatuvad Elroni reisirongid liinil Tartu–Valga. Mägiste pooljaam avati 1919. aasta sügisel samanimelise küla juurde. Avamisel jäi jaam Kuigatsi valda. Varem asus Mägistel ka ühekorruseline puidust jaamahoone, mis lammutati 2004. aastal. Enne 2010. aastat järgnes Mägistele Valga suunal Pikaantsu raudteepeatus. Mägiste (2012) Mägiste raudteepeatus (2010) Edelaraudtee reisirong DR1B lahkumas Mägistelt Tallinna suunas (2010) Arved Duvin. Lugusid raudteedest Eestimaal. Lk 97 FOTO: Mägiste peatus aastal 2003; Baltic Trains Picture Gallery Infot peatuse kohta; fotod (vene keeles)
Keeni raudteejaam

Keeni raudteejaam on raudteejaam Valgamaal Otepää vallas Keeni külas, umbes 3 km kaugusel Keeni keskusest. Läbi Keeni raudteejaama sõidavad Elroni reisirongid liinil Tartu–Valga. Keenil asub üks lühike perroon (30 m), mille tõttu toimub rongist väljumine ainult läbi C-ala. Keeni raudteejaam rajati 1894. aastal senise Lota raudteepeatuse asemele seoses oluliselt tihenenud rongiliiklusega Tartu–Valga raudteel. Avamisajal asus jaam Sangaste kihelkonnas Keeni mõisa maadel. Alates 25. märtsist 1949 küüditati läbi Keeni raudteejaama Siberisse Valgamaa elanikke. Enne aastat 2008 eelnes Keenile Pikaantsu raudteepeatus ja järgnes Mõneku raudteepeatus. 1953. aastal valmis Keenil stalinistlikus stiilis kivist jaamahoone. Hoone on ehitatud tüüpprojekti järgi analoogselt näiteks Abja, Orava jmt jaamahoonetega ning asub Tartu–Valga raudtee lääneküljel. Jaamahoone kuulub Eesti Raudteele ja on kasutusel tänini. Keeni raudteejaam Keeni jaamahoone ja jaamakorraldaja Keeni jaamahoone 1949. aasta küüditatute mälestuskivi Keeni jaamas Saksa sõjaväelased Keeni raudteejaamas (1918) "Küüditatud mälestasid Keeni raudteejaamas Siberi-kaaslasi", Valgamaalane 28.03.2006 Keeni raudteejaam, XX sajandi arhitektuur; Kultuurimälestiste register Infot jaama kohta; fotod (vene keeles)
Sangaste raudteejaam

Sangaste raudteejaam (saksa keeles Sagnitz) on raudteejaam Valgamaal Valga vallas Tsirguliinas (nime saanud Sangaste mõisa järgi). Jaamas peatuvad Elroni reisirongid liinil Tartu–Valga ja paikneb üks täispikk teedevaheline perroon. Raudteejaam asub 1887. aastal valminud laiarööpmelise Tartu–Valga raudtee ääres. Sangaste jaam avati 1889. aastal. Jaamas võib toimuda ka kaupade rongidele ning neilt maha laadimine ja paikneb neli rööpapaari. Avamisel jäi jaam Sangaste kihelkonda Laatre mõisa maadele. Enne aastat 2008 eelnes Sangastele Mõneku raudteepeatus ja järgnes Raavitse raudteepeatus. Sangaste esimene, nikerdatud puitornamentidega jaamahoone ehitati 1889. aastal tüüpprojekti järgi sarnaselt Elva ja Lepassaare jaamahoonetega. 1922. aastal ehitati hoone põhjalikult ümber, mille tulemusel sai uue kuju katuseosa ja lihtsustus fassaad. 1944. aastal põles jaamahoone maha ja uue jaama peahoonena hakati kasutama kõrvalhoonet, mis oli algselt ehitatud jaamatöötajate elamuks. Hoone kuulub nüüdseks AS Eesti Raudteele ja on kasutusel tänaseni. Sangaste raudteejaam Sangaste elamu-jaamahoone Jaama veetorn Sangaste jaamast vaatega Tartu suunal Pumbajaam Sangaste raudteejaamas aastal 1889 Rootsi kuninga rong läbisõidul Sangaste jaamast Sangaste GALERII: Wabaduse rong jõudis Tsirguliina Sangaste raudteejaama; Lõunaeestlane, 28.01.2019 Mehe armastus raudtee vastu püsib edasi; Lõuna-Eesti Postimees, 15.01.2005 Infot jaama kohta; fotod (vene keeles)
Lasva vald

Lasva vald oli vald Võru maakonnas. Lasva vallavanem oli Juris Juhansoo. Lasva vallas oli 37 küla: Andsumäe, Hellekunnu, Husari, Kaku, Kannu, Kõrgessaare, Kääpa, Kühmamäe, Lasva, Lauga, Lehemetsa, Listaku, Madala, Mõrgi, Mäessaare, Noodasküla, Nõnova, Oleski, Otsa, Paidra, Peraküla, Pikakannu, Pikasilla, Pille, Pindi, Puusepa, Pässä, Rusima, Saaremaa, Sooküla, Tammsaare, Tiri, Tohkri, Tsolgo, Tüütsmäe, Villa ja Voki-Tamme küla. Lasva vald moodustati 1992. aasta 7. mail. 2017. aastal otsustas Vabariigi Valitsus liita Lasva vald haldusreformi käigus moodustatava Võru vallaga. Lasva Vallavolikogu ei soovinud vabatahtlikult ühineda ja vaidlustas sundliitmise Riigikohtus, kuid jäi seal kaotajaks. EELK Pindi Jaani kirik ja kalmistu Lasva veetorn-galerii Statistikaamet, vaadatud 30.05.2017. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator Siseministeerium: Kohalike omavalitsuste juhid 2014. a. jaanuari seisuga, vaadatud 17. oktoober 2014 Järva maakonna Roosna-Alliku valla, Viljandi maakonna Kõo ja Viiratsi valla ning Võru maakonna Lasva valla omavalitsusliku staatuse kinnitamise kohta (vastu võetud 07.05.1992) Vabariigi Valitsuse 22. juuni 2017. a määruse nr 105 "Lasva valla, Orava valla, Sõmerpalu valla, Vastseliina valla ja Võru valla osas haldusterritoriaalse korralduse ja Vabariigi Valitsuse 3. aprilli 1995. a määruse nr 159 "Eesti territooriumi haldusüksuste nimistu kinnitamine" muutmine" põhiseaduspärasuse kontroll "Kultuuriasutused". Võru valla koduleht. Vaadatud 24.04.2022.
Škoda 14Tr

Škoda 14Tr on Tšehhoslovakkia trollibussimudel, mida 1980.–2003. aastal valmistati Škoda tehases Ostrov nad Ohřís. Pärast realiseerimata Škoda 13Tr-i projekteeriti firmas Škoda 20. sajandi 70. aastatel järgmine trollibussitüüp, mis sai tähiseks 14Tr. Arendustööd jäid aga seisma, sest eeldati trolliliikluse asendamist autobussidega. Alles naftakriis põhjustas selle seisukoha ümberhindamise ja töö trolli 14Tr kallal jätkus. 14Tr on kaheteljeline trollibuss. Selle karkassi moodustavad omavahel kokkukeevitatud osad – raam, külgseinad, katus ja otsad. Kõik osad on valmistatud terasprofiilidest ja pressitud detailidest. Karkass on kaetud terasplekiga, akende all oleval osal on soojusisolatsioon ja vibratsioonivastane värvkate. Seinad on seestpoolt kaetud kunstmaterjalist plaatidega. Kere paremal küljel on kaks (osadel ekspordiks mõeldud trollidest) või kolm kahetiivalist ust. Istmed paiknevad sõidusuunas ja on kaetud kunstnahaga. Elektrisüsteemi puhul kasutati ära trollibussi 9Tr viimaste seeriate eelist – türistoridega impulssreguleerimist. Škoda tehases Ostrov nad Ohřís ei ole alates 2004. aastast uusi trollibusse algusest lõpuni toodetud (tootmine toimub koostöös teiste firmadega), kuid 2002. aastal hakati seal valmistama varukeresid nende trollibusside jaoks, mille kere on parandamatult kahjustunud (näiteks korrosiooni või õnnetuse tõttu). Pikkus: 11,34 m Laius: 2,5 m Kõrgus: 3,41 m Tühimass: 10 t Kohti kokku: 80 (kolmeukseline) / 80 (kaheukseline) Istekohti: 24–29/32–41 Seisukohti: 56–51/48–39 Mootori võimsus: 100–120 kW Suurim kiirus: 65 km/h Esimene prototüüp valmistati juba 1972. aastal. See erines teistest trollidest 14Tr otste poolest. Pärast mitmesuguseid katseid müüdi see 1974. aastal Mariánské Lázněsse. 1981. aastal müüdi see maha. Teise prototüübi saatus oli sarnane. See valmistati 1974. ja veel samal aastal müüdi samuti Mariánské Lázněsse. Seal sõitis see kuni mahakandmiseni 1984. aastal. Pärast 14Tr-i arendustööde jätkamist valmistati 1980. aastal veel viis prototüüpi, mis hiljem toodetutest peaaegu ei erinenud. 1988. aastal valmistati 14Tr-i prototüüp 750 V tööpinge jaoks. Kasutusele võeti see aasta hiljem Slovakkias Banská Bystricas. 1972–2004 valmistati 3852 trolli (koos versioonidega 14TrM, 14TrE ja 14TrSF). Lisaks paljudele idabloki riikidele jõudsid need ka USA-sse Daytonisse ja San Franciscosse. Baltimaades on seda tüüpi trollid lisaks Tallinnale ka Riias, Vilniuses ja Kaunases. Tallinn sai vahemikus 1983–1989 99 kolmeukselist trolli 14Tr (210-308). Škoda 14Tr Tallinna Trammi- ja Trollibussikoondise kodulehel
Henry Stuart

Henry Stuart, esimene Albany hertsog ja Rossi krahv (oma lapsepõlvetiitli järgi ka Lord Darnley; 7. detsember 1545 Temple Newsam, Leeds – 10. veebruar 1567 Kirk o' Field, Edinburgh) oli Šotimaa konsortkuningas 1565–1567, Šotimaa kuninganna Mary I abikaasa. Henry Stuart sündis Inglismaal neljanda Lennoxi krahvi Matthew Stewarti ja Margaret Douglase pojana. Tema isa oli Inglismaal pagenduses ning naasis Šotimaale alles 1564. aastal. Henry Stuart abiellus 29. juulil 1565. aastal Holyroodhouse'i palees oma sugulase Mary I-ga. 30. juulil sai ta Šotimaa kuninga tiitli, kuid sellega ei kaasnenud mingit kuninglikku võimu. Henry ja Mary abielu oli õnnetu. Henry oli kuningannast kolm aastat noorem ning võrdlemisi ebaküpse käitumisega. Henry olevat olnud õela iseloomuga, lisaks liialdas ta alkoholiga. Kõige selle tõttu oli ta Šotimaa kõrgaadli hulgas ebapopulaarne. Peatselt pärast abiellumist jäi Mary rasedaks. Henry, kes oli kade Mary erasekretäri David Rizzio peale, süüdistas teda kuninganna rasestamises ning lasi ta mõrvata. Pärast poeg Jamesi sündi paari omavahelised suhted paranesid. Henry oli endiselt aadli hulgas ebapopulaarne ning ka tema suhted Maryga halvenesid taas pärast seda, kui too nõudis endale abikaasaga võrdseid õigusi. 10. veebruaril 1567 leiti Henry ja tema teenri surnukehad Hamiltonide maja aiast Edinburghis Kirk o' Fieldis, kus nad olid peatunud. Henry kandis vaid öösärki, mis lubab oletada, et ta põgenes kiiruga oma magamistoast. Samal ööl oli majas toimunud plahvatus, millest Henry oli eluga pääsenud ning õue põgenenud, kus ta mõrvati. On oletatud ka, et Henry ja tema teener kägistati majas ning plahvatus korraldati mõrvade varjamiseks. Peamisteks kahtlusalusteks mõrvas olid James Hepburn, neljas Bothwelli krahv (kellest sai Mary järgmine abikaasa) ja tema toetajad, eelkõige Archibald Douglas, kelle kingad leiti mõrvapaigalt. Mõrvas kahtlustati ka kuninganna Maryt. Henry mõrv oli üheks võtmesündmuseks Šotimaa allakäigul ning liitmisel Inglismaaga. Stewarti klann Stuartid
Misso vald

Misso vald oli vald Võru maakonnas. See oli ainuke Eesti vald, millel oli maismaapiir kahe välisriigiga: Venemaa ja Lätiga. Misso vallavanem oli Mariliis Raidma. Misso vald moodustati 1992. aasta 10. septembril. 2017. aasta omavalitsuste haldusreformiga liideti Misso valla setu külad Hindsa, Koorla, Kossa, Kriiva, Leimani, Lütä, Mokra, Määsi, Napi, Pruntova, Põrstõ, Saagri, Tiastõ, Tiilige, Toodsi ja Tserebi Setomaa vallaga. Ülejäänud Misso vald liitus Rõuge vallaga. Misso Misso vallas oli 54 küla: Hindsa, Hino, Horosuu, Häärmäni, Hürsi, Kaubi, Kimalasõ, Kiviora, Koorla, Korgõssaarõ, Kossa, Kriiva, Kundsa, Kurõ, Käbli, Kärinä, Laisi, Leimani, Lütä, Mauri, Missokülä, Mokra, Muraski, Määsi, Möldre, Napi, Parmu, Pedejä, Pruntova, Pulli, Pupli, Põnni, Põrstõ, Pältre, Rammuka, Rebäse, Ritsiko, Saagri, Saagrimäe, Saika, Sakudi, Sandi, Sapi, Savimäe, Savioja, Siksälä, Suurõsuu, Tiastõ, Tiilige, Tika, Toodsi, Tserebi, Tsiistre ja Väiko-Tiilige küla. Misso vallas on palju järvi, tuntumad on Hino järv, Kisejärv ja Pullijärv. Kisejärve maastikukaitseala Immaku järv Sõdaalonõ järv Põrstõ järv Misso Valla Leht Statistikaamet, vaadatud 30.05.2017. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator Siseministeerium: Kohalike omavalitsuste juhid 2014. a. jaanuari seisuga, vaadatud 17. oktoober 2014 Harju maakonna Keila ja Loksa valla, Hiiu maakonna Käina ja Lauka valla ning Kärdla linna, Jõgeva maakonna Saare valla ja Mustvee linna, Kohtla-Järve linna Püssi alevi ning Võru maakonna Misso valla omavalitsusliku staatuse kinnitamise kohta