laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Sõiduauto

Sõiduauto on väiksem reisijate ja nende vähese käsipagasi vedamiseks mõeldud auto. Eesti liiklusseaduse kohaselt loetakse sõiduautoks autot, milles on lisaks juhikohale kuni kaheksa kohta reisijatele (suuremad reisijaveoks mõeldud sõidukid klassifitseeritakse bussideks). Samuti võib sõiduauto olla ka ühissõiduk, kui see on ühistransporditeenuse osutamiseks ette nähtud. Sõiduauto juhtimiseks on nõutav B-kategooria juhiluba. Sõiduautod on vanim autotüüp. Ehkki 19. sajandi II poolel töötasid mitmed leiutajad autode kallal üheaegselt, nimetatakse esimeseks sõiduautoks sageli Karl Benzi 1885. aastal ehitatud Benz Patent-Motorwagenit, millega Bertha Benz tegi 1888. aastal ka esimese pikamaasõidu (kokku 194 km). Esimeseks massiliselt levinud sõiduautoks sai Ford Model T, mida toodeti 1908–1927. Kabriolett Kombi Kupee Limusiin Linnamaastur Luukpära Maastur Mahtuniversaal Mikrobuss Pikap Sedaan Universaal Väikebuss "Liiklusseadus". eRT. Vaadatud 27. juuni 2019.
Kiiljaht

Kiiljaht (inglise keeles keelboat) on raskuskiiluga purjepaat. või purjelaev. Kiiljahi kere on kaetud tekiga. Kiilu alaosasse on lisatud pliist või malmist raskus, mis tagab hea püstivuse ning vähendab triivi. Avamerejahtidel on tavaliselt abimootor(sisemootor), meeskonnakajut ning veekindlad vaheseinad. Eesti üks tuntumaid jahte on ümbermaailmareisi teinud kiiljaht Lennuk. Kiiljaht Merevikis (vaadatud 12.05.2019)
Leelisbasalt

Leelisbasalt (inglise alkali basalt) on basaldi erim, mis sisaldab normatiivset nefeliini. Leelisbasaldi "leeliselisus" väljendub selles, et võrreldes tavalise basaldiga sisaldab ta enam leelismetalle kaaliumi ning naatriumi. Varem on leelisbasalti defineeritud kui basalti, mis sisaldab aktsessoorsete mineraalidena feldšpatoide. Sisaldab enamasti titanoaugiiti ja oliviini. Leelisbasaldid on levinud ookeanilistel saartel ning mandrilistes riftivööndites.
Keskmine kivim

Keskmine kivim (inglise intermediate rock) on tardkivim, mille ränidioksiidisisaldus jääb vahemikku 52...63% (massiprotsent). 'Keskmine' tähendab seda, et kivimi keemiline koostis ei ole ei happeline ega ka aluseline, vaid nende vahepealne. Tüüpiline keskmine kivim on andesiit. Ligilähedaselt sellise koostisega on ka keskmine mandriline maakoor. Happeline kivim Aluseline kivim Ultraaluseline kivim Le Maitre, R. W. (2005). Igneous Rocks: A Classification and Glossary of Terms: Recommendations of the International Union of Geological Sciences Subcommission on the Systematics of Igneous Rocks (2. trükk). Cambridge University Press. Lk 93. ISBN 0521619483
Iisaku katedraal

Iisaku katedraal on suurim õigeusu kirik Peterburis. Kirik on pühitsetud Dalmaatsia Iisakule. Kirik ehitati arhitekt Auguste de Montferrandi projekti järgi aastatel 1818–1858. Iisaku katedraal on üks maailma suuremaid kupliga sakraalehitisi. Kiriku kõrgus on 101,5 meetrit ja peakupli läbimõõt 26 meetrit.  Iisaku katedraal – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Mass Effect

"Mass Effect" on ulme-, märuli-, rolli- videomäng, mille andis välja Kanada tuntud videomängude tootja Bioware. Esimene mäng ilmus Xbox 360 ja Microsoft Windowsile, kuid alates teisest mängust "Mass Effect 2" on "Mass Effect" ilmunud ka PlayStation 3 platvormile. Triloogia keskendub mängija komandör Shepardi tegelaskujule. Shepardi missioon on päästa galaktika tundmatu mehaanilise rassi käest tuntud ainult kui Reaperid (lõikurid). Komandör puutub oma kosmilisel seiklusel kokku teiste galaktikas elavate tehnoloogiliselt arenenud rassidega, kelle kultuuri, kommete, ajaloo ja probleemidega on võimalik mängu jooksul ühel või teisel moel tutvust teha. Esimeses mängus satub Shepard ühe esialgu rutiinse missiooni jooksul kontakti iidse tulnukate seadmega, mis kutsub temas esile nägemused muistse rassi hävimisest. Tuleb välja, et galaktilise nõukogu agent Saren Arterius on osutunud reeturiks. Ta on endale saanud tundmatu hiidlaeva Sovereign (mõistetav kui "kõrgeim valitseja") ja kogub armeed, et vallutada galaktika. Tegelikult on Sovereign Reaper, kes üritab alustada galaktikas massiivset invasiooni, mis hävitaks kõik tehnoloogiliselt arenenud orgaanilised olendid. Shepard pälvib endale au olla esimene inimene, kes on galaktilise nõukogu agent. Tema ülesandeks saab reeturiks osutunud agendi peatamine. Teise mängu tegevus leiab aset kaks aastat pärast esimest. Seal satub Shepard konfliktsesse liitu inimmeelse rassistliku organisatsiooniga Cerberus. Shepard saab teada, et inimkolooniaid üle galaktika tühjendatakse vägivaldselt asunikest. Et selgitada välja, kes on röövide taga, ning nad peatada, peab Shepard panema kokku meeskonna galaktika kõige andekamatest isikutest. Nii kohtub ta taas vanade sõpradega ja leiab ka uusi. Pärast pikka uurimist, saab Shepard teada, et taas on tegu Reaperite ebahumaanse plaaniga galaktikat rünnata. Kolmas ja väidetavalt viimane mäng, mis keskendub komandörile, paneb Shepardi täitma rasket ülesannet. Ta peab ühendama kogu galaktika, et seista vastu Reaperitele, kes on juba põrmustanud mitu planeeti ning on nüüd Maad vallutamas. Eesmärgi täitmise teevad raskeks rassidevahelised ajaloolised konfliktid, millele Shepard peab kuidagi lahendused leidma. Peeter Helme. Mänguarvustus: Mass Effect 3 VIDEO: HDTaneli ülevaade "Mass Effect 2"-st Mass Effect (360) — massiivselt efektiivne BioWare: "Mass Effect 3" tekitab mängijais soovi mehe eest väljas olla!
Salmanassar V

Salmanassar V (akadi: Šulmanu-ašarid; heebrea: שַׁלְמַנְאֶסֶר; kreeka: Σαλαμανασσαρ; ladina: Salmanasar) oli Assüüria kuningas aastatel 726 kuni 722 eKr. Nii Salmanassarist endast kui tema valitsusajast on allikate puudumisel teada võrdlemisi vähe. Babüloonia kuningate loend A annab Tiglat-pileser III (ehk Pulu) järglaseks Ululai, kes 25. Tebet '​il 726 eKr Assüüria troonile tõustes Salmanassar V omale trooninimeks võttis. Salmanassar V suurim saavutus oli Samaaria (Iisrael) vallutamine. Teine Kuningate Raamat kirjeldab kuidas Salmanassar V Iisraeli kuninga Hoosea vangistas, kolm aastat Samaariat piiras ja selle elanikud küüditas, “pannes nad elama Halahhi, Haabori jõe äärde Goosanisse, ja meedlaste linnadesse”. Samaaria linnadesse asustati seevastu ümber inimesed “Paabelist, Kuutast, Avvast, Hamatist ja Sefarvaimist.” Samaaria langemisega muutus Iisraeli kuningriik Assüüria provintsiks. Otsese Assüüria võimu all jätkas ka Babüloonia – Salmanassar V istus korraga nii Assüüria kui Babüloonia troonil. Vaatamata laialt levinud arvamusele, et Salmanassari ametlik nimi Babüloonia kuningana oli varem mainitud Ululai, ei ole selle väite õigsus kinnitust leidnud. 722 eKr kaotas Salamanassar revolutsiooni käigus trooni Sargon II-le. Sargoni väitel põhjustas ülestõusu Salmanassari otsus kehtestada maksud seni vabale linnadele Assurile ja Harranile. Lisaks on tõenäoline, et Assüüria-vastased meeleolud jätkusid Babüloonias, mille lõunaosas (Bit-Adini) Salmanassar oli seetõttu sunnitud läbi viima küüditamisi. Lisaks Samaaria vallutamisele omistab Josephus Salmanassarile viis aastat kestnud Tüürose piiramise. ABC 1 i.27-30. Grayson 1991: 85, Kuhrt 1995: 497. Salamanassar V ajast ei ole säilinud ühtegi raidkirja, limmu-kroonika on kahjustunud ja Babüloonia kroonika mainib ainult Samaari vallutamist. Grayson 1991 : 85. Luckenbill 1925: 162. Grayson 1991: 85. 2.kuningate 17:3-6 [1], 18:9-11 [2] 2.kuningate 17:24. [3] Kuhrt 1995: 497. Kuhrt 1995: 497, Grayson 1991: 86. Grayson 1991: 86. Brinkman on pakkunud, et Ululai oli hüüdnimi, tuletatud Salmanassari sünnikuust Ululu '​st. Grayson 1991 : 86. Grayson 1991: 86. Josephus Antiquitates Judaicae 9.14; Hallo and Simpson 1998: 133. Grayson, A.K. 1975. Assyrian and Babylonian Chronicles. Locust Valley, N.Y. (lüh. ABC) Grayson, A.K. 1991. 'Assyria: Tiglath-Pileser III to Sargon II (744-705B.C.)', CAH 3.2, 71-102. Hallo, W.W. & Simpson, W.K. 1998 (2nd ed.). The Ancient Near East: A History. London. Kuhrt, A. 1995. The Ancient Near East, c. 3000–330 BC, Vol. 2. London. Luckenbill, D.D. 1925. 'The First Inscription of Shalmaneser V', The American Journal of Semitic Languages and Literatures, 41, 162-164.
Aleksander Niine

Aleksander Niine (1936. aastani Aleksander Spuhl; 10. august (vkj 29. juuli) 1910 Oru vald, Läänemaa – 23. jaanuar 1975 Kaunas) oli eesti maastikuarhitekt ja aiandusteadlane. Aleksander Niine oli aedniku poeg. Niine lõpetas 1929 Läänemaa Ühisgümnaasiumi, 1931 Vahi aiandus-mesinduskooli ja 1939 Readingi Ülikooli Inglismaal. 1965. aastal kaitses ta Eesti Teaduste Akadeemia juures põllumajanduskandidaadi kraadi väitekirjaga "Maastikuarhitektuuri ja haljastamise probleem Eesti NSV-s". Ta töötas 1931–1932 Tartus Eerika puukoolis, oli 1934–1935 Haapsalu linnaaednik, 1939–1940 Tallinnas Loodushoiu ja Turismi Instituudi iluaianduse eriteadlane ja 1940–1950 linna aiandusosakonna juhataja. 1950–1960 oli Niine Eesti TA teadur, 1961–1974 Tallinna Botaanikaaia maastikuarhitektuuri osakonna juhataja, ühtlasi 1942–1974 ERKI maastikuarhitektuuri õppejõud, sh 1944–1950 dotsent. Aleksander Niine on uurinud maastikuarhitektuuri ja iluaianduse kujunemist Eestis, valgustanud selle ala aktuaalseid probleeme teaduslikes väljaannetes ja ajakirjanduses. Ta kasvatas uue põlvkonna Eesti maastikuarhitekte. Niine koostas üle 40 haljastus- ja maastikukujundusprojekti, mis ka teostati. Nende seas on Tallinnas Viru tänava nurga haljasala, Rävala puiestee ja Estonia teatri esine park, Tõravere observatooriumi ja Võrtsjärve limnoloogiajaama haljastus, Jägala looduspark jt. Suurtööks sai Tallinna Botaanikaaia üldplaneeringu (1959–1968) ning rosaariumi, dendraariumi jt detailplaanide koostamine. Niine oli Eesti Aianduse ja Mesinduse Seltsi (EAMS), Eesti Looduseuurijate Seltsi (LUS) ja Arhitektide Liidu liige. Ta avaldas üle 70 teadustrükise ja aimeartikli, sh 5 raamatut. Üheaastased lilled (kaasautor A. Süvalepp). Tallinn, 1955 Püsilillepeenar. Tallinn, 1956; Ilupuud ja -põõsad (kaasautor V. Veski). Tallinn, 1961 Maastikuarhitektuuri probleeme Eesti NSV-s. Tallinn, 1965 What requirements are to be met in recreational areas. // Man and environment. Tallinn, 1973 Haljastaja käsiraamat. Tallinn, 1976 Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide Eesti aianduse biograafiline leksikon. Tallinn, 1998, 94–95 Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon. Tallinn, 1996, 342 Eesti Entsüklopeedia 14, 323 Brafman, E. "Pargid Eestis" Tallinn, 1980, 10, 31, 250 Jõeste, M. "Mälestuseks" Eesti Päevaleht, 20.07.2000 Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.
Rosaarium

Rosaarium ehk roosiaed on teaduslikul, õppe- või iluotstarbel rajatud aed, mille kollektsioon koosneb mitmesugustest roosisortidest ja kibuvitstest. Ehkki Hiinas on roose kasvatatud üle tuhande aasta, sai tänapäevaste rosaariumide eelkäijaks Prantsuse keisrinna Joséphine de Beauharnaisi 1799–1814 rajatud aed Malmaisonis Prantsusmaal. Joséphine tõi Prantsusmaale nii aednikud kui ka roosid, rahastades arvukalt taimekogumisretki. Tema surma aegu 1814. aastal kasvas aias üle 250 roosisordi. Väidetavalt tõid tema taimekogujad Prantsusmaale ka ligi 200 muud taime, nende seas daalia. Eestis on rosaariumid näiteks Tallinna (650 sorti 31 sordirühmast) ja Tartu botaanikaaias (250 sorti), kuid neid on rajatud ka mõisate juurde. Rosaarium oli Tallinna Botaanikaaia esimene kollektsioon, mis rajati maastikuarhitekt Aleksander Niine projekti järgi kunagisse president Konstantin Pätsi talu marjaaeda 1964. aasta kevadel. Charles & Brigid Quest-Ritson, "The Royal Horticultural Society Encyclopedia of Roses", Dorling Kindersley 2003, p. 8 http://www.napoleon.org/en/magazine/museums/files/National_Museum_the_Chateau.asp Stirling Macaboy (editor, Tommy Cairns), "The Ultimate Rose Book", Abrams New York, 2007, p. 88-89 "Tallinna Botaanikaaia rosaarium". Originaali arhiivikoopia seisuga 17. jaanuar 2012. Vaadatud 29. aprillil 2012. Tartu Ülikooli Botaanikaaia rosaarium[alaline kõdulink] "Tallinna Botaanikaaia rosaarium peab sünnipäeva" Bioneer.ee, 17. juuli 2009 Tallinna Botaanikaaia rosaarium Tartu Ülikooli Botaanikaaia rosaarium
Helmo Niine

Helmo Niine (aastani 1936 Helmo Nolke; sündinud 24. detsembril 1928 Tallinnas) on eesti keemik ja põllumajandusteadlane. Helmo Niine on teenistuja poeg. Niine lõpetas 1948 Viljandi 2. Keskkooli, 1953 TPI keemia-mäeteaduskonna anorgaaniliste ainete tehnoloogia erialal ning kaitses 1966. aastal EMMI-s põllumajanduskandidaadi kraadi väitekirjaga "Turvasmuldade agrokeemilised omadused". Ta töötas aastast 1953 EMMI keemialabori teadurina, 1969–72 vanemteadurina, 1972–91 keemiliste analüüside kesklabori juhatajana ning 1991–2001 teadur. Helmo Niine on uurinud Eesti turvasmuldade agrokeemilisi omadusi, söötade nitraatlämmastikusisaldust ja söötade toorrasva määramise metoodikat. Ta on avaldanud umbes 40 teadustrükist, tema nimel on ka üks autoritunnistus. Kultuuristamise mõjust turvasmuldade keemilistele omadustele. // Rohumaaviljelus III. Tallinn, 1962 Turvasmulla tähtsamate agrokeemiliste näitajate vaheline seos. // EMMI teaduslike tööde kogumik 4 (1964) Eesti NSV turvasmuldade agrokeemilistest omadustest. // EMMI teaduslike tööde kogumik 6 (1965) Nitraatidesisalduse dünaamika kõrrelisterohkes karjamaarohus (kaasautor). // EMMI teaduslike tööde kogumik 43 (1988) Erineva koosseisuga karjamaataimikute rohu nitraatidesisaldus ja seda mõjutavad tegurid (kaasautor). // Teaduse saavutusi ja eesrindlikke kogemusi 34 (1990) Eesti mullad, nende parandamine ja väetamine (kaasautor). // EMMI teaduslike tööde kogumik 70 (1992) Fosfor ja kaalium Eesti muldade pedogeneesis (kaasautor R. Kask). // Agraarteadus (1997) 3 Kuumutuskadu mulla analüütilise karakteristikuna (kaasautor R. Kask). // Akadeemilise Põllumajanduse Seltsi Toimetised 6 (1998) Silmeti lämmastikurikaste vedeljäätmete baasil valmistatud väetiste katsetamise esialgseid tulemusi (kaasautor). // Akadeemilise Põllumajanduse Seltsi Toimetised 14 (2001) Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.
Erich Niinepuu

Erich Niinepuu (aastani 1933 Erich Meinwald; 2. september 1926 Riisipere vald Harjumaal – 2. jaanuar 2011) oli eesti põllumajandusteadlane. Erich Niinepuu oli talupidaja poeg. Niinepuu lõpetas 1945 Uuemõisa Põllumajandustehnikumi, 1949 TÜ põllumajandusteaduskonna ning kaitses 1967. aastal Eesti TA juures põllumajanduskandidaadi kraadi väitekirjaga "Söödakaalika 'Kuusiku' aretusest, levikust ja mõningate agrotehniliste võtete mõjust saagile". Ta oli 1957–62 EMMI agronoom, 1962–69 noorem- ja 1969–73 vanemteadur, söödajuurviljade uurimisgrupi juhataja, 1973–86 aretusosakonna ja 1986–88 põldtaimekasvatuse osakonna juhataja. Ta on maetud Nissi kalmistule. Erich Niinepuu peamine uurimisvaldkond oli söödajuurviljade (eriti söödakaalika) sordiaretus ja seemnekasvatus. Ta on sortide 'Esko' ja 'Viko' autor, 'Kuusiku' kaasautor. Need sordid levisid NSV Liidus laialt. Niinepuu juhendas seemnekasvatust kohapeal, korraldades selleks 1966–87 ekspeditsioone Sahhalinile, Kaukaasiasse ja Kesk-Aasiasse, mille käigus selgitas taimede fenotüübi sõltuvust kliimaoludest, eriti vertikaalse tsonaalsuse mõju eri laius- ja pikkuskraadidel paiknevail mäestikualadel. Ta on uurinud ka kaalika klaasistumishaiguse põhjusi ning kavandanud selle prognoosimise ja vältimise abinõude süsteemi. Niinepuu oli Üleliidulise Põllumajandusakadeemia Lääne Osakonna ja Balti Aretuskeskuse teaduslik-metodoloogilise nõukogu liige (1973–88). Ta pälvis Tööpunalipu ordeni (1965) ja Üleliidulise Rahvamajanduse Näituse hõbemedali (1962 ja 1965). Niinepuu avaldas ligi 50 teadustrükist, talle kuulub 2 autoritunnistust. Mõningate agrotehniliste võtete mõju söödakaalika 'Kuusiku' saagile. // EMMI teaduslike tööde kogumik 12 (1968) Seemnekasvatuse geograafilis-klimaatiliste tingimuste ja mõnede teiste tegurite mõju söödajuurviljade saagile. // EMMI teaduslike tööde kogumik 38 (1977) Kaalika klaasistumishaigusest ja selle vältimise võimalusest seemneistikute kasvatamisel. // EMMI teaduslike tööde kogumik 38 (1977) Söödajuurviljad (kaasautor). // Maaviljeluse käsiraamat. Tallinn, 1978 Söödakaalika seemnete paljundamine üheaastase tsükli jooksul. // EMMI teaduslike tööde kogumik 47 (1979) Mõnede agrotehniliste võtete mõju teravilja saagile intensiivtehnoloogia kasutamisel. // EMMI teaduslike tööde kogumik 66 (1989). Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide https://www.kalmistud.ee/haudi?action=hauaplats&filter_hauaplats_hauaplats=V0zg4WVbDaM7>v[alaline kõdulink] Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.
Vello Niinoja

Vello Niinoja (sündinud 4. veebruaril 1954 Tallinnas) on eesti päritolu Venemaa kõrgkooliõppejõud. Vello Niinoja on teenistuja poeg. Niinoja lõpetas 1972 Tallinna 42. Keskkooli, 1977 Leningradi Ülikooli ajalooteaduskonna ja 1980 samas aspirantuuri. 1996. aastal kaitses ta Leningradi Ülikoolis ajalookandidaadi kraadi. Ta oli 1977 TPI assistent, 1981–1984 Eestimaa Kommunistliku Partei Keskkomitee Partei Ajaloo Instituudi vanemteadur, 1984–1989 töötas EKP ja NLKP Keskkomitees, 1985–1987 oli ka ERKI vanemõpetaja. 1992–1997 oli Niinoja Moskva Ülikooli doktorant ja žurnalistikateaduskonna vanemteadur, 1997. aastast on olnud pedagoogilisel tööl mitmes Moskva kõrgkoolis. 1994–1995 oli ta Moskva Eesti Seltsi esimees. Vello Niinoja on uurinud 20. sajandi eestikeelse trükisõna poliitilist ajalugu. Ta on avaldanud üle 40 teadustrükise. Esimesest Eesti nõukogude pedagoogilisest ajakirjast Eesti Kool. // Nõukogude Kool (1983) 7 Oktoobrirevolutsioon ja eestikeelne trükisõna Nõuk Venemaal. // Suur Oktoober ja Eesti. Tallinn 1987 Eestlased Moskvas. // Moskva Eesti Selts 1989–2000. Moskva 2002 Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide "Moskva Eesti Selts 1989–2000" lk 12, 30–32, 139 Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.
Ellen Niit (teadlane)

Ellen Niit (sündinud 18. augustil 1944 Lümanda vallas Saaremaal) on eesti keeleteadlane. Ellen Niit on talupidaja tütar. Niit lõpetas 1962. aastal Kingissepa Keskkooli, 1969. aastal Tartu Riikliku Ülikooli (TRÜ) soomeugri keelte osakonna ning sai 1985. aastal filoloogiakandidaadi kraadi väitekirjaga "Просодические характеристики диалектов эстонского побережья и структура балтийского просодического ареала". Ta oli 1969–1986 Keele ja Kirjanduse Instituudi (KKI) nooremteadur, 1986–1993 vanemteadur, ühtlasi 1982–1987 TRÜ õppejõud, 1987–1990 Tallinna Pedagoogilise Instituudi eesti keele vanemõpetaja (kohakaaslusega) ja 1990–1993 dotsent, 1993–1998 Tartu Ülikooli eesti murrete dotsent, 1997–2002 Turu Ülikooli eesti keele lektor. 2002. aastast oli ta Tartu Ülikooli eesti keele ajaloo ja murrete õppetooli dotsent, hiljem emeriitdotsent. Ellen Niit on uurinud Eesti murdeid ja eesti (saarte murde) foneetikat. Ta on Eesti murrete sõnaraamatu ning mitme kogumiku üks koostajaid ja toimetajaid. Niit on Emakeele Seltsi liige, ta on avaldanud üle 60 teadustrükise. Väike murdesõnastik II (kaaskoostaja). Tallinn, 1989 Eesti murrete sõnaraamat I–IV (kaasautor). Tallinn, 1994–2006 Kihnu murde assimileerumise mustreid Manilaiul (kaasautor). // Tartu Ülikooli eesti keele õppetooli toimetised 7 (1997) Eesti murded ja kohanimed (kaasautor). Tallinn, 2002 Saarte murde tekstid (kaaskoostaja V. Lonn). Tallinn, 2002 Eesti keele piirkondlikud aktsendid // Lähivertailuja 15. Oulu, 2004 Vowels in initial syllables in Saaremaa. // Linquistica Uralica 2 (2005) Esisilbi vokaalide hääldusest Saaremaal. // Lähivertailuja 17. Jyväskylä, 2006 Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide "HVEE koduleht". Originaali arhiivikoopia seisuga 9. veebruar 2018. Ellen Niit Eesti Teadusinfosüsteemis Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.
Malle Niit

Malle Niit (sündinud 2. aprillil 1938 Tartus) on eesti arstiteadlane, pediaater ja hügieenik. Malle Niit on tööliste tütar. Niit lõpetas 1956. aastal Tartu 2. Keskkooli, 1961. aastal Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna ja 1972. aastal TRÜ aspirantuuri. 1974. aastal kaitses ta samas meditsiinikandidaadi kraadi. Ta oli aastatel 1962–1969 Tartus lastesõime arst ja juhataja, 1972–1978 TRÜ hügieeni ja tervishoiuorganisatsiooni kateedri assistent, 1976–1984 vanemõpetaja, 1984–1986 dotsent. Niit pidas loengukursusi laste ja noorte hügieenist, emade ja laste kaitsest ning arstiteaduse ajaloost, koostas õppevahendeid ja metoodiliselt juhendeid. Õppe- ja teadustöölt lahkus ta tervislikel põhjustel. Malle Niit on uurinud laste ja noorte tervishoidu, arstiteaduse ajalugu ja keskkonnakaitset. Ta oli üleliidulise programmi "Keskkonnakaitse" alajaotuse "Keskkonnakaitse hügieenilised probleemid" teadussekretär 1978–1985. Niit on avaldanud üle 50 teaduspublikatsiooni, sh 2 õpikut, talle kuulub 1 autoritunnistus. Laste ravivõimlemine ja massaaž. Tallinn 1976; 2. trükk 1980 B6-vitamiini ainevahetus varaealistel lastel erinevatel aastaaegadel. // Nõukogude Eesti Tervishoid (1977) 6 Varaealiste laste ainevahetus ja toitlustamine väikelastekodudes. // Nõukogude Eesti Tervishoid (1980) 6 Tartu Ülikooli hügieeni kateedri osa vete uurimisel Eestis. // Tartu Ülikooli ajaloo küsimusi XII (1981) 1–3 aasta vanuste laste füüsilise arengu seostest toidu keemilise koostisega. // III rahvusvaheline auksoloogiakongress. Brüssel 1982 Laste toidusedeli koostamine. Tallinn 1983 Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide. Tartu Riikliku Ülikooli õppe-teaduskoosseisu biobibliograafia nimestik 1944–1980. Tartu 1987, 104–105; II, 114 Eesti teaduse biograafiline leksikon. 3. köide: N–Sap TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013, lk. 80 Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.
Arvo Niitenberg

Arvo Niitenberg (27. september 1934 Tallinn – 16. juuli 2003 Toronto) oli Eesti tehnikateadlane, poliitik ja diplomaat. Arvo Niitenberg oli laevamehaaniku poeg. Niitenbergi pere põgenes 1944. aastal Soome, sealt Rootsi ja 1949 Kanadasse. Arvi Niitenberg lõpetas 1954. aastal Torontos tehnikakeskkooli ja 1958 Toronto Ülikooli mehaanikainsenerina. Ta töötas 1959–1992 Kanada riiklikus energiakontsernis Ontario Hydro Corporation, jätkates ka uurimistööd stipendiaadina Toronto Ülikoolis, kus sai 1966. aastal magistrikraadi tootmise juhtimise alal väitekirjaga "Application of basic critical path methods to construction projects" ja 1975. aastal filosoofiadoktori kraadi tehnikas väitekirjaga "Planning of design of development of Lennox generating station". Niitenberg osales aastatel 1960–1970 Lakeview', Lambtoni ja Lennoxi elektrijaama ehitusel ja käikulaskmisel, oli 1969–1975 mitme elektrijaama direktor, 1972–1992 Ontario Hydro Corporationi juhatuse liige ning 1980. aastast asepresident. Ta kuulus 1983. aastast Canadian Electrical Associationi direktorite hulka ja oli 1991. aastast selle esimees. Aastatel 1992–1995 oli ta Eesti energeetikaminister, 1995. aastast Eesti Vabariigi erivolitustega suursaadik Rahvusvahelise Aatomienergiaagentuuri (IAEA) juures ning 1995–1999 AS Alara tegevdirektor. Korp! Sakala vilistlane. Arvo Niitenberg tegeles peale elektrijaamade projekteerimise ja rajamise nii Kanada kui ka Eesti energeetika üldprobleemidega, radioaktiivse saaste mõõtmise ning Paldiski kiirgusohtlike objektidega. Nendes küsimustes avaldas ta ajakirjanduses ülevaateid. 2000 Riigivapi III klassi teenetemärk Aatomijõujaamad on Ontarios hädavajalikud. // Vaba Eestlane (1979) 19. IV Pilk Eesti energeetikasse. // Meie Elu (1992) 22. X Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide EE 14, 649 Arvo Niitenberg Ontario Hydro abipresident. // Meie Elu (1978) 14. XII Verbum habet Sakala. Korp! Sakala koguteos. Toronto, 1979, 102 Eestlane Ontario suurfirma tippjuhtkonnas. // Vaba Eestlane (1987) 9. VI Arvo Niitenberg esimeheks. // Meie Elu (1991) 16. V Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.