laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Martin Köstner

Martin Köstner (ka Martin Adoph Köstner; 19. detsember 1899 Suure-Jaani – 29. märts 1977 Göteborg) oli Eesti Panga president aastail 1944–1949. Õppis Taevere valla Kase algkoolis Jüri Nõmmiku hoole all, kihelkonnakoolis ja lõpetas gümnaasiumi Kaukasuses Kislovodskis, kuhu olude sunnil oli ümberasunud. Pärast Eesti vabadussõda naasis tema ema lastega Eestisse ja Martin Köstner asus 1922. aastal õppima Tartu Ülikooli õigus-majandusteaduskonda, mille lõpetas 1926. aastal. Üliõpilasena oli Martin Köstner Akadeemilise Majandusteadlaste seltsi ja Tartu üliõpilaskonna juhatuse liige. Oli korporatsiooni Rotalia vilistlane. 1924. aastal töötas Martin Köstner praktikandina Harju panga Tartu osakonnas ja 1925. aastal Eesti Rahvapangas. 1925–1926 oli ta Eesti ühistegeliku liidu revident-instruktor Virumaal, 1926–1928 Virumaa ühispanga asjaajaja direktorina ja alates 1928. aastast Põllumeeste Keskpanga juhataja. 1931–1932 oli Martin Köstner ka Tallinna Eesti Majandusühisuse juhatuse liige. Omas talu Tallinna lähedal Saku vallas, kus tema abikaasa oli hõberebaste farmi omanik. Okupatsiooniajal rajati sellesse tallu karusnaha ja hõberebaste kasvatamise sovhoos. Septembris 1944 küsis Jüri Uluots temalt kui ainsalt Tallinnas viibivalt Eesti Panga nõukogu liikmelt, kas ta on nõus enda peale võtma Eesti Panga presidendi ametikohuseid, millele ta vastas suuliselt, et on sellega nõus. Paguluses kaitses Martin Köstner Eesti Panga huvisid Rootsi riigipanga ja Inglise Panga juures. Kirjutas artikleid pangandusest ja ühistegevusest. "Martin Köstneri juubel". Uus Eesti. 19.12.1939. Vaadatud 27.09.2018. Kint, Tõnis (19.12.1959). "Martin Köstner 60-a". Teataja : poliitika, kultuuri, ühiskonna- ja noorteprobleemide häälekandja = Estnisk tidning för politik, kultur, samhällsinformation och ungdomsfrågor. Vaadatud 27.09.2018. Rahvusarhiiv, http://www.ra.ee/fotis/index.php/et/photo/view?id=887385 Eesti Panga teemal. Rahvuslik Kontakt, 1969, nr. 1, lk. 11–12. Jüri Adila. M. Köstner in memoriam. Eesti Päevaleht, 16. aprill 1977, nr. 28, lk. 8.
Robert Morris

Robert Morris on mitme tuntud inimese nimi: Robert Morris (1734–1806), USA poliitik ja finantsist Robert H. Morris (1808–1855), New Yorgi linnapea Robert Morris (1931–2018), USA skulptor ja kunstnik Robert L. Morris (1942–2004), USA teadusfilosoof Robert Tappan Morris (sündinud 1965), internetis leviva ussviiruse looja
Taitsõ

Taitsõ on alev Venemaal Leningradi oblastis Gattšina rajoonis, Taitsõ linnaasunduse keskus. Taitsõ asub Peterburist 33 km kaugusel lõunas ja Gattšinast 10 km kaugusel põhjas Peterburi-Gattšina raudtee ääres. Asulat on esmamainitud 1499 Vadja viiendiku maksuraamatus Staištša nime all. Nimi tähendas algselt allikaid. Teise versiooni järgi on asula saanud nime soomekeelsest sõnast täysi ('täis'). Pärast 1617 läks Taitsõ Stolbovo rahu põhjal Rootsile. Rootsi koostatud Ingerimaa 1704. aasta kaardil on seda nimetatud Staitsahofi mõisaks. Hollandlase Adriaan Schoonebeeki 1705. aasta Ingerimaa kaardil nimetatakse Staisa mõisa. Põhjasõja ajal vallutas Peeter I kogu piirkonna Venemaale tagasi ja andis Taitsõ Puškini isa vanavanaisale Ivan Mihhailovitš Golovinile. 18. sajandi keskel kuulus Taitsõ Puškini emapoolsele vanavanaisale Abram Hannibalile. 1773–1787 ehitati Taitsõ veejuhe (arhitekt mäeinsener F. Bauer), mis varustas näiteks Tsarskoje Selo ja Pavlovski parke veega. Asula lähedal asuvad ka Demidovi allikad (nendest allikatest toitub tänapäeval alevi veevärk) ja krahv Grigori Orlovi järgi nimetatud Orlovi allikad, millest toitub 20. sajandil Taitsõ veejuhtme asemele rajatud Orlovi veejuhe, mida Nõukogude ajal nimetati Volodari veejuhtmeks. 1770. aasta Peterburi kubermangu kaardil mainitakse Taitskoje asulat. Alexander Wilbrechti koostatud 1792. aasta Peterburi kubermangu kaardil on see märgitud Taitsa külana. Sõjaväe peastaabi koostatud 1817. aasta Peterburi ümbruskonna topokaardil on märgitud Taitskaja mõis, mis koosnes 8 talust ja veskist. 1770. aastatel läks Taitsõ mäetöösturi Aleksandr Grigorjevitš Demidovi omandusse. Demidov rajas Taitsõ pargi (110 ha) ja Taitsõ mõisa (1774–1775, arhitekt Ivan Jegorovitš Starov) koos suure hulga abihoonetega, millest enamik ei ole säilinud. 1838 nimetati mõisa Malotaitskajaks, see kuulus titulaarnõunik Kvašnin-Samarinile ning seal elas 32 meest ja 30 naist. 1856 nimetati mõisa tänapäevase nimega Taitsõks, see kuulus kindralmajor Demidovile ja seal elas 87 inimest. Seevastu 1862. aasta seisuga elas Taitsõ mõisas kõigest 15 meest ja 18 naist. Mõisas on ajutiselt elanud sellised kultuuritegelased nagu kunstnik Semjon Štšedrin (1780. aastad, joonistas ka parki) ja helilooja Nikolai Rimski-Korsakov (1886, kirjutas seal oma III sümfoonia). Nõukogude ajal oli mõisas algul puhkekodu, seejärel oblastihaigla rehabilitatsioonikeskus (Sverdlovi-nimeline sanatoorium). 2009. aastal kuulus see inseneride ühingule. Taitsõs on raudteejaam. 1915 valmis Taitsõ Aleksiuse kirik (arhitekt Ivan Ekskuzovitš, Nikolai Postnikov). Kirikuaias on Suures Isamaasõjas langenud Nõukogude sõdurite ühishaud. Taitsõs on Lenini büst (1957, skulptor S. Ahun). Büst kadus 1990. aastatel, praegu on alles ainult postament. Aleviks sai Taitsõ 1960. aastal. Taitsõs asub 54. õhukaitsekorpuse staap. Тайцы Leningradi oblasti kultuuripärandi koduleht
Wilhelm Kettler

Wilhelm Kettler (20. juuli 1574 Miitavi – 17. august 1640 Kukułowo, Pommeri) oli Kuramaa hertsog aastatel 1595–1616. Wilhelm oli esimese Kuramaa ja Semgallia hertsogi Gotthard Kettleri ja tema Mecklenburgi soost abikaasa Anna vanuselt teine poeg. Isa surma järel sai hertsogiks tema vanem vend Friedrich, aga Wilhelm hakkas täisealiseks saades endale samuti valitsusvõimu taotlema. See lõppes hertsogiriigi jagamisega 1595. aastal, millega Wilhelm sai Kuramaa hertsogiks, Friedrichile jäi aga Semgallia (Zemgale). Wilhelmi valitsemine oli aga vastumeelt Kuramaa vasallidele, kes 1616. aastal ta kukutasid. Seejärel sai kogu hertsogiriigi valitsejaks taas Friedrich, Wilhelm pidi aga maalt lahkuma. Ta asus elama Pommeri hertsogiriiki, kus Pommeri hertsog Bogislaw XIV andis talle elatiseks Kukułowo (Kucklowi). Seal Wilhelm ka suri. Wilhelm oli abielus Preisimaa hertsogi Albrecht Friedrichi tütre Sophiega. Nende vanimast pojast Jakobist sai hiljem Kuramaa hertsog.
Haistmine

Haistmine ehk haistmismeel (inglise keeles olfaction) on organismide võime spetsiaalse haistmiselundi või selleks kohastunud haisterakkude abil tajuda ja eristada keskkonnas (õhus ja/või vees) levivaid keemiliste ühendite segusid ehk lõhnu. Selgroogsetel loomadel (sealhulgas inimesel) paikneb haistmiselund koos vastavate retseptorrakkudega (haistmisretseptorneuronitega) ninaõõne haistmisepiteelis. Selgrootutel paiknevad haistmise retseptorrakud enamasti vastavates haistmisorganites (lülijalgsetel antennides) või kehas hajusalt. Imetajatel detekteerivad haistmisretseptorrakud haistmisstiimuleid läbi OR perekonda kuuluvate G-valguga seotud retseptorvalkude. Haistmisretseptorgeene on loomadel tavaliselt sadu, kusjuures üks haistmisretseptorrakk ekspresseerib enamasti ainult ühte kindlat tüüpi haistmisretseptorgeeni. Lõhnakontsentratsioonide tajumise võime on loomariigis sõltuvalt taksonoomilisest kuuluvusest väga varieeruv. Suhteliselt väga hea haistmismeelega loomi nimetatakse makrosmaatikuteks. Nende hulka kuuluvad paljud kiskjalised (sealhulgas koer), sõralised jmt. Suhteliselt halvema haistmismeelega loomi nimetatakse mikrosmaatikuteks. Nende hulka kuulub näiteks enamik linde; ka inimese haistmistaju on loomariigi keskmisega võrreldes nõrk. Maitsmine Jakobsoni elund DeMaria, S. Ngai, J. (2010). "The Cell Biology of Smell". J Cell Biol. 2010 Nov 1;191(3):443-52. doi: 10.1083/jcb.201008163.
Wilhelm Kettler (Münsteri piiskop)

Wilhelm Kettler (ka Wilhelm Ketteler, Keteler; umbes 1512 Assen – 18. mai 1582 Coesfeld) oli Münsteri piiskop aastatel 1553–1557. Wilhelmi vanemad olid Gotthard (II) Kettler ja Sophie von Nesselrode. Tema noorem vend oli Gotthard Kettler, viimane Liivi ordu maameister ja esimene Kuramaa hertsog. Juba 1526. aastal sai temast Münsteri toomhärra. 1539. aastal õppis ta Bolognas kanoonilist õigust. 1550. aastal sai temast Münsteri piiskopi ja Jülich-Kleve-Bergi hertsogi nõunik. 1552. aastal sai temast Münsteri toompraost. 1553. aasta 21. juulil valiti kindlalt katoliiklusele truuks jäänud Kettler Münsteri piiskopiks, paavstliku kinnituse sai ta sama aasta 29. novembril, keisri käest regaalid sai ta aga järgmise aasta 24. veebruaril. Piiskopina hoolitses Kettler eelkõige kloostrikorralduse reformimise eest, eriti nunnaordudes. Samas ei kiitnud ta heaks Trento kirikukogul otsustatud vastureformatsiooni põhimõtteid ja sattus seetõttu konflikti paavstiga. Ka tülitses ta Kleve hertsogiga üle Lippe jõe mineva silla omandiõiguse üle. 1557. aasta 24. veebruaril oli Kettler sunnitud piiskopikohast loobuma ja sai oma järeltulijalt eluaegse ülalpidamise. 1560. aastatel lahkus ta Münsteri stiftist ja oli muuhulgas taas ka Kleve hertsogi nõunikuks. 1573 või 1574 andis uus Münsteri piiskop Johann von Hoya talle veel lisaraha ja tagas tema varustamise teenrite, küttepuude ja muude tarbeasjadega. Wilhelmi js Gotthard Kettleri kirjavahetusest on säilinud kaks kirja aastatest 1576 ja 1578, kus esimene vahendas Kuramaa hertsogile poliitilisi uudiseid. Ilmselt väga tihedat suhtlust vendade vahel ei olnud. Wilhelm Kettler suri 1582. aastal Coesfeldis umbes 70-aastaselt ja maeti sinnasamasse.
Lauri Pedaja

Lauri Pedaja (sündinud 4. aprillil 1987) on eesti filmi- ja seriaalinäitleja ning juuksur. 2006. aastal lõpetas ta Tallinna 32. Keskkooli. Pedaja mängis Ilmar Raagi filmis "Klass" (2007). Samuti osales ta Kanal 2 kolmanda hooaja saates "Tantsud tähtedega" (2008), kus tema tantsupartner oli Kristina Tennokese. Mängis peaosa M&B Studio veebisarjas "Ohver" (2009). 2010. aastal mängis teleseriaalis "Ühikarotid". On osalenud ka saates "Saladused". On mänginud telesarjas "Köök" Sergot. 2019. aastal mängis ta "Kättemaksukontoris" Tõnis Alejandro Mankelit (21. hooajal "Liiga palju naisi", 22. hooajal "Tätoveeringumõrvad"). "Tallinna 32. Keskkooli vilistlaste nimekirjad lendude kaupa". Originaali arhiivikoopia seisuga 28. august 2016. Vaadatud 10. veebruaril 2017. Maarit Nõmm (14. oktoober 2009). "Järvamaa noorte veebiseriaal jõuab internetti oktoobri lõpul". kuma.fm. Originaali arhiivikoopia seisuga 2. august 2019. Vaadatud 2. augustil 2019. Maarit Nõmm (13. november 2009). "Eesti esimese veebiseriaali esilinastus Paides. Intervjuu". kuma.fm. Originaali arhiivikoopia seisuga 2. august 2019. Vaadatud 2. augustil 2019.
Mäeküla–Koeru–Kapu tee

Mäeküla–Koeru–Kapu tee (registrinumbriga 25) on üks Eesti tugimaanteedest. See saab alguse Tallinna–Tartu–Võru–Luhamaa tee 95. kilomeetril Mäeküla külas. Tee pikkus on 25,3 km. Tee lõpeb Tartu–Jõgeva–Aravete tee 82. kilomeetril Kapu külas. Koeru aleviku tänavatena kannab maantee nimesid Paide tee, Jaani tee, Rakke tee. Mäeküla, Nurmsi küla, Sargvere küla, Suurpalu küla, Väike-Kareda küla, Kahala küla, Köisi küla, Müüsleri küla, Vao küla, Aruküla, Koeru alevik, Kapu küla. 2019–2020 rekonstrueeritakse Mäeküla–Suurpalu teelõiku (maantee km 0,1–5). Ehitustööde maksumus on 2,3 miljonit eurot. Seejuures katsetatakse lõiguti asfaltsegudes plastikjäätmetest valmistatud lisandite kasutamist. "INTERAKTIIVNE TEEKAART | Vaata täpselt järele, kus ja kui kaua sellel suvel teid ehitatakse" Delfi, 19. juuni 2020
Friedrich Kettler

Friedrich Kettler (25. november 1569 Miitavi – 17. august 1642) oli Kuramaa hertsog aastatel 1587–1642. Friedrich oli Gotthard Kettleri ja Mecklenburgi Anna vanim poeg. Pärast oma isa surma sai temast teine Kuramaa hertsog, kuid alates 1595. aastast pidi ta võimu jagama oma venna Wilhelmiga, kes sai Kuramaa hertsogi tiitli ning võimukeskuseks Kuldīga, Friedrich oli ametlikult Semgallia (Zemgale) hertsog ja valitsemiskeskuseks jäi Miitavi. 1615. aastal tekkisid Wilhelmil aga tõsised probleemid rüütelkonnaga ja seetõttu tagandati mõlemad hertsogid 1616. aastal võimult. Friedrich, kel Wilhelmi probleemides süüd ei olnud, sai aga 1617–1618 võimu nii Semgallia kui ka Kuramaa üle tagasi. Ta valitses ettevaatlikult ja aadelkonnaga harmoonias. Samuti püüdis ta 17. sajandi alguse Poola-Rootsi sõjas neutraalseks jääda, et hertsogkonda ei rüüstataks. 1638. aastal sai Friedrichi vennapoeg Jakob Kuramaa kaasvalitsejaks ja pärast tema surma ka uueks hertsogiks.
Hiina-Jaapani sõda

Hiina–Jaapani sõja nime all on tuntud kaks Hiina ja Jaapani vahel peetud sõda: Esimene Hiina-Jaapani sõda toimus aastatel 1894–1895 Teine Hiina-Jaapani sõda toimus aastatel 1937–1945
Harvik

Harvik on metsanduses keskealine või vanem puistu täiusega 0,1–0,2[viide?] ja noorendik täiusega 0,1–0,3[viide?], mis on kujunenud raie, tormi, tulekahju või putuka- ja seenhaiguste tagajärjel. Harvikust erineb hõrendik selle poolest, et hõrendik on kujunenud raskete kasvuolude tõttu, mitte mingi õnnetuse, inimtegevuse või haiguse tagajärjel. Tänapäeval mõistetakse harviku all üksikpuude rinnet, mis on madala täius (metsandus)ega (alla 30%) ning koosneb põhirindest kõrgematest ja vanematest puudest. Üksikpuudena kirjeldatakse ka puid, mis oma vanuse või dimensioonide poolest vastavad vähemalt latiealise puistu kriteeriumitele. Üksikpuude rinde kirjeldamine on kohustuslik, kui nende tagavara on vähemalt 10 kuupmeetrit ja neid puid on vähemalt 20 hektari kohta.[viide?] Hõrendik TEA entsüklopeedia 4. köide, 2009.
John Willard Toland

John Willard Toland (29. juuni 1912 – 4. jaanuar 2004) oli ameerika ajaloolane ja kirjanik. Tema peamiseks uurimisvaldkonnaks oli Teine maailmasõda, millest ta on kirjutanud arvukalt raamatuid. Tema tuntuimad teosed on Adolf Hitleri biograafia "Adolf Hitler: The Definitive Biography" ja Jaapani rolli teises maailmasõjas käsitlev "The Rising Sun", mille eest anti Tolandile 1971. aastal Pulitzeri preemia. Lisaks ajalooalastele uurimustele kirjutas Toland ka kaks ajaloolist romaani: "Occupation" ja "Gods of War". Eesti keeles John Tolandi teoseid avaldatud ei ole.
John Toland

John Toland (30. november 1670 – 11. märts 1722) oli iiri filosoof. Б. В. Мееровский, "Джон Толанд" (Мыслители прошлого). Москва, Мысль 1979, 192 lk (bibliograafia lk 186–189)
Turgor

Turgor ehk turgestsents (ka prinkolek) on organismi kudede pingeseisund, hüdrostaatiline rõhk, taimerakkude siserõhk. See siserõhk võimaldab rakkudel olla pingul (turdunud). Taimerakkude rakukestadele mõjuv rõhk hoiab taime püsti. Tavaliselt on rakusisese mahla kontsentratsioon välisest kõrgem ja hüpotoonilisest väliskeskkonnast siseneb osmoosi teel rakku vett. Selle tagajärjel tekib raku sees osmootne rõhk. Raku veeimamisjõud lõpeb, kui siserõhk võrdsustub rakukesta vastusurvega. Kudede haiguslik turgori suurenemine põhjustab turseid. toonus turgori potentsiaal Ülle Reier 2002. Ka taimedel pole ükskõik, kellega. Eesti Loodus 6.
John Toland (täpsustus)

John Tolandi nime on kandnud mitmed kuulsad inimesed: John Toland (1670–1722) oli iiri filosoof; John Francis Toland on iiri matemaatik; John Michael Toland (sündinud 1980) on Ameerika Ühendriikide maadleja; John Willard Toland (1912–2004) oli Ameerika Ühendriikide ajaloolane ja kirjanik.
Tabaré Vázquez

Tabaré Ramón Vázquez Rosas (17. jaanuaril 1940 Montevideo – 6. detsember 2020 Montevideo) oli Uruguay poliitik, kes oli 1. märtsist 2005 kuni 1. märtsini 2010 ja 1. märtsist 2015 kuni 1. märtsini 2020 Uruguay president. Ta oli vasakpoolse liidu Lai Rinne (Frente Amplio) endine juht. Vázquez oli hariduselt arst, vähispetsialist (onkoloog-radioterapeut). Ta oli 1990–1995 Montevideo linnapea. Liitu Lai Rinne kuuluvad sotsialistid, kommunistid, sotsiaaldemokraadid ja üks endine sissiliikumine. Ta kandideeris Laia Rinde kandidaadina edutult presidendiks 1994. ja 1999. aasta valimistel. Aastal 1999 kogus ta lõppvoorus 48% häältest, kaotades Jorge Batllele. 31. oktoobril 2004 valiti ta valimisliidu Encuentro Progresista-Frente Amplio -Nueva Mayoría (EP-FA-NM) kandidaadina presidendiks. Ta kogus juba esimeses hääletusvoorus 50,45% häältest, nii et teist vooru ei olnud tarvis korraldada. Tema võit kuulutati ametlikult välja 8. novembril 2004. Ta võitis Rahvusliku Partei (Partido Nacional) kandidaati Jorge Larrañagat (34,30% häältest) ja Colorado Partei (Partido Colorado) kandidaati Guillermo Stirlingit (10,36%). Vázquez pooldas sotsiaalriiki ja häid suhteid MERCOSUR-iga. Sageli on otsitud ja leitud Vázqueze ja Brasiilia presidendi Luís Inácio Lula da Silva sarnasusi.
Ernesaks

Ernesaks on Eesti perekonnanimi. Nime anti 1835. aastal üldise perekonnanimede paneku kampaania raames vabastatud talupoegadele ainult ühes kohas – Harjumaal Perila mõisas, kus see oli hüüdnimena kasutusel juba varasemast ajast. Eestis oli seisuga 1. jaanuar 2019 perekonnanimi Ernesaks 29 mehel ja 59 naisel. Perekonnanimede levikult on Ernesaks meeste puhul 4043. ja naiste puhul 1905. kohal. Gustav Ernesaks (1896–1932), eesti tõstja Gustav Ernesaks (1908–1993), eesti helilooja ja koorijuht Ott Ernesaks (1938–2009), eesti allveesporditreener Stella Ernesaks (1909–1973), eesti spordipedagoog ja metoodik Viive Ernesaks (1931–), eesti pianist Voldemar Ernesaks (1903–1989), eesti majandusteadlane "EKI keelekild. Miks Ernesaks on Ernesaks?" ERR kultuur, 1. juuli 2019 Perekonnanime Ernesaks statistika[alaline kõdulink]
Drozdov

Drozdov (vene Дроздов) on slaavi nimi, mis võib esineda nii perekonna- kui ka kohanimena. Vene keeles tuleb nimi sõnast дрозд, mis tähendab 'rästast'.  Pikemalt artiklis Drozdov (perekonnanimi) Aleksei Drozdov (sündinud 1983) on vene kümnevõistleja; Anatoli Drozdov (1883–1950) oli vene pianist ja helilooja; Darren Drozdov (sündinud 1969) on ameerika esseist ja endine sportlane; Gleb Drozdov (1940–2000) oli vene teatrilavastaja; Filaret (Drozdov) (1782–1867) oli vene õigeusu vaimulik, nimetati 1817 Tallinna piiskopiks ja aastast 1821 kuni surmani Moskva metropoliit; Juri Drozdov (1925–2017) oli vene luurejuht, kindralmajor; Juri Drozdov (sündinud 1972) on vene jalgpallur; Nikolai Drozdov (sündinud 1937) on vene bioloog ja telesaatejuht; Vladimir Drozdov (sündinud 1952) on Eesti ettevõtja ja poliitik. Drozdov oli ka koodnimi aastal 1958 Eesti NSV-s värvatud KGB agendile, keda on valdavalt samastatud õigeusu vaimuliku, hilisema Moskva patriarhi Aleksiusega. Drozdov on küla Tšehhi Vabariigis Kesk-Tšehhi maakonnas; Drozdov on küla Tšehhi Vabariigis Olomouci maakonnas; Drozdov on raudteejaam Venemaal Primorje krais.
Orlov

Orlov (Orlow, Orloff) on Preisimaalt pärit Vene aadlisuguvõsa. Suguvõsa esivanem oli 1613. aastal Tveri piirkonna staarost olnud Vladimir Lukjanovitš Orlov. 1762. aastal krahvi ja 1763. aastal riigikrahvi tiitli saanud Orlov immatrikuleeriti 1765. aastal Liivimaa (nr 196), 1. märtsil 1766 Eestimaa (nr 261) ja 1840 Kuramaa rüütelkonda (nr 318). Grigori Orlov, kes 24. oktoobril 1772 sai Saksa-Rooma keiser Joseph II-lt riigivürstitiitli, kuulus Eestimaa rüütelkonda (nr 262). 26. augustil (vkj 14. august) 1856 vürstitiitli saanud Orlovid kuulusid Kuramaa rüütelkonda (nr 319). Novgorodi kuberneri Grigori Ivanovitš Orlovi (1685–1746) ja tema teise naise Lukeria Zinovjeva peres oli kokku üheksa poega, kellest ellu jäid viis hiljem krahvitiitli saanud venda: krahv Ivan Orlov (1733–1791), Preobraženski kaardiväepolgu kapten krahv, hiljem riigivürst Grigori Orlov (1734–1783), Koluvere mõisa omanik, kindral, kindraladjutant, Katariina II soosik krahv Aleksei Orlov-Tšesmenski (1737–1807), Venemaa Keisririigi mereväe ülemjuhataja, peale Çeşme lahingu võitu 1774. aastal lisati nimele liide Tšesmenski, Orlovi traavlite aretaja krahv Fjodor Orlov (1741–1796), senati ülemprokurör, suri lastetuna krahv Vladimir Orlov (1743–1831), Venemaa Keisririigi Keiserliku Teaduste Akadeemia direktor (1766–1774), Perekonna liikmed osalesid 28. juunil 1762 Peeter III vastases troonilt tõukamise vandenõus ning tänu uuele Venemaa Keisririigi valitsejannale Katariina II-le sai neist üks jõukamaid perekondi Venemaal.  Pikemalt artiklis Orlov-Davõdov Orlovide suguvõsal ei olnud meessoost pärijaid. Seetõttu lubati nende viimase naissoost järeltulija, Vladimir Orlovi tütre Natalja Vladimirovna Orlova ja tema abikaasa Pjotr Lvovitš Davõdovi (1782–1842) pojal alates 1856. aastast kasutada perekonnanime säilitamiseks liitnime Orlov-Davõdov ja krahvitiitlit. krahv Vladimir Petrovitš Orlov-Davõdov krahv Anatoli Vladimirovitš Orlov-Davõdov, Maarjamäe lossi omanik Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften, Teil 2, 1: Estland, Görlitz, 1930, lk.28, lk.292-293 Aadlivapid Ajalooarhiivis: krahv Orlov Carl Arvid von Klingspor: Baltisches Wappenbuch. Wappen sämmtlicher, den Ritterschaften von Livland, Estland, Kurland und Oesel zugehöriger Adelsgeschlechter. Stockholm 1882, info, vapid http://www.spbdnevnik.ru/?show=article&id=3344 http://www.spbdnevnik.ru/?show=article&id=1561 Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften, Teil 2, 1: Estland, Görlitz, 1930, lk.28, lk.292-293 Долгорукой, Князь Федорь. Родословный сборникь (сь гербами). С.-Петербургь: Типография п. ф. "Электро-Типография Н. Я. Стойковой", 1913. Lk 38-39 [1]. Общий гербовник дворянских родов Российской империи: Герб графа Орлова, имеющего титул князя Римской Империи Общий гербовник дворянских родов Российской империи: Герб рода графов Орловых Counts and Light Princes Orlovy
Kenneth McArthur

Kenneth Kane McArthur (10. veebruar 1881 Dervock, Iirimaa – 13. juuni 1960 Potchefstroom, Transvaal, Lõuna-Aafrika Liit) oli Lõuna-Aafrika Liidu kergejõustiklane. Ta oli pärit Iirimaalt, kuid rändas umbes 1900. aastal välja Lõuna-Aafrikasse. Ta võttis osa Briti poolel osa Teisest buuri sõjast, pärast sõda töötas ta politseinikuna. Ta oli 1912. aasta Stockholmi olümpiavõitja maratonijooksus. Ta pidi jalavigastuse tõttu 1913. aastal loobuma jooksmisest, kuid töötas politseinikuna kuni 1931. aastani. Kergejõustik 1912. aasta suveolümpiamängudel Kenneth McArthur veebisaidil Olympedia (inglise)
Valencia laht

Valencia laht on laht Vahemere lääneosas Hispaania idarannikul. Lahte suubuvad Júkar ja Turia jõgi. Valencia lahe rannikul asuvad Valencia ja Castellón de la Plana. Lahes paiknevad vulkaanilist päritolu Columbretese saared.
Taranto laht

Taranto laht on laht Vahemeres Joonia meres Apenniini poolsaarest kagus. Laht piirneb idas Salento poolsaare ja läänes Calabria poolsaarega. Lahe rannikul asuvad suuremad linnad on Taranto ja Crotone. Itaalia lahtede loend  Taranto laht – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Tatari väin

Tatari väin (vene Татарский пролив) ühendab Jaapani ja Ohhoota merd ja eraldab Sahhalini saart Aasia mandriosast. Kitsaimas kohas, Nevelskoi väinas, on tema laius 7,3 km ja sügavus 7,2 m. Väin on ligi 900 km pikk ning seda loetakse maailma pikimaks väinaks.
Philadelphi koridor

Philadelphi koridor on 14 km pikkune kindlusetaoline julgeolekuvöönd Gaza tsooni ja Egiptuse piiri ääres Gaza poolel. See nimetus on algselt Iisraeli Relvajõudude antud koodnimetus. Algselt oli tegu Iisraeli armee patrullkäikude koridoriga. Oslo lepped andsid Iisraelile sõjalise kontrolli Philadelphi koridori üle. Praegu kontrollib koridori Egiptus. Philadelphi koridor koosnes mitme meetri kõrgustest betoonvundamentidel teraskandjatest varasemate vaatlus- ja tulistamisistmetega Iisraeli armeele ning sõiduteest selle terasmüüri ja Egiptuse-Gaza piiri vahel ja veel ühest tarast. Gaza poolel piirneb koridoriga puudest, majadest ja teistest takistustest vabaks tehtud maariba. Organisatsiooni Human Rights Watch andmetel lõhkus Iisrael selle koridori ning piirneva vaba tulistamisvälja loomiseks ja laiendamiseks umbes 1600 Palestiina araablaste maja[viide?]. Ainukese läbipääsuna läbi koridori oli ette nähtud Rafaḩi piiripunkt piirilinnas Rafaḩis. Koridori põhieesmärk oli takistada relvade, laskemoona, sigarettide, uimastite, paberraha jne salakaubavedu ning inimeste illegaalset piiriületust. Kui Iisrael pärast Ḩamāsi võimuletulekut Gaza tsoonis 2007 piirkonna isoleeris, suleti Rafaḩi piiripunkt peaaegu täielikult ka tsiviilisikutele. Koridori alla kaevati tunneleid.