laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Heterosiire

Heterosiirdeks nimetatakse tahkisefüüsikas kahe erineva keelutsooni laiusega pooljuhi ühendus, vastandina homosiirdele. Heterosiirde tähised on Np ja Pn, kus suur täht tähistab laiema keelutsooniga pooljuhi tüüpi, 'n' tähistab negatiivse laenguga laengukandjaid ja 'p' positiivseid laengukandjaid. Jagatakse esimest ja teist tüüpi heterosiirdeks, vastavalt sellele, kas juhtivustsooni ja valentstsooni väljumistööd on vastasmärgilised (esimene tüüp) või samamärgilised (teine tüüp). Valgusdiood
Treblinka hävituslaager

Treblinka hävituslaager oli Saksamaa hävituslaager okupeeritud Poolas Teise maailmasõja ajal Treblinka küla lähedal praeguses Masoovia vojevoodkonnas. Laager rajati operatsioon Reinhardi käigus, see tegutses 23. juulist 1942 19. oktoobrini 1943. Selle aja jooksul tapeti Treblinkas umbes 850 000 meest, naist ja last. Nende hulgas oli üle 800 000 juudi, samuti mõni tuhat mustlast. Laagrit juhtis SS, kuid selles oli ka Trawniki koonduslaagris Nõukogude sõjavangide seast värvatud idaeurooplastest valvureid. Laagril oli kaks osa: Treblinka I ja II. Esimene laager oli sunnitöökeskus. Vangid töötasid kas lähedases kruusakarjääris või põllumajanduses. 1941. aasta juunist 23. juulini 1944 suri enam kui pool 20 000 vangist kurnatuse, ületöötamise või vägivalla kätte.[viide?] Treblinka II rajati algusest peale tapamajaks. Üle 99% kõigist saabunuist saadeti kohe gaasikambrisse, kus neid tappis sõjasaagiks saadud Nõukogude tankimootorite heitgaas.[viide?] Väiksem osa määrati eriüksustesse., mille töö oli matta laibad massihaudadesse. Hiljem põletati laipu suurtel vabaõhutuleriitadel.[viide?] Treblinka II lõpetas töö 19. oktoobril 1943, pärast vangide eriüksuste mässu, milles põgenes 300 vangi ja tapeti rida Saksa valvureid. Märtsis 1942 alustas SS operatsiooni "Sonderaktion 1005", et peita operatsioon Reinhardi jooksul tapetud miljonite inimeste mõrvad. Treblinka vangidest moodustati "laibaüksused" (Leichenkommandos), mis kaevasid laibad massihaudadest välja ning põletasid. Treblinka laagritest on jäänud vähe füüsilisi tõendusi. 2012. aasta algul avastas Briti teadlase Caroline Sturdy Collsi juhitud rühm väljakaevamistel mitu suurt ja sügavat massihauda (suurim neist 26 m pikk ja 17 m lai) ning ka jäänused kahest ehitisest, mis tõenäoliselt toimisid gaasikambrina. Holocaustresearchproject.net Treblinka - ein Todeslager der "Aktion Reinhard", in: "Aktion Reinhard" - Die Vernichtung der Juden im Generalgouvernement, Bogdan Musial (ed.), Osnabrück 2004, pp. 257-281. Donald L. Niewyk, Francis R. Nicosia, The Columbia guide to the Holocaust, Columbia University Press, 2000, ISBN 0-231-11200-9. Page 210 BBC History of World War II. Auschwitz; Inside the Nazi State. Part 3, Factories of Death. Treblinka: Chronology "Treblinkast leitud massihaud sulgeb holokaustieitajate suud" Delfi, 17. jaanuar 2012 "Treblinkast leitud massihaud sulgeb holokaustieitajate suud" Delfi, 17. jaanuar 2012
Solferino lahing

Solferino lahing (ka Solferino ja San Martino lahing) toimus 24. juunil 1859 Itaalia teises iseseisvussõjas. Lahingus osalesid ühelt poolt Austria armee keiser Franz Joseph I juhtimisel ning teiselt poolt liitlased, Prantsuse armee keiser Napoleon III ja Sardiinia armee kuningas Vittorio Emanuele II juhtimisel. See oli maailma ajaloos viimane suur lahing, kus sõjaväed olid monarhide isikliku juhtimise all. Lahing lõppes Prantsuse-Sardiinia alliansi võiduga. See oli suurim lahing pärast Leipzigi lahingut 1813. aastal. Kokku osales lahingus ligi 300 000 sõdurit, neist 130 000 Austria ning kokku 140 000 Prantsuse ja Piemonte liitlasvägede koosseisus. Pärast Solferinot loobus Austria keiser armee isiklikust juhatamisest. Magenta lahingus lüüa saanud ja itta taganenud austerlased muutsid 23. juunil saabunud Franz Joseph I käsul liikumissuunda ning asusid piki Chiese jõge vasturünnakule. Samal ajal saatis Napoleon III oma väed pealetungile, mistõttu vastased kohtusid ootamatult, ettekavatsemata kohas. Kokkupõrge toimus Solferino ja San Martino külade lähedal, lõuna pool Milano ja Verona vahel asetsevast Garda järvest. Piemontelased võitlesid austerlaste parema tiivaga San Martino lähistel, prantslased aga peajõududega Solferino kandis. Lõpuks tuli Austria vägedel taganeda ning Prantsuse-Piemonte väed said taktikaliselt tähtsa, kuid kuluka võidu. Solferino lahing otsustas Itaalia teise iseseisvussõja saatuse, viies varem Prantsuse, Austria, Hispaania ja arvukate kohalike riikide vahel killustunud Itaalia ühinemiseni. Solferino lahing kestis üle 9 tunni. Austria poolel langes üle 3000 sõduri, 10 807 sai haavata ning 8638 langes vangi või jäi kadunuks. Liitlasvägedes hukkus 2492 sõdurit, 12 512 sai haavata ning kadunuks jäi või vangi langes 2922. Mõlemad pooled tulistasid või tapsid tääkidega haavatud ja surevaid sõdureid. Lahingu tunnistajaks sattunud Šveitsi ärimeest Jean-Henri Dunanti vapustasid lahinguväljale jäetud haavatud sõdurite kannatused. Ta korraldas kohaliku külarahva seas haavatutele abi ning algatas hiljem koju naasnult rahvusvahelised läbirääkimised, mis viisid Punase Risti rajamise ja Genfi konventsioonide vastuvõtmiseni. Solferino lahingut kirjeldatakse ka eestikeelses laulus, mis on trükitud Jaroslav Hašeki romaani "Vahva sõduri Švejki juhtumised maailmasõja päevil" eestikeelses väljaandes ning mitmes üliõpilaslaulikus, ehkki Eestist pärit sõdureid selles konfliktis teadaolevalt kuigivõrd ei osalenud: Algas taplus Solferinos, suits käis taevavõlvini. Soolikaid seal songiti ja verd seal voolas põlvini. Soolikaid seal songiti ja tõusid lihakuhilad. Raiusid seal meie poisid hirmsas vihatuhinas.
Suurimate kõrbete loend

See on nimekiri maailma kõrbetest suuruse järgi. See sisaldab kõiki kõrbeid, mis on suuremad kui 50 000 km². Ward, Paul (2001). Antarctica Fact File/ "Largest Desert in the World". Vaadatud 27.12.2011. "Arabian Desert". Vaadatud 28.12.2007. Thar Desert - Britannica Online Encyclopedia Wright, John W. (ed.); Editors and reporters of The New York Times (2006). The New York Times Almanac (2007 ed.). New York, New York: Penguin Books. Lk 456. ISBN 0-14-303820-6. {{cite book}}: parameetris |first= on üldnimi (juhend)
2012. aasta Eesti Muusikaauhinnad

2012. aasta Eesti Muusikaauhinnad (A. Le Coq Live Eesti Muusikaauhinnad 2012) oli 14. galakontsert, kus Eesti Fonogrammitootjate Ühing jagas iga-aastaseid Eesti Muusikaauhindu. Tunnustuse osaliseks said need Eesti muusikud, kellel oli 2011 aasta jooksul ilmunud album. Üritus toimus 2. veebruaril 2012 Nokia kontserdimajas. Laval esinesid Getter Jaani, Liis Lemsalu, Ines, Outloudz, Terminaator, Ewert and The Two Dragons ja teised. Kontserdist tegi otseülekande TV3. Žüriisse kuulus 165 inimest. Auhinnad jagati välja 14. kategoorias. Kokku anti žüriile hinnata 95 eelmise aasta jooksul ilmunud albumit ja 96 ilmunud muusikavideot. Lisakategooriana tunnustati ühte eesti artisti auhinnaga Panus Eesti Muusikasse Galat juhtisid Lenna Kuurmaa ja Mihkel Raud. Liis Lemsalu: "Shining Star"/"Lightning in the Bottle" Outloudz: "The Only Sound" Ines: "Pilvepiir" Bert on Beats: "Suomo" Lenna: "Mina jään" Getter Jaani: "Me kõik jääme vanaks" / "Valged ööd (koos Koit Toomega)" Terminaator: "Rakett" Greip: "Vihma loits" Ewert and The Two Dragons: "(In The End) There's Only Love" Kukerpillid: "Piu-pau" / "Kihnu neiu" Enim figureerisid nominatsioonides Ewert and The Two Dragons ja Outloudz (mõlemad viies kategoorias), Ott Lepland ning Metsatöll (mõlemad neljas). Enim auhindu võitis Ewert and The Two Dragons, seda kõigis viies kategoorias. Eesti Muusikaauhinnad 2012. Muusikaauhinnad 2012 Saabumas on Eesti Muusikaauhindade gala ohtuleht.ee Välja otsitud 19. jaanuar 2012 160-liikmeline žürii valib "Eesti Muusikaauhinnad 2012" parimad. elu24.ee Välja otsitud 19. jaanuar 2012 EMA galat juhivad Lenna ja Mihkel Raud publik.delfi.ee Välja otsitud 23. jaanuar 2012 Eesti Muusikaauhinnad 2012: vaata, kes kandideerivad! ohtuleht.ee Välja otsitud 19. jaanuar 2012 Ewert and The Two Dragons võitis viis Eesti muusikaauhinda elu24.ee Välja otsitud 2. veebruar 2012 Eesti Muusikaauhinnad 2012
Lõuna-Ameerika

Lõuna-Ameerika on regioon, mis hõlmab Lõuna-Ameerika mandri koos selle lähedal asuvate saartega.[lisa viide] ÜRO liigituse järgi kuuluvad Lõuna-Ameerikasse:  Argentina  Boliivia  Brasiilia  Colombia  Ecuador Falklandi saared (Malviini saared)  Guyana  Paraguay  Peruu Prantsuse Guajaana  Suriname  Tšiili  Uruguay  Venezuela Lõunakoonus Põhja-Ameerika Kesk-Ameerika Kariibi mere regioon Ladina-Ameerika Regioonide loend ÜRO liigituse järgi et:Lõuna-Ameerika manner
Pitka laht

Pitka laht (ingl Pitka Bay) on Kanadas Briti Columbias asuv laht, mis on nimetatud eesti kontradmirali Johan Pitka järgi. Lahte suubub Pitka jõgi ning kohalik järv kannab admiral Pitka tütre järgi Linda järve nime. Tegu on kohaga, kus Pitka elas aastatel 1924–1929 Kanadas viibides. Are Veski (13. mai 2010). "Mees, kes liikus täiskäigul edasi või täiskäigul tagasi". Maaleht, nr. 19. Vaadatud 20.02.2018.
Pitka jõgi

Pitka jõgi (inglise keeles Pitka Creek) on jõgi Kanadas Briti Columbia provintsis. Jõgi suubub Pitka lahte. Jõgi on nime saanud sealkandis elanud Eesti kontradmirali Johan Pitka järgi. Admiral Pitka – mees, kelle nime Kanadas kannavad laht, mägi ja jõgi, Maaleht, 13. mai 2010
Pitka mägi

Pitka mägi (inglise keeles Pitka Mountain) on mägi Kanadas Briti Columbia provintsis. Mäe geograafilised koordinaadid on 54° 13′ 44″ N, 124° 35′ 31″ W. Mäe kõrgus on 1229 m. Mägi on saanud nime sealkandis elanud Eesti kontradmirali Johan Pitka järgi. Geonames http://www.maaleht.ee/news/uudised/elu/article.php?id=31012195 www.pitkamountainoutfitters.com
Maatamees

Maatamees oli 1866. aasta vallaseaduse alusel moodustunud maaelanike sotsiaalne grupp, kes ei omanud valla piires kinnisvara või renditalukohta. Maatameestel oli vastavalt vallaseadusele õigus esitada valla omavalitsusorganisse - valla täiskogusse oma esindaja (ühe esindaja iga kümne maatamehe kohta). Samuti valida täiskogul vallavolikogu (mille valimisel osalesid valimiskoguna pooled peremeestest ja pooled maatameestest), kes valis vallavanema. maatameeste konverentsid Eestimaa Maatameeste Nõukogu Eestimaa Tööliste, Soldatite, Maatameeste ja Väikemaapidajate Saadikute Nõukogu
Romeo Kalda

Romeo Kalda (sündinud 15. veebruaril 1974 Märjamaal) on eesti kurjategija. 1996. aasta 27. aprillil kell 0:30 tulistas Romeo Kalda teda korterivargusel kinni pidada üritanud politseinikku Mart Laant, kes suri samal ööl Mustamäe haigla operatsioonilaual. Selle eest mõisteti Kaldale surmanuhtlus, mis hiljem muudeti eluaegseks vanglakaristuseks. Ta on väitnud, et nägi politseiniku tapmist unes ette ja et ta ei soovinud politseinikku tappa. 2022. aastal otsustas Viru maakohus Romeo Kalda ennetähtaegselt vanglast vabastada. Tartu Ringkonnakohus aga tühistas selle otsuse. Katarina Kalda on tema õde. Teenistusülesannete täitmisel hukkunud politseiametnikud Õhtuleht, 1999 Politseikomissari tabas kuus kuuli Postimees, 1996 Romeo Kalda krimkasid ei loe Õhtuleht, 1998 BNS (20. september 2022, 14:36). "Eluaegne vang Romeo Kalda vabaneb vanglast". Postimees.ee. Vaadatud 20. september 2022. Noor kurjategija tappis politseikomissar Mart Laani Postimees, 25. aprill 1996 Romeo Kalda Delfi Eluaegne vang soovib Jõhvi volikogusse kandideerida, ERR, 10. september 2013
Éric Abidal

Éric Sylvain Abidal (sündinud 11. septembril 1979 Lyonis) on endine Prantsusmaa jalgpallur, kaitsja. Karjääri alguses mängis Abidal Prantsusmaa kõrgliiga klubides Monaco, Lille ja Lyon. Abidal liitus 2007. aastal Hispaania kõrgliiga klubiga Barcelona, kus ta mängis kuni 2013. aastani. 2013. aastal naasis ta Monacosse ja mängis 2014–15 hooajal Olympiakósis, kus ka lõpetas jalgpallurikarjääri. Aastatel 2004–2013 mängis Abidal Prantsusmaa jalgpallikoondises 67 mängus. Abidal põdes mängijakarjääri jooksul kaks korda vähki. Lyon Ligue 1: 2004–05, 2005–06, 2006–07 Trophée des Champions: 2005, 2006, 2007 Barcelona La Liga: 2008–09, 2009–10, 2010–11, 2012–13 Copa del Rey: 2008–09, 2011–12 Hispaania superkarikas: 2009, 2010, 2011 UEFA Meistrite Liiga: 2008–09, 2010–11 Euroopa superkarikas: 2009, 2011 Jalgpalliklubide maailmameistrivõistlused: 2009, 2011 Prantsusmaa Hõbemedalist Jalgpalli maailmameistrivõistlused: 2006 "Abidal". Transfermarkt. Vaadatud 6. september 2017.
Bifunktsionaalne ühend

Orgaaniline ühend on bifunktsionaalne, kui selle molekulis esineb kaks erinevat funktsionaalrühma ja vastavalt on sellel ühendil kahesugused mõlemale funktsionaalrühmale karakteersed omadused. Näiteks aminohapetes (H2NCHRCOOH) esinevad aminorühmad ja karboksüülrühmad. Kui orgaaniline ühend sisaldab rohkem kui kaks erinevat funktsionaalrühma, siis kasutatakse ka üldnimetust multifunktsionaalne ühend. Funktsionaalrühm
Itaalia ühinemine

Itaalia ühinemine (itaalia keeles il Risorgimento) oli poliitiline ja ühiskondlik liikumine 19. sajandi Itaalias, mis ühendas sealsed arvukad riigid Itaalia kuningriigiks. Ehkki ühinemise algust ja lõppu on raske määrata, võib üheks alguseks pakkuda 1815. aastat, mil toimus Viini kongress ja lõppes Napoleoni võim Itaalias, ning lõpp-punktiks 1871. aasta Prantsuse-Preisi sõda. Viimased alad ühinesid Itaalia kuningriigiga siiski alles pärast esimest maailmasõda. Ühinemise võtmekujude hulka kuulusid Itaalia rahvuskangelane Giuseppe Garibaldi, Sardiinia ja Piemonte kuningas 1849–1861 ja Itaalia kuningas 1861–1878 Vittorio Emanuele II ning viimase peaminister, Cavouri krahv Camillo Benso.
Jakob Johann Stael von Holstein

Jakob Johann Stael von Holstein (sündinud ilmselt 1699; maetud 5. aprillil 1755) oli Eestimaa mõisnik ning Rootsi ja Holstein-Gottorpi sõjaväelane. Stael von Holsteinide suguvõsast põlvnev Jakob Johann Stael von Holstein sündis ooberstleitnant Matthias Gustav Stael von Holsteini (1666–1720) ja tema abikaasa Maria Margaretha (neiuna Bär; suri 1743) pojana. Jakob Johann teenis Rootsi sõjaväes, kus sai kapteni auastme ning Holstein-Gottorpi sõjaväes, kus sai majori auastme. Ta oli Anija, Jõelähtme, Kääniku ja Undla mõisnik. Samuti oli ta Harjumaa meeskohtunik. Jakob Johann Stael von Holstein abiellus 27. augustil 1724 Tallinnas oma sugulase Hedwig Margaretha Stael von Holsteiniga (1707–1771), kes oli Eestimaa rüütelkonna peamehe Fabian Ernst Stael von Holsteini (1672–1730) ja tema abikaasa Gertrude Margarethe (neiuna von Fock) tütar ning Anija ja Jõelähtme mõisa pärijanna. Abielust sündisid: Karl Friedrich Fabian Ernst, Anija, Jõelähtme, Kääniku, Rummu, Kodasoo ja Päinurme mõisnik ning Eestimaa rüütelkonna peamees Gertrude Margarethe (1729–1784), oli abielus Haabneeme mõisniku Wilhelm Rudolf von Patkuliga (suri 1782) Jakobina (sünd. 1731) Hedwig Elisabeth (1736–1768), oli abielus Jälgimäe mõisniku Detlof Johann von Derfeldeniga (suri 1794) Anna Charlotta (1745–1795), oli abielus Uhtna mõisniku Hans von Wrangelliga (suri 1774) poeg ja kaks tütart, kes surid noorelt Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften, Teil 2, 1.2: Estland, Görlitz, 1930, Lk. 365–366 Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften, Teil 2, 1.2: Estland, Görlitz, 1930, Lk. 363 Gabriel Anrep, "Svenska adelns Ättar-taflor", P. A. Nōrstedt & Söner, 1861, Lk. 942
Ivor Onksion

Ivor Onksion (sündinud 9. detsembril 1989) on Eesti ametnik, kes osales 2012. aastal Keskerakonna büroost leitud erakirjavahetuse skandaalis. Onksion on Sotsiaaldemokraatlikku Erakonda kuuludes töötanud Tallinna linnavolikogu liikme Jaak Juske nõunikuna ning pärast Keskerakonda siirdumist 2011. aastal Tallinna Linnaarhiivis informatsiooni ja teadusliku uurimistöö sektori spetsialistina (21. novembrist kuni 31. detsembrini 2011). Samuti on ta töötanud Püha Miikaeli Koolis ja Vanalinna Hariduskolleegiumis matemaatikaõpetajana. 3. veebruaril 2012 esitas Onksion avalduse Eesti Keskerakonnast lahkumiseks. Onksion on kirjutanud ajalehtedesse arvamusartikleid. Kui kaitsepolitsei leidis jaanuaris 2012 Keskerakonna büroos toimunud läbiotsimisel Keskerakonna peasekretäri ja riigikogu liikme Priit Toobali asjade hulgast ligi 450 lehekülge sotsiaaldemokraatliku poliitiku Hannes Rummu erakirjavahetust, teatas Onksion, et võttis laual vedelenud paberid kaasa sotsiaaldemokraatide juurest lahkudes, et kirjutada nende põhjal artikkel ajalehte Kesknädal. Ka Toobal kinnitas, et kirjade vargus oli Onksioni isiklik initsiatiiv. Onksioni väites on kahelnud nii Jaak Juske - "Onksion lükati tanki, kuna Priit Toobal on sügavalt vahele jäänud konkurendi isikliku meiliboksi häkkimisega" - kui ka Keskerakonna juhatuse liige Ain Seppik: "Mina vana kooli mehena võiksin e-kirju välja printida, aga ma ei tee seda, ja veelgi raskem on uskuda seda kaasaegsest mehest Hannes Rummust. Veelgi enam – väga kahtlen, et Rumm printis oma kirjad välja ja viis need Tallinna linnavolikogu laudadele laokile ajal, mil ta ise oli hoopis riigikogus.". Tehnilistele küsitavustele Onksioni ja Keskerakonna selgituses on tähelepanu juhtinud Eesti Ekspress ja Postimees. 17. oktoobril 2014 mõistis Harju maakohus Onksioni süüdi eraviisilises jälitustegevuses ja sõnumisaladuse rikkumises ning mõistis talle rahalise karistuse 640 eurot. "Tankisti ulm? Parteivahetaja tassis Rummi kirjavahetuse Toobalile" Eesti Ekspress 18. jaanuar 2012 "Ivor Onksioni tööaeg linnaarhiivis jäi lühikeseks"[alaline kõdulink] Delfi, 23. jaanuar 2012 2011/2012. õppeaasta õpetajad, Püha Miikaeli Kool "Onksioni selgitus kirjaskandaalile: ma ei oska kommenteerida..." Õhtuleht, 24. jaanuar 2012. Ivor Onksion lahkus Keskerakonnast Delfi, 6. veebruar 2012. "Ivor Onksion: Valimisi juhivad kallutatud ajakirjanikud" Delfi, 02.02.2011 (vaadatud 8. oktoobril 2011) "Rahvas on truu, valitsusel on suva" Delfi, 19. veebruar 2010 "Kodukulude röögatu kasv hävitab Eesti keskklassi" Kesknädal, 18. jaanuar 2012 "Seppik: erakonna selgitusi on raske uskuda" Postimees, 18.01.2012 Tuuli Koch "Riigiprokurör: e-kirjavahetuse juhtumis on kolm võimalikku kuritegu" Postimees, 19.01.2012 "Teoorias puudus Onksionil Rummu kirjavahetusele igasugune ligipääs" Postimees, 18.01.2012 "Juhtkiri: postkastivaras" Postimees, 19.01.2012 Kohus mõistis keskerakondlastest nuhkimisskandaali osalised Toobali ja Laasi süüdi, ERR uudised "Rahvas on truu, valitsusel on suva" Delfi, 19. veebruar 2010 "Valimisi juhivad kallutatud ajakirjanikud" Delfi, 02.02.2011 "Kodukulude röögatu kasv hävitab Eesti keskklassi" Kesknädal, 18. jaanuar 2012
Franz Hollmann

Franz Friedrich Reinhold Hollmann (22. juuli/3. august 1865 Rõuge – 16. märts 1946 Lübeck) oli Eesti ja Läti vaimulik. Hollmann õppis aastatel 1875–1884 Tartus eragümnaasiumis. Aastatel 1884–1885 töötas ta koduõpetajana Põlulas. Aastatel 1885–1890 õppis ta Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Prooviaastal oli ta Helme Maarja koguduses (Ernst Behse juures) ja Maarja-Magdaleena koguduses (Woldemar Mickwitzi juures). Ordineeriti 3. novembril 1891 Riias õpetajaks. Ta oli aastatel 1891–1892 Maarja-Magdaleena koguduse adjunktõpetaja, aastatel 1892–1902 oli ta (introdutseeriti 12. aprillil 1892) sama koguduse õpetaja. Aastal 1892 oli ta neljaks kuuks pastoriametist kõrvaldatud (suspendeeritud), kuna viis läbi kiriklikke talitusi rekonvertiitidele (õigeusus pettunutele). Aastatel 1902–1918 oli ta Rõuge Maarja koguduse õpetaja. Aastatel 1918–1919 oli ta Riias ooperimuusikuks, aastatel 1919–1920 oli ta Landeswehris välipastoriks. Aastatel 1920–1939 oli ta pastoriks (introdutseeriti 24. aprillil 1921) Irši saksa koloonias (Liepkalne kihelkonnas Cēsise maakonnas; praeguse haldusjaotuse järgi Koknese piirkonnas), sai aastal 1927 Liivimaa saksa praostiks. Jäi aastal 1939 emerituuri. Emerituuris olles elas aastatel 1939–1945 Posenis, aastatel 1945–1946 Lübeckis. Tema isa Friedrich August Wilhelm Hollmann oli Rõuge Maarja koguduse õpetaja ja hiljem Liivimaa kindralsuperintendent, vanaisa Rudolf Gustav Hollmann oli Hargla- ja Rõuge Maarja koguduse õpetaja, vanaonu Karl August Hollmann oli Puhja Püha Dionysiuse koguduse õpetaja. Die evangelischen Prediger Livlands bis 1918. Böhlau Verlag Köln, Wien 1977
LIV

LIV võib tähendada järgmist: Air Livonia Liv võib tähendada järgmist: Liv, Soome telekanal
Belgia raskeveohobune

Belgia raskeveohobune (flaami keeles Belgisch trekpaard, prantsuse keeles Trait belge) on Belgiast pärit hobusetõug. Neid kutsutakse Brabanti piirkonna järgi ka Brabanti raskeveohobusteks. Varem kasutati Belgia raskeveohobuseid talutöödel. Tänapäeval kasutavad neid peamiselt harrastajad rakendussõiduks ja ratsutamiseks, samuti koolisõidu kergema taseme või raskeveohobuste võistlustel. Belgia raskeveohobune on kasvult suur ja tugev. Turjakõrgus on umbes 170 cm. On kolm põhivärvust: kõrb, must ja raudjas. Kõrvil hobusel on kogu keha pruun (võib olla nii tumedam kui ka heledam pruun) ning saba, lakk ja jalad allpool randme- ja kannaliigest on musta värvi. Must hobune on ühtlaselt musta värvi. Raudjas on ühtlaselt (hele)pruuni värvi ilma ühegi musta karvata. Kõik need kolm värvust võivad esineda ka kimlina: kõrbkimmel, mustkimmel (ehk sinine kimmel, kuna karval on sinakas läige) ja raudjaskimmel. Ka õunikhalli võib ette tulla, aga see on väga haruldane värvus. Valgete karvade varieeruv hulk annab kimlitele erinevad ilmed. Tavaks on nende hobuste sabasid kärpida, mis annab neile omanäolise ilme – suur hobune tugevate jalgade ja laudjaga, mida rõhutab saba puudumine. "Het Belgisch Trekpaard. Geschiedenis" (hollandi). Vaadatud 19. jaanuar 2012. Video raskeveohobuste võistlusest
Kasside agility

Kasside agility on kasside osavuse ja kiiruse katsed, kus kass läbib peremehe juhendamisel takistusraja. Võistlusi on peetud alates 2002. aastast. catagility.com. The International Cat Association
Veiko Spolītis

Veiko Spolītis [sp'oliitis] (sündinud 5. septembril 1971 Riias) on Läti poliitik ja politoloog. Tema isa on lätlane ja ema eestlane. Ta lõpetas Riia 25. Keskkooli ning 1996. aastal Tartu Ülikooli sotsiaalteaduskonna esimese lennu. Akadeemiliselt on ta korporatsiooni Revelia liige. 2003. aastal lõpetas ta Genfi Ülikooli rahvusvaheliste ja arengu-uuringute kõrgema instituudi (IHEID). Alates 2006. aastast on ta Helsingi Ülikooli riigiteaduste osakonnas doktorant maailma poliitika alal. 1998. aastast on ta teinud kaastööd Kuku Raadiole ja pärast 2005. aastat ka Eesti Raadiole. 2010. aastast kuni 2014. aasta jaanuarini oli ta Läti kaitseministeeriumi parlamentaarne sekretär. Alates 2014. aasta aprillist töötas ta Läti välisministeeriumis nõunikuna. Ta kuulus Läti Ühtsuse erakonda ning kandideeris 2014. aasta Euroopa Parlamendi valimistel. 2014. aasta seimi valimistel kandideeris ta Riia valimisringkonnas, kuid valituks ei osutunud. Ta sai 4144 plussi ja 3604 mahatõmbamist, mis andis 65 899 punkti. Ta pääses parlamenti valitsusliikme asendusliikmena. Alates 5. novembrist 2014 on ta Läti Seimi liige. Jaanuaris 2015 lahkus ta erakonnast Ühtsus ning jätkas 2018. aastani tööd sõltumatu saadikuna. 2018. aasta sügisel kandideeris ta 13. Saeima valimistel erakonna "Uus Ühtsus" nimekirjas, kuid ei osutunud valituks. 29. oktoobril 2014 peeti tema juhitud auto Riias kinni ja tal tuvastati 1,4-promilline joove. 2012 Maarjamaa Risti IV klassi teenetemärk 2013 Soome Lõvi Rüütelkonna rüütlirist (SL R) Aizsardzības ministrijas vadība un struktūrvienību vadītāji. Vaadatud 26.03.2014 Evelyn Kaldoja. Kümne minutiga eestlasest lätlaseks. Postimees, 2. märts 2014 http://sv2014.cvk.lv/Part-5-Strukt-2.html http://www.lsm.lv/lv/raksts/latvija/zinas/dzeruma-pie-stures-piekjertais-spoliitis-pametiis-partiju-vienot.a113452/ Veiko Spolītise blogi