laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Primitiivne algtegur

Täisarvude jada a1, a2, ..., an, ... liikme an primitiivne algtegur on mis tahes algarv, millega jagub arv an, kuid ei jagu ükski arv am, mille puhul m<n. Jada liikmel ei pruugi primitiivseid algtegureid olla. Tal võib neid olla üks, või ka mitu.
James Goldman

James Adolf Goldman (30. juuni 1927 Chicago – 28. oktoober 1998 New York) oli USA näitekirjanik ja stsenarist. Tema vend William Goldman on näitekirjanik ja filmistsenarist. 1968. aastal sai ta Oscari parima mugandatud stsenaariumi kategoorias filmi "Lõvi talvel" eest. Filmi lavastas Anthony Harvey, peaosades mängisid Peter O'Toole, Katharine Hepburn ja Anthony Hopkins. "Blood, Sweat and Stanley Poole" (1961) "They Might Be Giants" (1961) "The Lion in Winter" ("Lõvi talvel"; 1966) "The Lion in Winter" (1968; "Lõvi talvel") "Nicholas and Alexandra" (1971) "Robin and Marian" (1976) "White Nights" (1985) "Oliver Twist" "Anna Karenina" "Cyber Bandits" "A Family Affair" "Follies" James Goldman andmekogus IMDb (inglise)
Lõvi talvel

"Lõvi talvel" ("The Lion in Winter") on James Goldmani 1966. aastal ilmunud näidend. See esietendus New Yorgis Broadwayl 3. märtsil 1966. Henry II, Inglismaa kuningas Akvitaania Eleanor, Henry II abikaasa Richard I Lõvisüda, poeg Geoffrey, teine poeg John Maata, kolmas poeg Philippe II, Prantsusmaa kuningas Alys (Vexini krahvinna) Eestis on seda näidendit lavastatud Eesti NSV Riiklikus Noorsooteatris. Näidendi tõlkis inglise keelest Paul-Eerik Rummo ja lavastas Rudolf Allabert. Esietendus toimus 26. veebruaril 1985. Osades: Aarne Üksküla (külalisena) – Henry II, Inglismaa kuningas Luule Komissarov – Eleanor, Henry II naine Eero Spriit – Richard Lõvisüda, vanim poeg Rein Oja – Geoffrey, keskmine poeg Andrus Vaarik – John, noorim poeg Tõnu Oja – Philip, Prantsusmaa kuningas Anu Lamp – Alais, Prantsuse printsess Näidendi põhjal on valminud kaks filmi: "Lõvi talvel" (1968, lavastaja Anthony Harvey) "Lõvi talvel" (2003, lavastaja Andrei Kontšalovski) Lavastuse "Lõvi talvel" andmed Eesti Teatri- ja Muusikamuuseumi veebilehel.
The Pale Emperor

"The Pale Emperor" on USA rokkbändi Marilyn Manson üheksas täispikk stuudioalbum. Selle andis välja bändi solistile kuuluv plaadifirma Hell, etc. 15. jaanuaril 2015, selle rahvusvahelin levitaja on sõltumatu plaadifirma Cooking Vinyl. Album anti välja nii CD-l kui ka vinüülplaadil, mis sisaldab kolme akustilist lisalugu. Albumi produtsendid on Marilyn Manson ja Tyler Bates, keda Manson kohtas telesarja "Californication" filmimise käigus. Erinevalt tavalisest industrial-muusikast oli albumi vältel kuulda hoopis bluusist inspireeritud muusikat. Mitmes intervjuus on Manson nimetanud peamiseks eeskujuks Jim Morrisoni ja Muddy Watersit. Album on pühendatud Mansoni emale, kes suri Alzheimeri tõppe muusika salvestamise ajal. Kriitiliselt, hinnati "The Pale Emperor" üheks parimaks albumiks 2015. aastal ning mitmed muusikaväljaanded nimetasid seda Mansoni parimaks albumiks pärast 2000. aasta Holy Woodi. Edetabelis Billboard 200 saavutas album 8. koha. Muusikaalbumit reklaamis Manson maailmaturneedega "Hell Not Hallelujah" ja "The End Times Tour" koos Billy Corganiga. "Killing Strangers" "Deep Six" "Third Day of a Seven Day Binge" "The Mephistopheles of Los Angeles" "Warship My Wreck" "Slave Only Dreams to Be King" "Devil Beneath My Feet" "Birds of Hell Awaiting" "Cupid Carries a Gun" "Odds of Even" (luksusversioon lisab loole 1 ja poole minuti pikkuse vaikuse) "Day 3" (akustiline versioon loost "Third Day of a Seven Day Binge") "Fated, Faithful, Fatal" (akustiline versioon loost "The Mephistopheles of Los Angeles") "Fall of the House of Death" (akustiline versioon loost of "Odds of Even")
Irina Kalits

Irina Kalits (kuni 1962 Irina Podtšekajeva; 10. aprill 1928 Tartu – 25. jaanuar 2023) oli Eesti arst ja arstiteadlane (endokrinoloog). Ta lõpetas 1946. aastal Tartu 3. Keskkooli ja 1952. aastal Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna. Ta oli aastatel 1952–1968 Eesti NSV Vabariikliku Struumatõrjedispanseri arst ja osakonnajuhataja ning aastatel 1969–1993 peaarst. Ta oli aastatel 1971–1994 Eesti NSV ja Eesti peaendokrinoloog. 1973 – "Suhkruhaigele". Valgus. Tallinn 1973 (kaasautor Jaan Kelk). 2. tr 1978, 3. tr 1982, 4. tr 1987 1979 – "Rasvumine – üks tervishoiualastest põhiprobleemidest. Abiks lektorile". Tallinn 1979 1986 – "Endokrinoloogia, endokriinsed näärmed ja nende haigused". Tallinn 1986 1980–1990 – Eesti Endokrinoloogide Selts, esimees 1991 – European Association for Study of Diabetes, liige 1975 – Eesti NSV teeneline arst Tema isa oli arhitekt Anatoli Podtšekajev. Tema abikaasa oli sotsioloog ja Tartu Ülikooli professor Johannes Kalits. 2000 – "Kalits, Irina". // Eesti teaduse biograafiline leksikon. I kd, A-Ki. Tallinn 2000. Lk 531–532 2005 – Film "Eestimaa Vene muuseumi ekspeditsioon – Tartu". 2/6. Vene keeles Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.
126

126. aasta Sajandid: 1. sajand - 2. sajand - 3. sajand Aastakümned: 70. aastad 80. aastad 90. aastad 100. aastad 110. aastad - 120. aastad - 130. aastad 140. aastad 150. aastad 160. aastad 170. aastad Aastad: 121 122 123 124 125 - 126 - 127 128 129 130 131 ... 1. august – Pertinax, Vana-Rooma keiser ...
Karoliinid

Nimi Karoliinid võib viidata järgnevale: Karoliinid (saared) – Mikroneesias asuvad saared Karoliinid (sõdurid) – Rootsi kuningate Karl XI ja Karl XII sõdurid
Helitehnika

Helitehnika ehk audiotehnika on tehnika haru, mis tegeleb helide (heli- ehk audio- ehk akustiliste signaalide) ülekandmise, salvestamise, tekitamise, muundamise ja (taas)esitamisega. Helitehnika hõlmab mitmeid valdkondi: elektroakustika – akustika haru, mis tegeleb helivõnkumise muundamisega elektrivõnkumiseks ja vastupidi; helindamine – helivõimendussüsteemi abil heli (muusika, kõne) edasiandmine ruumides või muudes toimumispaikades; ka filmile heli lisamine. Helitehnika valdkonda kuuluvad samuti akustilised mõõtmised ja psühhoakustilised uuringud ning audioloogias kasutatavate vahendite arendamine. Peamised audiotehnilised vahendid on järgmised: mikrofonid õhuvõnkumiste muundamiseks neile vastavateks elektrivõnkumisteks (helisignaaliks); valjuhääldid, kuularid (kõrvaklapid) ja kõlarid helisignaali taasesitamiseks; helivõimendid helisagedusliku elektrisignaali pinge ja võimsuse suurendamiseks; helipuldid (mikserpuldid); DJ-kontrollerid; tämbri muutmise vahendid (ekvalaiserid); dünaamikaulatuse reguleerimise vahendid (dünaamikaprotsessorid, kompressorid, ekspanderid, kompanderid); helisignaali salvestamise ja taasesitamise seadmed (magnetofonid, plaadimängijad, CD-mängijad, MP3-mängijad); digitaalse signaalitöötluse tehnika, nagu signaaliprotsessorid, AD- ja DA-muundurid, süntesaatorid, sämplerid ja muu (heli)stuudios kasutatav tehnika. Helitehnika alla kuuluvateks võib lugeda ka need audiosignaali töötluse vahendid, milles kasutatakse mittelineaarseid efekte (elektrikitarride efektiseadmed jms). Kasutamist on leidnud ka magnetilise helisalvestuse vahendid näiteks tehisliku reverberatsiooni ja tehiskaja tekitamiseks (nn kajamasinad). Ajalooliselt põhinevad need analoogelektroonikal, kuid tänapäeval teostatakse digitaalse signaalitöötluse vahenditega. Elektroakustika Ruumiakustika Helivõimendussüsteem Stereofoonia "Helitehnika". Originaali arhiivikoopia seisuga 4. märts 2016. Vaadatud 29. veebruaril 2016. Elektroakustika Ilmar Eiskop, Aleksander Sillart. Akustika ja helitehnika. Tallinn, Valgus, 1988 Eerik Lossmann. Helitehnika ja akustika: Sissejuhatus, heli iseloomustavad suurused, kõrva ehitus. (Loenguslaidid)
Elektroakustika

Elektroakustika on akustika haru, mis tegeleb helivõnkumise muundamisega elektrivõnkumiseks ja vastupidi. Elektroakustika valdkonda kuulub võimalikult väikeste moonutustega elektroakustiliste muundurite loomine. Peamised elektroakustilised muundurid on mikrofonid ja valjuhääldid. Elektroakustika tekkis 19. sajandi lõpus ja muutus iseseisvaks tehnikaharuks 20. sajandi esimesel poolel, kui elektroakustilisi muundureid hakati laialdaselt kasutama. Helitehnika Elektroakustika ENE 2. köide, 1987
Madis Käbin

Madis Käbin (25. märts 1877 Kohtla vald, Virumaa – 24. oktoober 1954 Tallinn) oli Eesti pangandus- ja ühiskonnategelane. Ta oli Asutava Kogu liige, esindades Eesti Tööerakonda. Ta oli Ühistegevuskoja liige. 1939. aastal valiti ta Nõmme linnavolinikuks. Madis Käbin suri 24. oktoobril 1954 ja ta maeti 28. oktoobril 1954 Rahumäe kalmistule. 1940 Eesti Punase Risti III klassi teenetemärk Tema poeg oli arst Reinhold Käbin, pojapoeg õigusteadlane ja poliitik Tiit Käbin ning pojatütar toimetaja ja tõlkija Maret Käbin. http://www.kalmistud.ee/haudi?action=hauaplats&filter_hauaplats_hauaplats=67666 Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). (vaadatud 29.02.2016)
Verner Loo

Verner Loo (23. november 1932 – 5. november 1997) oli eesti balletitantsija. Verner Loo alustas tantsijakarjääri 1947. aastal Anna Ekstoni lavastatud "Windsori lõbusates naistes". Aasta hiljem sai temast Anna Ekstoni õpilane Tallinna Koreograafiakoolis, mille ta lõpetas 1955. aastal. Seejärel täiendas ta end Leningradi tollase kuulsa õppejõu Aleksei Pissarevi juures. 1950.–1960. aastatel oli Verner Loo Estonia teatri juhtivaid balletisoliste. Verner Loo tantsis Helmi Puuri, Aime Leisi, Tiiu Randviiru, Ülle Ulla ja teiste nimekate baleriinide partnerina ballettides "Luikede järv", "Raimonda", "Chopiniana", "Esmeralda", "Giselle", "Romeo ja Julia", "Suur võlur – arm astus", "Kivilill", "Rigonda", "Don Quijote", "Mere kaldal". 1965. aastast töötas ta pedagoogina Tallinna Koreograafiakoolis, aastatel 1977–1988 oli ka kooli direktor.
Leo Kerge

Leo Kerge (16. november 1922 Karula – 13. jaanuar 1982 Tallinn) oli eesti ajakirjanik ja följetonist. Ta õppis 1942–1945 Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas. Ta arreteeriti 17. veebruaril 1945. Leo Kerge töötas meditsiiniasutustes ja aastast 1961 ajakirja Pikker toimetuses. Ta on avaldanud satiirikogumiku "Palun, võtke edasi" ning följetonikogud "Pintsak pandiks", "Sangpomm" ja "Kivipull". Tõlkinud Jaroslav Hašeki, Mihhail Zoštšenko jt humoreske.
Kristiine heinamaa

Kristiine heinamaa on ajalooline piirkond Tallinnas, mis suuresti moodustab tänapäevase Kristiine linnaosa. Heinamaa piirnes umbes tänapäeva Endla tänava – Koskla tänava – Pärnu maantee (tänapäeval otse läbipääsu pole) – Tondi tänava – Linnu tee ja Mustamäe teega.[viide?] Piirkond sai nime Rootsi kuninganna Kristiina järgi (Christinenthal 'Kristiine org'). Rootsi valitsuse loal jaotas linn selle piirkonna 1653. aastal 46 osaks, igaüks 9 hektarit. Krundid läksid eelkõige Tallinna rae ringkonda kuuluvatele linnakodanikele. Pärast seda asuti kaevama kruntide piiretele kraave, mis osalt on säilinud tänapäevani. Maa-alale ehitati suvemõisaid, nende seas Löwenruh', Charlottenthali, Cederhelmi, Dunteni ja Sprinkthali suvemõis. Tallinna entsüklopeedia. I köide Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastuse AS, 2004. Lk 242–243
Jüriöö park

Jüriöö park on park Tallinnas Lasnamäe linnaosas Ülemiste asumis Sõjamäe kõrgendikul Sõjamäe hiie alal. See rajati Jüriöö ülestõusu Sõjamäe lahingu arvatavasse toimumiskohta. Parki tuntakse Jüriöö pargina aastast 1995. Praeguse pargi ala korrastamise algatas 1950. aastate lõpus pedagoog ja haridustegelane Karl Laane. 1960. aastatel hakati sinna puid istutama. Aastal 1993 loendati pargis kokku 27 liiki puid ja põõsaid. Pargi haldamiseks moodustati 1996. aastal Jüriöö pargi fond. Fondi õigusjärglane on aastal 2002 asutatud MTÜ Jüriöö Park. Pargis asub kolm mälestusmärki, sealhulgas mälestusmärk Vabadussõjas võitlejatele (valminud 2000, arhitektid Alar Oruvee ja Ferdinand Mäll). Marge Allandi. Kolm tuld: Jüriöö, võidupüha, laulupidu. Ajalooline Ajakiri, 2014. Lk 177–180 Tallinna entsüklopeedia. I köide Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastuse AS, 2004. Lk 152
Sanatooriumi park (Tallinn)

Sanatooriumi park on park Tallinnas Nõmme linnaosas Pargi, Sihi ja Põllu tänava vahel. Pargi pindala on 22 ha ja seal domineerivad männid. Park on rajatud endisaegse Põllu tänav 61/63 asunud Vabariikliku tuberkuloosidispanseri ümber. Tallinna entsüklopeedia. I köide Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastuse AS, 2004. Lk 167
Valgjärve vald (Kanepi kihelkond)

Valgjärve vald (saksa keeles Weissensee) oli vald Võrumaal Kanepi kihelkonnas. Valla pindala oli 86 km² ja elanikke oli 1648 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939[viide?]. Vallas oli 335 talundit ja elamut ning need kasutasid 6843 ha maad (1929. aasta seisuga). Vallamaja asus Saverna külas. 1891 liideti Valgjärve vallaga Vana-Piigaste ja 1893 Tõdu vald. Eesti Entsüklopeedia. 8. köide: Tanulane–Yvon. Tartu: Loodus, 1937, lk 712. Valgjärve vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917 (vaadatud 29.02.2016) Maa-ameti kaardirakendused Valgjärve vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917
Valguta vald

Valguta vald (saksa keeles Walguta) oli vald Tartumaal Rannu kihelkonnas. Valla pindala oli 91 km² ja elanikke oli 1233 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939. Vallas oli 274 talundit ja elamut ning need kasutasid 4682 ha maad (1929. aasta seisuga). Vallamaja asus Lapetukme külas. Vallas asus Valguta mõis. 1939. aasta vallareformiga moodustati Rannu ja Valguta vallast Rannu vald ja Rõngu, Valguta ja Palupera vallast Rõngu vald. Eesti Entsüklopeedia. 8. köide: Tanulane–Yvon. Tartu: Loodus, 1937, lk 720. Valguta vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917 (vaadatud 29.02.2016) Eesti entsüklopeedia. 10. köide: TÜRI–Y. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 1998, lk 185. Maa-ameti kaardirakendused Valguta vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917
Vana-Kariste vald

Vana-Kariste vald (saksa keeles Alt-Karrishof) oli vald Pärnumaal Halliste kihelkonnas. Valla pindala oli 145 km² ja elanikke oli 1930 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939. Vallas oli 285 talundit ja elamut ning need kasutasid 8669 ha maad (1929. aasta seisuga). Vallamaja asus Saapaküla külas. Vallas asus Vana-Kariste mõis. 1939. aasta vallareformiga moodustati Volveti, Vana-Kariste, Uue-Kariste ja Pati vallast Tihemetsa vald. Penuja, Abja, Pornuse, Vana-Kariste ja Uue-Kariste vallast moodustati Abja vald. Eesti Entsüklopeedia. 8. köide: Tanulane–Yvon. Tartu: Loodus, 1937, lk 747. Vana-Kariste vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917 (vaadatud 29.02.2016) Maa-ameti kaardirakendused Vana-Kariste vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917
Vana-Kuuste vald

Vana-Kuuste (saksa keeles Alt-Kusthof) oli vald Tartumaal Kambja kihelkonnas. Valla pindala oli 101 km² ja elanikke oli 2012 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939. Vallas oli 400 talundit ja elamut ning need kasutasid 7699 ha maad (1929. aasta seisuga). Vallamaja asus Vana-Kuuste külas. 1891 liideti Vana-Kuuste vallaga Reola-Uhti vald. Eesti Entsüklopeedia. 8. köide: Tanulane–Yvon. Tartu: Loodus, 1937, lk 748. Vana-Kuuste vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917 (vaadatud 29.02.2016) Eesti entsüklopeedia. 10. köide: TÜRI–Y. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 1998, lk 205. Maa-ameti kaardirakendused Vana-Kuuste vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917
Tänassilma vald

Tän(n)assilma vald (varasema nimega Vana-Tän(n)assilma vald (saksa keeles Alt-Tennasilm)) oli vald Viljandimaal Viljandi kihelkonnas. Valla pindala oli 78 km² ja elanikke oli 1343 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939[viide?]. Vallas oli 337 talundit ja elamut ning need kasutasid 5553 ha maad (1929. aasta seisuga). Vallamaja asus Tänassilma külas. Vallas asus Vana-Tännassilma mõis. Eesti Entsüklopeedia. 8. köide: Tanulane–Yvon. Tartu: Loodus, 1937, lk 751. Tänassilma vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917 (vaadatud 29.02.2016) Maa-ameti kaardirakendused Tänassilma vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917
Vana-Võidu vald

Vana-Võidu vald (saksa keeles Alt-Woidoma) oli vald Viljandimaal Viljandi kihelkonnas. Valla pindala oli 62 km² ja elanikke oli 937 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939. Vallas oli 190 talundit ja elamut ning need kasutasid 5424 ha maad (1929. aasta seisuga). Vallamaja asus tänapäeva Verilaske küla aladel. Vallas asus Vana-Võidu mõis. Eesti Entsüklopeedia. 8. köide: Tanulane–Yvon. Tartu: Loodus, 1937, lk 751. Vana-Võidu vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917 (vaadatud 29.02.2016) Eesti entsüklopeedia. 10. köide: TÜRI–Y. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 1998, lk 210. Maa-ameti kaardirakendused Vana-Võidu vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917
The High End of Low

"The High End of Low" on Ameerika rokkbändi Marilyn Mansoni seitsmes täispikk stuudioalbum. See avaldati Inglismaal 25. mail 2009 ning USA-s 26. mail 2009. "The High End of Low" on Marilyn Mansoni viimane album pikaajalise muusikastuudio Intercscope alt. Albumiga tuli kaks singlit: "Arma-Goddamn-Motherfuckin-Geddon" ja "Running to the Edge of the World". Mansoni album debüteeris Billboard 200-s 4. kohal. "The High End of Low" on Twiggy Ramireze, Mansoni basskitarrimängija esimene album koos bändiga pärast 2000. aasta "Holy Woodi". Kriitikud hindasid albumit nii positiivselt kui ka negatiivselt, mõned väitsid selle olevat "väga emotsionaalse ja isikliku albumi", teised aga arvasid, et album on "teatud kohtades liiga korduv" ja "samu muusikalisi kontseptsioone korratakse läbi albumi". Ärilises mõttes on "The High End of Low" Mansoni vähim müügiks läinud album kogu tema karjääri jooksul. Seda osteti esimesel nädalal vaid 49 000 eksemplari ning see kukkudes esimese müüginädala 4. kohalt teisel nädalal 24. kohale. Albumiga tuli ka ringreis "The High End of Low tour", mis kestis 3. juunist 21. detsembrini. See oli bändi 12. turnee. "Devour "Pretty as a Swastika" "Leave a Scar" "Four Rusted Horses" "Arma-Goddamn-Motherfuckin-Geddon" "Blank and White" "Running to the Edge of the World" "I Want to Kill You Like They Do in the Movies" "WOW" "Wight Spider" "Unkillable Monster" "We're from America" "I Have to Look Up Just to See Hell" "Into the Fire" "15"
Vao vald (Väike-Maarja kihelkond)

Vao vald (saksa keeles Wack) oli vald Väike-Maarja kihelkonnas Viru kreisis ja Viru maakonnas, aastatel 1866–1939. Valla pindala oli 227 km² ja elanikke oli 5624 (1934. aasta seisuga). Vallas oli 1106 talundit ja elamut ning need kasutasid 17 560 ha maad (1929. aasta seisuga). Vallamaja asus Väike-Maarjas. Vallas asus Vao küla. 1893. aastal liideti Vao vallaga Kaarma, Kiltsi, Koonu, Kärsa, Lammasküla, Nõmme, Põdrangu, Triigi, Uniküla, Äntu ja Ärina vald. 1939. aasta vallareformiga moodustati Avanduse ja Vao valla aladest Avanduse vald ning Vao ja Porkuni valla aladest moodustati Vao vald. Vao vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917 (vaadatud 29.02.2016) Eesti Entsüklopeedia. 8. köide: Tanulane–Yvon. Tartu: Loodus, 1937, lk 764. Maa-ameti kaardirakendused Väljavõte 776. Vabariigi Presidendi otsus nr. 88., Riigi Teataja, nr 87, 14. oktoober 1938 Vao vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917
Vastemõisa vald (Suure-Jaani kihelkond)

Vastemõisa vald (saksa keeles Wastemois) oli vald Viljandimaal Suure-Jaani kihelkonnas. Valla pindala oli 209 km² ja elanikke oli 2257 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939[viide?]. Vallas oli 485 talundit ja elamut ning need kasutasid 11059 ha maad (1929. aasta seisuga). Vallamaja asus Vastemõisa külas. Vallas asus Vastemõisa mõis. Eesti Entsüklopeedia. 8. köide: Tanulane–Yvon. Tartu: Loodus, 1937, lk 803. Vastemõisa vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917 (vaadatud 29.02.2016) Maa-ameti kaardirakendused Vastemõisa vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917
Vastse-Antsla vald

Vastse-Antsla vald (ka Uue-Antsla vald; saksa keeles Neu-Anzen) oli vald Võrumaal Urvaste kihelkonnas. Valla pindala oli 71 km² ja elanikke oli 1756 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris aastatel 1866–1939. Vallas oli 298 talundit ja elamut, mille kasutuses oli 5927 ha maad (1929. aasta seisuga). Vallamaja asus Kuldre külas. Vallas asus Vastse-Antsla mõis. 1910. aastal ehitati Vastse-Antsla vallakool, mis oli kahekorruselise tellishoonena vallakoolide seas suuruse poolest haruldane. Nüüdisajal asuvad hoones Kuldre lasteaed ja raamatukogu. 1939. aasta vallareformiga moodustati Vastse-Antsla ja Urvaste vallast Urvaste vald. Eesti Entsüklopeedia. 8. köide: Tanulane–Yvon. Tartu: Loodus, 1937, lk 805. Vastse-Antsla vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917 (vaadatud 29.02.2016) Eesti entsüklopeedia. 10. köide: TÜRI–Y. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 1998, lk 247. Maa-ameti kaardirakendused Vastse-Antsla / Kuldre vallakool[alaline kõdulink] Vastse-Antsla vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917
Vastse-Kuuste vald (Võnnu kihelkond)

Vastse-Kuuste vald (saksa keeles Neu-Kusthof) oli vald Tartumaal Võnnu kihelkonnas. Valla pindala oli 88 km² ja elanikke oli 1676 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939, misjärel läks valla ala Kiidjärve valla koosseisu. Vallas oli 334 talundit ja elamut ning need kasutasid 6652 ha maad (1929. aasta seisuga). Vallamaja asus Lootvina külas. Vallas asus Vastse-Kuuste alevik. 1893 liideti Vastse-Kuuste vallaga Kiidjärve vald. Eesti Entsüklopeedia. 8. köide: Tanulane–Yvon. Tartu: Loodus, 1937, lk 805. Vastse-Kuuste vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917 (vaadatud 29.02.2016) Vabariigi Presidendi otsus nr. 88 – 7. oktoobrist 1938 (RT 1938, 87, 776) Maa-ameti kaardirakendused Vastse-Kuuste vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917
Veltsa vald

Veltsa vald (saksa keeles Welz) oli vald Läänemaal Mihkli kihelkonnas. Valla pindala oli 177 km² ja elanikke oli 1297 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939. Vald loodi 1866. aasta vallaseadusega Veltsa, Karinõmme, Aru ja Keblaste mõisate maa-aladele, mis kõik kuulusid ühele omanikule. Vallamaja asus tänapäeva Tarva küla aladel. Vallas oli 292 talundit ja elamut ning need kasutasid 11 272 ha maad (1929. aasta seisuga). 1891 liideti Veltsa vallaga Oidrema vald. 1939 liideti Veltsa ja Koonga vallad üheks Soontaga vallaks, mis jäi Pärnu maakonda. Osa Veltsa vallast liideti aga Lihula vallaga Läänemaal. Veltsa mõis Eesti Entsüklopeedia. 8. köide: Tanulane–Yvon. Tartu: Loodus, 1937, lk 875. Veltsa vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917 (vaadatud 29.02.2016) Eesti nõukogude entsüklopeedia. 3. köide: FILM–ISSÕ. Tallinn: Valgus, 1988, lk 292. Maa-ameti kaardirakendused Veltsa vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917
Veriora vald (Räpina kihelkond)

Veriora vald (saksa keeles Paulenhof) oli vald Võrumaal Räpina kihelkonnas. Valla pindala oli 127 km² ja elanikke oli 2632 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939[viide?]. Vallas oli 473 talundit ja elamut ning need kasutasid 9130 ha maad (1929. aasta seisuga). Vallamaja asus Viluste külas. 1892 liideti Veriora vallaga Palo vald. Eesti Entsüklopeedia. 8. köide: Tanulane–Yvon. Tartu: Loodus, 1937, lk 950. Veriora vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917 (vaadatud 29.02.2016) Maa-ameti kaardirakendused Veriora vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917
Vigala vald (Vigala kihelkond)

Vigala vald (saksa keeles Fickel) oli vald Läänemaal Vigala kihelkonnas. Valla pindala oli 240 km² ja elanikke oli 3137 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939. Vallas oli 681 talundit ja elamut ning need kasutasid 14 955 ha maad (1929. aasta seisuga). Vallamaja asus Tõnumaa külas. Vanamõisa ja Tõnuma küla risttee äärde ehitati 1877. aastal Vigala vallamaja. Uude vallamajasse asus Vigala vallavalitsus ja vallakohus. 1885. aastal ehitati vallamaja kõrvale üle tee Vigala valla magasiait. 1891 liideti Vigala vallaga Jädivere vald. 1939. aasta vallareformiga moodustati uus Vigala vald, mis suuresti jälgis vanu valla piire. Velise vallast liideti Rääsküla ja Kurevere. Eesti Entsüklopeedia. 8. köide: Tanulane–Yvon. Tartu: Loodus, 1937, lk 1021. Vigala vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917 (vaadatud 29.02.2016) Maa-ameti kaardirakendused Kilde Vanamõisa küla minevikust, Kolhoosi Tõde: EKP Märjamaa Rajoonikomitee ja Märjamaa Rajooni TSN häälekandja, nr. 55, 10 mai 1962 Vigala vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917