laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Põltsamaa vald (1991)

Põltsamaa vald oli vald Jõgeva maakonnas. Põltsamaa vald paikneb endise Viljandi maakonna põhjaosas, hõlmates kunagise Põltsamaa ja Lustivere valla. Omavalitsusliku staatuse sai vald 1991. aastal endise Põltsamaa külanõukogu piirides. Vallamaja asub Põltsamaa linnas. Põltsamaa valla pindala oli 416,9 km² ja 2012. aasta alguses elas vallas 4006 elanikku. Asustuse tihedus oli 9,6 in/km². Põltsamaa vallavanem on Toivo Tõnson. Põltsamaa vald paikneb Jõgevamaa lääneosas ja ümbritseb Põltsamaa linna. Põltsamaa vald piirneb Jõgeva maakonna Pajusi ja Puurmani vallaga, Viljandi maakonna Kolga-Jaani ja Kõo vallaga ja Järva maakonna Imavere ja Koigi vallaga. Olulisimad valda läbivad teed on Tallinna–Tartu–Võru–Luhamaa maantee ning Jõgeva–Põltsamaa, Põltsamaa–Võhma ja Viljandi–Põltsamaa maantee. Valla territooriumile ulatub omanäoline Alam-Pedja looduskaitseala. Valla piiridesse, Adavere lähedale jääb Mandri-Eesti geomeetriline keskpunkt, mida tähistab 1985. aastast tähiskivi. Põltsamaa vallas on 2 alevikku ja 28 küla. Suuremad keskused on Adavere, Lustivere, Kamari ja Esku. Põltsamaa valla omavalitsuslik staatus kinnitati aastal 1991. 2017. aastal ühines Põltsamaa vald uue Põltsamaa vallaga. Põltsamaa vallas tegutsevate äriühingute hulgas on kõige rohkem põllumajandusega tegelevaid ettevõtteid. Mällikveres tegutseb AS Konesko metallitöötlemistehas, Rõstla karjääris kaevandatakse paekivi, millest tehakse killustikku. Põltsamaa vald oli Jõgevamaal üks esimesi, kus hakati välja ehitama kergliiklusteid. Koostöös Põltsamaa linna ning Pajusi ja Puurmani vallaga on Põltsamaa valla territooriumile rajatud piirkondlik jäätmejaam. Koostöös riigi, maavalitsuse, Põltsamaa linna, Eesti Gaasi ja Fortum Termestiga valmis 2000ndatel Põltsamaa valda läbiv gaasitorustik. Vallas oli kaks lasteaeda, Esku-Kamari lasteaed-algkool ning Adavere Põhikool ja Lustivere Põhikool. Väike-Kamari külas asub kutseharidust andev Järvamaa Kutsehariduskeskuse Põltsamaa õppekoht. Põltsamaa vallas oli kolm raamatukogu, kultuurimaja Lustiveres ja klubi Adaveres. Võhmanõmmel tegutseb Heino Joosti Kodulootare, Kuningamäele on rajatud kardirada. 2008. aasta lõpus avati Kuningamäe piirkonnas valgustatud tervise- ja suusarada. Lustivere mõisas tegutseb üldhooldekodu ja Võisiku mõisas hooldekodu erivajadustega inimestele. Maakatastri statistika, vaadatud 27.03.2020. Statistikaamet, vaadatud 30.05.2017. Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator Põltsamaa vallavalitsuse koduleht. Vaadatud 30.11.2012 Siseministeerium: Kohalike omavalitsuste juhid 2014. a. jaanuari seisuga, vaadatud 17. oktoober 2014 Põltsamaa valla arengukava 2004–2016.DOC. Vaadatud 05.12.2012 Jõgeva maakonna Pajusi, Palamuse, Puurmanni, Põltsamaa, Tabivere ja Torma valla ning Põltsamaa linna, Järva maakonna Kabala ja Väätsa valla, Lääne maakonna Lihula alevi ning Ridala ja Taebla valla omavalitsusliku staatuse kinnitamise kohta (vastu võetud 12.12.1991)
Pokardi mõis

Pokardi mõis (ka Bokardi, Bocardi) on endine mõis Valgamaal, ajalooliselt Helme kihelkonnas. Mõisa peahoone on ehitatud 1870. aastal. Pärast vabadussõda kingiti maja sõjakangelasele Aleksander Jaaksonile, kelle omanduses püsis see kuni vabariigi langemiseni. Nõukogude ajal leidis mõisahoone kasutust lastekodu ja Helme sanatoorse internaatkooli lisahoonena. 2014. aastal ostis mõisahoone ärimees Nicos Kounnas ning 2016. aastal hakati hoonet restaureerima. Madis Hindre 2014. Tühjad mõisad ootavad raha ja inimesi. Helme Kihelkonnaleht 6, lk 1. http://valgamaalane.postimees.ee/3745577/kuprose-arimees-teeb-vanast-moisast-suvila
Marco Tasane

Marco Tasane (sündinud 19. veebruaril 1975) on eesti strippar, laulja, modell ja kunstnik. Marco Tasase isa on võrkpallur Avo Tasane. Tasane on olnud kokk, Tartu kunstikooli modell, strippar, laulja ja kunstnik. Üks tema tuntumaid muusikavideoid on "Spordipäev aka Harikato Raisen". Meelelahutajana alustas ta Soomes 2000. aastal, Eestis sai mõnevõrra tuntuks aastal 2003. Maria Karumets, Kes on meie stripitäht – Farmi-Gabriel, Nõia-Ints või Marco?, Õhtuleht, 13. november 2010 Raud, Geidi (25.07.2021). "Glamuurne hetero Marco Tasane: mu peokülaline lubas geid põlema panna, hiljem suudles aga ise mehega". Õhtuleht. Vaadatud 25.07.2021. http://www.ohtuleht.ee/701532/ohtulehe-video-strippar-marco-eestis-on-ainult-kolm-staari 1. november 2015 http://elu24.postimees.ee/3019113/strippar-marco-spordipaeva-video-eesti-muusikavideotest-uks-vaadatuim 8. detsember 2014 http://elu24.postimees.ee/2941533/video-striptiisi-marco-loob-laineid-tallinna-21-koolis 3. oktoober 2014 http://elu24.postimees.ee/2897419/strippar-marco-avaldas-varske-muusikavideo 25. august 2014 http://elu24.postimees.ee/2842395/strippar-marco-avaldas-sunge-ja-uue-hittvideo 30. juuni 2014 http://elu24.postimees.ee/2594570/oodatud-hitt-on-saabunud-strippar-marco-avaldas-portugali-palmide-all-filmitud-muusikavideo 12. november 2013 Portreeintervjuu, Tagaiste
Voldemar Panso nimeline auhind

Voldemar Panso nimeline auhind (ka Panso preemia) on üks Eesti teatri aastaauhindadest, mis antakse eeskuju väärivale ja perspektiivikale Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikooli üliõpilasele. Auhind asutati Jaak Alliku ja Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri ettepanekul kultuuriministri käskkirjaga 1978. aastal. Auhind antakse kätte igal aastal Voldemar Panso sünniaastapäeval, 30. novembril. Auhinnaga kaasneb Margus Kadariku loodud mälestusmedal ja Eesti Kultuurkapitali rahaline preemia. 1978 Toomas Lõhmuste 1979 Ain Lutsepp 1980 Andrus Vaarik 1981 Sulev Teppart 1982 Peeter Sauter 1983 Raimo Pass 1984 Katrin Kohv 1985 Peeter Tammearu 1986 Elmo Nüganen 1987 Epp Eespäev 1988 Merle Jääger 1989 Marko Matvere 1990 Katri Kaasik-Aaslav, Ivika Sillar 1991 Üllar Saaremäe 1992 Elina Reinold 1993 Katariina Lauk 1994 Peeter Raudsepp 1995 Kaido Veermäe 1996 Veikko Täär 1997 Taavi Teplenkov 1998 Kersti Heinloo 1999 Tambet Tuisk 2000 Priit Võigemast 2001 Elisabet Tamm 2002 Rasmus Kaljujärv 2003 Mart Koldits 2004 Risto Kübar 2005 Mari-Liis Lill 2006 Kristo Viiding 2007 Ago Soots 2008 Marta Laan 2009 Lauri Kaldoja 2010 Märt Pius ja Priit Pius 2011 Diana Leesalu 2012 Rea Lest 2013 Jörgen Liik 2014 Mehis Pihla 2015 Liisa Saaremäel 2016 Teele Pärn 2017 Priit Põldma 2018 Maris Lüüs 2019 Maarja Johanna Mägi 2020 Hardo Adamson 2021 Maarja Mõts 2022 Edgar Vunš Voldemar Panso nimeline auhind. Eesti Teatriliidu veebisait.
Tomasz Sikora

Tomasz Wacław Sikora (sündinud 21. detsembril 1973 Wodzisław Śląskis) on Poola laskesuusataja. Torino 2006 hõbemedal 15 km ühisstardiga sõidus Antholz-Anterselva 1995 maailmameister 20 km Oberhof 2004 hõbemedal 20 km Tomasz Sikora on 182 cm pikk ja kaalub 76 kg.
Surnumägi

Surnumägi on mitme külakalmistu nimi: Surnumägi Ardu alevikus Surnumägi Tiskre külas ...
Pärdiklased

Pärdiklased on kõige liigirikkam sugukond esikloomaliste seltsis. Leida võib neid ahvilisi Aafrika subtroopilistes ja troopilistes vööndites, kohati ka Araabia poolsaarel, Indias, Kagu- ning Ida-Aasias. Berberi makaak on levinud ka Euroopa maailmajaos, Gibraltari saarel (suure tõenäosusega inimese poolt reintrodutseeritud). Fossiilide leiud on kinnitanud, et pärdiklasi on Euroopas leidunud varemgi. Enamik pärdiklastest on puu-eluviisilised, ent leidub ka maapinnal elutsevaid liike. Elupaikadeks on neile kõiksugused eriilmelised bioomid savann, põõsastik, mangroovimets, poolkõrb ning kõrgmäestik. Paljud Vana Maailma ahvid on kohastunud eluks koos inimesega, näiteks elavad linnades mitmed Aasia makaagid ning India languurid. Pärdiklaste sugukond on jaotatud kahte alamsugukonda, mis omakorda mõlemad kahte triibusesse. Alamsugukond Cercopithecinae (pärispärdiklased) Triibus Papionini Makaak, mangabeid, mandrill ja drill, gelaada, paavian jt Triibus Cercopithecini Pata, rohepärdik jt Alamsugukond Colobinae (koolobuslased) Triibus Colobini Koolobus Triibus Presbytini Languurid jt
Renault Kwid concept

Renalt KWID concept on Renault' ideeauto, mida esitleti 2014. aasta Auto Expo näitusel Indias. Tegu oli 2-ukselise väikese maasturiga. Selle katuses peitub droon, mida saab kasutada liiklusummiku pikkuse hindamiseks ja fotode tegemiseks. Alates 2015. aastast on India turu jaoks seeriatootmises ideeautost oluliselt konservatiivsema välimusega väike maastur Renault Kwid.
Kõiguste-Allirahu tulepaak

"Allirahu tulepaak" suunab siia. Teise tulepaagi kohta vaata artiklit Allirahu (Sandla) tulepaak. Kõiguste-Allirahu tulepaak (mitteametliku nimega ka Allirahu tulepaak) on Saare maakonnas Saaremaa vallas Kõiguste lahes olev tulepaak. Tulepaagi koordinaadid on 58° 18′ N, 22° 58′ E. Kõiguste-Allirahu tulepaak navigatsioonimärkide andmekogus
BMW Z18

BMW Z18 on BMW ideeauto. Selle ehitas BMW leiutajate üksus Technik. See oli enduuromootorratastest inspireeritud nelikveoline kabriolett. Z18 nägi ilmavalgust 1995. aastal, neli aastat enne BMW esimest maasturit X5. See oli 2- või 4-istmeline, sest tagumised lisaistmed olid katte all peidus. Plastkere kinnitus toruraamile. Väideti ka, et selle autoga saab ületada tasaseid veevälju. Mootoriks oli 4,4-liitrine V8, mis leidis hiljem kasutust ka X5-l. Hiljem tegid Techniku insenerid ka Efficent-Dynamicsi tehnoloogia ja BMW i8.
Puchavičy

Puchavičy (transkribeerituna Puhhavitšõ) on agrolinnake (endine alev) Valgevenes Minski oblastis Puchavičy rajoonis, Puchavičy külanõukogu halduskeskus. Puchavičy asub Citaŭka ja Svisłači jõe kallastel. Asulas on raamatukogu ja klubihoone. Haridust annab keskkool. Puchavičy tekkis XVI sajandil. Seoses territoriaal-administratiivse reformiga hakkas see kuuluma Minski vojevoodkonda ja Minski maakonda, ühtlasi sai asulast alev. 1793. aastal läks alev teisel Poola jagamisel Vene impeeriumi koosseisu. Puchavičy hakkas kuuluma Minski kubermangu. Alev kuulus algul Sulistrowskitele, hiljem Frybesitele, Estkadele ja viimaks Wańkowiczitele. 1886. aastast on teada, et alevis asus õigeusu kirik, seal tegutses kolm sünagoogi. Alevis peeti neli korda aastas laata, ka oli Puchavičys 26 poodi. 1919. aastal läks alev Valgevene NSV koosseisu, kus sellest sai 1924. aastal rajoonikeskus. Aastal 1938 muudeti alev külaks. Anatol Volny – Valgevene luuletaja ja proosakirjanik  Puchavičy – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Puchavičy Valgevene fotoentsüklopeedias
Elisabet Reinsalu

Elisabet Reinsalu (neiupõlvenimi Elisabet Tamm; 21. aprillil 1976 Tallinnas) on eesti näitleja. Ta on lõpetanud 1994. aastal Tallinna Õismäe Humanitaargümnaasiumi, õppinud Tallinna Pedagoogikaülikoolis kolm aastat meedia ja reklaami erialal ning 2002. aastal lõpetanud Eesti Muusikaakadeemia Kõrgema Lavakunstikooli (20. lend). Pärast gümnaasiumi lõpetamist töötas ta ühe aasta Põllumajandusministeeriumis tollase asekantsleri Ruve Šanki sekretärina. 2002. aastast töötab näitlejana Tallinna Linnateatris. Natalie Herzen (Tom Stoppard, "Utoopia rannik. II osa. Laevahukk", esietendus Eesti Draamateatris 2013) (M. Betsuyaku, "Krahv Dracula sügis", esietendus PolygonTeatris 2011) Elisabet Reinsalu on mänginud filmides "Rahu tänav" (1991) ja "Nimed marmortahvlil" (Taska Film, 2002). 2001 – Voldemar Panso nimeline auhind 2002 – Kristallkingakese auhind 2007 – "Hää film" 2007 auhind – parim naishääl ("Ratatouille") 2023 – Eesti teatrirändauhinna Velda Otsuse hõbepeekri laureaat 2014, 2015, 2016 – Eesti Meelelahutusauhind – parim teleseriaali naisnäitleja 2005 – Linnateatri kolleegipreemia – parim naisnäitleja 2008, 2015 – Linnateatri publikupreemia 2008, 2014 – Linnateatri kolleegipreemia 2013 – Eesti Draamateatri kolleegipreemia naispeaosatäitja Suur Ants (Natalie Herzeni rolli eest lavastuses „Utoopia rannik. II osa. Laevahukk") Ta on näitlejate Mari Lille ja Tõnu Tamme tütar. Elisabet Reinsalu abikaasa on ettevõtja Ardo Reinsalu. Peres kasvavad tütar Nora (sündinud 2004) ja poeg Felix (sündinud 2008). Elisabet Reinsalu Mari Lillest: "Emal on alati õigus!", Anne & Stiil, 14. mai 2017 Elisabet Reinsalu näitlejakaart Tallinna Linnateatri veebisaidil Elisabet Reinsalu: rasketel aegadel tuleb kasvõi akna taha lennanud tihase üle rõõmustada "Vikerhommiku" intervjuu Piret Kooli, 3. detsember 2023 ERR Menu / Vikerraadio Elisabet Reinsalu parodeerimas – ETV aastavahetuskava 2014. ERR YouTube'is, 2. jaanuar 2015 Elisabet Reinsalu tervitus Soomele Soome 100. aastapäeva puhul. ERR YouTube'is, 30. november 2017 EKI keelekild. Kungla. Esitab Elisabet Reinsalu. ERR Kultuur. 2. juulil 2019 EKI keelekild. Arm. Esitab Elisabet Reinsalu. ERR Kultuur. 3. juulil 2019 EKI keelekild. Maarjamaa. Esitab Elisabet Reinsalu. ERR Kultuur. 4. juulil 2019
Gusli

Gusli on kannelt meenutav näppekeelpill, vene rahvapill.
Huik

Huik (Porzana) on linnuperekond. Porzana parva – väikehuik Porzana porzana – täpikhuik Porzana pusilla – värbhuik Porzana albicollis – tärinhuik Porzana atra – nõgihuik Porzana carolina – ameerika huik Porzana flaviventer – koldrind-huik Porzana fusca – kaneelhuik Porzana paykullii – mandariinhuik Porzana spiloptera – pampahuik Porzana tabuensis – putoto-huik
Hans Võrk

Hans-Roland Võrk (ka Wõrk; 29. november 1896 Tapa – 30. oktoober 1978 Tallinn) oli eesti tehnikateadlane ja insener. Ta oli Insenerikoja liige. Tema pojad olid küberneetik Ants Wõrk ja elektrotehnikateadlane Rein Võrk. https://web.archive.org/web/20150110125307/http://www.lib.ttu.ee/exhs/fuajee.2010/veebruar.html Biograafia TTÜ Raamatukogu lehel (vaadatud 08.01.2015) Eesti majanduse biograafiline leksikon 1951–2000 AS Kirjastus Ilo, 2003, lk. 598 Biograafia TTÜ Raamatukogu lehel
Gustav

Gustav on mehenimi. Gustav Ernesaks Gustav Naan Gustav Sepp, eesti jalgpallur Gustav Suits Gustav Sule Gustav I Vasa Gustav II Adolf Gustav III Gustav IV Adolf Gustav (eelmise poeg) Gustav VI Karl X Gustav
Viinamarjasortide loend

See loend loetleb viinamarjasorte. # A B C D E F G H I J K L M N O P Q R S Š Z Ž T U V W Õ Ä Ö Ü X Y Adalmiina Aglianico Albariño Alfa Aljošenkin (Aljoša) Arkadia Auxerrois Bacchus Barbera Black Hamburgh Blaufränkisch Brachetto Buffalo Cabernet Franc Cabernet Sauvignon Canaiolo Nero Cannonau Carigan Carmenère Catarratto Chardonnay Chenin Blanc Cortese Corvina Veronese Dimiat Dolcetto Don Muscat Dornfelder Edelweiss Elbling Elmer Fabel Faberrebe Festivee Frappato Frühburgunder Gaglioppo Gamay Gamza Garganega Gewürztraminer Golden Champion Graciano Greco Grenache Grauburgunder Grüner Veltliner Guna Gutedel Hárslevelű Hasaine Sladki (Hasanski Sladki) Helfensteiner Hermitage (vt Cinsault) Heroldrebe Interlaken Jokke Jubilei Novgoroda Kerner Kodrianka Krassavets Lambrusco Lemberger Macabeo Madeleine Angevine Madeleine Royale Malbec Malvasia Malvasia Nera Mars Seedless Marsanne Mazuelo Mavrud Melnik Merlot Misket Monastrell Montepulciano d'Abruzzo Morio–Muscat Moscato Mourvèdre Muscat Muscat Bleu Müller–Thurgau Müllerrebe Nebbiolo Nero d'Avola New York Muscat Nosiola Ortega Pamid Pinot Blanc Pinot Grigio Pinot Gris Pinot Noir Pinotage Portugeiser Price Primitivo Prosecco Rembrandt Riesling Rivaner Rondo Rubin Ruländer Sangiovese Saperavi Sauvignon Blanc Scheurebe Sémillon Shiraz (vt Syrah) Silvaner Somerset Seedless Spulga Sukribe Summersweet Supaga Swensson Red Syrah Širvinta Zilga Zinfandel Tempranillo Teroldego Thompson Seedless Tocai Friulano Torrontes Trebbiano Trollinger Vamuska Verdicchio Vermentino Vernaccia di San Giminiano Viognier Vranac Weissburgunder Rahvusvaheline viinapuusortide kataloog (inglise keeles)
Dudzičy

Dudzičy (poola keeles Dudzicze, transkribeerituna Dudzitšõ) on küla (endine alev) Valgevenes Minski oblastis Puchavičy rajoonis Navapolle külanõukogus. Dudzičy asub Pciči jõe kaldal. Asulas on raamatukogu ja klubihoone. Haridust annab keskkool. Küla juures asub Dudutki muuseum, kus tutvustatakse valgevene rahvakultuuri. Teine tähtsam vaatamisväärsus on linnamägi, mille juures asub ka vana katoliiklaste kalmistu. Dudzičyt on esimest korda mainitud aastal 1600. Asula kuulus Minski vojevoodkonda ja Minski maakonda. XVII sajandi alguses said alevi omanikeks Odachowskid, aga aastal 1621 Bychowiecid. XVII sajandi lõpus läks alev Zaranka-Horbowskite valdusse. Aastal 1766 sai alev õiguse pidada kolm korda aastas laata. Aastal 1767 läks alev abielu teel Prozarite valdusse, aga aastal 1785 said selle abielu kaudu Jelskid. Aastal 1793 läks alev teisel Poola jagamisel Vene impeeriumi koosseisu. Dudzičy hakkas kuuluma Minski kubermangu. Aastal 1800 olid alevis katoliku kirik, veski, kolm kõrtsi, kasvuhoone, puuviljaaed ja botaanikaaed. Aastal 1839 anti sealne kirik õigeusu kogudusele. Aastal 1919 läks alev Valgevene NSV koosseisu. Aastal 1938 muudeti alev külaks. Teise maailmasõja ajal põletasid Saksa okupatsiooniväed küla maha, hukkus 17 elanikku. Alaksandar Jelski – Valgevene ajaloolane ja etnograaf Michał Jelski – Valgevene helilooja ja viiulimängija Todar Viernikoŭski – Valgevene poliitik Uładzimier Dudzicki – Valgevene kirjanik  Dudzičy – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Dukora

Dukora on agrolinnake (endine alev) Valgevenes Minski oblastis Puchavičy rajoonis, Dukora külanõukogu halduskeskus. Dukora asub Svisłači jõe ääres. Asulas on raamatukogu ja kultuurimaja. Haridust annab keskkool. Algul Kęsgailadele ja hiljem Sapiehadele kuulunud asula jagunes XVI sajandil Zaviszade ja Szemiotite vahel. Dukora kuulus toona Minski vojevoodkonda ja Minski maakonda. XVII sajandi alguses pärisid Szemiotidele kuulunud osa asulast Ogińskid. Teine pool Dukorast kuulus jätkuvalt Zaviszadele. Aastal 1660 suri Marcjan Michał Ogiński ja tema osa valdusest läks üle Krzysztof Stanisław Zawiszale. Peale seda oli terve Dukora ühe omaniku käes. Aastal 1793 läks alev teisel Poola jagamisel Vene impeeriumi koosseisu. Dukora hakkas kuuluma Minski kubermangu. Aastal 1791 läks alev Osztorpide valdusse ja sellest sai iseseisva mõisa süda. Aastast 1800 on teada, et alevis asusid õigeusu ja katoliku kirik, seal asus ka juutide kool. Seal peeti neli korda aastas laata, XIX sajandi esimesel poolel valmis mõisa uus häärber, mõisnik asutas alevisse tsirkuse ja raamatukogu. Aastal 1864 konfiskeeriti katoliku kirik ja anti see Moskva patriarhaadi käsutusse. Aastal 1874 läks Dukora hollandlase Hartingi valdusse. Aastast 1876 on teada, et Dukoras olid veski ja kolm kõrtsi. Aastal 1919 läks alev Valgevene NSV koosseisu, kus sellest sai 1924. aastal küla. Teise maailmasõja ajal ründasid Dukorat Nõukogude partisanid, kes põletasid maha sõjalist tähtsust mitteomava Dukora mõisa peahoone. Alaksandr Čarviakoŭ – Valgevene riigitegelane Shmule Niger – juudi kirjanik Vasil Harbacevič – Valgevene dramaturg ja pedagoog Andrej Błažko – Valgevene revolutsionäär ja partisan "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 29. juuni 2015. Vaadatud 29. juunil 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)  Dukora – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Dukora Valgevene fotoentsüklopeedias
Jüri Härmatare

Jüri Härmatare (sünninimi Georg Helmut Hermburg; 29. oktoober 1911 Tallinn – 19. aprill 1989 Peterborough, Ontario, Kanada) oli eesti jurist. Ta lõpetas 1939. aastal Tartu Ülikooli (õigusteaduskonnas, diplomitöö "Maakonna omahaldus"). 1944. aastal lahkus ta Eestist ja elas hiljem Kanadas. Paguluses oli ta seotud kirikuga ja tegeles arheoloogiaga. 1976. aastal avaldas Jüri Härmatare Torontos raamatu "Sumeri kilde". Raamatus andis ta ülevaate Sumeri ajaloost ning jagas muljeid oma reisidest Iraaki, Türki ja Süüriasse. Härmatare väited eesti keele ja sumeri keele suguluse kohta kuuluvad aga pseudoteaduse valdkonda. Maarja Villandi. Ebateaduslikud teooriad ja alternatiivsed teaduslikud teooriad eesti keele suguluse kohta Tartu, 2010, lk 53. Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944
Wojciech Kilar

Wojciech Kilar [voitsehh] (17. juuli 1932 Lwów – 29. detsember 2013 Katowice) oli poola pianist ja helilooja, üks silmapaistvaimaid filmimuusika loojaid. Woijcheich Kilar oli esimene[viide?] helilooja, kes tõstis filmimuusika filmi eeltähtsaks koostisosaks[viide?] ning vähendas ettekujutelma[viide?], et filmimuusika on midagi "kommertsiaalset" ja "taustafunktsioonilist"[viide?]. Tema muusika avas raja hilisemale poola kino vaimsusele üldse[viide?], ennekõike Krzysztof Kieślowski filmidele[viide?]. Kilar kirjutas muusika enam kui 130 filmile. Mõned neist: "Neli tankisti ja koer" (1966) "Juhus" (1981; režissöör Krzysztof Kieślowski) "Kronika wypadków miłosnych" (1986; režissöör Andrzej Wajda) "Korczak" (1990; režissöör Agnieszka Holland) "Dracula" (1992; režissöör Francis Ford Coppola) "Death and the maiden" (1994; režissöör Roman Polański) "Portrait of a Lady" (1997; režissöör Jane Campion) "Pan Tadeusz" (1999; režissöör Andrzej Wajda) "The Pianist" (2002; Roman Polański) Filmimuusika kõrvalt tegeles ta ka muu komponeerimisega, olles poola uue muusika liikumise üheks peafiguuriks (näiteks teosed "Krzeszany" või "Kościelec", mis olid palju julgemad helitööd kui aastaid hiljem Henryk Górecki kõiki šokeerinud samas vaimus teosed). Kilari töid mängitakse paljudes suurtes rahvusvahelistes orkestrites ja filharmooniates (sh USA Philadelphia Orchestra ja New Yorgi Filharmoonia). Composers: Wojciech Kilar
Sekularism

Sekularism (ilmalik-) on poliitiline ideoloogia, religiooni ja poliitilise võimu, kiriku ja riigi üksteisest eristumisest. Ühiskonnas need valdkonnad võivad olla ja peaksid olema üksteisest ka eraldatud. Mõiste "sekularism" võeti inglise keeles esimest korda kasutusele 19. sajandil eeskätt ideoloogilises tähenduses. Kõigepealt tähistati selle mõistega õpetust, mille kohaselt peavad moraali aluseks olema ratsionaalsed arutlused inimese heaolust selles maailmas, kusjuures kõrvale tuleb jätta kõik arutlused jumalast või surmajärgsest elust. Hiljem kasutati mõistet "sekularism" üldisemalt veendumuse kohta, et avalikud institutsioonid, eriti aga üldine haridus, peaksid olema sekulaarsed, mitte usulised. 20. sajandil muutus selle mõiste tähendusväli mõiste "sekulaarne" vanemate ja laiemate kaastähenduste tõttu natuke avaramaks. Tihti kasutatakse mõistet "sekularism" koos mõistega "eraldatus", mis on ligikaudne vaste prantsuse mõistele laicisme mida kasutatakse ka teistes keeltes, kuid seni mitte inglise keeles. Sekularism on täiesti kristlik mõiste. Algkiriku kogetud tagakiusamised andsid kristlastele mõista, et kirikut ja riiki on võimalik üksteisest eraldada. Hilisemad tagakiusamised kirikute endi poolt veensid paljusid kristlasi, et selline eraldatus on vajalik. Alar Kilp. Tõlkija kommentaar artiklile Sekularism ja tsiviilühiskond, 2001. Bernard Lewis. Sekularism ja tsiviilühiskond, Kaitseväe Ühendatud Õppeasutuste Toimetised. No.4, 2005, 139-164