laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Andres Sutt

Andres Sutt (sündinud 11. novembril 1967 Tartus) on Eesti poliitik ja ühiskonnategelane. Ta on Reformierakonna liige ning olnud ettevõtlus- ja infotehnoloogiaminister (2021–2022). Samuti oli ta aastatel 2001-2009 Eesti Panga asepresident. Ta on lõpetanud 1986. aastal Tartu 1. Keskkooli ning 1993. aastal cum laude Tartu Ülikooli majandusteaduskonna rahanduse ja krediidi erialal (vastab magistrikraadile). Sutt oli aastatel 1992–1993 Eesti Panga keskpangapoliitika osakonna peaspetsialist, 1993–1996 pangainspektsiooni juhataja asetäitja, 1997–1999 keskpangapoliitika osakonna juhataja asetäitja, 2001–2009 Eesti Panga asepresident ning 1999–2001 Rahvusvahelise Valuutafondi (IMF) Põhja-Balti valijaskonna direktori nõunik, vanemnõunik ning 2009–2012 direktorite nõukogu liige. Ta oli 2013–2016 Euroopa Finantsstabiilsuse Fondi (EFSF) tegevdirektori vanemnõunik ja 2013–2016 Euroopa Stabiilsusmehhanismi (ESM) pangandusdivisjoni juht. 2017–2018 oli Eesti Energia kontserni regulaatorsuhete direktor ja kontserni juhatuse liige. Sutt liitus Reformierakonnaga 2018. aasta augustis ning kandideeris 2019. aasta Riigikogu valimistel valimisringkonnas nr 2 (Tallinna Kesklinna, Lasnamäe ja Pirita linnaosad). Valimistel kogus ta 1905 häält ja osutus kompensatsioonimandaadiga valituks. 26. jaanuarist 2021 18. juulini 2022 oli ta Kaja Kallase esimeses valitsuses ettevõtlus- ja infotehnoloogiaminister. Sutt täitis 3. juunist 2022 kuni 18. juulini 2022 lisaks ettevõtlus- ja infotehnoloogiaministri kohale ka välisministri ülesandeid. Pärast Marko Mihkelsoni tagasiastumist valiti Andres Sutt 2022. aasta lõpus Riigikogu väliskomisjoni esimeheks. Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 2 (Tallinna Kesklinna, Lasnamäe ja Pirita linnaosad) 3315 häält ning osutus ringkonnamandaadiga valituks. 2008 Valgetähe III klassi teenetemärk Ta on abielus, peres on tütar ja kaks poega. Tema hobid on sport, kokandus, maakodu ja jahindus. "Lennud | Hugo Treffneri Gümnaasium". www.htg.tartu.ee. Vaadatud 24. juunil 2023. "LP_1993TY". kodu.ut.ee. Originaali arhiivikoopia seisuga 24. juuni 2023. Vaadatud 24. juunil 2023. plats 1a, Lossi; Tallinn, 15165; Registrikood: 74000101; Tel: +372 631 6331; Faks: +372 631 6334; Protected, email. "Saadik". Riigikogu. Vaadatud 24. juunil 2023.{{netiviide}}: CS1 hooldus: numbrilised nimed: autorite loend (link) "Andres Sutt liitub Reformierakonnaga". Eesti. 15. august 2018. Vaadatud 24. juunil 2023. "Mandaatide omandamise viis". rk2019.valimised.ee. Vaadatud 24. juunil 2023. ERR (3. juuni 2022). "Kallas saatis Keskerakonna valitsusest välja". ERR. Vaadatud 24. juunil 2023. "Väliskomisjoni hakkab juhtima Andres Sutt". Riigikogu. Riigikogu. 11. november 2022. Vaadatud 3. jaanuaril 2023. "Valimised". rk2023.valimised.ee. Vaadatud 24. juunil 2023. Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). Lühitutvustus Riigikogu lehel
Riiginõunik (Venemaa)

Riiginõunik (vene keeles статский советник, saksa keeles Staatsrat) oli Venemaa V klassi tsiviilteenistuse auaste. Teenistusastmete tabeli jõustava seaduse kehtestas Peeter I ning see jõustus 24. jaanuaril 1722. Riiginõuniku puhul oli kõnetlusvormiks "Teie kõrgestisündinu" (Ваше высокородие). 19. sajandi keskel kuulus riiginõunik ametnike esimesse gruppi (I kuni V klass). I grupi liikmed kuulusid riigi kõrgemasse nomenklatuuri, kes viis ellu riigi poliitilist suuna. Selle teenistusastme kandjad omasid erilisi privileege ja said kõrget riigipalka. Riiginõuniku ametiaste koos muude keisririigi teenistusastmetega kaotati novembris 1917.
Oleg Štšigorets

Oleg Štšigorets (vene keeles Олег Владимирович Щигорец; 25. märts 1973 Tallinn – 14. oktoober 2019 Tallinn) oli Eesti teatrinäitleja. Ta astus 1991. aastal Moskvas Venemaa Riikliku Akadeemilise Väikese Teatri juures asuvasse M. S. Štšepkini nimelisse Kõrgemasse Teatrikooli ja lõpetas selle 1996. aastal. Ta töötas aastatel 1996–2011 ja uuesti alates 2017. aastast näitlejana Tallinna Vene Teatris. Ta juhendas aastatel 1996–2002 Tallinna Meremeeste Klubi juures tegutsevat teatristuudiot "Hulkuv Koer" (vene keeles Бродячая собака). Aastatel 2011–2017 töötas ta näitlejana Venemaa Riiklikus Akadeemilises Väikeses Teatris Moskvas. 2007 Sergei Dovlatov. "Suur inimene väikses linnas" – 8 eri rolli "Скончался актер Русского театра Эстонии Олег Щигорец". MK-Estonija, 14. oktoober 2019 Oleg Štšigorets Vene Teatri kodulehel. Vaadatud 14. oktoober 2019 "Suri Vene Teatri näitleja Oleg Štšigorets". ERR.ee, 14. oktoober 2019 Haud Tallinna Pärnamäe kalmistul
Seagram Building

Seagram Building on modernne New Yorgis Park Avenuel asuv pilvelõhkuja. Kõrghoone on 157 meetrit kõrge ja sellel on 38 korrust. Ehitis valmis 1958. aastal ja algselt asus seal ettevõtte Seagram peakontor. Ehitati Severud‐Perrone‐Fis­cher‐Sturm‐Conlin‐Bandeli inseneribüroo eestlasest juhtivinseneri Vladimir Buschi kaasjuhtimisel.  Seagram Building – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Ferna

Ferna on vald Saksamaal Tüüringi liidumaal Eichsfeldi kreisis. Register of German municipalities (2022), vaadatud 7.10.2023.
Tastungen

Tastungen on vald Saksamaal Tüüringi liidumaal Eichsfeldi kreisis. Register of German municipalities (2022), vaadatud 7.10.2023.
Teistungen

Teistungen on vald Saksamaal Tüüringi liidumaal Eichsfeldi kreisis. Teistungenit on esmamainitud 1090. aastal Teistungenburgi kloostri asukohana, mis oli Beureni kloostri filiaal. Vanad kloostrihooned lammutati aastal 1975. Vald paikneb ajaloolises Eichsfeldis, varem Mainzi kuurvürstkonna kauge eksklaav Kesk-Saksamaal. 1283. aastal omandas lääni rüütlipere von Hagen, kes elas lähedal Westernhageni lossis Berlingerodes (purustati 1525. aastal). Westernhageni perekond ehitas sinna kaks tornmaja, mis hiljem asendati härrastemajadega. Aastatel 1802–1807 oli Eichsfeld Vestfaali kuningriigi osa, seejärel 1945. aastani Preisi Saksimaa provintsi osa, misjärel oli see osa Ida-Saksamaast. 1990. aastast on see Tüüringi liidumaa osa. Von Westernhageni perekonna vapp Register of German municipalities (2022), vaadatud 7.10.2023.
Wehnde

Wehnde on vald Saksamaal Tüüringi liidumaal Eichsfeldi kreisis. Register of German municipalities (2022), vaadatud 7.10.2023.
Bidri

Bidri on India linna Bidari järgi nimetatud metallpanustehnika, mille puhul panustatakse hõbe- ja kulddekoor mustaks oksüdeeritud metallisulamisse (tavaliselt tsink ja vask, sulamis võib olla ka pliid või tina). Tehnika töötati välja 14.–15. sajandil Põhja-India islamialadel Bahamani sultanite valitsusajal ning Bidar oli nende metallnõude tootmise ja eksportimise peamine keskus. Bidrinõude kaunistusstiil on mõjutatud Pärsia kunstist. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 14. oktoober 2019. Vaadatud 14. oktoobril 2019.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Kunstileksikon. Tallinn, 2001. M. Dhamodaran. Types of Bidri Work. - sahapedia.org Bidrinõud Metropolitani Kunstimuuseumi kogus M. Dhamodaran. Types of Bidri Work. - sahapedia.org Video: Art of Bidri Craft - Watch processing of this Unique Indian Artform of Bidar and Hyderabad
Udehe keel

Udehe keel (ka ude keel) on Venemaal Kaug-Idas Primorje ja Habarovski krais udehede räägitav tunguusi keel. Udehe keel on väljasurev keel. Seda räägivad harva vaid vanemad inimesed. 2010. aasta Venemaa rahvaloenduse andmeil oskas Venemaal udehe keelt 103 inimest, neist vaid 82 olid udehed. Udeheid oli kokku 1500. Teistel andmetel on udeheid mitte rohkem kui 800, neist keeleoskajaid umbes 40. 1930. aastatel loodi ladina kirja põhjal udehe kirjakeel, mis oli kasutusel 1937. aastani. Uuesti loodi kirjakeel 1989, siis juba kirillitsapõhine. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 6. oktoober 2021. Vaadatud 14. oktoobril 2019.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) http://lingsib.iea.ras.ru/ru/languages/udeghe.shtml http://www.unesco.org/languages-atlas/en/atlasmap/language-id-505.html https://www.ethnologue.com/language/ude http://lingsib.iea.ras.ru/ru/languages/udeghe.shtml https://polit.ru/article/2019/03/10/ps_udihe/
1977 (täpsustus)

1977 on aasta. Muud: "1977", Ana Tijoux' viies stuudioalbum "1977", Ashi esimene stuudioalbum "Terius Nash: 1977" (ka lihtsalt "1977"), The-Dreami neljas stuudioalbum "1977", inglise punk-rock bändi The Clash laul 1977, Kanada indiepopibänd "1977", India film
Lagrime di San Pietro

"Lagrime di San Pietro" ("Püha Peetruse pisarad") on Orlando di Lasso viimane helitöö, 20 madrigalist ja lõpumotetist koosnev vokaaltsükkel. Teos on kirjutatud seitsmele häälele ning jaguneb kolmeks seitsmest palast koosnevaks plokiks. Helilooja pühendas teose paavst Clemens VIII-le 24. mail 1594, kolm nädalat enne oma surma, ning see avaldati järgmisel aastal Münchenis. Tsükli teksti moodustavad 20 Luigi Tansillo itaaliakeelset luuletust, mis kujutavad apostel Peetruse ahastust pärast Kristuse mahasalgamist ja tema meenutust Jeesuse manitsusest (Mt 26:69-75). Lõpumotett on ladinakeelne "Vide homo, quae pro te patior" ("Vaata, inimene, kuidas ma sinu pärast kannatan"), siin kõneleb ristilöödud Jeesus esimeses isikus Peetruse ja kogu patuse inimkonnaga. Helilooja on kasutanud ohtralt arvusümboolikat: 7 häält sümboliseerivad neitsi Maarja seitset valu, seitset surmapattu, seitset patukahetsuspsalmi. Mitu madrigali jaguneb seitsmesse ossa. Tsükli osade arv – 21 – on 7 korda 3, püha Kolmainsuse liikmete arv. Lisaks sellele kasutab helilooja seitset kirikuhelilaadi, jättes kaheksanda täiesti välja. Madrigalid on grupeeritud helilaadide järgnevust mööda: I–IV on esimeses, V–VIII teises, IX–XII kolmandas ja neljandas, XIII–XV viiendas, XVI–XVIII kuuendas, XIX–XX seitsmendas laadis. Tsüklit lõpetav motett kasutab tonus peregrinust, mis ei kuulu keskaegsesse kirikuhelilaadide süsteemi. Mingis mõttes naaseb Orlando di Lasso oma viimase teosega oma Müncheni-perioodi algusse, mil ta kirjutas tsükli "Psalmi Davidis poenitentiales", seitse patukahetsuspsalmi ning lisas neile psalm-moteti "Laudate Dominum de caelis". Ka selles tsüklis toimub kirikuhelilaadide järgnevus, iga psalm oma helilaadis ning lõpumotett kaheksandas. Muusikalises plaanis võtab "Lagrime" kokku terve Orlando di Lasso loomingu, tsüklis rakendab ta varem ilmalikes madrigalides kasutatud tehnikaid, kromatismi, mis iseloomustas tema musica reservata stiilis teost "Prophetiae Sibyllarum" ning Palestrina stiilis ranget ja rafineeritud muusikalist keelt. Tekst on muusikale seatud süllaabiliselt, diktsiooni ja kõnerütmile omaseid hingamispause silmas pidades. Alexander J. Fisher.'Per mia particolare devotione': Orlando di Lasso's Lagrime di San Pietro and Catholic Spirituality in Counter-Reformation Munich. Journal of the Royal Musical Association, Vol. 132, No. 2 (2007) Peter Bergquist. Modal ordering within Orlando di Lasso’s publications. - Rmt: Orlando di Lasso Studies. Ed. Peter Bergquist. Cambridge University Press, 2006. ISBN 978-0-521-02813-4, lk 203-226 Le Lagrime di San Pietro tekst inglise ja saksa tõlgetega Choralwikis
Torgu külanõukogu

Torgu külanõukogu oli külanõukogu Eesti NSV-s aastatel 1945–1972. Torgu külanõukogu moodustati 1945 septembris Saaremaal Torgu vallas. Külanõukogu keskus asus algselt Laadla külas. Seoses maakondade ja valdade likvideerimise ning maarajoonide moodustamisega arvati Torgu külanõukogu 1950 septembris Kuressaare rajooni koosseisu. Seoses rajooni nime muutumisega oli Torgu külanõukogu 1952. aastast Kingissepa rajoonis. 1954 juunis liideti Torgu külanõukoguga likvideeritud Kargi külanõukogu territoorium. Külanõukogu keskus asus Jämaja külas. 1954. aasta seisuga tegutsesid külanõukogu territooriumil Suure Tõllu, Uus-Rahuste ja Sõrve Kaluri kolhoos. 1960 oktoobrist liideti Torgu külanõukoguga Kaljuranna kolhoosi territoorium likvideeritud Salme külanõukogust. 1972 märtsis liideti Torgu külanõukoguga Sõrve sovhoosi ja kalurikolhoosi "Saare Kalur" maakasutustele vastavad osad Kuressaare külanõukogu ja Lümanda külanõukogu territooriumist koos riikliku metsafondi maadega ning nimetati Torgu külanõukogu ümber Salme külanõukoguks halduskeskusega Salme külas. Eesti nõukogude entsüklopeedia, nr 8, 1976: 33 Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 13. septembri 1945 seadlus "Saare maakonna valdades küla töörahva saadikute nõukogude moodustamise kohta". Eesti NSV Teataja, 1945, 34, 524 Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 26. septembri 1950 seadlus "Maarajoonide moodustamise kohta Eesti NSV-s". Eesti NSV Teataja, 1950, 11, 114 Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 17. juuni 1954 seadlus "Eesti NSV külanõukogude ühendamisest". Eesti NSV Teataja, 1954, 10, 104 Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 3. septembri 1960 seadlus "Mõnede Eesti NSV külanõukogude likvideerimise ning mõnede külanõukogude ja rajoonide piiride muutmise kohta". Eesti NSV Ülemnõukogu Teataja, 1960, 29, 83 Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 31. märtsi 1972 seadlus Kingissepa rajooni Torgu, Kuressaare ja Lümanda külanõukogu piiride muutmise ning Torgu külanõukogu Salme külanõukoguks ümbernimetamise kohta. Eesti NSV Ülemnõukogu ja Valitsuse Teataja, 1972, 14, 127
Ligatuur (kiri)

Ligatuur kirjakunstis ja tüpograafias on kahe või enama tähe ühendamine üheks märgiks, nii et mõlema algupärast kuju on muudetud. Käsikirjade puhul tingis ligatuuride kasutamise soov kallist pärgamenti kokku hoida (tähed kirjutati kokku, nagu æ või œ, või kirjutati üksteise kohale, näiteks märgiti järgnev n või m sageli märgina vokaali kohale, samal viisil kujunes kahekordsest n-ist ñ. Ligatuuride kasutus oli erinevates ajaloolistes kirjastiilides erinev, näiteks kasutab karolingide minuskel vähem ligatuure kui untsiaalkiri või hilisemad gooti kirjad. Bütsantsi ja vene kalligraafias on aga kirjastiile, milles ligatuuride kasutamine on omaette eesmärk ja kujundus ornamenditaoline (näiteks slaavi sidekiri). Ka iiri-anglosaksi käsikirjades on incipit-leheküljel sageli kasutatud tervet lehte täitva ornamentaalse initsiaalina mitmest tähest moodustatud ligatuuri. Tüpograafiasse jõudsid ligatuurid käsikirja eeskujul. Tinalao algusaegadel olid nad vajalikud rööpjoondusega toimetulekuks. Johannes Gutenberg lõi lausa 290 tähelühendit erijuhtude tarvis. Hilisemad tüpograafid leidsid, et palju tähemärke või tähemärkide paare olid ebapraktilised, ning tänapäevaks on valdavalt kasutusel ligatuurid nagu ff, fi, fl, ffi, ffl. Nende puhul on tegemist ühendatud tähtedega, mis annab võimaluse ruumi kokku hoida. Tänapäeval kasutatakse ligatuure (kui nad on kirjatüübis defineeritud) kujunduse esiletõstmiseks. Mõnikord kasutatakse ligatuure ka selliste tähepaaride puhul nagu AA ,HE, LAOC, OO, TR, TT või fj, gi, ky. Ligatuure kasutatakse väga palju ka logode disainis. Kui trükisega on tarvis tekitada muljet konservatiivsest, traditsioonidel põhinevast ja samas ka elegantsest disainist, siis võiks kaaluda ligatuuride kasutamist. Siiski on nad tänapäeva digitaalse küljenduse puhul pigem ebapraktilised ja võivad mõjuda liigse peenutsemisena. Lindisfarne'i evangeeliumid. Ligatuuri moodustavad tähed LIB (Liber generationis...) Minuskeltähtede s ja i ligatuur Garamond kirjatüübis (s tipukaar moodustab i täpi). Trükitüüp ja selle jäljend 1564. aastal trükitud "Apostli" frontispiss ja esileht, pealkiri on sidekirjas 1500. aastal ilmunud raamatu tiitelleht Martin Lutheri "Von den Jueden..." tiitelleht Sõnas Koeln (Köln) on e paigutatud o sisse Ligatuurid ss ja tz Berliini tänavasiltidel Monogramm Digraaf M. Levin. Tüpograafia alused. Tallinn, 2011 Ligatur. – TYPOLEXIKON (saksa keeles) Ligaturen - Alles, was man wissen muss. – Typografie.info F. Sylburg. Rudimenta Graecae linguae, Francofurti, 1582 (kreeka keele ligatuurid)
Flegmoon

Flegmooniks (phlegmone) ehk difuusseks mädapõletikuks nimetatakse koheva sidekoe (mõnikord ka mõne muu pehme koe) difuusset (ilma kindlate piirjoonteta) mädapõletikku.
Ado Truupõld

Ado Truupõld (sündinud 13. november 1932 Tartus) on eesti arstiteadlane. 1951. aastal lõpetas ta Rakvere 1. Keskkooli. 1957. aastal lõpetas ta I. Pavlovi nimelise Leningradi I Meditsiiniinstituudi. 1966. aastal kaitses Leningradis NSVL Meditsiiniteaduste Akadeemia Eksperimentaalmeditsiini Instituudis meditsiiniteaduste kandidaadi kraadi väitekirjaga "Регенераторные процессы в корковом веществе надпочечников при острой лучевой болезни". 1971. aastal anti talle meditsiiniteaduste doktori kraad Tartu Riiklikus Ülikoolis kaitstud väitekirja "Физиологическая и репаративная регенерация коры надпочечников: (экспериментально-гистологическое исследование)" eest. Aastatel 1965–1974 töötas ta Tartu Riikliku Ülikooli meditsiini kesklaboratooriumi teadurina, 1974. aastast oli ta TRÜ patoloogilise anatoomia ja kohtuarstiteaduse kateedri juhataja. 1998. aastast on ta Tartu Ülikooli meditsiiniteaduste valdkonna emeriitprofessor. Aastatel 1975–1980 oli ta Eesti NSV Ülemnõukogu IX koosseisu saadik. Ta on rahvusvaheline meister kirimales. 1998 Tartu Ülikooli suur medal "Rakvere Gümnaasiumi vilistlased". Originaali arhiivikoopia seisuga 15. oktoober 2019. Vaadatud 15. oktoobril 2019. E-kataloog ESTER. Труупыльд, Адо. Регенераторные процессы в корковом веществе надпочечников при острой лучевой болезни: автореферат кандидата медицинских наук. Ленинград: Академия медицинских наук СССР, Институт экспериментальной медицины, 1966 Eesti Nõukogude Entsüklopeedia, 8. köide. Tallinn: Valgus, 1976 "Tartu Ülikool. Meditsiiniteaduste valdkonna emeriitprofessorid". Originaali arhiivikoopia seisuga 15. oktoober 2019. Vaadatud 15. oktoobril 2019. Ülikool tänas teenekaid töötajaid. Postimees, 13. veebruar 1998 Ado Johani p. Truupõld, Eesti NSV Ülemnõukogu IX koosseis = Верховный Совет ЭССР IX созыв: biograafiline lühiteatmik. EESTI RAAMAT TALLINN 1976, lk 181 Eesti Male Toetusühing. Ado Truupõld 80 "Tartu Ülikooli suure medali kavalerid". Tartu Ülikool. Vaadatud 4.12.2022.
Kaïs Saïed

Kaïs Saïed (araabia keeles قيس سعيد Qais Su‘ayyid; sündinud 22. veebruaril 1958 Tunises) on Tuneesia õigusteadlane ja poliitik, alates 23. oktoobrist 2019 Tuneesia president. Ta oli aastani 2018 Tunise Ülikooli riigiõiguse professor. Ta valiti 13. oktoobril 2019 Tuneesia presidendiks. Mitmed meediaallikad on nimetanud Saïed "RoboCopiks" tema monotoonse hääle, standardse araabia keele kasutamise tõttu Tuneesia murde asemel ning keskendumise pärast seaduse ja korra küsimustele. Presidendikampaanias püüdis Saïed jätta endast rahvamehe muljet, mõnevõrra sarnaselt teise populistliku kandidaadi Nabil Karouiga. Saïed sai 2019. aasta Tuneesia presidendivalimiste esimeses voorus 620 711 häält ehk 18,40% häältest ning tuli sellega esikohale. Teises voorus oli tema vastaseks Karoui. Ta kogus teises voorus 72,71% häältest ning kuulutati 14. oktoobril 2019 Tuneesia uueks presidendiks.
Ernst Kieckers

Ernst Kieckers (27. september 1882 Barmen – 5. august 1938 München) oli saksa keeleteadlane. Alates 1912 Müncheni ülikooli professor, 1921–38 Tartu Ülikooli alul indoeuroopa keelte, hiljem saksa keele professor. Kieckersi teadustööd käsitlesid germaani, romaani ja klassikalist filoloogiat ning keelte genealoogilist liigitamist. Ta kuulus Eesti Akadeemilisse Orientaalseltsi. "Historische griechische Grammatik" (3 kd, 1925–26) "Die Sprachstamme der Erde" (1928) "Historische lateinische Grammatik mit Berücksichtigung des Vulgärlateins und der romanischen Sprachen" (2 kd, 1930–31) "Einfuhrung in die indogermanische Sprachwissenschaft" (1933) Ernst Kieckers. Eesti Entsüklopeedia. (2000). Loetud aadressil http://entsyklopeedia.ee/artikkel/kieckers_ernst (15.10.2019).
Jaan Õispuu

Jaan Õispuu (sündinud 16. märtsil 1955 Kuressaares) on eesti keeleteadlane. Ta lõpetas aastal 1978 Tartu Riikliku Ülikooli filoloogiateaduskonna eesti filoloogina. Djorža karjala tekstid (1990) Karjala keelesaarte sõnamuutmissüsteem (1994) Djorža karjala vormisõnastik (1995) Справочник по эстонскому языку (1999) Keelteoskus kui kultuuri osa (2001, koostaja) Oma Mua-lehden uudissanastoa vuosilta 1990–1997 I, II (2003) Runoista romaaneihin: karjalaisuutta ja karjalankielistä kirjallisuutta Karjalassa (2006) Pienen rahvahan suuri literatuuru: karjalankielizen liiriekan kiändämine eestikse. – Kiännä luojen – luo kiändäjen: luojan kiändämizen teorii da praktiekku (2009)   Ökulite uurimused I. Tallinna Õismäe Gümnaasiumi 12. klasside ainealaseid uurimistöid 2008–2010 (2010, koostaja ja toimetaja) "Jaan Õispuu". Eesti Entsüklopeedia. 2000. Vaadatud 15.10.2019.
Aili Univere

Aili Univere (23. oktoober 1901 Kähri vald – 5. oktoober 1994 Tallinn) oli eesti keeleteadlane. Töötas emakeeleõpetajana Võrus, Kuressaares ja Tapal, 1936–1944 Emakeele Seltsi murdekoguja, 1944–1947 Tartu Riikliku Ülikooli eesti keele kateedri assistent, 1950–1952 õppeülesandetäitja, 1947–1952 ja 1955–1979 Eesti NSV Teaduste Akadeemia keele ja kirjanduse institiuudi vanemteadur, 1952–1955 sektorijuhataja kohusetäitja Idamurde tekstid. Eesti murded IV (1974; ilmunud 1996) Põhjaeesti keskmurre. Häälikulisi ja morfoloogilisi peajooni (2002, koos M. Mustaga) "Aili Univere". 2011. Vaadatud 15.10.2019.
Elna Adler

Elna Adler (sündinud Elna Valter, eestistatult Valdre; 24. juuli 1929 Savala küla, Maidla vald – 22. märts 2007 Tallinn) oli eesti keeleteadlane, filoloogiakandinaat (1958). Ta lõpetas 1953 soome-ugri keelte erialal Tartu Riikliku Ülikooli. Töötas 1957–1991 Eesti NSV Teaduste Akadeemia keele ja kirjanduse instituudis (1959. aastast soome-ugri keelte sektori vanem teaduslik töötaja). Uurinud läänemeresoome keelte grammatikat ja vadja keelt, kogunud ja avaldanud vadja keele ainestikku. Vadjalaste endisajast I: idavadja murdetekste (1968) Vadja keele sõnaraamat I–IV (1990–2000, toimetaja, koos M. Leppikuga) "Elna Adler". 2000.
Ervin Teichmann

Ervin Teichmann (19. veebruar 1931 Tallinn – 2. mai 2009) oli keeleteadlane ja filoloogiadoktor. Teichmann lõpetas 1968 Moskva ülikooli inglise filoloogina ja täiendas end 1990 Exeteris (Suurbritannias). Ta oli 1969–89 ja 1998. aastast Moskva ülikooli õppejõud, 1989–95 Tallinna Pedagoogikaülikooli dotsent ning 1995–98 Eesti Merehariduskeskuse professor. Avaldanud keeleteaduslikke artikleid, koostanud inglise keele õppevahendeid („English Pronunciation and Intonation Practice for Students of Teacher Training Courses”, Moskva, 1975). Oli rahvusvahelise platoonikute teadus- ja kunstiakadeemia Contenant liige (1995). "Ervin Teichmann". Eesti Entsüklopeedia. 2000. Vaadatud 15.10.2019.
Empüeem

Empüeem (empyema, kreeka keeles ἐμπύημα 'mädapaise, mädanik') on mädakogum kehaõõnes või õõneselundis, näiteks pleuraõõnes, rinnaõõnes, emakas, ussripikus, liigestes, sapipõies. Empüeemist erinev on abstsess, mis tähendab mädakogumit vastmoodustunud õõnes.
Heino Ahven

Heino Ahven (11. november 1919 Räpina – 22. aprill 1988 Tallinn) oli eesti keeleteadlane. Osales 1942–1943 kirjandusrühmitises Tuulisui. Oli 1947. aastast Emakeele Seltsi vastutav sekretär 1969. aastast teadussekretär Korraldas 1958. aastani Emakeele Seltsi korrespondentide võrku, toimetas väljaannet „Kogumistöö juhendaja eesti keele alal” (1–7, 1949–58), koostas murdetekstide kogumikke ja oli Emakeele Seltsi väljaannete (Emakeele Seltsi aastaraamat, 1–33, 1955–89; „Kodumurre”, 1–21, 1960–89) tegevtoimetaja ning keelepäevade mõtte algataja Emakeele Selts. Lühiülevaade minevikust ja tänapäevast. 1970 Kolm Ahvenat: Kalju, Heino, Lembitu luulet. Koostas ja kohendas Eeva Ahven. 2002 1986 Eesti NSV teeneline kultuuritegelane 1994 Eesti Vabariigi teaduspreemia Tema vend oli luuletaja Kalju Ahven ja venna Agu poeg oli poliitik Mati Ahven. Tema abikaasa oli Eeva Ahven. "Heino Ahven". Eesti entsüklopeedia. Vaadatud 15.10.2019. "Töid". Eesti entsüklopeedia. Vaadatud 15.10.2019. "Töökohad". Eesti entsüklopeedia. Vaadatud 15.10.2019. Haud Tallinna Metsakalmistul