laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Anhalt-Zerbst

Anhalt-Zerbst oli vürstkond Saksamaal. See loodi esimest korda 1252. aastal pärast Anhalti vürstkonna jagunemist. Riigi pealinn asus Zerbstis. Anhalt-Zerbst lakkas olemast 1396. aastal, kui see jagati Anhalt-Dessau ja Anhalt-Kötheni vahel. Vürstkond taasloodi aastal 1544, kui Anhalt-Dessau jagunes. Teine vürstkond kaotas hulga territooriumi aastal 1603, kui see jaotati veel kord, ja mõned selle territooriumid anti Anhalt-Dessaule, Anhalt-Bernburgile, Anhalt-Plötzkaule ja Anhalt-Köthenile. Anhalt-Zerbst kaotas enamuse oma territooriumist aastal 1667 seoses Anhalt-Mühlingeni ja Anhalt-Dornburgi loomisega. Aastal 1796 jõudis Anhalt-Zerbsti vürstkond lõpule, tema territooriumi annekteeris Anhalt-Dessau. Siegfried I 1252–1298 Albrecht I 1298–1316 Albrecht II 1316–1362 Albrecht III 1359 (kaasvalitseja) Waldemar I 1316–1368 (kaasvalitseja) Johann II 1362–1382 Waldemar II 1368–1371 (kaasvalitseja) Waldemar III 1382–1391 (kaasvalitseja) Sigismund I 1382–1396 (kaasvalitseja) Albrecht IV 1382–1396 (kaasvalitseja) Jaotati aastal 1396 Anhalt-Dessau ja Anhalt-Kötheni vahel. Johann V 1544–1551 Karl I 1551–1561 Bernhard VII 1551–1570 (kaasvalitseja) Joachim Ernst 1551–1586 (kaasvalitseja, hiljem ainuvalitseja; ühendas kõik Anhalti maad); hiljem jagasid tema pojad Anhalti taas. Rudolf 1603–1621 August regent 1621–1642 Johann VI 1621–1667 Karl Wilhelm 1667–1718 Johann August 1718–1742 Johann Ludwig II 1742–1746 Christian August 1742–1747 (kaasvalitseja) Friedrich August 1747–1793 Anhalt-Dessaule 1796. Anhalt Anhalt-Aschersleben Anhalt-Bernburg Anhalt-Dessau Anhalt-Köthen Anhalt-Plötzkau Anhalti vabariik
Ülbi ahelik

Ülbi ahelik (kasahhi Үлбі жотасы) on mäeahelik Sise-Aasias, Altai edelaosas. Kulgeb edela-kirde suunas. Kõrgus on kuni 2371 meetrit.
Moidela Tõnisson

Moidela Tõnisson (aastatel 1956–1984 Moidela Hiir; 1984–1994 Moidela Võrk; 20. märts 1931 – 21. september 1994) oli eesti teleajakirjanik. Moidela Tõnisson lõpetas 1949. aastal Tartu 2. keskkooli ja õppis aastatel 1949–1951 Tartu Õpetajate Instituudis. Ta töötas Eesti Televisioonis, oli kuni aastani 1986 toimetaja-saatejuht. Tema juhitud teleajakirja tüüpi saatesari "Nota bene!" (1966–1971, 90 saadet) käsitles elulaadi, kodu ja moodi. Ta tegi tantsusaadet "Tantsusaal", päevakajalist draamasarja "Mis Koosta peres uudist?", kokasaadet "Vaata kööki!". 1981. aastal, kui tähistati Moidela Tõnissoni 50. sünnipäeva, oli ta Eesti Televisioonis töötanud 20 aastat ja teinud 521 saadet. Moidela Tõnissoni isa Aleksander Tõnisson oli teetööline ja ema Linda õmbleja. Tema esimene abikaasa oli KGB ohvitser Randar Hiir, teine abikaasa oli küberneetik Ants Wõrk. Tema tütar on Katrin Hiir-Käärik. Jana Rand:Teletäht Moidela Tõnissoni julge ja enesekindel käitumine andis eeskuju ka televaatajale Maaleht, 20. märts 2021 Ene Pajula. Teletäht Moidela Tõnissoni tütar Katrin: ema oli erakordselt moetundlik ja joonistas oma rõivad viimase detailini ise. Eesti Naine / Elu Lood, 15.08.2018.
Esico Ballenstedtist

Esico Ballenstedtist (suri 1060. aasta paiku) on Askania dünastia esiisa, s.t., ta on suguvõsa vanim liige, kes kindlalt teada on. Temast on vähe teada, kuid arvatavasti oli ta Schwabengau ja Harzgau krahv residentsiga Ballenstedtis. Tema isaks on mõnikord peetud Adalberti (loendis krahv Adalbert I), kuid kindlaid tõendeid selle kohta pole. Esico arvatakse olevat pärinud valdused Saksi Ostmarki krahvilt Odo I-lt, kes võis olla tema emapoolne vanaisa. Tema järeltulija troonil oli tema poeg Adalbert II.
Otto (Ballenstedt)

Ballenstedti krahv Otto hüüdnimega Otto Rikas (u. 1070 - 9. veebruar 1123) oli esimene Askania dünastiast vürst, kes kutsus ennast Anhalti krahviks, ning ta oli ka lühikest aega Saksimaa hertsog. Tema poeg oli Albrecht Karu, kes hiljem vallutas slaavlastelt Brandenburgi ja nimetas ennast selle esimeseks markkrahviks. Otto oli Ballenstedti krahvi Adalbert II ja Meißeni markkrahvi Otto I tütre Adelheidi vanim poeg. Pärast oma äia Saksi hertsogi Magnuse surma aastal 1106 päris Otto märkimisväärse osa Magnuse valdustest ja lootis olla järgmine hertsog. Siiski nimetati tema asemel hertsogiks Lothar von Supplinburg. Aastal 1112, pärast Lothari põlu alla langemist, nimetas keiser Heinrich V Otto Saksimaa hertsogiks; kuid samal aastal läks ta keisriga tülli ning jäeti hertsogitiitlist ilma. Nüüd liitus ta Lothariga ja aitas Lotharil alistada Mansfeldi krahvi Hoyer I-st, kelle keiser oli aastal 1115 Saksi hertsogiks nimetanud. Otto vallutas slaavlastelt alasid Zerbsti ja Salzwedeli ümbruses ning säilitas Lothari toetuse, kui Lothar sai aastal 1125 kuningaks. Ta sai ka Weimar-Orlamünde krahvkonna, mille pärija oli tema ema. Otto abiellus enne aastat 1095 Saksi hertsogi Magnuse tütre Eilikaga. Neil olid järgnevad lapsed: Albrecht Karu (1100–1170) Adelheid (suri aastal 1139)
Vanity Fair

Vanity Fair on ingliskeelne fraas, mis on traditsioonilises eestikeelses tõlkes "Edevuse laat". Sel on eri tähendusi: Edevuse laat (Vanity Fair) on koht John Bunyani mõistuloos "Palveränduri teekond". "Edevuse laat" (Vanity Fair) on William Makepeace Thackeray romaan (1848) Vanity Bonfire Fair on tegelane John C. Wrighti romaanis "Orphans of Chaos" "Vanity Fair" oli Briti tummfilm (režissöör Walter Courtney Rowden, 1922) "Vanity Fair" oli kaotsiläinud film, mille ühes lõigus kasutati Prizmacolorit (produtsent Samuel Goldwyn, 1923) "Vanity Fair" oli film, milles osales Myrna Loy (1932) "Edevuse laat" ("Vanity Fair") oli film, milles osales Reese Witherspoon (2004) "Vanity Fair" oli BBC lühisari, milles osales Susan Hampshire (1967) "Vanity Fair" oli BBC lühisari, milles osales James Saxon (1987) "Vanity Fair" oli BBC lühisari, milles osales Natasha Little (1998) Nime "Vanity Fair" on kandnud neli Briti ja Ameerika kunagist ajakirja ning üks tänaseni ilmuv Ameerika ajakiri: "Vanity Fair oli 1868–1914 ilmunud Briti seltskondlik nädalakiri, mis oli kuulus oma karikatuuride poolest "Vanity Fair oli 1913–1936 ilmunud Ameerika seltskonnaajakiri, mida kirjastas Condé Montrose Nast "Vanity Fair" on 1983. aastast ilmuv Ameerika kuukiri kultuuri, moe ja poliitika teemadel Vanity Fair (Mr Bungle'i laul) on laul California ansamblilt Mr. Bungle "Vanity Fair" on laul ansamblilt The Ocean Blue "Vanity Fair" on laul ansambli Squeeze plaadilt "East Side Story" "Vanity Fair" on laul ansambli World Party plaadilt "Egyptology" Vanity Fair on paberitoodete bränd firmalt Georgia-Pacific Vanity Fair Mills oli Ameerika firma VF Corporation kunagine nimi Vanity Fare, 1960. aastate Briti pop-rikkansambel "Becky Sharp (film)", Thackeray romaani põhjal tehtud film, milles mängis Miriam Hopkins (1935)
Kerala

Kerala on India osariik Araabia mere ääres. Piirneb põhjas Karnataka, lõunas ja idas Tamil Nadu osariigiga. Keralas räägitakse valdavalt malajalami keelt, mis on ka osariigi ametlik keel. Peamised usundid 2001. aasta rahvastikuloenduse järgi on hinduism (56,2%), islam (24,7%) ja kristlus (19%). Halduslikult jaguneb osariik 14 ringkonnaks: Kasaragod, Kannur, Wayanad, Kozhikode, Malappuram, Palakkad, Thrissur, Ernakulam, Kottayam, Idukki, Alappuzha, Pathanamthitta, Kollam ja Thiruvananthapuram. Kerala on väikseima rahvastiku juurdekasvuga osariik Indias (3,44%). Samas on see on kõige kõrgema kirjaoskuse taseme (93,9%) ja oodatava elueaga (74 aastat) osariik ning samuti edestab see teisi India osariike inimarengu indeksi alusel (2011. aasta andmetel 0,790). Transparency International 2005. aasta uurimuse kohaselt on see kõige väiksema korruptsioonitasemega piirkond Indias. Majanduses on väga olulised pipra ja kummi tootmine. Näiteks pärineb Keralast 97% Indias toodetud mustast piprast ja 85% looduslikust kummist. Kookospalmide, lääneanakardid, teepõõsaste, kohvipuude ja vürtside kasvatamine annab samuti märgatava panuse osariigi põllumajandusele. 590 km rannajoont soodustab kalanduse arengut ning selle valdkonnaga on hõivatud 1,1 miljonit inimest. Sellega on piirkond ka üks India olulisemaid kalanduspiirkondi. Kerala on oluline turismisihtpunkt ja turism annab olulise osa piirkonna majandusest. Näiteks ajakiri National Geographic Traveller on valinud selle 50 maailmas enim külastamist vääriva paiga loendisse. 2011. aastal ületas turistide arv 10 miljoni piiri. Osariigis on kolm rahvusvahelist lennujaama ja plaanitakse kahe uue rajamist. Munnar Kiviskulptuur Kohalik kalamees Neoliitikumis püstitatud dolmen Population by religious communities "India Human Development Report 2011: Towards Social Inclusion" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 6. november 2013. Vaadatud 22. juulil 2013. "India Corruption Study - 2005". Originaali arhiivikoopia seisuga 13. aprill 2013. Vaadatud 22. juulil 2013. Kerala - The Gateway of India Forbes India, 2011 Tourist inflow to Kerala crosses 10-million mark Business Standard, 2012 Kerala koduleht
Otto Rikas

Otto Rikas on olnud kahe valitseja nimi: Otto Rikas, Ballenstedti krahv, Saksimaa hertsog 1112–1114 Otto Rikas, Meißeni markkrahv 1125–1190
Sinine (artist ja ansambel)

Sinine on Eesti laulja, helilooja ja produtsent Mauno Meesit, põhiliselt tegev elektroonilise muusika vallas. Sinise kontsertbändi moodustab koos Meesitiga lauljatar Liina Rätsep ja trummar Jaagup Tormis. Sinise esimene 2009 aastal Saksa plaadifirma Accession Records all ilmunud “Butterflies” album viis artisti viieks nädalaks Saksa edetabeli Trend Charts esikümnesse ja ajakirja Sonic Seducer Kuu Artistiks, tõi Eesti Muusikaauhindadelt nominatsiooni Aasta Elektroonika Artisti tiitlile ja auhinnati R2 Aastahiti galal Aasta Demoartistiks. 2010. aastal kirjutas Sinine muusika Von Krahli teatri lavastusele "The End". 2012. aastal kirjutas Sinine muusika Von Krahli teatri lavastusele “Lillede keel” (lavastaja Rainer Sarnet).
Mauno Meesit

Mauno Meesit (sündinud 8. augustil 1983 Paides), esinejanimega Sinine, on eesti laulja, helilooja ja produtsent. Ta esineb kontsertidel ansambliga Sinine. Päring inforegister.ee andmebaasis[alaline kõdulink]
Herbert Runge

Herbert Runge (23. jaanuar 1913 Elberfeld (praegu Wuppertal, Nordrhein-Westfaleni liidumaa) – 11. märts 1986 Wuppertal) oli Saksamaa poksija. Runge oli raskekaalus (üle 175 naela ehk 79,4 kg) kokku seitsmekordne Saksamaa meister aastatel 1935-1939 ja 1942-1943. Ta sai raskekaalus (üle 175 naela ehk 79,4 kg) Saksamaa meistrivõistlustel 2. koha aastatel 1941 ja 1944. Runge osales Euroopa eest ühe korra raskekaalus (üle 175 naela ehk 79,4 kg) maavõistlusel USA Kuldkinda-turniiri võitjate meeskondadega ja võitis oma kohtumise Chicagos 1938. aastal. Runge võitis raskekaalus (üle 175 naela ehk 79,4 kg) 1936. aasta Berliini olümpiamängude poksivõistlustel kuldmedali ja tuli olümpiavõitjaks. Runge sai raskekaalus (üle 175 naela ehk 79,4 kg) hõbemedali 4. Euroopa meistrivõistlustel (Budapest, 1934), kaotades finaalis kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Gunnar Bärlundile (Soome) ning 5. Euroopa meistrivõistlustel (Milano, 1937), kaotades finaalis kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Olof Tandbergile (Rootsi). Ta sai raskekaalus (üle 175 naela ehk 79,4 kg) 6. Euroopa meistrivõistlustel (Dublin, 1939) pronksmedali, kaotades poolfinaalis jälle hilisemale kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Olof Tandbergile (Rootsi) ning võites 3. koha kohtumises Jock Porterit (Inglismaa). Runge poksis märtsist 1946 kuni novembrini 1949 elukutselisena ning osales üldse kokku 25 kohtumisel. Ta võitis neist 5 (neist 1 nokaudiga), kaotas 14 (neist 6 nokaudiga) ning viigistas 6 kohtumist. Saksamaa meistrivõistlused poksis 1920-1948. Tulemused inglise keeles 1938. aasta Euroopa – USA Kuldkinda-võistlus. Tulemused inglise keeles 11. suveolümpiamängude poksivõistlus. Berliin 1936. Tulemused inglise keeles 4. Euroopa meistrivõistlused poksis. Budapest 1934. Tulemused inglise keeles 5. Euroopa meistrivõistlused poksis. Milano 1937. Tulemused inglise keeles 6. Euroopa meistrivõistlused poksis. Dublin 1939. Tulemused inglise keeles Herbert Runge veebisaidil Olympedia (inglise) Herbert Runge veebisaidil BoxRec (inglise)
Siiltund

Siiltund on parasitoloogias kasutatav mõõtühik, mis näitab puukide arvu, mida on oma kasukasse korjanud ühe tunni jooksul katselapile lahti lastud siil.
I Love New York

"I Love New York" ("Ma armastan New Yorki") on logo ja laul, millel põhineb 1970. aastate keskel alanud reklaamikampaania, mille eesmärk oli turismi propageerimine New Yorgi linnas ning hiljem ka terves New Yorgi osariigis. Kaubamärgina kaitstud logo võib näha kogu osariigi suveniiripoodides ja turismibrošüürides, nii litsentseeritud kui ka litsentseerimata kasutusel olevana. Steve Carmeni loodud laul "I Love New York" on New Yorgi tunnuslaul. Logo on reebus, mille Milton Glaser laenas ühelt Montreali raadiokampaanialt. Raadiojaam CJAD Montreal Quebec Canada algatas kunagi reklaamikampaania "Montreal, südamega linn". Logo koosneb suurtähest "I" (inglise keeles "mina"), millele järgneb punane süda (♥). Nende all on suurtähed N ja Y, mis on ümardatud ruutseriifidega šriftis American Typewriter ja mis tähistavad New Yorgi nime algustähti. Logost on saanud popkultuurisümbol, mille töötlusi võib kohata kogu maailmas. Kaupu kirjadega "I ♥ ..." võib leida kõikjal, kus on turiste. New York on püüdnud oma kaubamärki kaitsta, esitades imitaatorite vastu ligi 3000 pretensiooni (2005. aasta saisuga). Liigub ka paroodiaid nagu "I Spayed My Pets" (kasutades ingliskeelse sõnamänguna potimasti ♠) või "I Club Seals" (kasutades ristimasti ♣). Logo otsesel ettelugemisel põhinevad väljendid nagu "I heart…" ("Mina süda...") näiteks filmi "I Heart Huckabees" pealkirjas. Logole on oma teostes viidanud ka teised kunstnikud, näiteks Briti disainer Danny Flynn, kes kasutas inglise keele idioome ja vaoshoitust väljendavaid fraase 2005. aastal loodud logoseerias "I don't mind NY". Turism New Yorgis Interview with Milton Glaser, The Believer Kirstin, Dorsch (18. juuli 2005). "New York Loves Its Trademark". Bloomberg Businessweek. Vaadatud 28. juuli 2011. Byrne, Robert (1988). 1,911 Best Things Anybody Ever Said. New York, NY: Ballantine Books. ISBN 0-449-90285-4. Danny Flynn's 'I don't mind NY' homage design
Veikko Täär

Veikko Täär (sündinud 7. septembril 1971) on eesti näitleja, lavastaja, saate-, päeva-, õhtu- ja pulmajuht, esinemiskoolitaja, spordipsühholoog ja ettevõtja. Veikko Täär lõpetas 1989 Tartu 10. Keskkooli. Aastatel 1989–1991 õppis Täär Tartu Ülikoolis füüsikat, 1994–1998 aga Eesti Muusikaakadeemia Kõrgema Lavakunstikooli 18. lennus näitlejaks (cum laude). Pärast lavakooli on ta mänginud Eesti Draamateatri, Vanemuise, Ugala ja muude teatrite lavastuses ning osalenud teatriprojektides. Täär on eraldi õppinud Alexanderi tehnikat ja lavalist võitlust. Veikko Täärile kuulus Otepääl asunud kohvik l.u.m.i., mis sulges uksed detsembris 2017. Eduka harrastussportlasena (suusamaratonid, triatlonid jm) on ta juhtinud rahvasporti propageerivaid telesaateid. Täär juhtis 2005. aasta kevad-suvehooajal TV3 saatesarja "Vabad ja vallatud". 2016. aastast kuni 2018. aasta sügiseni mängis ta seriaalis "Siberi võmm" üht peategelast Viktor Korolit. 1996 – Voldemar Panso nimeline auhind "Kes? Mis? Kus?" 2006, lk. 443
Adalbert II

Ballenstedti krahv Adalbert II (umbes 1030 – 1076/83) Askania dünastiast oli Saksimaa Graf ja Nienburgi kloostri Vogt. Adelbert sündis Ballenstedtis Ostfaalis, Ballenstedti krahvi Esico ja tema naise Mathilde pojana. Mathilde oli võib-olla Švaabi hertsogi Hermann II tütar. Umbes aastal 1068 abiellus ta Adelheidiga, kes oli Meißeni markkrahvi Otto I ja selle naise Adela tütar. Nende kaks poega olid Otto Rikas ja Siegfried, hilisem Reini pfaltskrahv. Kroonik Hersfeldi Lamperti järgi toetas Adalbert Saksi Idamargi markkrahvi Dedo I-st tema 1069. aasta konfliktis kuningas Heinrich IV-ga. Wettinite dünastiast Dedo abiellus Adalberti ämma Adelaga, kes oli aastast 1067 lesk, ja nõudis endale tema kadunud abikaasa Meißeni Otto valdusi. Mõlemad pidid kiirelt alistuma, siiski jäi Adalbert kuninga ägedaks vastaseks. Alates 1073. aastast osales ta Suures Saksi mässus Nordheimi Otto liitlasena, mille eest ta aastal 1075 vahistati. Isegi pärast tema vabanemist asus ta vastukuningas Rudolf von Rheinfeldenit toetama, kuni ta Ascherslebeni lähistel Westdorfis tülis ühe Heinrichi läänimehega lõpuks tapeti. Adalberti lesk abiellus Lotringi pfaltskrahvi Hermann II-ga Ezzoniidide dünastiast ning kolmandat korda Reini pfaltskrahvi Heinrich II-ga Luxemburgide dünastiast, kes oli tema poja Siegfriedi eelkäija.
Vidzeme Kõrgkool

Vidzeme Kõrgkool (läti Vidzemes Augstskola, inglise Vidzeme University of Applied Sciences) on Lätis Valmieras asuv avalik-õiguslik ülikool, mis on asutatud 1996. aastal. 2021. aastal oli ülikoolis 658 üliõpilast. Vidzeme Kõrgkoolil on neli teaduskonda: ärijuhtimise ja majandusteaduskond inseneriteaduste teaduskond sotsiaalteaduste teaduskond turismi ja hotellimajanduse juhtimise teaduskond Vidzeme Kõrgkooli rektorid on olnud 1996–1997 Artis Pabriks 1997–1999 Jānis Ikstens 1999–2001 Gunārs Bajārs 2001–2005 Pēteris Cimdiņš 2005–2013 Vija Daukšte 2013–2022 Gatis Krūmiņš 2022– Agnese Dāvidsone Vidzeme Kõrgkooli koduleht
Ernst Pistulla

Ernst Pistulla (28. november 1906 Goslar – 14. september 1944 Teise maailmasõja idarinne) oli Saksamaa poksija. Pistulla oli poolraskekaalus (kuni 175 naela ehk 79,4 kg) Saksamaa meister 1928. aastal. Pistulla sai poolraskekaalus (kuni 175 naela ehk 79,4 kg) 1928. aasta Amsterdami olümpiamängude poksivõistlustel hõbemedali, kaotades finaalis kuldmedali- ja olümpiavõitjale Víctor Avendañole (Argentina).. Ta oli esimene Saksamaa poksija, kes on võitnud olümpiamedali. Pistulla poksis augustist 1929 kuni septembrini 1935 elukutselisena ning osales üldse kokku 41 kohtumisel. Ta võitis neist 28 (neist 7 nokaudiga), kaotas 7 (need kõik nokaudiga) ning viigistas 6 kohtumist. Pistulla võitles Teise maailmasõja ajal idarindel ja kadus seal 14. septembril 1944 sõjategevuse käigus teadmatult. Saksamaa meistrivõistlused poksis 1920-1948. Tulemused inglise keeles 9. suveolümpiamängude poksivõistlus. Amsterdam 1928. Tulemused inglise keeles Ernst Pistulla veebisaidil Olympedia (inglise) Ernst Pistulla veebisaidil BoxRec (inglise)
Kaibitsõ rajoon

Kaibitsõ rajoon on haldusüksus Venemaal Tatarstani lääneosas. Rajoonis on 17 külaasundust, kus on kokku 56 asulat. Rajooni keskus on Bolšije Kaibitsõ küla. 2016. aastal oli rajooni elanike arv 14 209. 2010. aasta seisuga olid elanikest 67,7% tatarlased, 5,3% tšuvašid ja 26,2% venelased. Rajoonis ilmub tatari ja vene keeles ajaleht "Кайбыч Таңнары" / "Кайбицкие Зори". Iske Tšetškabõ ... Q126684906  Kaibitsõ rajoon – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Kaibitsõ rajooni koduleht (vene ja tatari keeles) TatCenter.Ru
Pascal Quignard

Pascal Quignard [pask'al kinj'aar] (sündinud 23. aprillil 1948 Verneuil-sur-Avre'is Eure'i departemangus) on prantsuse kirjanik. Tema teos "Les Ombres errantes" sai 2002. aastal Goncourti auhinna, teose "Tous les matins du monde" põhjal on tehtud Alain Corneau 1991. aasta samanimeline film. "L'Être du balbutiement: essai sur Sacher-Masoch", 1969 "Alexandra de Lycophron", 1971 "La Parole de la Délie: essai sur Maurice Scève", 1974 "Michel Deguy", 1975 "Écho", 1975 "Sang", 1976 "Le Lecteur", 1976 "Hiems", 1977 "Sarx", 1977 "Les Mots de la terre, de la peur et du sol", 1978 "Inter aerias fagos", 1979 "Carus", 1979 "Sur le défaut de terre", 1979 "Le Secret du domaine", 1980 "Petits traités" I, 1981 "Petits traités" II, 1983 "Petits traités" III, 1984 "Les Tablettes de buis d'Apronenia Avitia", 1984 "Le Vœu de silence: essai sur Louis-René des Forêts", 1985 "Une Gêne technique à l'égard des fragments", 1986 "Le Salon du Wurtemberg", 1986 "La Leçon de musique", 1987 "Les Escaliers de Chambord", 1989 "Petits traités" I–VIII, 1990 "Albucius", 1990 "Tous les matins du monde", 1991 (eesti keeles "Kõik maailma hommikud", tõlkinud Triinu Tamm, Jean Pascal Ollivry järelsõna; Tallinn: Varrak, 2004) "Georges de la Tour", 1991 "Le Nom sur le bout de la langue", 1993 "L'Occupation américaine", 1994 "Les Septante", 1994 "L'Amour conjugal", 1994 "Le Sexe et l'Effroi", 1994 "Rhétorique spéculative", 1995 "La Haine de la musique", 1996 "La Frontière", 1998 "Vie secrète", 1998 "Terrasse à Rome", 2000, sai 2000. aastal Prantsuse Akadeemia suure romaaniauhinna (Grand prix du roman de l'Académie française) "Tondo", 2002 "Les Ombres errantes" ("Dernier Royaume", I), 2002 (eesti keeles "Ekslevad varjud. Viimne kuningriik I", tõlkinud Leena Tomasberg, Loomingu Raamatukogu 35–36, 2009), sai 2002. aastal Goncourt'i auhinna "Sur le jadis" ("Dernier Royaume", II), 2002 "Abîmes" ("Dernier Royaume", III), 2002 "Les Paradisiaques" ("Dernier Royaume", IV), 2005 "Sordidissimes" ("Dernier Royaume", V), 2005 "Écrits de l'éphémère", 2005 "Pour trouver les Enfers", 2005 "Quartier de la Transportation" (koos Jean-Paul Marcheschiga), 2006 "Villa Amalia", 2006 "L'Enfant au visage couleur de la mort", 2006 "Triomphe du temps", 2006 "Ethelrude et Wolframm", 2006 "Le Petit Cupidon", 2006 "Requiem", 2006 "La Nuit sexuelle", 2007 "Boutès", 2008 "La Barque silencieuse" ("Dernier Royaume", VI), 2009 "Lycophron et Zétès", 2010 "Medea", 2011 "Les Solidarités mystérieuses", 2011 (eesti keeles "Salapärane kooskõla", tõlkinud Margot Endjärv; Tallinn: Eesti Raamat, 2012) "Sur le désir de se jeter à l'eau" (koos Irène Fenoglioga), 2011 "Les Désarçonnés", 2012
Hanna-Maria Seppälä

Hanna-Maria Seppälä (sündinud 13. detsembril 1984 Keraval) on Soome endine vabastiiliujuja, kes tuli 2003. aastal ujumise maailmameistriks. Hanna hakkas ujumisega tegelema viieaastaselt. 10-aastaselt sai ta Soome juunioride meeskonna liikmeks, Soome meistriks tuli 14-aastaselt. 1999. aastal võitis ta Euroopa juunioride meistrivõistlustel 50 meetri vabaujumises pronksmedali. Ta on esimene soomlane, kes on osalenud ujumises viitel olümpiamängudel. 2016. aasta seisuga on ta purustanud ujumises individuaalarvestuses üle saja Soome rekordi. 2016. aasta detsembri alguses teatas ta, et pärast 2016. aasta ujumise lühiraja maailmameistrivõistlusi loobub ta tippspordist. Vieläkö muistat uinnin kultavuodet? Hanna-Maria Seppälä voitti EM-pronssia vuonna 2003 YLE Urheilu, 12.12.2017. Arkistojen kätköistä: Huippu-uimari Hanna-Maria Seppälä voitti SM-kultaa 14-vuotiaana YLE Urheilu, 12.08.2016. Esimene soomlannast maailmameister lõpetab karjääri
Algirdas Šocikas

Algirdas Šocikas (14. mai 1928 Žalias Ostempas, Kaišiadoryse rajoon, Kaunase maakond – 21. november 2012 Kaunas) oli Leedu ja Nõukogude Liidu poksija. Šocikas oli 1956. aastal Leedu NSV parim sportlane. Ta oli kokku kuuekordne Leedu NSV meister aastatel 1947–1948, 1951–1953 ja 1956. Šocikas osales raskekaalus (üle 81 kg) 1952. aasta Helsingi olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas veerandfinaalis hilisemale pronksmedalivõitjale Andries Niemanile (Lõuna-Aafrika Liit) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. Šocikas võitis raskekaalus (üle 81 kg) kuldmedali ja tuli Euroopa meistriks 10. Euroopa meistrivõistlustel (Varssavi, 1953) ning 11. Euroopa meistrivõistlustel (Lääne-Berliin, 1955). Šocikas oli raskekaalus (üle 80 kg) Nõukogude Liidu meister 1950. aastal ning raskekaalus (üle 81 kg) aastatel 1951, 1952, 1953, 1954 ja 1956. Ta sai Nõukogude Liidu meistrivõistlustel raskekaalus (üle 80 kg) 2. koha 1949. aastal ning raskekaalus (üle 81 kg) 3. koha 1955. aastal. 15. suveolümpiamängude poksivõistlus. Helsingi 1952. Tulemused inglise keeles 10. Euroopa meistrivõistlused poksis. Varssavi 1953. Tulemused inglise keeles 11. Euroopa meistrivõistlused poksis. Lääne-Berliin 1955. Tulemused inglise keeles Nõukogude Liidu 1950. aasta meistrivõistlused poksis. Tulemused inglise keeles Nõukogude Liidu 1951. aasta meistrivõistlused poksis. Tulemused inglise keeles Nõukogude Liidu 1952. aasta meistrivõistlused poksis. Tulemused inglise keeles Nõukogude Liidu 1953. aasta meistrivõistlused poksis. Tulemused inglise keeles Nõukogude Liidu 1954. aasta meistrivõistlused poksis. Tulemused inglise keeles Nõukogude Liidu 1956. aasta meistrivõistlused poksis. Tulemused inglise keeles Nõukogude Liidu 1949. aasta meistrivõistlused poksis. Tulemused inglise keeles Nõukogude Liidu 1955. aasta meistrivõistlused poksis. Tulemused inglise keeles Algirdas Šocikas veebisaidil Olympedia (inglise)