laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Vana-Kariste mõis

"Kariste mõis" suunab siia. Halliste kihelkonna teise rüütlimõisa kohta vaata artiklit Uue-Kariste mõis. Vana-Kariste mõis (saksa keeles Alt-Karrishof; kuni 1795. aastani lihtsalt Kariste mõis) oli riigimõis Halliste kihelkonnas Pärnumaal. Mõisa kõrvalmõis oli Pekre mõis. Esimesed teated Kariste mõisast on 1600. aastate esimesest poolest (Karriess 1601 ja 1641). Esimene teadaolev mõisnik oli Lorentz Kruse. Alates 1680. aastatest oli mõisa rentnik Johann Heinrich von Rosenkampff. Kui Rosenkampff proovis Kuivsaapa talu omanik Peetrilt kõrgemat andamit nõuda, kirjutas viimane Riia kuberner Erik Soopile. Kuberneri otsuse järgi ei tohtinud talult peale 30 taalri maksmist ratsakohustust nõuda. Põhjasõja ajal peitis talus end Rootsi kuningas Karl XII. 1702. aasta juulis põletasid rüüstavad Vene väed Kariste mõisa maha. Pärast Põhjasõda elas mõisas rentnik Johann Heinrich von Rosenkampffi lesk Anna Dorothea von Rosenkampff (sünninimega von Lode). 1720. aastatel oli Kariste mõisas koduõpetajaks Martin Goldfisch. 1734. aastal kingiti mõis krahv Burchard Christoph von Münnichile. Mõis konfiskeeriti talt 1740. aastate algul. 1795. aastal jagati mõisaalad kaheks (teisest osast moodustati Uue-Kariste mõis). Edaspidi oli Vana-Kariste kroonumõis. 1863. aastast oli mõisa rentnik Carl Julius Werncke, kes oli ka Halliste kiriku vöörmünder. 1880. aasta 19. veebruaril peeti Vana-Kariste mõisas seoses Halliste õpetaja Schneideri ametiaja 25. aastapäevaga pidu. 1902. aasta mais, pärast Werncke surma, rentis mõisa 36 800 rubla eest Polli mõisnik Friedrich Wilhelm von Stryk. http://www.mois.ee/pikknimv.shtml (vaadatud 05.03.2016) "Vana-Kariste". Vaadatud 02.07.2024. Vana-Kariste mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris (vaadatud 01.03.2016) Lk 50, 53-54 (Jung, 1893) Lk 15 (Jung, 1893) Lk 18 (Jung, 1893) Lk 300 (Stryk, 1877) Lk 64 (Jung, 1893) "Sakala (1878-1940), nr. 20, 14 mai 1902". Vaadatud 02.07.2024. Jung, Jaan. Halliste ja Karksi kirikute ja kihelkondade ajalugu: Halliste kiriku 25-aastase juubileumi mälestuseks 29. okt. 1892. Tartu: A. Grenzsteini trükikoda. 1893 Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Tartu. Kd. 1. 1877. Vana-Kariste mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris
Vanamõisa mõis (Halliste)

Vanamõisa mõis (saksa keeles Friedrichsheim) oli rüütlimõis Halliste kihelkonnas Pärnumaal. Mõis rajati 1811. aastal Abja mõisast eraldatud alast. Kuni 1856. aastani kuulus mõis Abja mõisaga samale omanikule, parun Reinhold Johann Woldemar von Stackelbergile. 1872 müüs Caroline von Stern mõisa 60 000 hõberubla eest Andreas Palenbergile, kes suri 1893. Tema pärijad olid Helene, Theodori tütar Palenberg (sünd Erlich), poeg Oskar Palenberg, tütred Emma Glabe (sünd Palenberg) ja Henriette Graff (sünd Palenberg) ning surnud tütre Alma von Nolckeni (sünd Palenberg) alaealised lapsed Eleonore ja Werner Nolckenid. 1899. aastal sai ainuomanikuks Oskar Palenberg, mõisa hindamisväärtus oli 70 000 rubla. 1919. aastal mõis sundvõõrandati, omanik oli Eesti Vabariik. Mõisa koosseisu kuulus 1282,39 ha müümata mõisamaad, 386,46 ha müüdud mõisamaad, 2069,44 ha müüdud talumaad, Kamara karjamõis (müüdud 1865), 8 ühikut müüdud mõisamaad, 37 talu. http://www.mois.ee/pikknims.shtml (vaadatud 05.03.2016) Vanamõisa mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris (vaadatud 05.03.2016) Vanamõisa mõis (Halliste khk), Kinnistute register Vanamõisa mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris
Nylands nation

Nylands nation on Helsingis tegutsev rootsikeelseid üliõpilasi koondav üliõpilasorganisatsioon. Nylands nationi ajalugu ulatub aastasse 1643, kui Turu kuningliku akadeemia juures asutati Uusimaalt pärit üliõpilasi koondav organisatsioon. Kuninglik akadeemia kolis 1828 Helsingisse ja ühes sellega ka Nylands Nation. 1905 eraldusid Nylands nationist soomekeelsed üliõpilased, et luua uus üliõpilasorganisatsioon – Eteläsuomalainen osakunta. Nylands nationil on ligikaudu 700 liiget, kellest kaks kolmandikku õpivad Helsingi ülikoolis. Ülejäänud liikmed omandavad teadmisi Aalto ülikoolis, Arcada tehnikaülikoolis või Hankeni majanduskoolis. Organisatsiooni juhivad inspektor ja kuraator, kes valitakse ametisse kolmeks aastaks. 2023. aasta seisuga on inspektor Helsingi ülikooli professor Tom Böhling ja kuraator Fredrik Palmén. Lisaks korraldavad organisatsiooni tegevust veel mitmed teised ametnikud. Nylands nation annab välja ajakirja Terra Nova, mis ilmub 4–5 korda aastas. Nylands nationi värvid on valge-sinine-kollane. Eteläsuomalainen osakunta Nyländska Nationen Åbo Akademi juures Västgöta Nation Uppsalas Värmlands Nation Uppsalas Wermlands Nation Linköpingis Wermlands Nation Lundis Södermanland-Nerikes Nation Uppsalas Humanistiska föreningen Stockholmis Korporatsioon Ugala Korporatsioon Filiae Patriae Norske Studentersamfund Studentenforeningen Burschenschaft Arminia Marburg Die Verbindung Berliner Studentinnen Lysistrata (VBSt Lysistrata) "Nationens historia". Originaali arhiivikoopia seisuga 28. märts 2016. Vaadatud 5. märtsil 2016. "Nationen". Originaali arhiivikoopia seisuga 17. oktoober 2014. Vaadatud 5. märtsil 2016. "Funktionärer". Originaali arhiivikoopia seisuga 28. märts 2016. Vaadatud 5. märtsil 2016. "Terra Nova". Originaali arhiivikoopia seisuga 28. märts 2016. Vaadatud 5. märtsil 2016. Nylands nationi koduleht
Ruhja raudteejaam

Ruhja raudteejaam (läti Rūjiena) oli raudteejaam Tallinna–Pärnu–Riia raudteel Ruhja lähedal. Jaam asus Riia raudteejaamast 148,2 km kaugusel. Esialgne Ruhja raudteejaam rajati 1897. aastal seoses kitsarööpmelise Valga–Ruhja–Pärnu raudtee ehitusega. Valka raudteejaamast jäi see 43,7 kilomeetri kaugusele. Toona jäi see Lõuna-Ruhja kihelkonda Lõuna-Ruhja kirikumõisa maadele. Läti keeles oli jaama nimekuju Rujene, Rūjiena raudteejaamaks nimetati see aastal 1937 seoses Riiast Ruhja viiva laiarööpmelise raudtee valmimisega. Koos kitsarööpmelise raudteega valmis ka puidust ühekorruseline jaamahoone, mis ehitati ühtse tüüpprojekti järgi sarnaselt Mõisaküla ja Paide vaksalihoonetega. Jaamahoone hävis sõjas 1944. aastal. Hiljem on jaamahoone funktsiooni täitnud ajutised ehitised, millest viimane oli diiselrongi DP reisivagun. Teise maailmasõja ajal asusid sakslased rinde tarbeks Ruhjast Valka viivat raudteed laiarööpmeliseks ümber ehitama. Punaarmee edasitungi tõttu jäid aga tööd pooleli ja hiljem neid lõpule ei viidud. Nii kujunes Ruhja Riiast tuleva laiarööpmelise ja Eestist tuleva kitsarööpmelise raudtee lõppjaamaks. Kui 1972. aastal hakati raudteed uuendama, rajati selle käigus ka uus laiarööpmeline Riia–Mõisaküla vaheline raudteelõik, mis avati 1976. aastal. Raudtee ümberehitamisel viidi jaam Ruhja linnast tunduvalt kaugemale. 1981. aasta suvel, kui Eesti poolel oli valminud Pärnu–Mõisaküla raudteelõik, avati Tallinna–Pärnu–Riia raudteeliin. Ruhja naaberjaam Riia suunal oli Mazsalaca ja Tallinna suunal Mõisaküla. Viimane reisirong peatus Ruhjas 21. septembril 1996, kui suleti Aloja–Ruhja vaheline raudteelõik. Ruhja raudteejaama naaberpeatused erinevad raudteepõhiselt. Algsel Valga–Ruhja–Pärnu raudteel olid need Nausküla ja Pendiga raudteepeatus. Tallinna–Pärnu–Riia raudteel asus jaam Virķēni ja Ķirbiļi raudteepeatuse vahel. Infot jaama kohta; fotod FOTO: Endine Ruhja jaam aastal 2005; Baltic Trains Picture Gallery "Dzelzceļa līnijas Vidzemē: Rīga - Ipiķi". Originaali arhiivikoopia seisuga 12. märts 2016. Vaadatud 5. märtsil 2016. Jaam vanal kaardil (vanas asukohas) Jaam vanal kaardil (uues asukohas)
And Winter Came...

"And Winter Came..." on iiri muusiku Enya seitsmes stuudioalbum. 2008. aasta novembris avaldatud album sisaldab jõulude ja talveteemalisi laule. Albumit on müüdud üle 3 miljoni eksemplari. Albumi kaheteistkümnest loost kümme on inglise keeles, "Oíche Chiúin" iiri keeles ning "Oh Come, Oh Come Emmanuel" inglise ja ladina keeles. Albumi lisalugu "Miraculum" pole kättesaaadav füüsilistel plaatidel ning see on ladinakeelne. Kõikide laulude sõnade autor on Roma Ryan, muusika autor Enya ja produtsent Nicky Ryan. Kõiki instrumente mängib (välja arvatud kitarre laulus "My! My! Time Flies!") ja laulab Enya. Laulus "My! My! Time Flies!" mängib 12-keelset kitarri ja elektrikitarrisoolot Pat Farrell. "New Enya extras for download! > Northern Skyline". Clannad.org.uk. Originaali arhiivikoopia seisuga 5.12.2008. Vaadatud 26.11.2008.
Fonoloogia

Fonoloogia (ka foneemika ning fonemaatika) on keeleteaduse osa, mis tegeleb foneemide ja nende kombinatsioonide uurimisega. Kui foneetika uurib häälikuid eeskätt akustilisest ja füsioloogilisest vaatepunktist, siis fonoloogias on olulisem häälikusüsteemi toimimine kõne ja keele sisu seisukohast. Fonoloogia rajamisel on suur roll Nikolai Trubetskoi ja Nicolaas van Wijki töödel, aga samuti Praha ringil. Fonoloogia ja foneetika esmaseks eristajaks oli Jan Baudouin de Courtenay. grafeemika morfonoloogia arvutifonoloogia
Boriss Godunov (ooper)

"Boriss Godunov" (vene keeles Борис Годунов) on Modest Mussorgski ooper, mille ta komponeeris aastatel 1868–1873 Peterburis. See on Mussorgski ainus lõpetatud ooper, mida peetakse ka tema meistriteoseks. Ooperi peategelased on Vene valitseja Boriss Godunov, kes valitses tsaarina perioodil, mida nimetatakse Segaduste ajaks (1598–1605), ja Vale-Dmitri I (valitses 1605–1606). Venekeelse libreto kirjutas helilooja ise ning see põhineb Aleksandr Puškini draamal "Boriss Godunov". Aastal 1872 valmis heliloojal muudetud versioon, mis põhineb Nikolai Karamzini teosel "Vene riigi ajalugu". Teine, täiendatud versioon toodi lavale 1874. aastal Peterburis. "Boriss Godunovi" on harva esitatud kummaski helilooja poolt jäetud originaalversioonis, sageli on tehtud kärpeid, kasutatud ümberkomponeerimist, ümberorkestreerimist, muudetud stseene või sulandatud esialgsed ja muudetud versioone. Mitmed heliloojad, peamiselt Nikolai Rimski-Korsakov ja Dmitri Šostakovitš on loonud uusi väljaandeid ooperist, et "parandada" tehnilisi vajakajäämisi helilooja originaalversioonis. Kuigi need versioonid on olnud laval aastakümneid, on Mussorgski omanäoline stiil ja orkestratsioon nüüd jälle hinnatud oma originaalsuses ja parandused on läinud moest. "Boriss Godunov" on enim salvestatud vene ooper ja kuulub ooperiteatrite staatust näitavasse repertuaari sagedamini kui ükski teine​ neist, isegi mitte Pjotr Tšaikovski "Jevgeni Onegin". Ooperi süžee põhineb Venemaa ajaloos tegelikult aset leidnud sündmustel. Vene riiki valitses tsaar Ivan IV, kes oli tuntud ka nime all „Ivan Julm“. Ta oli kohutav türann ning hirmuäratav valitseja, kelle võimu all vene rahvas kannatas nälga, piinamist ja hukkamist. Tsaari surma järel tõusis troonile tema poeg, kes oli vaimse alaarenguga. Olukorda ära kasutades haaras tegeliku võimu grupp mõjukaid inimesi, sealhulgas Boriss Godunov. Tsaar Ivanil oli ka teine poeg, kuid see kadus saladuslikult. Kahtlustati mõrva ja seda, et mõrva tellija oli Boriss Godunov ise, kes tahtis iga hinna eest võimule pääseda. Tema eelduseks oli, et vene rahvas valib ta uueks tsaariks. Mõned aastad hiljem põgenes noor munk kloostrist ja teeskles, et on Ivan Julma kadunud poeg. Ta sai liitlaseks Poola armee, et võidelda Boriss Godunovi vastu. Boriss Godunov tundis endal mõrva pärast tohutut süükoormat ja suri selle raskuse all. Noor munk saabus Moskvasse ja kuulutas ennast tsaariks (Vale-Dmitri I). Vene rahvas jäi ikka haletsusväärselt vaeseks ning tundub, et see ongi nende saatus, kannatada julmade türannide valitsuse all. "Boris Godunov" Wikipedias Modest Musorgskij – Boris Godunov (1872 versii) YouTube TEATER: Estonias esietendub Boriss Godunov Eesti Päevaleht 27. aprill 2001 “BORISS GODUNOV” — NÕUKOGUDE LIIDUST EUROOPA LIIDUNI Kristel Pappel www.temuki.ee RAT "Estonia" külalisetendused Moskva Suures Teatris. M. Mussorgski ooperi "Boriss Godunov" tegelased pärast etendust laval. 1. Mati Palm, 3. nimiosaline Jevgeni Nesterenko. Rahvusarhiiv
Muundur

Muundur on seade, mis muundab ühte liiki energia teist liiki energiaks. Tavaliselt muundab muundur ühe energiana väljenduvat signaali teise energia signaaliks. Muundureid kasutatakse automatiseerimise, mõõteriistade ja juhtimissüsteemide piirimaal, kus elektrisignaal muudetakse teisteks füüsilisteks suurusteks (energia, jõud, võimsus, valgus, liikumine, asukoht jne) ja tagasi. Aktiivsed muundurid muundavad energiat otse ühest vormist teise. Need ei vaja töötamiseks välist energiaallikat. Näiteks termopaar muudab temperatuurimuutust otse pingeks. Passiivsed muundurid tekitavad muutust mõnes passiivses elektrilises suuruses, näiteks mahtuvus, takistus või induktiivsus. Need vajavad tavaliselt mõõtmiseks välist elektrienergiat. Andurid on muundurid, mille põhiline eesmärk on mõõta mõnda keskkonna tunnust ja muuta see signaal mõnda muud liiki signaaliks, tihti elektrisignaaliks. Näiteks rõhuandur võib mõõta rõhku (mehaanilist energia vormi) ja muuta seda elektrisignaaliks, et kuvada seda ekraani peal. Andureid kasutatakse paljudes mõõteriistades. Aktuaator on süsteemi liigutav või kontrolliv mootor. Seda juhitakse energiaallikaga, tavaliselt elektrivoolu, hüdraulilise vedeliku rõhuga või pneumaatilise rõhuga, ja see muundab energia liikumiseks. Aktuaator on keskkonda mõjutav kontrollsüsteemi osa. Kontrollsüsteem võib olla lihtne (mehaaniline, elektrooniline süsteem), tarkvaral põhinev (printeri draiver, roboti kontrollsüsteem), inimene või mõni muu sisend. Elektromagnetilised Antenn – muundab elektromagnetlaineid elektrisignaalideks ja tagasi Lugemis-kirjutuspea – muundab magnetlainete ja elektrisignaali vahel Halli tajur – muundab magnetvälja nivood elektrisignaaliks Elektromehaanilised (väljundseadmeid nimetatakse aktuaatoriteks) Kiirendusandur Tehislihas Elektrimootor Galvanomeeter Elektromehaaniline mikrosüsteem Potentsiomeeter Rõhuandur Elektroakustilised Kõlar, kõrvaklapid Mikrofon Piesokristall Fonograaf Hüdrofon Sonar Elektro-optilised (fotoefekt) Luminofoorlamp Hõõglamp Valgusdiood Laserdiood Fotodiood, fototakisti, fotodiood, fotokordisti Fototakisti – muundab valgustugevuse muutuse takistuseks Elektronkiiretoru – muundab elektrisignaali visuaalseks Elektrostaatilised Elektromeeter Termoelektrilised Takistustermoandur Termopaartajur Termistor Agarwal, Anant. Foundations of Analog and Digital Electronic Circuits.Department of Electrical Engineering and Computer Science, Massachusetts Institute of Technology, 2005, p. 43
Vasarhai

Vasarhai (Sphyrna) on perekond vasarhailaste sugukonnast. Perekonna esmakirjeldaja on Constantine Samuel Rafinesque-Schmaltz (1810). Vasarhaid elavad soojades vetes rannikul ja mandrilaval. Vasarhaide pikkus on 2...6 m. Kõigil liikidel on kummalgi pool pead eend, mistõttu neil loomadel on lamedaks löödud peaga vasara kuju. Silmad ja sõõrmed paiknevad nende kehaosade otstel. Suu on neil suhteliselt väike. Varem arvati, et vasarhaide vasarakujuline pea toimib nagu tiib, mis aitab täpselt manööverdada ning teha järske pöördeid tasakaalu kaotamata. Nüüd on aga leitud, et pöördeid õigesti teha võimaldab neil selgroog. Arvatakse ka, et pea kuju aitab kaasa elektrolokatsioonile, sest nii saavad elektroretseptorid asetseda üksteisest kaugel. Nad suudavad registreerida elektrisignaali, mille pinge on pool miljardiku volti. Samuti on vasarhaidel peakuju tõttu suurem ninaõõs, mille tõttu on nende lõhnatundlikkus kümme korda suurem kui tavalistel haidel. Vasarhaid söövad kalu, sealhulgas raisid ja haisid, peajalgseid ja vähilisi. Nad toituvad suure osa ajast merepõhjas. Päeval kogunevad vasarhaid parvedesse, mis võivad olla rohkem kui sajapealised. Õhtul peavad nad üksinda jahti. Perekonnas on 9 liiki: Perekond vasarhai (Sphyrna) alamperekond Sphyrna indopatsi vasarhai (Sphyrna lewini) hiid-vasarhai (Sphyrna mokarran) harilik vasarhai (Sphyrna zygaena) Sphyrna couardi Sphyrna gilberti alamperekond Mesozygaena Sphyrna corona alamperekond Platysqualus Sphyrna media Sphyrna tiburo Sphyrna tudes
Volõniit

Volõniit on porfüürilise struktuuriga vulkaaniline kivim. Volõniidiks nimetatakse daikidena leiduvat suure oligoklassi sisaldusega põhiliselt andesiinist, ortoklassist, päevakivist, kloriidist ja kvartsist koosnevat dioriiti; kivim võib sisaldada ka biotiidi, labradori ja küünekivi fenokristalle. Volõniit defineeriti esimest korda 1885. aastal ja see sai nime Volõõnia piirkonna järgi Ukrainas (leiukoht asub tänapäeva Žõtomõri oblastis Ovrutši lähedal. Kivimile nimetas Poola arheoloog ja geoloog Gotfryd Ossowski. 1913. aastal liigitas Joseph Paxson Iddings selle andesiidiks Volõniiti leidub peale Ukraina ka mujal, näiteks Hiinas Yunnanis. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 10. märts 2016. Vaadatud 6. märtsil 2016.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) http://archive.org/stream/nomenclaturepet00holmgoog/nomenclaturepet00holmgoog_djvu.txt https://books.google.ee/books?id=op4PAwAAQBAJ&pg=PA193&lpg=PA193&dq=kohalaite&source=bl&ots=bceFSQnD0K&sig=Pk8OihwemMexTNOzxaSItxsgyrY&hl=et&sa=X&redir_esc=y#v=onepage&q=kohalaite&f=false http://www.geojournals.cn/dzxben/ch/reader/create_pdf.aspx?file_no=dzxben2003z10145&flag=1&journal_id=dzxben&year_id=2013[alaline kõdulink]
Jevgeni Onegin (ooper)

"Jevgeni Onegin" op. 24 (vene keeles "Евгений Онегин") on Pjotr Tšaikovski ooper kolmes vaatuses, seitsmes pildis, mis valmis 1878. aastal. Ooperi libreto on koostatud koostöös Konstantin Šilovskiga Aleksandr Puškini samanimelise värssromaani põhjal. Libreto kirjutamisel on kasutatud Puškini romaani algupäraseid värsse ja on valitud just need stseenid, mis kajastavad kangelaste tundemaailma. Lisaks kirjutas Tšaikovski ise teksti Lenski arioosole esimese vaatuse esimeses stseenis ja suure osa vürst Gremini aaria sõnadest kolmanda vaatuse esimeses stseenis. Lugu ise jutustab isekast kangelasest Jevgeni Oneginist, kes lükkab kahetsuseta tagasi noore naise armastuse ja oma kergemeelsusest duellile sattudes tapab oma sõbra Lenski. Ooper on episoodiline, selles puudub järjepidev süžee, tegemist on valitud paladega Onegini elust. Seetõttu pani helilooja ooperi alapealkirjaks "lüürilised stseenid". Et algupärane lugu oli väga tuntud, siis eeldas Tšaikovski, et publik täidab ise lüngad. Ooper esietendus 1879. aasta märtsis Moskva Väikeses Teatris ja kanti ette Moskva konservatooriumi üliõpilaste poolt. Laiemale publikule tutvustati ooperit juba jaanuaris 1881 Moskva Suures Teatris Enrico Modesto Bevignani dirigeerimisel ning seda lavastust saatis suur menu. Esiettekanne Peterburi Maria Teatris oktoobris 1884 Eduard Napravniku juhatusel, tõi juba lõpliku läbilöögi kõigepealt vene ja hiljem ka rahvusvahelisel laval. Tegevus toimub maal Larinite mõisas ja Peterburis 1820. aasta paiku. I vaatus Larinite mõisa saabuvad ilusal augustiõhtul külalised, naabermõisnik Lenski koos sõber Jevgeni Oneginiga. Lenski, lüürilise hingelaadiga noor poeet, on armunud rõõmsameelsesse peretütresse Olgasse. Onegin viibib mõisas esmakordselt ja avaldab romantilise hingega nooremale peretütrele Tatjanale sügavalt sentimentaalset mõju. Tatjana armub Oneginisse ja otsustab talle kirjutada ning kõneleda avameelselt oma tunnetest. Saades Tatjana kirja, ei oska Onegin hinnata neiu siiraid tundeid. Ta näitab välja huvipuudust noore naise vastu ja soovitab Tatjanal varjata oma hingeelamusi. See tähendab Tatjanale tema tütarlapseideaalide kokkuvarisemist, II vaatus 25. jaanuar - Tatjana tähistab nimepäeva peoga. Lenski on jälle kaasa kutsunud Onegini, kes on juba tüdinenud provintslikust mõisaseltskonnast. Igavuse peletamiseks hakkab ta provotseerima Lenskit, tehes komplimente Olgale. Sõprade vahel tekib tüli, mis päädib duellikutsega Lenski poolt. Duell lõpeb Lenski surmaga. III vaatus Möödunud on mõned aastad. Tatjana on abiellunud jõuka aristokraadi, hallipäise Vürst Greminiga. Onegin on veetnud vahepealsed aastad välismaal. Nüüd kohtuvad nad Gremini majas korraldataval ballil. Nähes naist suursuguse seltskonnadaamina, tärkab Oneginis armastus. Pärast balli kirjutab Onegin Tatjanale hulga armastuskirju, rääkides kirglikult oma armastusest. Ka Tatjana südames pole kirg kustunud, kuid tal jätkub jõudu endast võitu saada ja Onegini armastusavaldused tagasi lükata. Teater Vanemuine kavaleht ooperile "Jevgeni Onegin" 2013 “Eugene Onegin“ - Opera by Pyotr Ilyich Tchaikovsky YouTube Ain Anger singing Gremin's aria from EUGENE ONEGIN YouTube
George Washington

George Washington (22. veebruar 1732 (tollal kasutusel olnud Briti kalendri järgi 11. veebruar 1731) Westmorelandi maakond, Virginia – 14. detsember 1799 Mount Vernon, Virginia) oli Ameerika Ühendriikide esimene president pärast konstitutsiooni jõustumist aastatel 1789–1797. George Washington pärines Virginia jõuka plantaatori perekonnast, kuid jäi juba 11-aastaselt orvuks. 15-aastaselt sai temast maamõõtja, hiljem töötas ta riigikontrolörina. Washington alustas oma sõjaväelasekarjääri Seitsmeaastase sõja ajal. Ta oli vabamüürlane ja sai 21-aastaselt meistermüürlaseks. Ameerika iseseisvussõja ajal oli Washingtonist saanud mässuliste kolooniate sõjavägede (Kontinentaalarmee) ülemjuhataja; ta saavutas mitmeid olulisi võite ja suutis ameeriklaste võitlusvaimu üleval hoida. Rahva seas hakati just tema panust pidama otsustavaks iseseisvuse saavutamisel ning nii valiti ta probleemideta riigi esimeseks presidendiks. Temast sai moraalne eeskuju ning riikliku ühtsuse kehastus, oma autoriteediga suutis ta vastuoludes lõhestatud kolooniad liita enam-vähem ühtsena toimivaks riigiks. Tema eeskuju nii poliitilises kui ka laiemas, rahvuslik-müütilises mõttes, oli USA-s määrav: just Washington rajas presidendiinstitutsiooni suure autoriteedi ja mõjukuse ning kehtestas tava, et president pole ametis üle kahe ametiaja (seda rikkus alles Franklin Delano Roosevelt 1940. aastal). Kuni Donald Trumpi ametisseastumiseni 2017. aastal oli ta kõige rikkam Ameerika Ühendriikide president. Washingtoni nime said nii pealinn kui ka osariik ning ta on ilmselt tänapäevani üks tuntumaid ameeriklasi maailmas. Washingtoni järel sai USA presidendiks tema aatekaaslane John Adams. Presidendi mälestuseks püstitatud Washingtoni monument Washingtonis on maailma kõrgeim kiviobelisk. George Washington valiti 1780. aastal Ameerika Filosoofiaseltsi liikmeks. Keisriosariik Lillback & Newcombe (2006) Tabbert, Mark A. "A Masonic Memorial to a Virtuous Man". Washington Daylight Lodge #14 (2006). "Commemoration of George Washington’s Birthday". Rebecca Seales, "Eight ways President Donald Trump will make history", BBC News, 2017-01-21 Lillback, Peter; Newcombe, Jerry (2006). George Washington's Sacred Fire (1st ed.). Bryn Mawr, Pa.: Providence Forum Press. ISBN 978-0978605261
Jüri Kaup

Jüri Kaup (sündinud 20. märtsil 1932 Lustivere vallas Viljandimaal) on eesti keemik. Ta lõpetas 1951. aastal Põltsamaa Keskkooli ja 1956. aastal Tartu Riikliku Ülikooli keemikuna. Ta oli aastatel 1960–1963 Moskvas asuva NSV Liidu Teaduste Akadeemia Orgaanilise Keemia Instituudi aspirant. Ta kaitses seal 1963. aastal väitekirja ning sai keemiakandidaadi kraadi. Ta oli aastatel 1958–1993 teadur erinevates uurimisasutistes. Ta oli aastatel 1993–1995 Sisekaitseakadeemia Päästekolledži direktor ning alates 1995. aastast Sisekaitseakadeemia ohtlike ainete ja protsesside õppejõud, sealhulgas ka professor. 1982 – "Lämmastikväetiste transformatsioonist ja kadudest süsteemis muld - taim". // Loodusvarade kasutamine ja keskkonnakaitse. Tallinn 1982. 2000 – "Ohtlikud ained". Tallinn 2000. 2000 – "Põlemiskeemia". Tallinn 2000. 2000 – "Toksikoloogia". Tallinn 2000. 2003 – "Keemiarelva läbi on langenud inimesi nagu loogu". // Horisont 1/2003. 2000 – "Kaup, Jüri". // Eesti teaduse biograafiline leksikon. I kd, A-Ki. Tallinn 2000. Lk 597 "Eesti NSV Teaduste Akadeemia Keemia Instituudi vanemteadur keemiakandidaat Jüri Kaup plasmasünteesi kui uue meetodi rakendamisega seotud katseid sooritamas". Foto: Gunnar Loss, märts 1975. Eesti Rahvusarhiivi Filmiarhiivi kogu Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.