laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Mahtra sõda (Vilde)

"Mahtra sõda" on Eduard Vilde kirjutatud 1850.–1860. aastate talurahvaliikumisi käsitlevate ajalooliste romaanide triloogia esimene osa, mis ilmus aastal 1902. Triloogia teine osa oli "Kui Anija mehed Tallinnas käisid" (1903) ning kolmas osa "Prohvet Maltsvet" (1905–1908). Romaan kõneleb 2. juunil 1858 (vkj). aastal endises Juuru kihelkonnas Mahtra mõisas aset leidnud talurahva ülestõusust, mis on ajalukku läinud kui Mahtra sõda. Romaani kirjutamisele eelnes ulatuslik uurimistöö – Vilde töötas läbi ajalooteoseid ja arhiiviallikaid. Lisaks kasutas ta Hans Tertsiuse mälestuste käsikirja ning Juurus kirja pandud inimeste meenutusi. Romaan ilmus esmalt Teatajas joonealuse järjejutuna peaaegu viie kuu vältel 1902. aastal, kirjutatuna põhiliselt öötundidel, sest päeval oli Vilde toimetusetööga hõivatud. "Käsikirja lähema, õhtul ilmuva lehenumbri jaoks viis trükikoja käskjalg hommikul vara minult ära,viimased read olid sagedasti veel märjad," meenutas autor hiljem. Romaanist "Mahtra sõda" on seni tehtud 13 kordustrükki, viimane 2009. aastal Eesti Päevalehe raamatusarjas "Eesti lugu". Romaan on tõlgitud vene, läti, ungari, saksa, soome, ukraina ja esperanto keelde. 1955.–1959. aastal kavandati Tallinnfilmis mängufilmi "Mahtra sõda", kuid see jäi seisma tsen­suuri taha.[viide?] 30. ja 31. mail 2008 kanti Mahtra sõja 150. aastapäeva puhul Juurus Atla-Eeru kõrtsi ees vaheaegadeta ette terve romaan. Lugejateks olid näitlejad (Elle Kull, Tõnu Aav jt.) ja 90 eri vanuses ja eri paigas pärit lugejat. Ettelugemise lavastaja oli Ago-Endrik Kerge, kunstnik Liina Pihlak ja muusikaline kujundaja Viive Ernesaks. Kultuuriministeeriumi toetusprogrammi "Eesti kirjandus" tulemusel saab teose Eesti Rahvusraamatukogu digiarhiivist DIGAR tasuta alla laadida Bianca Mikovitš. "Juurus loetakse 20 tunniga ette romaan "Mahtra sõda"". Maaleht 28.05.2008. Vaadatud 10.05.2020. "Uus ports kirjandusklassikat vormiti e-raamatuteks". Postimees. 17. detsember 2014. Vaadatud 13. märtsil 2015.  Mahtra sõda – alliktekstid Vikitekstides Vilde, Eduard. Mahtra sõda (1902).– DIGAR Vilde, Eduard. "Mahtra sõda". Eesti Rahvusraamatukogu digiarhiiv DIGAR Kuuldemäng: Eduard Vilde "Mahtra sõda" (1985) Bianca Mikovitš "Juurus loetakse 20 tunniga ette romaan “Mahtra sõda”" - Maaleht 28.05.2008 Linda Kaljundi. Eesti lugu: Eduard Vilde „Mahtra sõda”– Eesti Päevaleht 3. jaanuar 2009 Tiina Kirss. "Mahtrad: Sugude, sotsiaalsete suhete ja koloniaalvägivalla kujutamine Eduard Vilde ajaloolise triloogia esimeses romaanis" - Keel ja Kirjandus 2013 nr. 8-9. Tähteose kiirkursus: Eduard Vilde "Mahtra sõda" - https://www.youtube.com/watch?v=R_6S-9PNTjY
Oportunistlik majandusteooria

Oportunistlik majandusteooria toetab lähenemist, mille korral probleemide ilmnemisel ei sekkuta regulatiivsel tasandil kohe, vaid oodatakse ära teatud järgnevad protsessid. Näiteks inflatsioonimäära mõõduka tõusu korral eeldatakse, et rakendub majanduse iseregulatsioonivõime, mis viib majanduse langusfaasi algusse.
Baltisaksa kirjandus

Baltisaksa kirjandus on Eesti ja Läti aladel elanud baltisakslaste kirjandus, mis on kirjutatud peamiselt alamsaksa keeles ja ülemsaksa keeles. Tinglikult võib baltisaksa kirjanduse osaks lugeda ka teistes keeltes loodud kirjandust, mis sisult kuulub baltisaksa kirjandustraditsiooni, näiteks prantsuskeelseid romaane, ladinakeelset akadeemilist juhuluulet ning esto- ja letofiilide eesti- ja lätikeelseid teoseid, mille lugejaskonda kuulusid peamiselt sakslased. Eestis on baltisaksa kirjanduse uurimisega tegelnud näiteks Liina Lukas ja Jaan Undusk. Reinhold von Anrep-Elmpt Friedrich Gustav Arvelius Werner Bergengruen Theophile von Bodisco Moritz Brandis Reiner Brocmann Georg von Engelhardt Mihhail Aleksandrovitš Engelhardt Moritz Alexander Roderich von Engelhardt Johann Gutslaff Else Hueck-Dehio Georg Dehio Johannes Haller Monika Hunnius Christian Kelch August von Kotzebue Barbara Juliane von Krüdener Carl Eduard Anton Körber Martin Körber Jakob Michael Reinhold Lenz Jakob Heinrich von Lilienfeld Friedrich Benjamin von Lütke Peter August Friedrich von Manteuffel Elisa von der Recke Heinrich Christoph von Reimers Edzard Schaper Carl Schirren Georg Julius von Schultz-Bertram Joachim Gottlieb Schwabe Eric Stenbock Siegfried von Vegesack Karin Maria Wilde Gero von Wilpert baltisaksa ajakirjandus (:de) baltisaksa kunst Liina Lukas "Baltisaksa kirjandusväli 1890–1918" UTKK, 2006 "Jacob Michael Reinhold Lenz, J·M·R·L" Eesti Goethe-Selts/Huma, 2000 "Baltisaksa kirjandus ja selle mõjud" Estonica Aare Pilv: "Mõned mõtted Lenzi raamatu juurde" Sirp, 1. august 2003 Maris Saagpakk: "Kired baltisaksa kirjandusteaduses" EPL, 18. detsember 2004 Marju Kõivupuu: "Ja mul oli veel nii palju öelda!" Sirp, 22. september 2006 Mart Laar: "Baltisaksa kultuur – oma või võõras?" Sirp, 26. jaanuar 2007
Hämäläis-Osakunta

Hämäläis-Osakunta on 1653. aastal asutatud üliõpilasühing Helsingis. Ühingul on sõprusleping Tartu korp! Sakala ja korp! Filiae Patriaega. Hämäläis-Osakunta hakkas 1909. aastal esimesena Soomes tegutsevatest üliõpilasorganisatsioonidest läbi käima Tartu üliõpilaskorporatsiooniga Sakala. Ametlik koostööleping sõlmiti 1929. aastal, 1930. aastal sõlmiti leping ka korporatsiooniga Filiae Patriae. Hämäläis-Osakunta koduleht
Ephraim Chambers

Ephraim Chambers (u 1680, Kendal, Westmorland, Inglismaa – 15. mai 1740, Islington, London) oli inglise kirjanik ja entsüklopedist, kelle tuntuim teos on "Cyclopaedia, or a Universal Dictionary of Arts and Sciences" ("Tsüklopeedia ehk kunstide ja teaduste universaalne sõnaraamat"). Chambers sündis Kendalis Westmorlandis ning käis seal Hevershami koolis (Heversham Grammar School). Tema noorusest on vähe teateid peale selle, et ta oli õpipoiss gloobusemeistri John Senexi juures Londonis 1714–1721. Seal tekkiski tal plaan kirjutada teatmeteos "Cyclopaedia, or an Universal Dictionary of Arts and Sciences". Pärast "Cyclopediaga" alguse tegemist lahkus ta Senexi teenistusest ja pühendus täielikult entsüklopeediaprojektile. Ta asus elama Gray's Inni, kuhu jäi kogu eluks. Chambers oli Londoni Kuningliku Seltsi liige. Lisaks "Cyclopaediale" kirjutas Chambers peamiselt raamatuarvustusi avaldanud ajakirjas Literary Magazine (1735–1736), mida ta võib-olla ka toimetas. 1726–1727 tõlkis Chambers prantsuse keelest teoseid perspektiivi ja keemia alal, sealhulgas "Practice of Perspective from the French of Jean Dubreuil". Ta töötas ka koos botaanik John Martyniga, tõlkides raamatu "History and Memoirs of the Royal Academy of Sciences at Paris" (1742). Chambers suri 15. mail 1740. Ta maeti Westminster Abbey kloostrisse . Tema epitaaf avaldati nii algsel kujul ladina keeles kui ka inglise tõlkena ajakirja Gentleman's Magazine 10. köites: "Multis pervulgatus paucis notus Qui vitam inter lucem et umbram Nec eruditus nec idiota Literis deditus transegit, sed ut homo Qui humani nihil a se alienum putat Vita simul et laboribus functus Hic requiescere voluit EPHRAIM CHAMBERS. Inglise keeles: "Heard of by many, Known to few, Who led a Life between Fame and Obscurity Neither abounding nor deficient in Learning Devoted to Study, but as a Man Who thinks himself bound to all Offices of Humanity, Having finished his Life and Labours together, Here desires to rest EPHRAIM CHAMBERS." Robert Lewis Collison meenutab meile, et Chambers pälvis tununstuse kui "moodsa entsüklopeedia isa kogu maailmas". ("Encyclopaedias: Their History Throughout the Ages", 2d ed., p.103, Hafner, New York & London, 1966.) tsiteeritud University of Wisconsin Espinasse 2004 Espinasse 2004, Britannica 1911 Bradshaw, Lael Ely. "Ephraim Chambers’ Cyclopaedia." In: Notable Encyclopedias of the Seventeenth and Eighteenth Centuries: Nine Predecessors of the Encyclopédie. Ed. Frank Kafker. Oxford: The Voltaire Foundation, 1981. 123–137. "Mr. Ephraim Chambers." The Gentleman's Magazine v. 10 (May 1740): p. 262. "Ephraim Chambers." Article in 1911 Encyclopædia Britannica. Espinasse, Francis. "Chambers, Ephraim (1680?–1740)", rev. Michael Harris. In Oxford Dictionary of National Biography. Oxford: Oxford University Press, 2004. Chambersi "Cyclopaedia", University of Wisconsin Digital Collections Center. cyclopaedia.org
Petrovski staadion

Petrovski staadion (vene Стадион «Петровский»; aastail 1925–1992 Lenini-nimeline staadion) on staadion Peterburis. Staadion asub Petrogradi poolel oleval Petrovski saarel. Staadioni piirneb Väike-Neeva ja Ždanovka jõega. Staadionil peab oma kodumänge jalgpalliklubi Peterburi Zenit. Pealtvaatajate tribüünid mahutavad kokku 21253 inimest. Lähim metroojaam on Sportivnaja. Staadioni üldpind 15125 m2; mänguala 105m x 68m; kaasaegne jalgpalliväljaku vedelküttesüsteem; standardne 400 m jooksurada kattega 4 riietusruumi sportlastele; valgustussüsteem 1800 luksi; 3 Panasonicu värvilist videopaneeli; pealtvaatajate kohti - 21253 autode parkimiskohti - 452 Lisaks jalgpallile on staadion olnud paljude kergejõustikuvõistluste areeniks – nii on staadionil peetud mitmel korral näiteks vendade Znamenskite memoriaali. 1994. aastal oli staadion üheks Hea Tahte mängude toimumiskohaks. Staadion aga kipub Peterburi Zeniti tarbeks väikseks jääma ning seepärast ehitatakse Krestovski saarele samasse kohta, kus varem asus Kirovi-nimeline staadion, uut staadioni. "Стадион "Петровский"". Visit-Petersburg.ru. Originaali arhiivikoopia seisuga 24. jaanuar 2022. Vaadatud 24. jaanuaril 2022. Viitamistõrge: Vigane <ref>-silt; nime ":0" on määratud mitu korda erineva sisuga.
Nõukogude Eesti kirjandus

Nõukogude Eesti kirjandus on Eesti kirjandus, mis on loodud Eestis Nõukogude okupatsiooni ajal, 1940 (1945) kuni ligikaudu 1990. aastani, teisest maailmasõjast Eesti taasiseseisvumiseni. Mõnes käsitluses võib see hõlmata ka mujal Nõukogude Liidus Eesti kirjanike loodud või eestikeelset kirjandust ning vene keeles kirjutatud teoseid. Väliseesti kirjanduse kõrval nimetatakse Nõukogude Eesti kirjandust ka kodueesti kirjanduseks. Nõukogude Eesti kirjandusele vastandub kirjandusloos väliseesti kirjandus, mille lõid Eesti kirjanikud eesti keeles väljaspool Nõukogude Liitu. Kuna Nõukogude okupatsiooni ajal kehtis Eesti NSV-s ametliku ideoloogiana marksism-leninism, mis oli kapitalistlike riikide vastu vaenulik, sõja ajal lääneriikidesse põgenenud eesti kogukond oli aga enamjaolt kommunismi ja Nõukogude Liidu vastane, kujunes eesti kirjandusel kaks teineteise suhtes ideoloogiliselt ning seetõttu vähemalt pealispindseltki vastandlikku haru. Praktikas ei kandnud iga kirjanik muidugi kohustuslikku ideoloogiat, kuid trükki pääsemiseks tuli Nõukogude Eestis seda vähemalt teeselda, vähesed vasakpoolsed väliseesti kirjanikud aga ei saanud endale lubada Nõukogude-sõbralikkust lugejate suhtumise tõttu. Nõukogude kirjanduse ainus lubatav kunstivool oli enamiku vältel käsitletavast perioodist sotsialistlik realism. Samas ei tähenda see, et 1940. aastaist 1980. lõpuni olnuks kogu Eestis loodud kirjandus sisult ja vormilt ühesugune. Ehkki Nõukogude Liidus oli kirjandus välismaailma kunstivoolude muutustest mõnevõrra eraldatud ning kõiki suundumusi siin kaasa teha ei saanud, varieerusid lubatavuse piirid suuresti. Nõukogude Eesti kirjandusele on iseloomulikud tihedad suhted riikliku kontrolli, tsensuuri ning ametlike tunnustus- ja karistusmehhanismidega. Mitu nõukogude eesti kirjanikku – näiteks August Jakobson, Juhan Smuul – on täitnud rolle Eesti NSV ametlikes võimustruktuurides. Juhan Smuul pälvis 1952. aastal ja Hans Leberecht 1953. aastal Stalini preemia. Eesti NSV teeneline kirjanik Eesti NSV rahvakirjanik Eesti Riiklik Kirjastus Samizdat Omakirjastuslik tegevus Eestis
Eesti nüüdiskirjandus

Eesti nüüdiskirjandus on tänapäeval Eestis loodud või eestikeelne kirjandus. Nüüdiskirjanduse alguseks loetakse üldjuhul ligikaudu 1990. aastat, sellele eelnes Eestis Nõukogude Eesti kirjandus ehk kodueesti kirjandus, Läänes pagulaseestlaste seas aga eesti pagulaskirjandus ehk väliseesti kirjandus. Eesti nüüdiskirjandusele on paljude kirjandusülevaadete järgi iseloomulik fragmentaarsus, milles ei domineeri ükski kindel kirjandusvool ega stiil. Küll on seda iseloomustatud niisuguste märksõnadega nagu kapitalistlik realism (vastandina varasemale sotsialistlikule realismile) ja uusausus. Luules valitseb vabavärss. Eesti 2000. aastate kirjandust on iseloomustatud selliste väljenditega nagu kapitalistlik realism ja uusausus. Ka nüüdsed rühmitused nagu TNT! ei ole osutunud püsivaiks. Taas on esile tõusnud sotsiaalsed teemad, sealhulgas naiskirjandus ning lõhe eesti- ja venekeelse kogukonna ajalookäsituste vahel. Ajalooteemade käsitlusega on torganud silma Ene Mihkelson ja Soome autor Sofi Oksanen, keda tugevate Eesti-sidemete tõttu võib osalt ka Eesti kirjanikuks pidada. Irooniliselt on kujutanud eesti rahvuslikku identiteeti Andrus Kivirähk, kuid ka luuletaja Indrek Mesikepp (fs) ning laiemalt ulme- ja kriminaalromaanikirjanikuna tuntud Indrek Hargla. Eesti kirjandus Eesti ulmekirjandus
Miguel de Cervantese auhind

Miguel de Cervantese auhind (hispaania keeles Premio de Literatura en Lengua Castellana Miguel de Cervantes) on Hispaania kirjandusauhind. Auhinna asutas Hispaania kultuuriministeerium 1976. aastal. See sai nime Miguel de Cervantese järgi. Auhind antakse elutöö eest hispaania keeles kirjutavale kirjanikule. Auhinna suurus on 125 000 eurot. 1976 – Jorge Guillén 1977 – Alejo Carpentier 1978 – Dámaso Alonso 1979 – Gerardo Diego ja Jorge Luis Borges 1980 – Juan Carlos Onetti 1981 – Octavio Paz 1982 – Luis Rosales 1983 – Rafael Alberti 1984 – Ernesto Sabato 1985 – Gonzalo Torrente Ballester 1986 – Antonio Buero Vallejo 1987 – Carlos Fuentes 1988 – María Zambrano 1989 – Augusto Roa Bastos 1990 – Adolfo Bioy Casares 1991 – Francisco Ayala 1992 – Dulce María Loynaz 1993 – Miguel Delibes 1994 – Mario Vargas Llosa 1995 – Camilo José Cela 1996 – José García Nieto 1997 – Guillermo Cabrera Infante 1998 – José Hierro 1999 – Jorge Edwards 2000 – Francisco Umbral 2001 – Álvaro Mutis 2002 – José Jiménez Lozano 2003 – Gonzalo Rojas 2004 – Rafael Sánchez Ferlosio 2005 – Sergio Pitol 2006 – Antonio Gamoneda 2007 – Juan Gelman 2008 – Juan Marsé 2009 – José Emilio Pacheco 2010 – Ana María Matute 2011 – Nicanor Parra 2012 – José Manuel Caballero 2013 – Elena Poniatowska 2014 – Juan Goytisolo 2015 – Fernando del Paso 2016 – Eduardo Mendoza 2017 – Sergio Ramírez 2018 – Ida Vitale 2019 – Joan Margarit 2020 – Francisco Brines 2022 – Rafael Cadenas 2023 – Luis Mateo Díez Auhinnast Hispaania kultuuriministeeriumi lehel
Eesti Kergejõustikuliit

Eesti Kergejõustikuliit (harvem kirjutatud ka Eesti Kergejõustiku Liit; lühend EKJL) on mittetulundusühing, mis edendab ja koordineerib kergejõustikualast tegevust Eestis. Liit asutati 20. jaanuaril 1920. See on kergejõustiku alal tegutsevate ühingute katusorganisatsioon. Eesti Kergejõustikuliit on Rahvusvaheline Kergejõustikuliidu ja Euroopa Kergejõustikuliidu liige. Eesti meistrivõistlused kergejõustikus Kergejõustiku Eesti rekordid Liidu koduleht
Jean-Éric Vergne

Jean-Éric Vergne (sündinud 25. aprillil 1990 Pontoise'is) on prantsuse vormelisõitja. Ta tuli 2010. aastal Briti Vormel 3 meistriks. 2012–2014 sõitis ta Vormel 1 sarjas Toro Rosso meeskonnas. 2015. aastal liitus ta Formula E-sõiduga. Legend: (paksus kirjas on toodud kvalifikatsioonivõidud; kursiivis kiireim ring)
Eesti proosa

Eesti proosa on eesti keeles või Eestis kirjutatud proosa. Eduard Bornhöhe Mait Metsanurk Eduard Vilde Andres Saal A. H. Tammsaare Karl Ristikivi Bernard Kangro Arvo Mägi Jaan Kross Tõnu Õnnepalu
Eesti näitekirjandus

Eesti näitekirjandus on eesti keeles või Eestis kirjutatud näitekirjandus. Esimesed eestikeelsed näitemängud etendati Pärnus Johann Heinrich Rosenplänteri eestvõtmisel 1816. aastal. Etenduseks oli "Talgus" "lustmäng I vaatuses von Kotzebue ja von Knorringi poolt saksa ja eesti keeles kirjutatud". 1824. aastal mängiti "Permi Jaago unenägu", mille oli saksa keelest tõlkinud näitleja Steinberg. 1829. aastal etendati "Liiso ja Ado ehk kaval peigmees". Nende näidendite käsikirju pole säilinud. 1865. aastal, kui asutati Vanemuise selts tõlkis Johann Voldemar Jannsen ise "Permi Jaago unenäo" ja kirjutas "Tuhalaane valitsuse". Eesti näitekirjanduse sünniks loetakse 1870. aasta jaanipäeva, mil Tartus Vanemuise seltsi 5. sünnipäeva peol mängiti Lydia Koidula "Saaremaa onupoega". Koidula kaasaegse Juhan Kunderi sulest valmisid näitemängud "Mulgi mõistus ja tartlase tarkus" (1881), "Muru Miku meelehaigus" (1882), "Kroonu onu" (1885), "Mõrsja ja märatsejad" (1887), "Kingu Laos" (1890 postuumselt). Jääv koht eesti näitekirjanduse ajaloos on kirjanik August Kitzbergil, kelle esimesed näidendid "Punga Mart ja Uba Kaarel", "Pila Peetri testament" ning "Rätsep Õhk" ja "Püve talus" olid tema jutustuste dramatiseeringud. 1905. aasta revolutsiooni sündmuste tõukel ilmus Kitzbergilt draama "Tuulte pöörises", mis kanti esimest korda ette Vanemuise teatri avamisel 1906. aastal. Järgmisena valmisid jutustuste järgi lavastatud "Libahunt" ning draama viies vaatuses ja kuues pildis "Kauka jumal". Eduard Vilde loomingust tuleb siinses kontekstis esile tõsta eesti esimest "kõigiti kordaläinud komöödiat" "Pisuhänd" ning 1912. aastal valminud draamat "Side". Oskar Luts näitekirjanikuna oli elav rahvaelu kirjeldaja, tema tükid olid täis talupojalikku huumorit. Lutsu näiteloomingus väärivad äramärkimist "Kapsapea", "Ärimehed" ja "Pärijad" ning kolmevaatuseline "Paunvere". Luts on kirjutanud ka näidendid "Sootuluke", "Sinihallik" ja "Ülemiste vanake". Anton Hansen Tammsaarelt ilmus 1921. aastal "Juudit", mida võib pidada esimeseks eesti klassikaaineliseks näidendiks. Suurem osa "Juuditi" sündmusi on piibliainelised. Hugo Raudsepp on kirjutanud komöödia "Demobiliseeritud perekonnaisa" ja piibliainelise draama "Kohtumõistja Simson". 1925. aastal ilmus Mait Metsanurga draama "Kindrali poeg", mis etendus Vanemuises. Lydia Koidula August Kitzberg Jaan Tätte Urmas Vadi Urmas Lennuk Alfred Weitmann, Eesti ja maailmakirjanduse konspekt. Tallinna Kolledži ja Rahvaülikooli kuulajatekogu kirjastus, 1926 Alfred Weitmann, Eesti ja maailmakirjanduse konspekt. Tallinna Kolledži ja Rahvaülikooli kuulajatekogu kirjastus, 1926
Oscar Valdés

Oscar Eduardo Valdés Dancuart (sündinud 3. aprillil 1949 Limas) on Peruu poliitik. Ta oli 11. detsembrist 2011 kuni 23. juulini 2012 Peruu peaminister. Ta on endine sõjaväelane. 28. juulil 2011 nimetas president Ollanta Humala ta siseministriks. Pärast peaminister Salomón Lerner Ghitise tagasiastumist sai Oscar Valdésist peaminister. Ta ei kuulu ühtegi parteisse.
Johan Kesküll

Johan Kesküll (ka Johann Kesküll ja Johannes Eduard Kesküll; 24. juuni 1872 – 3. jaanuar 1924) oli Eesti poliitik ja tööstusjuht. Johan Kesküll sai hariduse Tallinna Nikolai õigeusu kihelkonnakoolis ja teedeministeeriumi tehnikakoolis. Ta töötas konstruktorina raudteel ja oli admiraliteedi mehaanikatehaste ülema abi. Saksa okupatsiooni lõppedes oli ta Tallinna sadamatehaste juhataja. Ta oli majaomanikke esindav Tallinna linnavolikogu liige. Ta oli I ja II Riigikogu liige. II Riigikogu koosseisu valiti ta Üleriikliku Majaomanike Seltside Liidu poolt. Pärast tema surma sai Riigikogusse Johannes Mürk. Kesküll oli Estonia Seltsi liige ja spordiseltsi Kalev asutajaliige. Ta oli Tallinna vaestelastekohtu esimees. Ta maeti 6. jaanuaril 1924 Kalamaja kalmistule. Eesti II Riigikogu. Tallinn, 1924
Supercoppa Italiana

Supercoppa italiana on 1988. aastast jalgpallihooaja eel toimuv tiitlivõistlus, millest võtavad osa eelmise hooaja Itaalia meister ja Coppa Italia võitja. Kui mõlema turniiri on võitnud sama klubi, siis Serie A meister mängib karikavõistlustel teise koha saanud meeskonnaga.
Parma Calcio 1913

Parma FC (varem Parma AC) on Itaalia jalgpalliklubi. Klubi loodi 1913. aastal Parmas Verdi Foot Ball Clubi nime all. Klubi mängib Serie A-s. Cristian Zaccardo - Hernán Crespo
Aleksander Kärner

Aleksander Kärner (8. veebruar 1880 Maasi vald, Saaremaa – 9. märts 1942 Molotov, Permi oblast) oli Eesti poliitik. Ta oli II, III, IV ja V Riigikogu liige.
Põlvkondadevaheline õiglus

Põlvkondadevaheline õiglus (inglise keeles intergenerational equity) on säästva arengu põhimõte, mis viitab loodusvarade säästvale kasutusele ja pikaajalise tegevusega seotud keskkonnamõju õiglasele jaotamisele praeguste ja tulevaste põlvkondade vahel. Põlvkondadevahelise õigluse rõhutamine on tähtis argument, kui käsitletakse niisuguseid keskkonnakaitselisi piiranguid, mille mõju avaldub alles pikema aja jooksul. Nt kasvuhoonegaaside heitkoguste vähendamist ja tuumajäätmete ladestamise ohtlikkust põhjendatakse sageli vajadusega säilitada tulevastele põlvkondadele praegusega võrreldav elukeskkond. Keskkonnaõiglus Põlvkonnasisene õiglus Brundtlandi aruanne Diskonteerimine Säästva arengu sõnaseletusi. Säästva Eesti Instituut, SEI Tallinn. [1] (vaadatud 16.12.2011) Säästva arengu sõnaseletusi. Säästva Eesti Instituut, SEI Tallinn. [2] (vaadatud 16.12.2011)
Loomeliitude kultuurinõukogu

Loomeliitude kultuurinõukogu, tolleaegse nimetusega Eesti NSV Loominguliste Liitude Kultuurinõukogu, oli 1987. aasta mais asutatud organisatsioon, kuhu kuulusid Eesti NSV kõigi loominguliste liitude esindajad. Organisatsiooni idee sündis arhitekt Ignar Fjukil 1986. aasta detsembris ja tema oli ka tegelik algataja, "kusjuures Fjuk peab oma akadeemiliseks isaks Lennart Merit, kes andis nõu, soovitas ja õpetas." Kultuurinõukogu eesmärkideks seati liita kõikide loomeliitude vaimupotentsiaal ja saavutada autoriteet suhetes võimuesindajatega. Organisatsioon pidi olema avalik, legaalne ja tegutsema perestroika käigus avarduvates raamides. Märtsis 1987 algas põhikirja koostamine. Organisatsioon asutati 25. mail 1987. Loomeliitude kultuurinõukogus oli 24 liiget, igast loomeliidust neli esindajat. Nõukogu liikmetest olid 21 NLKP liikmed (teistel andmetel 9), neist 9 olid olnud partorgid (partei allorganisatsioonide juhid). Neli kultuurinõukogu liiget (Jaak Allik, Kaljo Kiisk, Jaan Rääts, Enn Põldroos) olid EKP Keskkomitee liikmed. Asutamisaastal hakkas loomeliitude kultuurinõukogu lähetama märgukirju, mis käsitlesid vajadust peatada massiline elamuehitus migrantidele ja muuta elamispinna jaotamise põhimõtteid, fosforiidiprobleeme ning eesti keele muutmist riigikeeleks. "Selgus, et märgukirjade mõju jäi tagasihoidlikuks. 1987. aasta sügisel küpses mõte korraldada loomeliitude ühispleenum perestroika ja glasnosti teel risti ees olevate tõkete õhkimiseks. Mõte kergitati Eesti Teatriliidu asutamiskongressil 1987. aasta oktoobris, eestvedajaiks said Jaak Allik, Kalju Komissarov ja Jaak Viller. Moodustati pleenumi orgkomitee eesotsas Jaak Allikuga, kes hakkas jaanuaris 1988 koos kultuurinõukoguga üritust ette valmistama. Loomeliitude ühispleenum peeti 1. ja 2. aprillil 1988. Perestroika Glasnost Laulev revolutsioon Mati Graf "Kalevipoja kojutulek. 1978. aasta poliitilisest pööripäevast 1988. aasta suveräänsusdeklaratsioonini" Tallinn, Argo, 2008, lk 284 "Täpsustus Ignar Fjukilt: erinevalt Vikipeedia infost oli loomeliitude kultuurinõukogu liikmete seas vaid üheksa kommunisti, ja nende kõrval viisteist mittekommunisti." - Heiki Suurkask "25 aastat tagasi: Kes oli kus Laulva revolutsiooni aastal 1988" Delfi, 20. august 2013 Rein Ruutsoo. Revolutsioon sööb oma isad Eesti Ekspress, 7. aprill 2008.