laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Anhalt-Aschersleben

Anhalt-Ascherslebeni vürstkond oli territoorium Saksamaal, mis eksisteeris aastatel 1252–1315. See loodi, kui Anhalti vürstkond jagati aastal 1252 Heinrich I poegade vahel Anhalt-Ascherslebeni, Anhalt-Bernburgi ja Anhalt-Zerbsti vürstkondadeks. Heinrich II Paks, Heinrich I vanim poeg, oli oma isa kaasvalitseja aastast 1244. Seoses jagunemisega valis ta Anhalti põlisvaldused Harzi mägedest põhja pool ümber Askania residentsi Ascherslebeni (Ascharia), millele ta aastal 1266 linnaõigused andis. Kui Heinrichi pojapoeg Otto II aastal 1315 ilma meessoost pärijateta suri, läks vürstkond – sealhulgas pealinn Aschersleben – läänina tema nõole ja võlausaldajale Halberstadti piiskopile Albrechtile. Kuigi Anhalt-Bernburgi vürst Bernhard II aasta hiljem Halberstadti feodaalset ülimuslikkust tunnistas, oli Aschersleben mitme konflikti põhjus tema järglaste ja Halberstadti piiskoppide vahel. Sellest hoolimata jäi see osaks piiskopkonnast, mis aastal 1648 ilmalikustati Halberstadti vürstkonnaks, ja selle suveräänne omand, sealhulgas õigused Anhalt-Ascherslebenile, anti Brandenburg-Preisimaale. 1252–1266 Heinrich II 1266–1304 Otto I 1266–1283 Heinrich III, vend ja kaasvalitseja 1304–1315 Otto II Anhalt Anhalt-Bernburg Anhalt-Dessau Anhalt-Köthen Anhalt-Plötzkau Anhalt-Zerbst Anhalti vabariik
Postijaam

Postijaam oli kuni 19. sajandi lõpuni toiminud postisüsteemides asutus, kus puhkasid postimaanteed pidi mööduvad reisijad, vahetati postihobuseid ja sõidukeid ning postivedajad vahetasid posti. Esimene teadaolev postijaamade võrgustik loodi Vana-Pärsias, kuid selle algusaeg on teadmata. Kõige paremini tõestatud versioon pärineb Kreeka ajaloolaselt Xenophonilt, kes pidas leiutise autoriks kuningas Kyros II Suurt (ca 550 eKr). Teiste autorite arvates võis selle luua ka Kyrose järglane Dareios I (521 eKr). Hiinas rajati esimene postijaamade võrgustik Hani dünastia ajal (206 eKr–220 pKr). Maailma esimese suuremastaabilise postisüsteemi ehitas 13. sajandil üles Mongoli valitseja Ugedei-khaan, Džingis-khaani järeltulija, kelle võimu alla kuulus ka Hiina. Džingis-khaan rajas kogu mongolite riiki katva postijaamade ja sõnumiviijate süsteemi nimega Örtöö. Hubilai-khaani ja Yuani dünastia ajal kattis see süsteem ka Hiina. Postijaamu ei kasutatud üksnes ametliku posti veoks, neid kasutasid ka reisivad ametnikud, sõjaväelased ja välismaised ülikud. Jaamad aitasid transportida kogutud makse ja andameid ning tõhustasid kaubandust. Hubilai-khaani valitsemisaja lõpuks oli üksnes Hiinas üle 1400 postijaama, kus oli 50 000 hobust, 1400 härga, 6700 muula, 400 kaarikut, 6000 paati, üle 200 koera ja 1150 lammast. Jaamade vahel oli 15 kuni 40 miili, neis olid usaldusväärsed postitöötajad. Välismaised vaatlejad nagu Marco Polo on kinnitanud selle postisüsteemi efektiivsust. Kogu Euroopat kattev postijaamade võrk kujunes välja 17. sajandil, Rootsi ajal. See toimis 19. sajandini, mil varasemat postisüsteemi hakkasid välja tõrjuma tehnilised leiutised: kõigepealt traadiga ja traadita telegraaf, hiljem aga ka autotransport. Eesti- ja Liivimaale jõudis Rootsi postijaamade võrgustik 1638. aastal, peatselt pärast Rootsi kuninganna Kristiina eestkostevalitsuse määrust riikliku postiteenistuse loomise kohta 1636. aastal. Seda arendati edasi ka Vene võimu all, ehkki Eesti- ja Liivimaaga võrreldes oli Vene postijaamade ja postiteede võrk nõrgalt arenenud. 1730. aastail andis keisrinna Anna Ivanovna välja rea postiteenistust puudutavaid ukaase, muuhulgas postijaamade hobustega varustamise kohta. Näiteks keelas ta Liivimaal postijaamade töötajaid sõimata.  Pikemalt artiklis Eesti postijaamade loend 1897. aastal oli Vene postisüsteemis 4028 postijaama ja 33 836 hobust, 1903. aastal aga 3973 postijaama ja 29 357 hobust. Postkontor Kalvi Aluve. Maakõrtsid ja hobupostijaamad Eestis. Tallinn, Valgus, 1976. Eerik Selli. Postijaamad riigi ja reisija teenistuses, Valgus, Tallinn 1976, 160 lk
Tartu rahvusvaheline puhkpillifestival

Tartu rahvusvaheline puhkpillifestival "Mürtsub pill" toimub Tartus igal suvel alates 2005. aastast. Esimene festival leidis aset 14.–17. juulil 2005. 6. festival 2010. aastal korraldati koostöös Tartu Hansapäevadega, mis kandsid sedakorda nime Tartu Helisevad Hansapäevad. 2.–5. augustil 2012 toimus järjekorras kaheksas üritus. 2012. aastal osalesid orkestrid Eestist, Soomest, Ungarist, Lätist ja Suurbritanniast. Peaesineja oli Roberts Bakery Band Suurbritanniast eesotsas dirigent Colin Cransoniga. Kümnes puhkpillifestival "Mürtsub pill" toimus 4.–8. juunil 2014. Esinevad orkestrid Eestist, Tšehhist, Rootsist, Lätist, Venemaalt ja Soomest. Seekordne festival on ühtlasi osa Tartu laulupeo muusikanädalast, seepärast osalevad festivalil esinevad orkestrid ka laulupeorongkäigus ja laulupeol. 2015. aastal toimub "Mürtsub pill" 31. juulist 2. augustini. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 13. märts 2016. Vaadatud 3. augustil 2012.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) "Tartu Hansapäevad toimuvad uuel aastal koos folkloorifestivaliga Europeade"[alaline kõdulink] Postimees/pressiteade, 19.07.2010 Raimu Hanson "Emajõelinnas mürtsub puhkpilliorkestreid kodunt ja kaugemalt" Postimees, 03.08.2012 10. festivali "Mürtsub pill" koduleht 10. festivali "Mürtsub pill" koduleht 9. festivali "Mürtsub pill" koduleht Kerttu Jänese "Linnas mürtsub pill iga nurga peal" Postimees, 06.07.2007 Raimu Hanson "Emajõelinnas mürtsub puhkpilliorkestreid kodunt ja kaugemalt" Postimees, 03.08.2012
Emba

Emba on venekeelne nimi Kasahstanis asuvale: Žemi jõele Jembi linnale
Darius Jasevičius

Darius Jasevičius (sündinud 13. mail 1981 Vilniuse maakonnas) on Leedu endine poksija. Jasevičius osales II kergekeskkaalus (kuni 67 kg) 11. maailmameistrivõistlustel (Belfast, 2001), kuid kaotas 2. ringis hilisemale pronksmedalivõitjale James Moore'ile (Iirimaa) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja ning II kergekeskkaalus (kuni 69 kg) 13. maailmameistrivõistlustel (Mianyang, 2005), kuid kaotas 1. ringis oma kohtumise ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. Jasevičius sai II kergekeskkaalus (kuni 67 kg) 33. Euroopa meistrivõistlustel (Tampere, 2000) pronksmedali, kaotades poolfinaalis hilisemale kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Bülent Ulusoyle (Türgi) jäi edasisest medaliheitlusest välja. 11. maailmameistrivõistlused poksis. Belfast 2001. Tulemused inglise keeles 13. maailmameistrivõistlused poksis. Mianyang 2005. Tulemused inglise keeles 33. Euroopa meistrivõistlused poksis. Tampere 2000. Tulemused inglise keeles
Ričardas Tamulis

Ričardas Tamulis (22. juuli 1938 Kaunas – 22. aprill 2008 Jonava) oli Leedu ja Nõukogude Liidu poksija. Tamulis oli 1964. aastal Leedu NSV parim sportlane. Ta oli kokku kuuekordne Leedu NSV meister aastatel 1957-1959, 1961 ja 1963–1964. Tamulis sai II kergekeskkaalus (kuni 67 kg) 1964. aasta Tōkyō olümpiamängude poksivõistlusel hõbemedali, kaotades finaalis kuldmedali- ja olümpiavõitjale Marian Kasprzykile (Poola). Tamulis võitis II kergekeskkaalus (kuni 67 kg) kuldmedali ja tuli Euroopa meistriks 14. Euroopa meistrivõistlustel (Belgrad, 1961), 15. Euroopa meistrivõistlustel (Moskva, 1963) ning 16. Euroopa meistrivõistlustel (Ida-Berliin, 1965). Tamulis oli II kergekeskkaalus (kuni 67 kg) kokku viiekordne Nõukogude Liidu meister aastatel 1959, 1961–1962, 1964 ja 1966. Ta sai Nõukogude Liidu meistrivõistlustel 2. koha I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) 1958. aastal ning 3. koha II kergekeskkaalus (kuni 67 kg) aastatel 1963 ja 1967. 18. suveolümpiamängude poksivõistlus. Tōkyō 1964. Tulemused inglise keeles 14. Euroopa meistrivõistlused poksis. Belgrad 1961. Tulemused inglise keeles 15. Euroopa meistrivõistlused poksis. Moskva 1963. Tulemused inglise keeles 16. Euroopa meistrivõistlused poksis. Ida-Berliin 1965. Tulemused inglise keeles Nõukogude Liidu 1959. aasta meistrivõistlused poksis. Tulemused inglise keeles Nõukogude Liidu 1961. aasta meistrivõistlused poksis. Tulemused inglise keeles Nõukogude Liidu 1962. aasta meistrivõistlused poksis. Tulemused inglise keeles Nõukogude Liidu 1964. aasta meistrivõistlused poksis. Tulemused inglise keeles Nõukogude Liidu 1966. aasta meistrivõistlused poksis. Tulemused inglise keeles Nõukogude Liidu 1958. aasta meistrivõistlused poksis. Tulemused inglise keeles Nõukogude Liidu 1963. aasta meistrivõistlused poksis. Tulemused inglise keeles Nõukogude Liidu 1967. aasta meistrivõistlused poksis. Tulemused inglise keeles Ričardas Tamulis veebisaidil Olympedia (inglise)
IV liiga 1999

IV liiga 1999 oli Eesti jalgpalli tugevuselt viienda liiga IV liiga 1999. aasta hooaeg. 1Tamsalu SK Los Toros diskvalifitseeriti, kuid mängutulemusi ei tühistatud ja kõik ülejäänud mängud anti -:+ võidud vastastele. Iga meeskond mängib kõikide vastastega 4 korda, kaks korda kodus ja kaks korda võõrsil, kokku 20 mängu. Iga meeskond mängib kõikide vastastega 4 korda, kaks korda kodus ja kaks korda võõrsil, kokku 20 mängu. Iga meeskond mängib kõikide vastastega 4 korda, kaks korda kodus ja kaks korda võõrsil, kokku 20 mängu. 1Saaremaa Laevakompanii diskvalifitseeriti, kuid mängutulemusi ei tühistatud ja kõik ülejäänud mängud anti -:+ võidud vastastele. Iga meeskond mängib kõikide vastastega 4 korda, kaks korda kodus ja kaks korda võõrsil, kokku 20 mängu. Meistriliiga 1999 Esiliiga 1999 II liiga 1999 III liiga 1999 V liiga 1999
Kesk-Eesti väikemaakonnad

Kesk-Eesti väikemaakonnad oli grupp ühekihelkonnalisi muinasmaakondi 13. sajandi alguse Kesk-Eesti alal, erinedes nii ümbritsevatest mitmest kihelkonnast koosnevatest maakondadest. Henriku Liivimaa kroonikas on neid nimetatud ka Sakala ja Ugandi juurde kuuluvateks maakondadeks. Väikemaakondade üheks mitteliitumise põhjuseks on peetud nende asendist tulenevat vähest võimalust saada osa Eestit ja selle ümbrust läbinud kaugkaubandusest. Mauri Kiudsoo selle arvamusega ei nõustu ja on seisukohal, et nad asusid kaugkaubanduse (Narva-Peipsi-Pihkva veetee) mõttes pigem soodsas positsioonis. Väikemaakonnad paiknesid vööndina lääne-idasuunaliselt, ulatudes Vändra piirkonnast Peipsi järveni. Andmeid on kuuest sellisest maakonnast: Alempois, jagati hiljem Vändra ja Türi kirikukihelkonnaks. Jogentagana, jagati hiljem Äksi kirikukihelkonnaks ning osast sai Tartu-Maarja kirikukihelkonna Emajõest põhja poole jääv osa ja teisest sai Maarja-Magdaleena kirikukihelkonna lõunapoolne osa. Mõhu, jagati hiljem Põltsamaa ja Kursi kirikukihelkonnaks. Nurmekund, jagati hiljem Pilistvere ja Kolga-Jaani kirikukihelkonnaks. Soopoolitse, hilisem Kodavere kirikukihelkond. Vaiga, jagati hiljem Laiuse, Torma ja Palamuse kirikukihelkonnaks ning ühest osast sai Maarja-Magdaleena kirikukihelkonna põhjapoolne osa. Henriku Liivimaa kroonika = Heinrici chronicon Livoniae. Ladina keelest tõlkinud Richard Kleis, toimetanud ja kommenteerinud Enn Tarvel. Tallinn: Eesti Raamat 1982. Peatükk XXIV 2, lk 213 Mauri Kiudsoo (2016). Viikingiaja aarded Eestist: Idateest, rauast ja hõbedast. Lk 157 Kenkmaa, Rudolf, Kesk-Eesti muistsete maakondade asend. Tartu, 1933 (K. Mattiesen).
IV liiga 2000

IV liiga 2000 oli Eesti jalgpalli tugevuselt viienda liiga IV liiga 2000. aasta hooaeg. Iga meeskond mängib kõikide vastastega 4 korda, kaks korda kodus ja kaks korda võõrsil, kokku 20 mängu. Iga meeskond mängib kõikide vastastega 4 korda, kaks korda kodus ja kaks korda võõrsil, kokku 20 mängu. Iga meeskond mängib kõikide vastastega 4 korda, kaks korda kodus ja kaks korda võõrsil, kokku 20 mängu. 1Hiiumaa ÜJK andis 13. voorus teise loobumiskaotuse ja diskvalifitseeriti. Iga meeskond mängib kõikide vastastega 4 korda, kaks korda kodus ja kaks korda võõrsil, kokku 20 mängu. Meistriliiga 2000 Esiliiga 2000 II liiga 2000 III liiga 2000 V liiga 2000
Tartu Gaasivabrik

Tartu Gaasivabrik oli Tartu linna esimene ettevõte, mis varustas linna gaasiga. See alustas tööd 1880. aastal ning töötas 1976. aastani, mil valmis Irboska-Tartu gaasimagistraal ja Tartusse jõudis loodusliku gaas Severnoje Sijaniest Tjumeni oblastis. Gaasivabrik tegutses aadressil Aleksandri tänav 42. Selle käivitamine võimaldas viia seni õlilampidel põhinenud tänavavalgustuse üle gaasile. Esimesed gaasituled süüdati uue kalendri järgi 14. novembril 1880. Samuti hakkasid gaasi kasutama tööstused, kauplused (sh vaateakende soojendamiseks) ja kodumajapidamised. "Tartu linna gaasivabrik", tartu.ee Martin Pau. "125 aasta eest süttis Tartu esimene gaasilatern"[alaline kõdulink] Postimees, 14. november 2005 "Tartu linna gaasivabrik". tartu.ee Martin Pau. "125 aasta eest süttis Tartu esimene gaasilatern". Postimees, 14. november 2005 "Ajalugu" Eesti Gaasi kodulehel Tartu Gaasivabrik Eesti Ajalooarhiivi fondiloendis
Edevuse laat

"Edevuse laat" (inglise keeles "Vanity Fair") on inglise kirjaniku William Makepeace Thackeray 1848. aastal ilmunud satiiriline romaan. Teos annab läbilõike Briti ühiskonnast 19. sajandi esimesel poolel. Esmakordselt ilmus romaan 20 jaos ajakirjas Punch. Raamatu peategelased on noored daamid Rebecca (Becky) Sharp ja Amelia Sedley. Teose alguses lõpetavad mõlemad Miss Pinkertoni Noorte Daamide Akadeemia. Nende ellusuhtumine on siiski radikaalselt erinev: Amelia on healoomuline, lihtsameelne ja passiivne, Becky aga tahtejõuline ja salakaval, täis otsustavust ühiskonnas edasi jõuda. "Edevuse laat" kujutab nende elukäiku Napoleoni sõdade aegsel Inglismaal ja Mandri-Euroopas.
Žem

Žem (kasahhi keeles Жем või Ембі) on jõgi Kasahstani lääneosas. Žem algab Mugodžaaridest, voolab edelasse ja suubub Kaspia merre. Suviti jõgi mereni ei jõua, vaid kaob solontšakkidesse. Jõe maksimaalne pikkus on 712 km. Jõgi toitub lumesulamiseveest ning enamus äravoolust langeb kevadise suurvee ajale (aprill-mai). Vesi, eriti suvel ja alamjooksul, sisaldab suures koguses mineraalaineid. Ühe versiooni järgi peetakse Žemi loodusgeograafiliseks piiriks Euroopa ja Aasia vahel.
Aerodünaamika

Aerodünaamika (kreeka keeles ἀήρ (aer) 'õhk' + δυναμική (dynamis) 'jõud') on vooluste mehaanika haru, mis uurib kokkusurutava fluidumi, antud juhul õhu liikumist üle/ümber selles voolus olevate jäikade kehade ja õhus liikuvatele kehadele mõjuvaid jõudusid. Aerodünaamika terminit kasutatakse tihti sünonüümina gaasidünaamikale, kuid vahe on selles, et “gaasidünaamika” on kõikide gaaside, mitte ainult õhu liikumise uurimine. Aerodünaamika teaduslik uurimine tänapäeva mõistes algas 18. sajandil, kuigi põhiideede uurimine algas palju varem. Enamus varasematest saavutustest aerodünaamikas olid suunatud sellele, et saavutada õhust raskemate seadmete lendamine, mida demonstreerisid esimestena vennad Wilbur ja Orville Wright 1903. aastal. Hiljutised uurimused aerdünaamikas keskenduvad kokkusurutavale voolule, turbulentsile ja hõõrdele piirkihiteoorias. Tänapäeva aerodünaamika pärineb 17. sajandist, kuid aerodünaamilisi jõude on inimesed purjelaevade ja tuuleveskite juures rakendanud juba tuhandeid aastaid; pilte ja lugusid lendamisest leiab läbi terve salvestatud ajaloo, näiteks Antiik-Kreeka müüt Ikarosest ja Daedalusest. Aristotelese ja Archimedese töödes kohtab põhimõisteid nagu kontiinum, takistus ja rõhugradient. 1726. aastal lõi Isaac Newton õhutakistuse teooria, mis tegi temast ühe esimese aerodünaamika uurimuste alusepanija. Hollandi-Šveitsi matemaatik Daniel Bernoulli kirjeldas oma hüdrodünaamikas fundamentaalset suhet rõhu, tiheduse ja kokkusurutamatu voolu kiiruse vahel, mida tänapäeval teatakse kui Bernoulli printsiipi, mis pakub ühe metoodi aerodünaamilise tõstejõu arvutamiseks. 1889. aastal ennustas prantsuse lennundusinsener Charles Renard esimese inimesena mõistetavalt lendamiseks vajava võimsuse suurust. Otto Lilienthal oli esimene, kes sooritas edukalt juhitavaid lauglende ja pakkus välja õhukese, kumera kujuga tiivaprofiili, mis annab väikese takistuse juures suure tõstejõu. Toetudes nendele uuendustele ja nende endi valmistatud tuuletunnelis tehtud uuringute tulemustele, sooritasid vennad Wrightid 17. detsembril 1903 maailma esimese mootorlennu. Jäiga objekti ümber õhu liikumise mõistmine võimaldab objektile mõjuvate jõudude ja jõumomentide arvutamise. Mitmete aerodünaamiliste küsimuste korral on kasutatavateks jõududeks lennu põhijõud: tõstejõud, takistusjõud, telgsurvejõud (?) ja mass. Nendest jõududest tõste- ja takistusjõud on aeruodünaamilised jõud, st jõud, mis tekivad õhu voolamisel ümber tahke keha. Nende jõudude suuruste arvutamisel juhindutakse enamasti eeldusest, et vooluala toimib nagu kontiinum. Kontiinum vooluvälju iseloomustavad omadused nagu voolukiirus, rõhk, tihedus, viskoossus ja temperatuur, mis võivad olla koha ja aja funktsioonid. Neid omadusi saab mõõta kaudselt või otseselt aerodünaamilistes eksperimentites või arvutada alustades massi säilitamise võrranditest, inertsimomendist ja õhuvoolude energiast. Aerostaatika Gaasidünaamika Hüdrostaatika ja Hüdrodünaamika Nikolai Žukovski Reynoldsi arv Froude'i arv
Ants Sööt

Ants Sööt (8. august 1935 Elva – 17. oktoober 2013) oli eesti koorijuht ja pedagoog. Ants Sööt lõpetas 1955. aastal Tartu Muusikakooli Voldemar Kliimandi juhendamisel ja 1960. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi Jüri Variste klassis. Ta oli Tallinna Üliõpilassegakoori (1964), segakoori Olevine (1976), Tallinna Õpetajate Naiskoori (1988) ja Eesti Koorijuhtide Naiskoori (1988) asutaja, paljudel laulupidudel nais- ja segakooride üldjuht. Aastatel 1961–1971 oli ta Tallinna Pedagoogilise Instituudi ning 1971–2004 Tallinna Riikliku Konservatooriumi kooridirigeerimise õppejõud. Ta on maetud Elva kalmistule. 1978 Eesti NSV teeneline kunstitegelane 1996 Eesti Vabariigi kultuuripreemia (silmapaistva töö eest koorijuhina ning seoses Eesti Koorijuhtide Naiskoori eduka esinemisega rahvusvahelisel konkursil Arnhemis) 2001 Eesti Kultuurkapitali rahvakultuuri sihtkapitali aastapreemia (Eesti Koorijuhtide Naiskoori tegevuse arendamine ja Llangollenis Eisteddfodi konkursi võitmine) 2002 Valgetähe IV klassi teenetemärk 2006 Gustav Ernesaksa koorimuusika peastipendium Aastatel 1961–1978 oli abielus näitleja Meeli Söödiga. 8. augustil 2015 avati Elva lauluväljakul Ants Söödi mälestusmärk. http://linnamuuseum.tartu.ee/media_multiple/laulupeo/vlp/juhid/ANTS_SOOT.htm[alaline kõdulink] Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). Suri koorijuht ja pedagoog Ants Sööt
Anhalt-Bernburg

Anhalt-Bernburg oli Saksa-Rooma riigi vürstkond ja Saksa Liidu hertsogkond, mida valitses Askania dünastia residentsiga Bernburgis tänapäeva Saksi-Anhaltis. See tekkis Anhalti jagunemisel aastast 1252 kuni aastani 1468 ning taas aastast 1603 kuni taasühinemiseni aastal 1863. See loodi aastal 1252, kui Anhalti vürstkond jagati Heinrich I poegade vahel Anhalt-Ascherslebeniks, Anhalt-Bernburgiks ja Anhalt-Zerbstiks. Bernburg määrati Heinrichi teisele pojale Bernhard I-le. Kui Anhalt-Ascherslebeni liin aastal 1315 hääbus, nõudis vürst Bernhard II selle territooriumi endale, kuid ei saanud siiski oma nõo Albrechti, Halberstadti piiskopi vastu. Pärast valitseva perekonna hääbumist seoses vürst Bernhard VI surmaga aastal 1468 päris Anhalt-Bernburgi Anhalt-Dessau vürst Georg I. Koos Anhalt-Dessauga päris aastal 1561 selle Anhalt-Zerbsti vürst Joachim Ernst, kes ühendas aastal 1570 kõik Anhalti maad oma võimu alla. Taasühinenud Anhalt jaotati taas aastal 1603 vürst Joachim Ernsti poegade vahel Anhalt-Dessau, Anhalt-Kötheni, Anhalt-Plötzkau, Anhalt-Bernburgi ja Anhalt-Zerbsti liinideks. Tema teine poeg vürst Christian I tegi oma residentsiks Bernburgi. Christiani noorem poeg Friedrich rajas aastal 1635 eraldi Anhalt-Harzgerode vürstkonna, mis eksisteeris aastani 1709. Anhalt-Bernburgi vürst Viktor Amadeus päris aastal 1665 Anhalt-Plötzkau. Seoses tema surmaga aastal 1718 tema maad jagati ja tema teisele pojale Lebrechtile loodi Anhalt-Zeitz-Hoymi vürstkond, mis taasühendati Anhalt-Bernburgiga aastal 1812. Aastal 1803 tõsteti Anhalt-Bernburgi vürst Alexius Friedrich Christian keiser Franz II poolt hertsogiseisusse. Tema poeg, hertsog Alexander Carl suri aastal 1863 siiski pärijateta, misjärel päris Anhalt-Bernburgi Anhalt-Dessau hertsog Leopold IV, taasühendades kõik Anhalti maad oma võimu alla. 1252–1287 Bernhard I 1287–1291 Johann I, poeg, kaasvalitseja koos oma vennaga 1287–1323 Bernhard II 1323–1348 Bernhard III, Bernhard II poeg 1348–1354 Bernhard IV, poeg 1354–1374 Heinrich IV, vend 1374–1404 Otto III, vend 1404–1420 Bernhard V, Heinrich IV poeg, kaasvalitseja koos oma nõoga 1404–1415 Otto IV, Otto III poeg 1420–1468 Bernhard VI, Otto IV vend, ilma meessoost pärijateta Anhalt-Dessaule 1603–1630 Christian I, Anhalti vürsti Joachim Ernsti teine poeg 1630–1656 Christian II, poeg 1656–1718 Viktor Amadeus, poeg 1718–1721 Karl Friedrich, poeg 1721–1765 Viktor Friedrich, poeg 1765–1796 Friedrich Albrecht, poeg 1796–1803 Alexius Friedrich Christian, poeg Tõusis hertsogkonnaks 1803–1834 Alexius Friedrich Christian 1834–1863 Alexander Carl, poeg, suri ilma järglasteta Taasühinenud Anhaltile Endised riigid Euroopas pärast aastat 1815 Anhalt Anhalt-Aschersleben Anhalt-Dessau Anhalt-Köthen Anhalt-Plötzkau Anhalt-Zerbst Anhalti vabariik
Virve Aruoja

Virve Aruoja (kuni 1936 Virve Arbeiter; aastast 1978 Virve Hellström; 19. veebruar 1922 Saduküla – 15. september 2013 Hiiu maakond) oli eesti filmirežissöör ja näitleja. Ta lõpetas 1941 Tartu Õpetajate Seminari, õppis aastatel 1942–1946 Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonnas/ Tartu Riikliku Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonnas, aastatel 1945–1947 Draamastuudio eriklassis, lõpetas Moskvas 1953 GITIS-e eesti stuudio näitlejana, sai 1984 Uppsala Ülikoolis filoloogiamagistriks. Oli 1942–1945 Vanemuise ooperikoori liige, näitleja, 1945–1947 Tallinna Draamateatri näitleja, 1947–1949 Vanemuise näitleja, 1953–1956 Tallinna Draamateatri näitleja. Oli aastatel 1956–1978 Eesti Televisiooni režissööri abi, assistent ja režissöör, ühtlasi 1972–1976 filmirežissöör Tallinnfilmis. Elas 1978–1994 Rootsis, alates 1994. aastast elas ta põhiliselt Hiiumaal. "Näitleja Joller" (1960) "Romantikud" (1962) "Ühe suve akvarellid" (1966) "Tädi Rose" (1968) "Kolme katku vahel" (1970) "Lõppematu päev" (1971) "Värvilised unenäod" (1974; koos Jaan Toominguga) "Ooperiball" (1974) "Minu naine on vanaema" (1976) 2001 – Valgetähe V klassi teenetemärk Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944 "Suri eesti filmilavastaja Virve Aruoja". Maaleht, 16. september 2013
Wilhelm Kaiser

Wilhelm Gustav Kaiser (16. jaanuar 1912 Pudewitz, Poseni provints, Preisimaa kuningriik, Saksa keisririik; praegu Pobiedziska, Suur-Poola vojevoodkond, Poola – 24. juuli 1986 Gladbeck, Nordrhein-Westfaleni liidumaa) oli Saksamaa poksija. Kaiser oli kärbeskaalus (kuni 112 naela ehk 50,8 kg) Saksamaa meister 1937. aastal. Kaiser tuli kärbeskaalus (kuni 112 naela ehk 50,8 kg) 1936. aastal Berliinis olümpiavõitjaks. Ta oli esimene Saksamaa poksija, kes on tulnud olümpiavõitjaks. Kaiser sai kärbeskaalus (kuni 112 naela ehk 50,8 kg) 5. Euroopa meistrivõistlustel (Milano, 1937) 4. koha, kaotades poolfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Edmund Sobkowiakile (Poola) ning loobudes 3. koha kohtumisest Gavino Mattaga (Itaalia). Kaiser võitles Teise maailmasõja ajal idarindel. Ta sattus Nõukogude sõjavangi, vabanes sealt 1949. aastal ning asus ümber Lääne-Saksamaale. Saksamaa meistrivõistlused poksis 1920-1948. Tulemused inglise keeles 11. suveolümpiamängude poksivõistlus. Berliin 1936. Tulemused inglise keeles 5. Euroopa meistrivõistlused poksis. Milano 1937. Tulemused inglise keeles Wilhelm Kaiser veebisaidil Olympedia (inglise)