laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Adelheid

Adelheid ehk Adelaide (umbes 931 Burgundia – 16. detsember 999 Seltzi klooster Alsace'is) oli Saksa-Rooma keisrinna ja katoliku pühak. Ta oli Ülem-Burgundia kuninga Rudolf II tütar, kes abiellus 947. aastal 16-aastaselt poliitilise lepingu tulemusena Itaalia printsi Lothario II-ga. Kuningannana hoolitses Adelheid vaeste eest. Aastal 950 Adelheidi abikaasa mürgitati. Koos oma poja Adalbertoga kuningaks saanud Berengario II tegi Adelheidile ettepaneku abielluda Adalbertoga. Kui Adelheid sellest keeldus, vangistas Berengario Adelheidi 951. aastal Garda lossi torni. Adelheidil õnnestus põgeneda ning ta siirdus koos tütar Emmaga Canossasse. Sealt kutsus ta appi Saksa kuninga Otto I, kes oli kasvatanud Adelheidi venda Konradit. Otto saavutas Berengario üle võidu, abiellus 951. aastal kuningalinnas Pavias Adelheidiga ning hakkas ise Lombardia-Itaalia kuningaks, jättes asekuningaks Berengario. Aastal 962 kroonis paavst Johannes XII Otto ja Adelheidi Roomas keisriks ja keisrinnaks. Otto suri 973. aastal. Adelheid ja Otto said neli last, kelle seas oli keiser Otto II. Adelheidi heldekäelisus vaeste vastu põhjustas õukonnas pahameelt ning keisrinna oli sunnitud isegi mõneks ajaks õukonnast lahkuma. Cluny kloostri abti Majoluse vahelesegamine tõi ta küll õukonda tagasi, kuid vaid 983. aastani, mil suri Adelheidi poeg Otto II. Otto III regendiks sai tema ema Theophano, kes pagendas keisrinna. 991. aastal Theophano suri ning regendiks sai Adelheid. Adelheid oli haritud ja oskas nelja keelt. Ta avaldas riigi poliitikale nii Saksamaa kuningriigis kui ka Itaalias suurt mõju. Adelheid rajas arvukalt kloostreid ja edendas Cluny reformi. Adelheidi südameasjaks oli slaavi hõimude ristiusustamine. Aastal 995 tõmbus ta tagasi Seltzi kloostrisse Alsace'is. Aastal 1097 kuulutas paavst Urbanus II Adelheidi pühakuks. Tema mälestuspäev on 16. detsember. Pühakuteraamat, Perioodika, Tallinn, 1995, lk 6
Adelboden

Adelboden on mägiküla ja vald Šveitsis Berni kantonis Frutigeni ringkonnas Berner Oberlandi lääneosas. Küla keskus asub 1353 m kõrgusel merepinnast. Valla pindala on 88,2 km². Elanike arv on 3618 (26. detsember 2006). Adelboden on talispordikuurort. Külas on mägiraudteed. Valla koduleht
Adelard

Adelard Bathist (ladina Adelardus Bathensis; umbes 1080 – pärast 1152. aastat) oli inglise õpetlane. Ta õppis Toursis, õpetas mõnda aega Laonis ning reisis siis Sürakuusasse ja Antiookiasse. 1122. aastaks oli ta elama asunud Inglismaale Bathi. Ta tõlkis araabia keelest ladina keelde matemaatilist, astronoomilist, astroloogilist ja filosoofilist kirjandust, sealhulgas vanakreeka tekste, mis olid säilinud ainult araabia keeles. Ta tõlkis araabiakeelsest tõlkest ladina keelde Eukleidese "Elemendid". Hilisem Johannes Campanuse väljaanne, mis trükiti 1482 Veneetsias ning sai Euroopa matemaatikakoolide põhiõpikuks, tugines arvatavasti Adelardi tõlke eeskujule. Ta kirjutas filosoofiast, loodusteadusest ja pistrikkudega jahist. Ta oli üks esimesi, kes võttis Euroopas kasutusele araabia numbrid. Ta kirjutas raamatu "Liber algorismi de numero indorum". Tema hinnatud teosed "Quaestiones naturales", "De eodem et diverso" ja lühem traktaat "Lindudest" on adresseeritud tema noorele sugulasele dialoogi või kirjavahetuse vormis. Teoses "Quaestiones naturales" vastab ta oma sugulase soovile teada saada, mida ta "araablaste uuringutest" teada on saanud. Adelard tõstatas küsimuse Maa kujust (ta arvas, et see on ümmargune) ning küsimuse, kuidas Maa paigale jääb, ning samuti küsimuse sellest, kui kaugele kivi kukuks, kui pillata see Maa sisse puuritud auku. Samuti avaldas ta arvamust, et mateeria ei saa hävida. Samuti küsis ta, miks veel on kummuli pööratud anumast raske välja voolata. Teoses "De eodem et diverso" vastandab ta vabasid kunste asistele huvidele. Adelard kirjutas lühikese traktaadi abakusest "Regulae abaci" ning traktaadi astrolaabist. Katkendid teosest "Quaestiones naturales" (inglise keeles)
Weymouth and Portland

Weymouth and Portland oli ringkond ja borough Inglismaal Dorseti krahvkonnas. Ringkonna endisest alast itta jääb Weymouthi laht. 2019. aastal ühendati Weymouth and Portland uue tervikomavalitsusega (Dorseti ringkond). Weymouth Portlandi saar https://ons.maps.arcgis.com/home/item.html?id=a79de233ad254a6d9f76298e666abb2b https://www.ons.gov.uk/peoplepopulationandcommunity/populationandmigration/populationestimates/datasets/populationestimatesforukenglandandwalesscotlandandnorthernireland  Weymouth and Portland – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Portlandi saar

Portlandi saar on poolsaar (endine saar) Edela-Inglismaal Dorseti krahvkonnas La Manche'i ääres. Seda ühendab Suurbritannia saare põhiosaga 29 km pikkune kitsas maariba Chesil Beach, mis kulgeb piki Dorseti rannikut. Poolsaar on põhjast lõunasse 6,4 km pikk ja läänest itta 2,4 km lai. Kirdest ja idast piirab poolsaart Weymouthi laht. Poolsaare lõunatipp kannab nime Bill of Portland. Portlandi saare ja Weymouthi vahel asuvas Balaclava lahe sopis asub Portlandi sadam. Portlandil elab 2005. aasta keskpaiga hinnangul 12 710 inimest. Viimased ametlikud andmed pärinevad 2001. aasta Suurbritannia rahvaloenduselt, kui neid oli 12 800. Poolsaar koosneb paekivist. Sajandeid on põhiline tegevusala saarel olnud paekivi kaevandamine. Portland oli asustatud juba mesoliitikumis ja on nähtavasti olnud asustatud sellest ajast peale üsna pidevalt. Vana-Rooma vallutas samuti Portlandi ja nimetas seda Vindeliseks. 1539 käskis Inglise kuningas Henry VIII rajada Portlandi lossi kaitseks Prantsusmaa sõjaväe vastu. Lossi ehitus maksis 4964 naelsterlingit. See on üks kõige paremini säilinud selle aja lossidest Inglismaal ja see on tänapäeval külastajatele avatud. Pärast 1666 toimunud Londoni suurt tulekahju usaldati Londoni taastamistööd Inglismaa parlamendi liikmele arhitekt Christopher Wrenile, kes esindas Weymouthi. Wren kasutas taastamistöödel 6 miljonit tonni Portlandi lubjakivi. Paljud tähtsad pealinna hooned, näiteks Püha Pauluse katedraal ja Buckinghami palee, valmisid Portlandi lubjakivist. Portlandtsemendil ei ole Portlandiga mingit pistmist. See leiutati 19. sajandi keskpaiku Leedsis ja sai nime sellest, et oli sama värvi kui Portlandi lubjakivi. Pärast esimest maailmasõda valmistati Portlandi lubjakivist pool miljonit hauakivi sõjaväekalmistutel. Ka pärast teist maailmasõda valmistati Portlandi lubjakivist sadu tuhandeid hauakive. Raudtee rajati Portlandile juba 19. sajandi alguses. Seda kasutati põhiliselt lubjakivi transpordiks. Raudtee suleti reisijatele 1952. Viimane kaubarong sõitis sel liinil (koos 2 reisijaga) 1965. aasta aprillis. Pärast külma sõja lõppu suleti 1995 Portlandil mereväebaas ja 1999 lennuväebaas, kuigi lennuvälja kasutab edasi rannavalve. Isle of Portland Encyclopædia Britannica (inglise keeles) Suur maailma atlas, lk. 55, 58 A Walk through Time - Dorset and East Devon, the Jurassic Coast World Heritage Site, The Official Guide to the South West Coast Path (inglise keeles)
Weymouthi laht

Weymouthi laht (inglise keeles Weymouth Bay) on laht Inglismaa lõunarannikul Dorseti krahvkonnas. Geograafilised koordinaadid on 50° 37′ 0″ N, 2° 25′ 0″ W. Lahe ääres on Weymouthi linn, Portlandi saar (Suurbritannia) ja Portlandi sadam. Lahele on kavas paigutada 2012. aasta suveolümpiamängude purjetamise kolm võistlusrada.
Päriskonnalised

Päriskonnalised ehk anuurid (Anura) on kahepaiksete klassi kuuluv selts. Sõna "anuurid" tähendab kreeka keeles 'sabatud' (αν + ουρα 'saba'). Tõepoolest, üksnes mõnel päriskonnalisel on täiskasvanuna lühike saba, enamikul liikidel puudub see täielikult. Siiski on päriskonnaliste kullestel pikk saba, mis näitab, et päriskonnalised põlvnevad sabaga esivanematest. Päriskonnalisi nimetatakse sageli lihtsalt konnadeks (laiemas mõttes, kitsamas mõttes peetakse konnade all silmas perekonda konn (Rana)). Päriskonnalised on levinud kõigis maailmajagudes peale Antarktise. Nad puuduvad üksnes Põhja-Jäämere saartel ja rannikul ning mõnel ookeanisaarel, näiteks Uus-Meremaa Lõunasaarel. Nad vajavad eluks niiskust, mistõttu neid ei ela ka Saharas ega Araabia poolsaare põhja- ja keskosas, kus on nende jaoks liiga kuiv. Eestis elab päriskonnalisi 9 liiki, kolmest sugukonnast (kärnkonlased, mudakonlased ja konlased. Ürgseimate päriskonnaliste jäänused on leitud Põhja-Madagaskari alamtriiase ladestikust. Need kuulusid konnale Protobatrachus massinoti, kes oli umbes 10 cm pikk ja 16 selgroolüliga. Sealjuures olid kõik kerepiirkonna lülid peale esimese roietega (näiteks eeslohulistel ja võõriklohulistel puuduvad roided üldse). 3 sabalüli paiknesid lühikeste niudeluude vahel. Küünar- ja kodarluu, samuti sääre- ja pindluu polnud veel omavahel kokku kasvanud. Täiskasvanud konni iseloomustavad pikad tagajalad, lühike keha, varvastevahelised ujunahad, esiletulevad (enamasti suhteliselt suured) silmad ja saba puudumine, mis on olemas sabakonnalistel (Caudata). Enamik konni on poolveelise eluviisiga, maapinnal suudavad nad kergelt liikuda kas hüpates või ronides. Tavaliselt arenevad nende munad, mis moodustavad klimpja olluse (kudu), vees. Nende vastsed, kes arenevad vees, hingavad lõpustega. Viimaseid kutsutakse (konna)kullesteks. Konnad on karnivoorid: nad söövad lülijalgseid, rõngusse ja tigusid. Konnade üks iseäralikumaid tunnusjooni on eriomased häälitsused (krooksumine), mida võib kuulda nii päeval kui ka öösel, eriti aga kudemisperioodil. Konnade omapärast paaritusasendit kopulatsioonil nimetatakse ampleksiks. Päriskonnaliste selts jaguneb kolme alamseltsi: Archaeobatrachia, Mesobatrachia ja Neobatrachia. "Loomade elu" jagab päriskonnalised viide alamseltsi, lähtudes selgroolülide liigestumise iseärasustest: kaksilohulised (Amphicoela), tagalohulised (Opisthocoela), erilohulised (Anomocoela), eeslohulised (Procoela) ja võõriklohulised (Diplasiocoela). Raamat eristab 19 sugukonda ja 176 perekonda. Alytidae Bufonidae – kärnkonlased Hylidae – lehekonlased Pelobatidae – mudakonlased Pipidae – kärgkonlased Ranidae – konlased Eesti kahepaiksed "Loomade elu", 5. kd., lk. 52, 53 Loodusaed: konnad
Pekingi Rahvusstaadion

Pekingi Rahvusstaadion ehitati 2008. aasta suveolümpiamängudeks. Staadioni kutsutakse omapärase väljanägemise pärast ka linnupesaks. Staadioni projekteerisid Herzog & de Meuroni arhitektuuribüroo arhitektid. Staadion mahutab 91 000 pealtvaatajat olümpiamängude ajal, kuid pärast mänge on lubatud viia istekohtade arv 80 000-ni.[viide?] Staadionil toimusid nii olümpiamängude ava- kui ka lõputseremoonia. Lisaks peeti seal kergejõustikuvõistlused ja meeste jalgpalli võistluste finaalmäng.
Rist

Rist on geomeetriline kujund, mis koosneb kahest ristuvast joonest, poolitades kas ühe või kaks joont keskelt kaheks võrdseks osaks. Tavaliselt jooksevad jooned horisontaalselt ja vertikaalselt. Kui jooned jooksevad aga diagonaalis, on tegemist Andrease ristiga. Risti kui sümbolit on inimesed kasutanud sajandeid paljudes religioonides, eelkõige kristluses. Risti on tõlgendatud kui nelja põhielemendi sümbolit. Risti kasutatakse ka põhiilmakaarte jaotuses. Riste kasutatakse kirjutamisel erinevatel eesmärkidel, eriti matemaatikas. Rooma numbrites tähistab numbrit kümme X. Ladina tähestikus on täht X ja ristiga märgitakse väikest t-tähte. Hiina kirjas tähistab rist 十 numbrit kümme (vt Hiina numbrid). Liitmistehtes kasutatakse risti plussmärgina (+) ja korrutamisel korrutusmärgina (x). Risti on kujutatud paljude riikide lippudel. Tuntuimad neist on Skandinaavia riigid, mille risti tuntakse Skandinaavia ristina. Lõunapoolkera riikide hulgas on lippudel kasutusel Lõunarist. Alates 17. sajandist on Šveitsi lipul kujutatud võrdkülgne valge rist punasel ruudul. Organisatsioon Punane Rist võttis oma lipu kujutise Šveitsi lipu järgi. Soome lipp Šveitsi lipp Rootsi lipp Slovakkia lipp Gruusia lipp Šoti lipp Punase Risti lipp Austraalia lipp Andrease rist Ankurrist Antoniuse rist Constantinuse rist Keldi rist Kopti rist Kreeka rist Krutsifiks Ladina rist Peetri rist Päikeserist Püha Nino rist Ristipuu Svastika Vene rist
Vesilik

Vesilik ehk triiton (Triturus) on salamanderlaste sugukonda arvatud perekond kahepaikseid. Loode-Euroopast on neid leitud 5 liiki, Eestis elab 2 liiki: tähnikvesilik (Triturus vulgaris) ja harivesilik (sexikas ori). Greenhalgh, M. & Ovenden, D. 2008. Euroopa magevee-elustik. Eesti Entsüklopeediakirjastus, lk 206. [tõlgitud eesti keelde]
Dogging

Dogging on suguühe poolavalikus kohas või selle jälgimine. Algselt mõeldi selle all vuajerismi vormi, mille puhul püütakse leida poolavalikes kohtades suguühtes olevaid paare. Nüüd on see üle kandunud ka sellisele suguühtele enesele, kui see toimub juhuslike inimeste vahel internetis kokku lepitud ajal ja kohas, nii et pealtvaatajad teavad kohale tulla. Toothing Cruising
Püssina pank

Püssina pank on pank Muhu kirdeosas Lõetsa külas, kõrgeim Rannaniidi pankadest. Asub Rannaniidi pankade maastikukaitsealal. Pank on umbes 60 meetrit pikk ning kuni 5,6 meetri kõrgune. Pangal paljanduvad Jaagarahu lademe Kesselaiu kihistiku biohermsed dolomiidid, samuti Jaani lademe Paramaja kihistiku domeriidid. Püssina pangast veidi põhja pool asub Püssinina. "Läbilõiked Püssina pangast". Saaremaa.ee. Vaadatud 21.07.2008.
Baskid

Baskid (baski keeles Euskaldunak) on rahvas Hispaania ja Prantsusmaa piiril Baskimaal. Hispaanias paiknevas Baski autonoomses piirkonnas elab tänapäeval üle 2 miljoni inimese ja neist neljandik oskab baski keelt; Prantsusmaa baski alal elab veerand miljonit inimest ja baski keele oskus on veelgi madalam. Baski keelt valdab ka umbes 70 tuhat Ameerika mandrile väljarännanud baskide järglast.
Mõntu sadam

Mõntu sadam (sadamakood EE MNT) asub Sõrve poolsaare idarannikul Mõntu külas. Sadama geograafilised koordinaadid on 57° 56′ 56″ N, 22° 7′ 38″ E. Sadama territoorium hõlmab 14 600 m2 maa-ala, 70 800 m2 veeala. Sadamas on 3 kaid kogupikkusega 242 m, suurim sügavus kai ääres on 5,2 m. Suurim võimalik laev: pikkus 135 m, laius 18 m, süvis 4,5 m. Laevaliikluse juhtimiseks on Mõntu sadamakai tulepaak, Mõntu liitsihi alumine tulepaak ja Mõntu liitsihi ülemine tulepaak. Vahemikus 2005–2008 oli käigus laevaliin Mõntu sadamast Ventspilsi ja 2019. aastal uuritakse selle taaskäivitamise võimalusi. "Saaremaa volikogu üritab Mõntu-Ventspilsi laevaliini käima panna" ERR, 28. aprill 2019 Mõntu sadamast Eesti väikesadamate veebilehel Mõntu sadama plaan (1939)
Harilik jõhvikas

Harilik jõhvikas ehk kuremari (Oxycoccus palustris) on kanarbikuliste sugukonda kuuluv igihaljas kääbuspõõsas, mis on tuntud oma hapumaitseliste punaste marjade poolest. Jõhvikas kasvab rabas, ja kasvab maaligi. Tema juured on väga lühikesed, kuna rabas on väga suur turba kiht, mis ei lase taime juurtel põhjaveeni pääseda. Jõhvikal on väikesed lehed. Marjad on alguses hallikamad ja täpidega, aga kui jõhvikas valmib, muutuvad marjad punasteks. Jõhvikaid aetakse sassi leesikaga, aga leesikal on pikkemad lehed, seega saab eristada jõhvikat leesikast lehtede järgi. Jõhvikaid saab ka talvel korjata, kui need alles jäävad. Jõhvikas toitub tolmust ja sademetest. Harilik jõhvikas paigutatakse vahel perekonna mustikas (Vaccinium) alamperekonda Oxycoccus, siis on ta teaduslik nimetus Vaccinium oxycoccos või Vaccinium oxycoccus. Eestis kasvab lisaks harilikule jõhvikale ka väikest jõhvikat (Oxycoccus microcarpus). Levinud peaaegu kogu Põhja- ja Kesk-Euroopas, kuid ka Lääne- ja Kesk-Siberis ning Põhja-Ameerikas. Eestis sage. Harilik jõhvikas eelistab kasvukohana happelise pinnasega märgalasid ning teda võib leida enamikust põhjaparasvöötme jahedamatest kohtadest, kus on talle sobivaid kasvukohti. Hariliku jõhvika marjade hapu maitse tuleneb mitmesuguste hapete, sh oblik- ja sidrunhappe sisaldusest. Jõhvikates leidub ka bensoehapet, mis on tugeva antibakteriaalse toimega. Marjad sisaldavad C-vitamiini ja kaaliumi. Rahvapäraselt kutsutakse jõhvikat ka kuremarjaks, karbalaks, pluuknaks, rabamarjaks. Harilik jõhvikas andmebaasis eElurikkus Liigikirjeldus
Rudolph Felix Bauer

Rudolph Felix Bauer (ka Rudolf Friedrich Bauer ja Adolf Rudolf Fredrik Bauer; vene keeles Рудольф Феликс Бауэр, Rodion Baur (Bour), Родион Христианович Баур (Боур); 1667–1717) oli Holsteinist pärit sõjaväelane Peeter I teenistuses. Rudolph Felix Bauer astus Liivimaal Rootsi tragunirügementi, läks enne Põhjasõja puhkemist Saksimaa poolele üle, sealt salakuulajana Rootsi teenistusse ja suunati rittmeistrina Otto Vellingki alluvusse Narva linna, kus ta omakorda 1700. aasta Narva lahingule eelnenud piiramise ajal Vene poolele üle läks. 1702 osales Bauer Boriss Šeremetevi juhtimisel Hummuli lahingus ja 1708 Lesnaja lahingus. Poltava lahingus 1709 juhtis Bauer pärast Carl Ewald von Rönne haavatasaamist Vene väe paremat tiiba. Seejärel võitles Rudolph Felix Bauer Nils Strombergi vastu 4. juulil 1710 lõppenud Riia piiramisel ja piiras alates 12. juulist Pärnut, mis komandandi Jakob Heinrich von Schwengelmi juhtimisel kapituleerus 12. augustil. Seejärel hõivas Bauer ka Saaremaa. Pärast Tallinna edukat piiramist kirjutas Bauer 29. septembril 1710 Harku mõisas Vene poole esindajana alla Tallinna ja Rootsi garnisoni kapitulatsiooniaktile, mis lõpetas sõjategevuse Eesti aladel ja mille järel sai temast esimene Venemaa tsaaririigi Eestimaa kubermangu kindralkuberner kuni 6. märtsini 1711. 1711. aasta teises kvartalis organiseeris ta oma vägedega noore Peterburi kaitset vürst Menšikovi käsutuses. 1712. aasta alguses suunati ta oma vägedega Pommerisse. 1713. aasta kevade lõpus vallutas Bauer Toningeni linna, seejärel strateegiliselt eriti tähtsa Stettini, mis langes sügise lõpuks. Järgmise poolteise aasta jooksul käsutas ta kõiki Poolas asuvaid Vene vägesid. 1716 saatis Peeter I Baueri Kopenhaagenisse ja Skånesse, et viia lahingutegevus üle vaenlase kodumaale. Oma viimasel eluaastal oli ratsaväekindral Bauer diviisiülem Ukrainas tollasel Venemaa keisririigi lõunapiiril. Peter Englund: "The Battle That Shook Europe: Poltava and the Birth of the Russian Empire". London 1992, 288 lk. ISBN 1860648479 lk 264 The battle of Poltava: Rudolf (Rodion) Frederik Baur "Двенадцать главных героев Полтавской битвы 27 июня 1709 г." Originaali arhiivikoopia seisuga 25. august 2009. Vaadatud 22. augustil 2009. Frederik Schiern: Tysk Kultur og Rusland, 1867, lk 516 "Tallinna alistumine Vene vägede ees 29. septembril 1710". Originaali arhiivikoopia seisuga 25. juuni 2008. Vaadatud 22. augustil 2009. Vjatšeslav Krassikov (Вячеслав Анатольевич Красиков): Неизвестная война Петра Великого, Olma Media Group, 2005, ISBN 9785765441985, lk 320-326 E-kataloog ESTER: Adolf Felix Baueri (1667-1717) digiteeritud kiri tundmatule, 28. veebruar 1717
Caporetto lahing

Caporetto lahing toimus 24. oktoobril 1917 Austria-Saksa ja Itaalia vägede vahel Itaalia endisel kirdepiiril. Lahing oli osa Esimesest maailmasõjast. Lahingu käigus murdsid Austria-Saksa väed läbi Itaalia rinde. Itaallaste andmeil kaotasid nad surnute ja haavatutena 40 000 ning vangilangenutena 215 000 meest ja ligi poole suurtükiväest. Nende täieliku purustamise hoidsid ära appi saadetud Prantsuse-Inglise väed.
Ida-Hiina meri

Ida-Hiina meri on meri Vaikse ookeani lääneosas. Piirneb lõunas Taiwani väina ja Taiwani saarega, kagus Nansei saartega, kirdes Kyūshū ja Cheju saar saarega, põhjas Kollase merega. Sügavus Nansei saarte lähedal kuni 2717 meetrit. Merre suubub Jangtse jõgi. Mere kaguosas voolab Kuroshio hoovus.
Điện Biên Phủ lahing

Điện Biên Phủ lahing toimus 13. märtsist 7. maini 1954 Vietnami RV ja Prantsuse vägede vahel Loode-Vietnamis. Vietnami RV väed (kindral Võ Nguyên Giápi juhtimisel) pidasid vietnami rahva vastupanusõja otsustava lahingu sissepiiratud Prantsuse vägedega kindral Christian de Castries' juhtimisel. Kaotanud 16 200 meest, prantslased kapituleerusid ja olid sunnitud alustama Genfis rahuläbirääkimisi. Need kinnitasid Prantsuse koloniaalvõimu Vietnamis lakanuks.
Durbe lahing

Durbe lahing toimus Leedu ning Saksa ja Liivi ordu vägede vahel 13. juulil 1260 Durbe järve ääres Kuramaal (22 km praegusest Liepājast). Saksa ja Liivi ordu vägi koos Eestimaa vasallide väesalga ning eestlaste, kurelaste jt. abivägedega (kokku umbes 3000 meest, neist 200 rüütlit) oli kogunenud Klaipedasse, et alistada žemaidid. Žemaitide alistamine oli tähtis sellepärast, et võimaldas luua maismaasilla Saksa ja Liivi ordu valduste vahele. Lõunapiiri kindlustamiseks oli Saksa ordu 15. juunil 1260 sõlminud rahu Masoovia hertsogi Zemowitiga. Ühendatud vägesid juhtis Liivi ordu maamarssal Burchard von Hornhausen. Samal ajal tungis Leedu vägi (4000 meest) Kuramaale. Lahing toimus Durbe järvest välja voolava jõe ääres ja kestis 8 tundi. Ühe kroonika kohaselt reetsid kurelased orduvendi ja lahkusid lahingust, misjärel ka eestlased põgenesid, teise järgi läksid kurelased enne lahingut orduvendadega tülli ja ründasid neid koos leedulastega. Ühendatud orduvägi purustati. Liivimaa rüütlitest tapeti umbes 150, lihtsõdurite osas kaotuste kohta andmed puuduvad. 15 rüütlit langes vangi. See oli ordurüütlite kõige suurem kaotus 13. sajandil. Suuruselt järgmises kaotuses Aizkraukle lahingus langes 71 rüütlit. Lahingu tulemusena aeti ordurüütlid Žemaitijast minema. Zemgales, Kuramaal, Saaremaal ja Preisimaal puhkes ülestõus. Preislaste ülestõus suudeti maha suruda alles 1270. Leedu kuningas Mindaugas, kes oli hakanud kalduma ristiusu vastuvõtmise poole, loobus sellest plaanist ja jäi paganaks. Kuni 1280. aastateni ei suutnud sakslased sõjakäike paganate maadele jätkata ja see oli Leedule väga vajalik, et noor riik saaks jõudu koguda. Zemgale ja Kuramaa saavutasid osalise iseseisvuse ja ordul kulus mitukümmend aastat, enne kui nad suutsid taastada kontrolli nende alade üle. Orduvägede pool langesid lahingus Liivi ordu maamarssal Burchard von Hornhausen, Liivi ordu marssal Heinrich von Botel, Taani-Rootsi sõjasalga juht hertsog Karl. Saule lahing Lielvarde lahing Mart Lätte, Eestlaste sõjalised kohustused keskajal, Tartu Ülikool 2009, lk 30
Kulikovo lahing

Kulikovo lahing leidis aset 8. septembril 1380 Doni ja selle lisajõe Neprjadva ääres (nn Kulikovo väljal), lahingus osalesid Moskva suurvürsti Dmitri Donskoi juhitud ühendatud Vene väed ja musttuhatnik Mamai kogutud Kuldhordi väed. Vene väe suuruseks pakutakse 50 000 – 60 000 ja Mamai väe suuruseks kuni 100 000 sõjameest. Sel ajal käis Kuldhordis kodusõda (teine pretendent Tohtamõš oli Moskva liitlane). Mamai väed koosnesid põhiliselt stepirahvastest Krimmist, Põhja-Kaukaasiast ja Volga alamjooksult. Vene-Moskva vägedes võitles ka hulgaliselt kristlastest mongoli-tatarlasi, kes olid Moskva teenistusse asunud pärast islami kehtestamist Kuldhordis. Lahing algas vene vägilase Aleksandr Peresveti ja tatari vägilase Temir-mursa (Tšelubei) kahevõitlusega; mõlemad langesid. Siis alustas rünnakut Mamai ratsavägi. Algul oli edu Mamai poolel; pööre tuli, kui lahingusse astus Vene varitsusvägi, mida juhtis vürst Vladimir Andrejevitš (1353–1410). Mamai vägi purustati täielikult (kroonikute väidetel tapeti kuni üheksa meest kümnest). Mõlema poole kaotused olid suured. Mamai liitlase Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi vägi suurvürst Jogaila juhtimisel hilines ühinemisele Mamaiga, kuid nädal pärast lahingut jälitas ta Moskva väge ning hulk kättesaadud haavatuid tapeti. Kulikovo lahingus Mamai väe võitmine oli tähtis psühholoogiline võit, kuna esimest korda suudeti suures lahingus võita stepirahvaid. Samuti hoiti ära suur rüüsteretk Moskva ja ta liitlaste aladele. Kulikovo lahingu võiduga kindlustas Moskva suurvürstiriik oma juhtiva seisundi Kirde-Venemaal.
Leipzigi lahing

Leipzigi lahing (tuntud ka kui rahvastelahing) toimus 16.–19. oktoobrini 1813 Leipzigi lähistel Napoleoni-vastase VI koalitsiooni (Venemaa, Austria, Preisi, Rootsi) ning Prantsusmaa vägede vahel. Lahingu alguses oli koalitsioonil (ülemjuhataja Austria feldmarssal K. P. Schwarzenberg, 1771–1820) 133 000 meest (Böömi armee), Napoleonil 122 000 meest. Koalitsioonil õnnestus juurde tuua 172 000 meest (Sileesia armee, Põhjaarmee ja Poola armee), Napoleonil 87 000 meest. Suurtükke oli liitlastel umbes 1400, prantslastel umbes 700. Suuri kaotusi kandnud Prantsusmaa vägi pidi 19. oktoobri hommikul taganema. Prantslased kaotasid ligikaudu 80 000 meest (neist 20 000 vangilangenuna) ja peaaegu kõik suurtükid. Liitlasvägi kaotas umbes 54 000 meest. Leipzigi lahingu tagajärjel vabanes Napoleoni ülemvõimu alt kogu talle allunud ala Reinist ida pool.