laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Admetos

Admetos oli vanakreeka mütoloogias Tessaalia kuningas, Alkestise abikaasa. Admetos oli Tessaalia kuninga Pherese poeg ja elas Pheras, mis oli tema isa asutatud. Noorena võttis Admetos osa argonautide retkest ja Kalydoni metsseajahist. Zeus saatis Apolloni Admetose juurde sunnitööle. Nimelt oli Zeus pahandanud, et Apolloni poeg Asklepios ravis kõiki haigusi, mistõttu maa peal enam ei surdud, ja tappis ta. Apollon oli sellest nii raevunud, et tappis Etna mäel töötanud kükloobid, kes Zeusile piksenooli sepistasid, aga mõne autori järgi kükloopide pojad. (Mingil juhul ei tapnud Apollon kõiki kükloope maailmas.) Apolloni karistusaja pikkus oli eri autorite andmetel ühest üheksa aastani. On ka väidetud, et Apolloni süü põhjuseks oli Pythoni tapmine. Tõenäolisemalt ei toonud Pythoni surmamine siiski kaasa mingit karistust. Admetos oli lahke ja seltskondlik mees. Kuigi ta ei tundnud oma uues teenris ära jumalat, kohtles ta teda hästi. Apolloni peamiseks tööks oli karja hoidmine. Tasuks hea suhtumise eest korraldas ta, et kõik Admetose kariloomad tõid kaksikuid järglasi. Kui Apolloni karistusaeg lõppes, avaldas ta Admetosele, kes ta on, ning lubas teatada, kui moirad on tema elulõnga lõpuni kerinud ja kavatsevad selle läbi lõigata, et ta võiks leida kellegi, kes vabatahtlikult tema eest sureks. Admetos tahtis naiseks võtta Iolkose kuninga, oma isa poolvenna Peliase tütart Alkestist. Pelias ei tahtnud teda üldse mehele panna ja seadis sellepärast tingimuseks, et annab ta naiseks ainult sellele, kes tuleb kosja kaarikuga, mille ette on rakendatud lõvi ja metssiga. Apolloni abiga täitis Admetos selle soovi ja Pelias andiski talle Alkestise. Pulmapäeval keeldus Admetos ohverdamast Artemisele ning karistuseks saatis Artemis mõrsjakambrisse palju madusid. Apollon soovitas Artemisele ohverdada ja jumalanna võttiski maod ära. Ei läinud kaua aega, kui Apollon teatas Admetosele, et tal on määratud varsti surra. Admetos pöördus kõigepealt oma vanemate poole, aga need, kuigi juba elatanud ja haiged, keeldusid poja eest suremast. Ka ükski sõber ega ori ei nõustunud sellega. Seda tegi hoopis Alkestis. Admetos kurvastas väga ja lasi Alkestisele korraldada suurejoonelise matuse. Siis aga sattus sinna Herakles. Admetos salgas, et midagi tõsist on lahti, kostitas Heraklest, nagu suutis, ja käskis oma teenijannadel tema eest hoolitseda, aga ise läks matusele. Herakles jõi end purju, laulis kõlvatuid laule ja käitus nii, nagu matusepäeval ei sobinud. Kui teenijannad talle selle eest märkusi tegid, taipas Herakles, et miski on korrast ära. Kui ta teada sai, et Alkestis on surnud, süüdistas ta ennast taipamatuses ja katsus seda heaks teha. Herakles läks allmaailma, võitles Thanatosega (Surmaga) ja tõi sealt Alkestise tagasi. Admetos ja Alkestis said poja Eumelose, kes Admetose järel kuningaks sai. Seda teemat on kasutanud Euripides, Hans Sachs, Christoph Martin Wieland, Vittorio Alfieri, Hugo von Hofmannsthal ja Thornton Niven Wilder draamas, Georg Friedrich Händel oratooriumis (1726) ning Jean Baptiste Lully ja Christoph Willibald Gluck ooperis. Seda teemat on maalinud Friedrich Heinrich Füger ja Paul Cézanne.
Eesti Demokraatlik Blokk

Eesti Demokraatlik Blokk oli Eesti parempoolsete ja tsentristlike rahvuslike parteide saadikukandidaatide ühisnimekiri 1917. aasta novembri Ülevenemaalise Asutava Kogu Eestimaa valimisringkonna ning 1918. aasta veebruari (vkj jaanuari) Eesti Asutava Kogu valimisteks. Ülevenemaalise Asutava Kogu valimisteks moodustasid liidu Eesti Demokraatlik Erakond ja Eesti Maarahva Liit, Eesti Asutava Kogu valimisteks ühines nendega ka Eesti Radikaaldemokraatlik Erakond. Ülevenemaalise Asutava Kogu valimistel sai nimekiri 22,6% ringkonnas antud häältest ja 2 saadikukohta (Jaan Tõnisson ja Jaan Poska). Eesti Demokraatliku Bloki toetajaskond asus peamiselt Lõuna-Eestis, nii saadi näiteks Tartu linnas 53,4%, aga Harjumaal vaid 6,6% häältest. Eesti Asutava Kogu osaliselt toimunud valimistel saadi 23,2% häältest. Eesti NSV ajaloo küsimusi. 6 = Вопросы истории Эстонской ССР. 6. Tartu Riiklik Ülikool, [redaktsioonikolleegium: L. Eringson, K. Siilivask, V. Vaga]. Tartu, 1970.
Pleskodāle

Pleskodāle on asum Lätis, Riia linna Zemgale eeslinna osa pindalaga 3,480 km². Asub Bieriņist põhjas, Šampēterisest lõunas, Āgenskalnsist idas ja Zolitūdest läänes. 3697 elanikku (2010). Pleskodāle kujunes Šampēterise mõisa ja Pleskodāle mõisa maadele. Aastal 1881 rajati sinna Āgenskalnsi kiriku surnuaed. Maad liideti Riia linnaga aastal 1924. Teise maailmasõja ajal kolis sinna Riia lastekodu, võttes kasutusele Pleskodāle mõisa hooned. Suuremad ehitustööd algasid selle mõisa ümber aastal 1987, planeeritud mikrorajoonide maadele jäi ka Šampēterise mõisa hoonetekompleks. Asumi tänavavaade Pleskodāle kalmistu Pleskodāle Zaru iela Pleskodāle koduleht (läti keeles)
Pleskodāle mõis

Pleskodāle mõis (Pleskodāles muiža) oli mõis Lätis Riia linnas Pleskodāle asumis; selle peahoone asus aadressil Kalnciema iela 160. Pleskodāle mõisa on esimest korda mainitud aastal 1689, mil Dahlid ostsid selle Elsingitelt. Suguvõsa nime järgi hakati kohta kutsuma Dahlide mõisaks, lätipäraselt Dālhof või Dālenhof. Aastast 1764 olid mõisa omanikeks Blieskod (Plieske, Plisko, Pliskais). Kahe omaniku peale tuligi kokku Pleskodāle, vanasti ka Pliske Dale. Kui aastal 1833 ostis mõisa Riia litograafilise trükikoja omanik Kārlis Hausvalds, oli mõisa nimi juba kindlalt paigas. Kui Teise maailmasõja ajal kolis asumisse lastekodu, läksid mõisa hooned (lauda, kanala, aida) lastekodu kasutusse. Uuendustööde käigus hävisid kõik mõisakompleksi hooned. Säilinud on vaid mõisale kuulunud ja kompleksist veidi eemal asunud Kalnciema iela ääres asuv kõrts. Sissekanne Riia mõisate veebisaidil (läti keeles)
Šampēterise mõis

Šampēterise mõis (läti keeles Šampētera muiža; saksa keeles Hof Champêtre) oli poolmõis Lätis Riia linnas Pleskodāle asumis; selle peahoone asus aadressil Vecaines iela 1. Šampēterise mõis tekkis aastal 1782, mil Anna Ulrika von Vietinghoff liitis talle kuulunud Prästingshofi ja Ludendorfshofi mõisa. Aastast 1795 läks mõis Igelströmide valdusse. XIX sajandil hakati mõisa maadele rajama tööstusettevõtteid, millest kujunes hiljem Šampēterise asum. Millalgi XIX sajandi lõpus või XX sajandi alguses omandasid mõisa Derkid, neile kuulus mõis kuni võõrandamiseni aastal 1930. Mõisa barokne puidust peahoone ehitati XVIII sajandil. Teise maailmasõja ajal asus hoones Saksa sõjaväe laatsaret. Pärast sõda oli hoone kasutusel tekstiilivabriku Sarkanā Tekstilniece tööliselamuna. Halvas seisukorras hoone lammutati 1998. aastal. Mõisakompleksist on säilinud vaid paar tiiki ja mõned pargis asunud puud. Sissekanne Riia mõisate veebisaidil (läti keeles) Sissekanne Läti mõisate veebisaidil, fotod (läti keeles)
Torņakalns

Torņakalns on asum Lätis, Riia linna Zemgale eeslinna osa pindalaga 3,210 km². Asub Āgenskalnsist idas ning Ziepniekkalnsist, Atgāzenest ja Bieriņist põhjas. 7406 elanikku (2010). Saksa keeles oli piirkonna nimi Thorensberg. Torņakalns on nime saanud Daugava jõe ääres asunud vahitorni (Pārdaugavas Sarkanais tornis) järgi. Asum on olnud läbi aegade jõe ületamiseks sobiv koht, ka tänapäeval algavad Torņakalnsist kolm üle Daugava viivat silda. Asumis on Torņakalnsi raudteejaam, Riia raudteejaamast lääne suunas minnes esimene. Tornakalnsi jaama läbivad nii Tukumsi kui ka Jelgava suunas sõitvad rongid. Keskajal oli lisaks vahitornile asumis Mārupīte ojal veel Marija vesiveski, mille järgi sai oja nime (lätipäraselt oli Maarja Māra). Riia linnale kuulunud veski hävis Esimese maailmasõja ajal. 17. sajandil asus Torņakalnsi aladel kaks lätlaste küla – vahitorni juures Zeme ja jõest kaugemal Pusāķu. Rootsi ajal olid piirkonnas 1621. aastal ehitatud Rootsi kaitserajatis Cobroni skans (rootsi keeles Cobrons skans, läti keeles Kobronskansts), Rootsi väejuhi kindralmajor Samuel Cockburni järgi, kes osales Poola-Rootsi sõjas aastatel 1621–1625 Liivimaal. 1642. aastal ehitati kantsi kindlustamiseks veel Daugava tagune punane torn. Põhjasõja järel ehitati uus kindlusehitis Peeter I ehk Oranienbaumi kants. 18. sajandil tekkisid asumi aladele veel Altona mõis ja Blocki mõis, esimesed ehituskrundid eraldati asumis aastal 1688, kuid suurem osa vanadest hoonetest põletati 1812. aasta sõja ajal maha, kui Prantsuse väed liginesid Riia linnale. Ka asus seal Igelströmide mõis, mille asukoht pole täpselt teada. Aastal 1868 rajati Torņakalnsi raudteejaam, mis oli algselt Riia–Jelgava raudteeliini lõppjaamaks. Pärast sildade valmimist hakkas asum hoogsamalt kasvama, ehkki jaama tähtsus mõnevõrra vähenes. Aastal 1894 valmis asumis arhitekt Kochi projekti põhjal luterlik kirik. Bermondtiaadi ajal toimusid Torņakalnsis ägedad lahingud. Aastal 1941 kasutati Torņakalnsi raudteejaama küüditamisel, raudteejaama juures on ohvrite mälestusmärk. Torņakalnsi ja Āgenskalnsi vahel asub Mārupīte oja kallastele aastal 1808 rajatud Arkaadia park (Arkādija parks). Ka asub ojal endise Marija veski tiik (Māras dīķis). Valguma iela Torņakalnsi kalmistu Torņakalnsi kirik Biešu iela Gustava iela Indriķa iela Jelgavas iela Latvijas enciklopēdija. 2. sējums. Rīga : Valērija Belokoņa izdevniecība. 2003. 442. lk Asumi koduleht (läti keeles) Asum portaalis Cita Riga (läti keeles)
Altona mõis

Altona mõis (läti keeles Altonas muižiņa) oli poolmõis Lätis Riia linnas Torņakalnsi asumis peahoone aadressil O. Vācieša ielā 19. 1782. aastast asus Borherti mõisa maadel Jeruzaleme kõrts. Esimene teadaolev kõrtsmik oli Jacob Bick, Riiast pärit 42-aastane endine müürsepp. Kõrts kuulus veel Carl Ernst Lessingile ja Teodor Heinrich von Schröderile, kelle ajal (19. sajandi algul) kõrtsist sai poolmõis. 1812. aastast on teada, et mõisa juurde viiv tee kandis Altona tee nime (tänapäeval O. Vācieša ielā). 19. sajandil oli mõis populaarne kontsertide ja jaanitule pidamise paik. Tollal kuulus mõis advokaat Röderile. Mõisa barokne peahoone pärineb ilmselt 18. sajandist. Hoonel oli kaks tiiba, mis seisid eraldi, kuni 1870. aastatel need ühendati. 20. sajandil elas majas luuletaja Ojārs Vācietis, praegu asub seal tema majamuuseum. Mõisa kõrvalhooned asusid kaugemal. Mārupīte ojal Marija vesiveski tiigi ääres asus üks klassitsistlikus stiilis hoone, ka oli ojal mõisale kuuluv vesiveski. Üle tiigi viis hoone juurest puidust sild. Sissekanne Riia mõisate veebisaidil; fotod (läti keeles) Teine sissekanne Riia mõisate veebisaidil (läti keeles)
Blocki mõis

Blocki mõis (Bloka muižiņa) oli poolmõis Lätis Riia linnas Torņakalnsi asumis peahoone aadressil Vienības gatvē 27. Saksa keeles Blocksches Höfchen. Blocki mõisa klassitsistlik peahoone püstitasid XIX sajandi algul Scheibed. 1852. aastal ostis maja ja selle ümbruses olevad maad kapten Eduard Block, kes saavutas maadele poolmõisa staatuse. Aastatel 1894–1937 tegutses mõisamajas apteek. Kuna suurem osa mõisa maadest oli selleks ajaks ehituskruntideks müüdud, jäi Blocki mõis võõrandamisprotsessist kõrvale. Pärast Läti iseseisvumist sai 1930. aastatel mõisa omanikuks J. Benšons. Aastail 1952–1954 restaureeriti mõisa peahoone (esimene kultuurimälestis, mis Riias pärast Teist maailmasõda renoveeriti) ja kohandati seal tegutsema hakanud raamatukogu vajaduste järgi ümber. 2000. aastal soovis hoonet osta Lido, ent tehing jäi pooleli. 2006. aastast kuulub kinnisvarafirmale Capitolia Group. Hoones asusid bürooruumid, ent seoses majanduskriisiga jäi maja tühjaks. Sissekanne Riia mõisate veebisaidil; fotod (läti keeles) Infot mõisa kohta; fotod (läti keeles)
Triikpuu

Triikpuu on pikk ja sirge puu, millega vanasti mingis mõõdunõus olevat vilja pealt tasaseks ehk triiki tõmmati. Eestis leidis triikpuu kasutust 19. sajandil, kui seda kasutati näiteks magasiaidast vilja väljaandmisel. Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 313 Triikpuu Eesti Muuseumide Infosüsteemis
Legend (kirjastus)

Legend on 2013. aastast Tallinnas tegutsev raamatukirjastus. Kirjastatavate raamatute peamised žanrid on ilukirjandus ja ajalooline fantaasiakirjandus. Ilukirjanduse žanris annab kirjastus välja taskupärases formaadis juturaamatute sarja. Lisaks ilmuvad kinke-, eneseabi- ja reisiraamatud. Legendi kirjastatud raamat "Palgasõdur. Üksik hunt", mille autor on Kalle Klandorf, nomineeris Apollo 2013. aasta parimaks Eesti autori ilukirjanduslikuks teoseks. Sinna valitakse üldiselt uued, aasta jooksul ostetuimad, rohket tähelepanu pälvinud ning omas žanris uudse lähenemisega teosed. Aastal 2015 ilmus raamatu teine osa "Palgasõdur: Kassi-hiire mäng" ning aastaks 2016 oli ilmunud sarja kolmas osa "Palgasõdur: Jaht Tuumakohvritele". Legendi "jutukate" sarjas on aastal 2013 ilmunud ka romantiline fantaasiapõnevik "Karmavõlad". Aastal 2014 ilmus Legendi kirjastuselt esimene rahvusvaheline menuk "Meluha surematud" ning ka eluabiraamat "Suhtesõlmed". Kirjastusel ilmus 2017. aastal Hooandja kampaania toel raamat "Väikese taimetarga 12 saladust", mis õpetab 8–13-aastasi lapsi tundma taimi, millega saab ise ennast aidata. Raamatu autor on Maret Markko, kes on tuntud eesti taimetargana ja elukutselt apteeker. "Legend kirjastus - Meist". Vaadatud 18.06.2018. http://www.apollo.ee/uudised/valime-koos-2013-aasta-parimad-eesti-autorite-raamatud/ Apollo aasta parima raamatu valimine "Palgasõdur: Jaht tuumakohvritele". 2016. "Hooandja projekt". Hooandja. Vaadatud 18.06.2018. "Taimetark Maret Makko". Naisteleht. 14.06.2017. Originaali arhiivikoopia seisuga 18.06.2018. Vaadatud 18.06.2018.
Tuleaed

Tuleaed oli vanasti eesti kalurite rannaelamu lähedal olev tara või kividega piiratud koht, kus tehti sööki. Tuleaia põhiosa oli maasse löödud kaks harki, kuhu toetati latt, millel rippus tule kohal katel. Eesti etnograafia sõnaraamat. 1996. Koostanud Arvi Ränk. Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus. Lk 220 Tuleaed Eesti Muuseumide Infosüsteemis
Osleidys Menéndez

Osleidys Menéndez (sündinud 14. novembril 1979 Martias) on Kuuba naiskergejõustiklane (odaviskaja). Olümpiavõitja (2004) ja kahekordne (2001 ja 2005) maailmameister. Endine odaviske maailmarekordi (71.70 m) omanik. 2000 Sydney pronksmedal 66.18 2004 Ateena olümpiavõitja 71.53 2001 Edmonton maailmameister 69.53 2005 Helsingi maailmameister 71.70 MR 2002 Madrid 1. koht 64.41 2004 Monaco 1. koht 66.20 2005 Monaco 1. koht 67.24 2000 Doha 3. koht 65.79 2001 Peking 1. koht 69.82 Osleidys Menéndez Rahvusvahelise Kergejõustikuliidu kodulehel (inglise) Pilte Osleidys Menéndezest pilt 1 pilt 2 pilt 3 pilt 4
Āgenskalns

Āgenskalns on asum Lätis, Riia linna Zemgale eeslinna ja ühtlasi ka Kurzeme rajooni osa pindalaga 4,613 km². Asub Zasulauksist ja Pleskodālest idas ning Torņakalnsist läänes, Daugava jõe vasakul kaldal. 28 741 elanikku (2010). Āgenskalnsi asumile on 17. sajandil nime andnud Švarcmuiža mõis, mida omal ajal kutsuti omanik Heinrich von Hageni järgi Hagenshof. Aastal 1785 liideti piirkond Riia linnaga. Sellest kujunes algul suvilate ja suvemõisade piirkond (nt asusid seal Hartmanni, Hamanni ja Hay suvemõisad). Samuti paiknevad asumis Āgenskalnsi kirikumõisa hooned, mis on Riias ainulaadsed, kuna teiste kirikumõisade hooned pole linnas säilinud. Üks esimesi piirkonda kuulunud maju oli Vjazmast pärit vene kaupmehe Simon Leluhhini maja. Toona ostis Leluhhin Abraham Kunzelt punsli õli retsepti ja hakkas seda tööstuslikult tootma (vabriku hooned asusid Daugava jõe ääres). Suurem areng algas aga 19. sajandil pärast 1812. aasta isamaasõda. Asumisse kerkisid turg ja kirik (praegune turuhoone on küll aastast 1911). Aastani 1885 asus Āgenskalnsis Riia garnisoni suvine harjutusväljak. Asumi territooriumil on märkimisväärselt palju 19. sajandil püstitatud puidust maju. Aastal 1910 püstitati asumisse haigla. Aastail 1923–1924 rajati asumisse trammiliin, mis lõppes Mārupīte lähedal endise veski kandis. Lisaks oja kaldal asuvale Arkaadia pargile asub Āgenskalnsis veel Daugava lähistele rajatud Uzvarase ehk Võidu park, mis märgib lätlaste võitu Pavel Bermondt-Avalovi üle. Asumis on veel vana Riia teletorn. Pärast Teist maailmasõda püstitati asumisse esimene suurem sõjajärgne elamute piirkond "Āgenskalna priedes". Āgenskalnsi turg Katoliku kirik Luteri kirik Asum portaalis Cita Riga (läti keeles)
Häälekurrud

See artikkel räägib üldmõistest. Kammerkoori kohta vaata artiklit Plicae Vocalis. Häälekurrud (ladina keeles ainsus plica vocalis, mitmus plicae vocales, rahvapärane nimetus ka häälepaelad) on paljudel loomadel kõris, hingetoru ülemises osas, paiknevad paarilised elastsed kurrud. Häälekurdude võnkumise ja kopsude ventileerimise (sisse- ja väljahingamisel) tulemusel häälitsetakse (tehakse häält). Häälekurdude paksusest ja pikkusest, ka kõri suurusest, oleneb hääle kõrgus. Häälekurdude areng, anatoomia, asend, kuju, sooned, sellele kinnituvad lihased ja morfoloogia ning patoloogia võivad suuresti erineda nii liigiti kui ka indiviiditi. Madudel häälekurrud puuduvad. Neile omast sisinat (kaitsereaktsiooni osana) tekitavad nad jõuliselt häälekõri (hääleaparaadi) kaudu hingates. Kumbki häälekurd koosneb : häälesidemest (lig.vocale) häälelihasest (m.vocalis) limaskestast. Häälekurdude vahel on häälepilu. Häälekurrud koos häälepiluga (rima glottidis) moodustavad hääleaparaadi (häälekõri) e glóttis'e. Häälekurdudega seostatakse selliseid haiguslikke seisundeid nagu häälekurruhaavand, häälekurruhalvatus, häälekurrupolüüp, häälekurruvähk jpt. "Meditsiinisõnastik" 270:2004. Eesti nõukogude entsüklopeedia. 3. köide: HERN-KIRU. Tallinn: Valgus, 1971, lk 95. Mark A. Mitchell, Thomas N. Tully,Manual of Exotic Pet Practice, lk 138, 2009, Saunders, Google'i raamat veebiversioon (vaadatud 04.01.2014) (inglise keeles) Arne Lepp. Inimese anatoomia, I osa. Liikumisaparaat, siseelundid, Tartu Ülikooli Kirjastus, lk 386, 2013, ISBN 978-9949-32-239-8. Sarah A. Klemuk, Tobias Riede, Edward J. Walsh, Ingo R. Titze, Adapted to Roar: Functional Morphology of Tiger and Lion Vocal Folds, DOI: 10.1371/journal.pone.0027029, Veebiversioon (vaadatud 04.01.2014) (inglise keeles) Vocal folds, veebiversioon (vaadatud 05.01.2014) (inglise keeles)
Bormida

Bòrmida on vald (comune) Itaalias Liguuria maakonnas Savona provintsis. Halduskeskus asub Chiesas. 585 meetri kõrgusel merepinnast asuva Bormida asustustihedus on keskmiselt 18 inimest ruutkilomeetri kohta. Bormida piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Calice Ligure, Calizzano, Mallare, Osiglia, Pallare, Rialto. Bormida halduspiirides asuvad järgmised fraktsioonid: Chiesa (keskus), Piano Soprano, Piano Sottano. Bormida halduspiirides asuvad järgmised asulad (agglomerati): Baltera, Costa, Delfini, Fornelli, Navoni, Pirotti, Resi ja Romana Umbes 4/5 Bormida territooriumist on kaetud metsaga, mis teeb Bormidast Liguuria metsarikkaima omavalitsusüksuse. Bormida madalaim punkt asub merepinnast 420 meetri kõrgusel, kõrgeim punkt 1386 meetri kõrgusel. Chiesa parrocchiale di San Giorgio San Giorgio kihelkonnakirik (1481) Santa Maria Maddalena vennaskonna endine oratoorium Cappella della Madonna del Carmine Madonna del Carmine kabel San Giorgio kiriku kellatorn San Giorgio kiriku kesklööv San Giorgio kihelkonnakirik Palazzo "la Ferriera" DiPI Online - Dizionario di Pronuncia Italiana (Vaadatud 23. detsember 2013) AA. VV., Dizionario di toponomastica. Storia e significato dei nomi geografici italiani, Torino, UTET, 2006, p. 107. Gaetano Frisoni teoses Nomi propri di città, borghi e villaggi della Liguria del Dizionario Genovese-Italiano e Italiano-Genovese, Genova, Nuova Editrice Genovese, 1910-2002. https://demo.istat.it/?l=it "Fonte dallo statuto comunale di Bormida" (PDF). Vaadatud 4. jaanuar 2014. "Fonte dal sito istituzionale del comune di Bormida". Vaadatud 4. jaanuar 2014.  Bormida – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Koduleht (itaalia keeles)
Hay mõis

Hay mõis (läti keeles Haija muiža) on suvemõis Lätis Riia linnas Āgenskalnsi asumis; selle peahoone asus aadressil Daugavgrīvas ielā 25. Saksa keeles Hay Hoffchen. Suvemõis rajati XVIII sajandi keskel Švarcmuiža mõisa maadele. Esimene omanik oli Karl Berens. Algul nimetas ta oma villa hollandikeelse sõnaga Schoongesicht, mis tähendas "ilus vaade". Tema juures mõisas peatusid sellised filosoofid nagu Johann Georg Hamann ja Johann Gottfried von Herder. Sajandi lõpus ostis mõisa inglasest kaupmees John Hay, kelle nimest tuleb ka mõisa praegune nimi. Hilisemad omanikud olid Sketerid, Martinid ja Lehmannid. Mõisa barokne peahoone pärineb ilmselt XVIII sajandi keskpaigast. XX sajandi algul rajati tänava poole rõdu. XX sajandi lõpus kavatseti hoone restaureerida, ent erastamine tuli vahele ja nii jäigi hoone avariilisse seisukorda. Mõisa juures on ka väike park, kus asub nn Filosoofide allee (Philosophengang). Sissekanne Riia mõisate veebisaidil; fotod (läti keeles) Sissekanne Läti mõisate veebisaidil; fotod (läti keeles)
Āgenskalnsi kirikumõis

Āgenskalnsi kirikumõis on kirikumõis Lätis Riia linnas Āgenskalnsi asumis peahoonetega aadressidel Mārtiņa ielā 3 ja Baložu ielā 27. Āgenskalnsi kirikumõis on Riias ainulaadne, kuna teiste kirikumõisate hooned pole säilinud. Kui Āgenskalnsi rajati luterlik kirik, siis hakkas seal koos käima kaks kogudust – lätlased ja sakslased. Mõlemal kogudusel oli ka oma pastor. Aastail 1852–1853 ehitati läti koguduse õpetaja maja aadressil Mārtiņa ielā 3. Klassitsistlikus stiilis maja ehitas ehitusmeister Krüger. Hoones oli ruumid ka kooli jaoks ning seal hakkas tegutsema algkool. Esimeseks pastoriks oli Adam Robert Stark. Algul ühtne kogudus jagunes XX sajandi alguseks saksa ja läti koguduseks. Nii ehitati 1902. aastal saksa koguduse õpetaja jaoks uus maja. Hoone projekteeris Wilhelm Bockslaff. Tänapäeval asub hoones muusikakool. Sissekanne Riia mõisate veebisaidil; fotod (läti keeles) Teine sissekanne Riia mõisate veebisaidil; fotod (läti keeles)
Alkestis

Alkestis oli vanakreeka mütoloogias Tessaalia kuninga Admetose abikaasa. Alkestis oli Iolkose kuninga Peliase ja Anaxibia tütar. Tal oli vend Akastos ning õed Peisidike, Pelopeia ja Hippothoe. Talle tuli kosja tuntud kangelane Admetos, kes oli osalenud argonautide retkel ja Kalydoni metsseajahil. Pelias ei tahtnud Alkestist mehele panna ja seadis sellepärast tingimuseks, et annab ta naiseks ainult sellele, kes tuleb kosja kaarikuga, mille ette on rakendatud lõvi ja metssiga. Apolloni abiga täitis Admetos selle soovi ja Pelias andiski talle Alkestise. Varsti tuli Apollon Admetosele teatama, et tal on määratud varsti surra. Tal oli võimalik pääseda ainult juhul, kui ta leiab kellegi, kes tema eest sureb. Admetos pöördus kõigepealt oma vanemate poole, aga need, kuigi juba elatanud ja haiged, keeldusid sellest. Ka ükski sõber ega ori ei nõustunud Admetose eest surema. Seda tegi hoopis Alkestis. Admetos kurvastas väga ja lasi Alkestisele korraldada suurejoonelise matuse. Siis aga sattus sinna Herakles. Admetos salgas, et midagi tõsist on lahti, kostitas Heraklest, nagu suutis, ja käskis oma teenijannadel tema eest hoolitseda, aga ise läks matusele. Herakles jõi end purju, laulis kõlvatuid laule ja käitus nii, nagu matusepäeval ei sobinud. Kui teenijannad talle selle eest märkusi tegid, taipas Herakles, et miski on korrast ära. Kui ta teada sai, et Alkestis on surnud, süüdistas ta ennast taipamatuses ja katsus seda heaks teha. Herakles läks allmaailma, võitles Thanatosega (Surmaga) ja tõi sealt Alkestise tagasi. Admetos ja Alkestis said poja Eumelose, kes Admetose järel kuningaks sai. Seda teemat on kasutanud Euripides, Hans Sachs, Christoph Martin Wieland, Vittorio Alfieri, Hugo von Hofmannsthal ja Thornton Niven Wilder draamas, Georg Friedrich Händel oratooriumis (1726) ning Jean Baptiste Lully ja Christoph Willibald Gluck ooperis. Seda teemat on maalinud Friedrich Heinrich Füger ja Paul Cézanne.