laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
India pähkel

India pähkel ehk nakar ehk kašupähkel on lääneanakardi ehk india nakrapuu seeme. Taim ei ole pärit Indiast, vaid Brasiilia kirdeosast, kus seda portugali keeles nimetatakse cajueiro [kažu'eiru]. Perioodil 1560–1565 viisid portugallased selle oma Indias asuvasse kolooniasse Goasse. Sealt levis see üle Kagu-Aasia ja lõpuks Aafrikasse. Tänapäeval kasvab seda kõikjal, kus on piisavalt soe ja niiske kliima. Teda kasvatatakse viljapuuna troopikas. Lääneanakardi vili on akažuu (portugali keeles caju [kažuu]. Tavaliselt peetakse ja nimetatakse viljaks ovaalset kuni pirnikujulist rüüsvilja, mis areneb õiepõhjast ja koosneb viljaraagudest. Seda nimetatakse akažuuõunaks ehk kašuõunaks. Rüüsvili kujutab endast kollast ja/või punast ploomi- või pirnisuurust (läbimõõt 5–11 cm) moodustist. See on magushapu ja mahlakas ning seda süüakse toorelt. Taime tegelik vili on ligikaudu neeru- või poksikindakujuline luuvili, mis kasvab rüüsvilja otsas. Luuvili kasvabki kõigepealt, seejärel tekib õieraost rüüsvili. Tegeliku vilja sees on üksainus seeme, india pähkel. See seeme ei ole botaanilises mõttes pähkel, kuigi vilja ennast peavad mõned botaanikud pähkliks. Seemet ümbritseb kahekordne koor, mis sisaldab söövitavat fenoolvaiku. Mõned inimesed on nakarde vastu allergilised, kuid nakrad on vähem sagedane allergeen kui mõned muud pähklid. Tervisepoodides on saadaval toornakraid, mis on ainult keedetud, mitte röstitud ega pruunistatud. Taimetoitlased söövad nakraid juustu asemel. Aasia köögis on nakarde kasutamine toiduvalmistamisel laialt levinud, näiteks valmistatakse kana nakardega. Samuti tehakse nakraist maapähklivõi sarnast määret. Nakrad on väga õlirikkad ja neid lisatakse ka teistesse pähklivõidesse, et nende õlisisaldust tõsta. Nakrad on levinud näksid ja nende rikka maitsebuketi tõttu süüakse neid sageli paljalt, kergelt soolatatuna või suhkurdatuna. Neid kaetakse ka šokolaadiga, ent nad on sarapuupähklitest ja mandlitest kallimad ning seetõttu neid kompvekkides üldiselt ei kasutata, välja arvatud mõne erilise hõrgutisetootja toodangus. Toodangu tabelis on antud andmed puhastamata seemnete kohta, ülejäänud tabelites on andmed puhastatud ja kuivatatud seemnete kohta. ""Food and Agriculture Organization of the United Nations"". faostat3.fao.org (inglise). Originaali arhiivikoopia seisuga 19.10.2016. Vaadatud 09.01.2015. ""USDA National Nutrient Database"". www.nal.usda.gov (inglise). Originaali arhiivikoopia seisuga 3.03.2015. Vaadatud 9.12.2010.
FIFA 100

FIFA 100 on nimekiri legendaarse Brasiilia jalgpalluri Pelé valitud parimatest elavatest jalgpalluritest. Nimekiri avaldati 4. märtsil 2004 Londonis FIFA 100. aastapäeva tseremoonial. Arv 100 tähendab 100. tegevusaastat, nimekirjas on aga 125 jalgpallurit. Algul paluti Pelél valida 100 inimest: 50 tegutsevat ja 50 endist jalgpallurit, kuid tema jaoks oli liiga raske nimetada vaid 50 endist mängijat. Seega valis ta 50 nimekirja koostamise ajal mängivat ja 75 karjääri lõpetanud jalgpallurit: 123 mees- ja 2 naissportlast. See nimekiri koosneb Pelé valitud parimatest elavatest jalgpalluritest. Jalgpallurid, kes olid aktiivsed nimekirja avaldamise ajal, on märgiga (*). Tänapäeval mängivad sportlased on kaldkirjas. http://news.bbc.co.uk/sport1/hi/football/3533833.stm Fifa names greatest list (inglise keeles) BBC 04.03.2004
Karuohakas

Karuohakas (Carduus) on astrilaadsete seltsi korvõieliste sugukonda kuuluv rohttaimede perekond. Perekonda kuulub umbes 90 liiki. Karuohakad kasvavad Euraasias ja Aafrikas. Enamik karuohakaid on ogalised. Peaaegu kõik karuohakad on head meetaimed. Mõned karuohakad on väga ilusad, kuid sealjuures on nad ometi kõik umbrohud. Karuohakate seemnetest saab rasvhappeid toota. Karuohakas on Šotimaa sümbol. Eestis kasvab neli liiki karuohakaid: Carduus acanthoides – torkav karuohakas Carduus crispus – kähar karuohakas Carduus nutans – longus karuohakas Carduus thoermeri – Thörmeri karuohakas Carduus benedictus Carduus chamaecephalus Carduus defloratus Carduus keniensis (Keenia mäe ja Aberdare mäestiku endeem) Carduus personata Carduus pycnocephalus Carduus tenuiflorus – niitjas karuohakas
Keelikurohi

Keelikurohi (Carlina) on astrilaadsete seltsi korvõieliste sugukonda kuuluv rohttaimede perekond. Perekonda kuulub 30 liiki, mis on levinud Euraasias ja Põhja-Aafrikas. Keelikurohtude liigiline mitmekesisus on kõige suurem Vahemere maades ja vaid üks liik Carlina biebersteinii kasvab Hiinas. Eestis kasvab harilik keelikurohi (Carlina vulgaris) ja tema kolm alamliiki: Carlina vulgaris subsp. intermedia, Carlina vulgaris subsp. longifolia – pikalehine keelikurohi, Carlina vulgaris subsp. vulgaris. Keelikurohud on põhiliselt püsikud. Nende vars on lühike, aga lehed on koondunud lehekodarikku. Mõnda keelikurohtu kasvatatakse ilutaimena. Carlina acanthifolia – karusõralehine keelikurohi Carlina acaulis – varretu keelikurohi Carlina barnebiana Carlina biebersteinii Carlina corymbosa Carlina diae Carlina fiumensis Carlina frigida Carlina lanata Carlina macrocephala Carlina onopordifolia Carlina racemosa Carlina sicula Carlina sitiensis Carlina tragacanthifolia Carlina vulgaris – harilik keelikurohi Carlina xeranthemoides – teide keelikurohi
Angervarrelised

Angervarrelised (Asclepiadaceae) on emajuurelaadsete seltsi kuuluv sugukond. Uuemas süstemaatikas paigutatakse kogu angervarreliste sugukond koerakooluliste (Apocynaceae) sugukonda. Sugukonda kuulub umbes 350 perekonda ligikaudu 2800 liigiga. Enamik sugukonna esindajaid kasvab Lõuna-Aafrika troopilistes ja lähis-troopilistes piirkondades aga esindajaid on ka kõikjal mujal peale Antarktika. Kasvuvormilt on paljud liigid liaanid ja hõredakasvulised põõsad. diskiidia (Dischidia) Andres Wennström, Katarina Stena "Vahalilled", Maalehe Raamat 2007, lk12
Koerakoolulised

Koerakoolulised (Apocynaceae) on emajuurelaadsete seltsi kuuluv sugukond.
Juri Prõtkov

Juri Aleksandrovitš Prõtkov (vene Юрий Александрович Прытков; 17. märts 1920 Bronnitsõ – 15. jaanuar 2011 Moskva) oli vene multifilmide lavastaja ja kunstnik. Juri Prõtkov töötas Sojuzmultfilmis. Tema lavastatud multifilmide seas on "Oh ja Ah" ning "Oh ja Ah matkal".
Julius Erlemann

Robert Julius Erlemann (13. märts 1851 Rõuge kihelkond, Võrumaa – 18. aprill 1898 Tartu) oli eesti õpetaja ja kultuuritegelane. Alghariduse omandas Erlemann kodus, edasi õppis Kanepi kihelkonnakoolis, Võru kreiskoolis ja aastail 1868–1871 Valga kihelkonnakooliõpetajate ja köstrite seminaris (nn Cimze seminar). Töötas algul Helme kihelkonnakoolis ja aastail 1871–1888 Kanepi kihelkonnakoolis, tegutsedes samal ajal Kanepi kiriku organistina. Aastatel 1888–1891 oli Erlemann Põltsamaa lähedal Kaarlimõisas asunud Eesti Aleksandrikooli usuõpetuse, eesti ja saksa keele ning laulmise õpetaja. Õpetajana jättis õpilastesse sügava mulje, lõi koolis usaldusliku õhkkonna õpilaste ja õpetajate vahel. Juhatas kooli laulukoori, millega esineti koolipidudel, kohalikus seltsimajas ning 1891. aasta IV üldlaulupeol Tartus. 1891. aastast tegutses Tartus ettevõtjana. Oli Kanepi Laulu Seltsi asutaja ning selle koori juht aastail 1869–1888. Kanepi meeskoori ja meeskvartetiga esineti Eesti linnades, Helsingis ja Peterburis ning võideti 1879. aasta II üldlaulupeol 1. auhind. Aleksandrikoolis töötamise ajal juhatas Erlemann Põltsamaa meeskoori, mis koosnes peamiselt Põltsamaa ja Pilistvere kihelkonna kooliõpetajatest. Erlemann oli 1891. aasta IV üldlaulupeo ühendkooride üldjuht. Tema vend Andreas Erlemann (1833–1915) oli kihelkonnakooliõpetaja, köster ja rahvusliku liikumise tegelane. Kruus, H. Eesti Aleksandrikool. Tartu: Noor-Eesti Kirjastus, 1939, lk 266.
4227 Kaali

4227 Kaali on asteroid, mille avastas 17. veebruaril 1942 Soomes Turu linnas soome atronoom Liisi Oterma. See on nimetatud Saaremaal asuva Kaali kraatri järgi. JPL Small-Body Database Browser on 4227 Kaali
4163 Saaremaa

4163 Saaremaa on Asteroidide vöösse kuuluv asteroid, mille avastas 19. aprillil 1941 Soomes Turu linnas soome astronoom Liisi Oterma. Asteroidile pandi nimi Eesti saare Saaremaa järgi. JPL Small-Body Database Browser on 4163 Saaremaa
Sirje Medell

Sirje Medell (sündinud 25. juunil 1959 Kohtla-Järvel) on eesti endine poplaulja ning praegune laulu- ja muusikaõpetaja. Tartu Ülikooli Viljandi Kultuuriakadeemia muusikaosakonna jazzmuusika ja koolimuusika lektor.[viide?] Eesti Mereakadeemia Merekooli infoosakonna juhataja[viide?] ning muusika- ja kunstiajaloo õpetaja[viide?]. On juhendanud 5 aastat kooli meeskoori.[viide?] Hääleseadja Ida-Tallinna Keskhaigla häälekabinetis.[viide?] Medell on osalenud muusikaprojektides[viide?], teinud koostööd Eesti ja Soome džässmuusikutega[viide?]. Laulis ansamblis Sümpoosion. Algatas Eesti noorte solistide ja duettide konkursi[viide?] ning juhtis seda.[viide?] Maris Aljaste, Airi Allvee, Anne Arrak, Maria Faust, Kristjan Ilumäe, Laura Junson, Kärt Kaljaspoolik, Teet Kaus, Kerli Kivilaan, Karol Kuntsel, Ele Millistfer, Meribel Müürsepp, Liisu Ots, Jüri Pootsmann[viide?], Priit Pruul[viide?], Sofia Rubina[viide?], Vootele Ruusmaa[viide?], Silver Sepp[viide?], Maarja Soomre[viide?], Arno Tamm[viide?], Eva-Lotta Vunder[viide?], Maria Väli[viide?]. Tema hobid on aikido, purjetamine ja meresõit. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 11. oktoober 2016. Vaadatud 8. septembril 2016.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Päring inforegister.ee andmebaasis[alaline kõdulink] Retro: Sirje Medelli lugu[alaline kõdulink]. Neljas.ee, 25. veebruar 2008. Greta Kaupmees. Meribel Müürsepp: “Olen tavaline koolitüdruk”. Õhtuleht, 7. november 2002. Solistide konkursi tublimaks tunnistati Eliisa Kõiv Elvast. Meie Maa, 28. jaanuar 2003. in.ee.[alaline kõdulink] Sirje Medell kutsub hääleseade tundi. Pärnu Postimees, 28. august 2007
Fütokemikaalid

Fütokemikaalid (ingl k phytochemicals) on taimedes sisalduvad looduslikud ühendid, mis tagavad taime kasvu, paljunemise, immuunvastuse, kaitse ja palju muud. Taimsed ühendid on semiokemikaalid, mida leidub arvatavasti 60 000 – 100 000 ühendit. Uuritud on 5% taimestikust ja klassifitseeritud on kuni 10 000 taimset ühendit. Tänapäeval leiavad enim kasutust ja uurimist lõhna, värvi, maitse, söödavuse, saagikuse, toksilisuse, ökonoomsuse, ravitoime ja ka geneetika kujunemisel osalevaid taimsed ühendid, näiteks: alkaloidid: akonitiin, berberiin, magnofloriin, neoliin jpt; ensüümid: β-galaktosidaas, alliin, allitsiin jpt; flavanoidid – apigeniin, betuletool, hispiduliin, hüperosiid, kvertsitiin, isokvertsitiin, müritsetiin, rutosiid, kosmosiin, luteoliin, isomüristsitiin, rutiin, tsernitiin, vitseniin jpt; fütosteroidid: β-sitosterool, β-sitosteriin, genisteiin, daidzeiin, kampesterool, kumesterool, stigmasterool jpt; kumariinid: bergapteen, eskultiin, melilotosiid, skopoletiin jpt; lignaanid – sekoisolaritsiresinool, matairesinool jpt, eraldatud taime seemnetest (lina, kõrvits, sojauba, rukis, kaer, oder jne) sahhariidid: glükoos, fruktoos, sahharoos jpt; rasvhapped: sapphapped, klorogeensed ja ellagüülhapped jpt. Antioksüdandid Bioaktiivsed ühendid Farmakognoosia Looduslikud ühendid Semiokemikaal Taimed Toksiin P.Atkins,L.Jones, Keemia alused. Teekond teadmiste juurde, 2012, Tartu Ülikooli Kirjastus, ISBN 978-9949-32-142-1 A. Raal, Farmakognoosia, 2010, Tartu Ülikooli Kirjastus, ISBN 978-9949-19-412-4 P. Atkins, L. Jones, Keemia alused. Teekond teadmiste juurde, 2012, Tartu Ülikooli Kirjastus, ISBN 978-9949-32-142-1 T.D. Wyatt, Phytochemicals: Health Promotion and Therapeutic Potential, 2013, ISBN 978-1-4665-5126-6, Google'i raamat Z. Xu, L. R. Howard, Analysis of Antioxidant-Rich Phytochemicals, 2012, ISBN 978-0-8138-2391-1, Google'i raamat Raaman, N., Phytochemical Techniques, 2006, ISBN 81-89422-30-8, Google'i raamat
SFC

"SFC" on lühend, mis võib tähendada: Super Famicom, videomängukonsool Syrianska FC järjestikuline funktsioondiagramm ülekriitilise fluidumi kromatograafia
Ioonivahetuskromatograafia

Ioonivahetuskromatograafia ehk ioonikromatograafia on keemias ja biokeemias kasutatav meetod, mis võimaldab lahutada ioone ja polaarseid molekule olenevalt nende elektrilisest laengust. Ioonivahetuskromatograafiline lahutamine põhineb vastasmärgiliste laengutega osakeste vastastikusel toimel (interaktsioonil). Kromatograafilises kolonnis oleva statsionaarse faasi (ioniidi) pinnal on ioonsed funktsionaalrühmad (R–X), mis interakteeruvad proovis olevate vastasmärgilise laenguga ioonidega. See meetod võimaldab lahutada ka selliseid suuri laetud molekule nagu proteiinid, nukleotiidid või aminohapped. Katioonse ioonivahetuskromatograafia puhul statsionaarne faas, millel on negatiivse laenguga funktsionaalrühm (näiteks X- = PO43-), hoiab kinni positiivse laenguga katioonid: R-X − C + + M + B − ⇄ R-X − M + + C + + B − {\displaystyle {\text{R-X}}^{-}{\text{C}}^{+}\,+\,{\text{M}}^{+}\,{\text{B}}^{-}\rightleftarrows \,{\text{R-X}}^{-}{\text{M}}^{+}\,+\,{\text{C}}^{+}\,+\,{\text{B}}^{-}} Anioonse ioonivahetuskromatograafia puhul statsionaarse faasi positiivse laenguga rühmad (näiteks X+ = R4N+) hoiavad kinni negatiivse laenguga anioonid: R-X + A − + M + B − ⇄ R-X + B − + M + + A − {\displaystyle {\text{R-X}}^{+}{\text{A}}^{-}\,+\,{\text{M}}^{+}\,{\text{B}}^{-}\rightleftarrows \,{\text{R-X}}^{+}{\text{B}}^{-}\,+\,{\text{M}}^{+}\,+\,{\text{A}}^{-}} Kromatograafia Ioniidid
Liisi Oterma

Liisi Vilhelmiina Oterma (kuni 1935. aastani Österman; 6. jaanuar 1915 – 4. aprill 2001) oli soome astronoom, esimene astronoomia alal doktorikraadi saanud naine Soomes. Ta oli 1965. aastast Turu Ülikooli professor ja 1971. aastast Tuorla observatooriumi juhataja. Oterma avastas 3 komeeti, sealhulgas perioodilised komeedid 38P/Stephan-Oterma ja 39P/Oterma ning üle 200 asteroidi. Asteroid 1529 Oterma nimetati tema järgi. Biographical text in Women of Learning web exhibition
Manchesteri kodeering

Manchesteri kodeering on andmesides ja andmesalvestusel kasutatav kodeering, mis kannab endas taktsignaali ja mille edastamisel ei teki elektrijuhis alalisvoolu komponenti. Iga andmebiti edastamine toimub kahe takti jooksul. Kodeerimisel kasutatakse kahte standardit: IEEE 802.3 ehk Ethernet: andmebitt 0 kodeeritakse kui 10 (toimub üleminek kõrgelt nivoolt madalale), andmebitt 1 kodeeritakse kui 01 (toimub üleminek madalalt nivoolt kõrgele); G. E. Thomas'e vastupidine variant: andmebitt 0 kodeeritakse kui 01, andmebitt 1 kodeeritakse kui 10. Alalisvoolu komponent puudub tänu sellele, et iga andmebiti edastamisel toimub vähemalt üks üleminek kõrgelt nivoolt madalale või vastupidi. Sellist signaali saab edastada induktiivselt ja mahtuvuslikult ning signaalist saab välja lugeda ka taktsignaali. Signaalikuju poolest vastab sellele BPSK faasimanipulatsioon. Manchesteri kodeeringut kasutatakse näiteks Ethernetis, RFIDs ja RC5es, magnet-andmesalvestites jm. On olemas ka keerulisemaid kodeeringuid nagu 8B/10B, mis kasutavad vähem ribalaiust sama andmemahu jaoks, aga need võivad taluda vähem sagedusvigu saatja ja vastuvõtja taktsignaalides. Faasimanipulatsioon Kodeerimine
Territoriaalkirik

Territoriaalkirik (saksa keel Landeskirche) oli 16. sajandil pärast reformatsiooni roomakatoliku kiriku usutunnistusest eraldunud kindlal territooriumil (maa-alal või vabalinnas) tegutsenud partikulaarkiriku liik. Reformatsioonieelset keskaegset roomakatoliku kirikut on selle üleeuroopalise ühtsuse ja ühetaolisuse tõttu nimetatud universaalkirikuks (ladina ecclesia universalis, saksa Universalkirche). Reformatsiooni tulemusena kaotas roomakatoliku kirik oma usutunnistuslikult ja kirikukorralduslikult universaalse positsiooni ühiskonnas ja erinevad usutunnistused jaotasid läänekristliku Euroopa neljaks suuremaks osaks: roomakatoliiklikuks, luterlikuks, kalvinistlikuks ja anglikaani kirikuruumiks. Nende usutunnistusruumide piirid aja jooksul muutusid, kohati olid piirid ebaselged eelkõige usukonfliktidest ja ususõdadest tulenenud muutuste tõttu. Kogu kristliku maailma kontekstis oli aga ka roomakatoliku kirik eraldunud (vrdl kreekakatoliku kirik) juba enne reformatsiooni. Kirikukorralduslik partikulariseerumine iseloomustas protestantlikku maailma, rooma-katoliiklikus ruumis säilisid ühtne kirikuorganisatsioon ja kirikuõigus. Inglismaal kuningas Henry VIII loodud anglikaani kirik oli õiguslikult ja organisatsiooniliselt ühtne ja terviklik institutsioon, inglise riigikirik ja valitseva konfessioonina riiklikult kuninga poolt tunnustatud ja kontrollitud. Luterlikus ja kalvinistlikus usutunnistusruumis ei olnud tegemist üheainsa kirikuga, vaid tekkis terve rida partikulaarkirikuid (ladina ecclesia particularis, saksa Partikularkirche). Luterlikel partikulaarkirikutel oli põhitunnuseks kirikuvalitsemise sõltuvus territoriaalülematest ning vormiliseks põhitunnuseks oli poliitilistest valitsuspiiridest ümbritsetud territoorium. Luterlik partikulaarkirik kattus territoriaalselt riigi või vabalinnaga ja kirikuvalitsemine muutus üheks osaks ilmalikust riigivalitsemisest. Luterlikud partikulaarkirikud tekkisid igas riigis ja vabalinnas, mille valitsejad tunnustasid luterlust valitseva usutunnistusena. Ilmaliku riigivõimu ja vaimuliku seisuse jõuvahekord luterliku territoriaalkiriku valitsemisprotsessides oli aluseks kahele erinevale luterliku kirikuorganisatsiooni põhitüübile. Konsistoriaalse territoriaalkiriku tüüpi iseloomustab esiteks vaimulikkonna ja juhtivvaimuliku – superintendendi – sõltuvus territoriaalülematest, teiseks kirikuvalitsemine nii ilmalikest kui vaimulikest liikmetest koosneva konsistooriumi kaudu. Esines Saksamaa vürstiriikides ja vabalinnades. Episkopaalse territoriaalkiriku iseärasuseks oli katolikuaegse episkopaalse kirikukorralduse säilimine ja riigivõimu tagasihoidlik kontroll nii piiskoppide üle kui vaimuliku seisuse üle tervikuna. Esines Rootsis. Eestimaa piiskopkond territoriaalkirikuna Superintendent
Patronaadiõigus

Patronaadiõigus (ladina keeles ius patronatus, saksa keeles Patronatsrecht ja Kirchenpatronat) on kirikuõpetaja ehk pastori teenistuskohta valimise ja kinnitamise õigus, mis kuulus kirikupatroonile, kes oli koguduse asutamisel ja kiriku ehitamisel sellele maad annetanud. Frangi riigis tekkinud patronaadiõigus kehtis Läänemereprovintsides alates keskajast. Rooma paavst Gregorius IX (1227−1241) annetas selle algselt Saksa ordule ja selle haru Liivi ordu maameistrile. Rootsi ajal lõpuperioodil tehti katseid patronaadiõigust piirata, kuid Vene riigivõim tunnustas seda endisel alusel. Venemaa keisririigis kinnitati see lõplikult 1832. aasta kirikuseadusega ja see jäi kehtima 1919. aastani. XX sajandi alguses kehtis patronaadiõigus Eesti alal 78 koguduses (neist 47 asusid Eestimaal, ülejäänud 31 Liivimaa eesti distriktis).  Pikemalt artiklites Eestimaa kirikupatroonide loend ja Liivimaa kirikupatroonide loend Patronaadiõigust evis kirikupatroon (Patron), kelleks maapiirkonnas oli reeglina selle mõisa omanik, kelle maale oli kirik omal ajal rajatud. Õigus pastoreid kutsuda säilis mõisnikule ka senise omaniku vahetudes. Kui patronaadiõigus kuulus rüütlimõisa omanikule, siis lasus viimasel kohustus leida sobivad pastorikandidaadid ja korraldada neile proovijutlused. Ehkki seaduse järgi oli Liivimaal nõutav kutsuda kohale vähemalt kolm kandidaati ja vajadusel pöörduda selleks Liivimaa kindralsuperintendendi poole, ei peetud sellest tavaliselt kinni. Pastori võis patroon valida ainuisikulisest, kuna teiste kihelkonna mõisnike arvamuse arvestamine ei olnud kohustuslik. Eestimaal osalesid pastori valimisel kõik kihelkonna mõisnikud, patrooni eeliseks oli vaid see, et tal oli kaks häält. Linnas ja linna patrimoniaalpiirkonnas kuulus patronaat Lübecki õiguse alusel raele ehk magistraadile. Kroonumaade (Regal-Pfarren) puhul oli patrooniks riik. Sellisel juhul osalesid pastori valimisel kõik kihelkonna mõisnikud praosti juuresolekul ning esitasid kaks enim hääli kogunud kandidaati kindralkubernerile otsustamiseks ja kinnitamiseks. Seadus nõudis ka talupoegade arvamusega arvestamist, kuid enamasti ei evinud see määravat tähtsust. Kirikupatrooni kõrval oli mõnes kihelkonnas ka kaaspatroon (Kompatron), kelleks olid tavaliselt kihelkonna ülejäänud rüütlimõisate omanikud. Laur, Mati. Eesti ala valitsemine 18. sajandil (1710−1783). Tartu: Kirjastus Eesti Ajalooarhiiv, 2000, lk 91. Hupel, August Wilhelm. Ueber des lief- und ehstländische Kirchenpatronat. Nebst andern kürzern Aufsätzen etc. − Der nordischen Miscellaneen. Zweytes Stück. Riga: 1781. Lk 9−160 [1]. Laur, Mati. Eesti ala valitsemine 18. sajandil (1710−1783). Tartu: Kirjastus Eesti Ajalooarhiiv, 2000. Lk 91. Schmidt, Oswald. Geschichte des Kirchenpatronats in Livland. − Dorpater Juristische Studien. Band III. Herausgegeben von den Professoren Dr. J. Engelmann, Dr. C. Erdmann, Dr. W. von Rohland. Jurjew (Dorpat): In Kommission bei E. J. Karow, 1894. Lk 37–75 [2].
Taktsignaal

Taktsignaal (inglise keeles clock signal) on elektroonikas ja eriti digitaaltehnikas perioodiliselt korduvate pingeimpulsside jada, mida kasutatakse nagu metronoomi, et koordineerida ja sünkroonida ajalisi toiminguid elektriahelate vahel. Taktsignaaliks on tavaliselt 50% täiteteguriga ruutsignaal. Taktsignaaliga sünkroonimine toimub neil hetkedel, kui pingetase muutub kas kõrgeks või madalaks, seega taktimpulsi tõusval või langeval serval. Arvutitehnikas kasutatakse arvuti mälu poole pöördumise kiiruse kahekordistamiseks sünkroonimist nii takttsükli tõusval kui ka langeval serval. Taktsagedus
RSC Anderlecht

Royal Sporting Club Anderlecht on 1908. aastal asutatud Belgia linna Anderlechti jalgpalliklubi. Anderlecht mängib Belgia jalgpalli kõrgliigas Jupiler Pro League ja on 34-kordne Belgia meister, millega on see Belgia kõige edukam klubi. Klubi on ka kõige edukam Belgia jalgpalliklubi Euroopa võistlustel (5 karikat) – Euroopa klubide seas ollakse viie karikaga 14. kohal. Samuti on nad võitnud 9 Belgia karikat. Omamoodi rekordina on Anderlecht tulnud hooaegade 1963/1964 ja 1967/1968 vahel järjest viis korda Belgia meistriks. Belgia kõrgliigas mängis Anderlecht esimest korda hooajal 1921/22. Püsivalt on see Belgia kõrgliigas mänginud alates hooajast 1935/36. Anderlechti kõik karikavõidud Euroopa sarjades jäävad 1970. ja 1980. aastatesse. Klubi kodustaadion on 1917. aastal avatud Lotto Park (endise nimega Constant Vanden Stock Stadium), mis mahutab 22 500 pealtvaatajat. Anderlechi kauaaegsed rivaalid on olnud Club Brugge ja Standard Liège. Seisuga 24. juuli 2022 Märkus: Lipud näitavad rahvuskoondist vastavalt FIFA reeglitele. Mängijatel võib olla aga mitu kodakondsust. Paul Van Himst (1959–1975) – Rob Rensenbrink (1971–1980) – Jan Koller (1999–2001) – Hannu Tihinen (2002–2006) – Christian Wilhelmsson (2003–2006) – Vincent Kompany (2003–2006 ja 2019–2020) – Lucas Biglia (2006–2013) – Matías Suárez (2008–2016) – Cheikhou Kouyaté (2008–2014) – Romelu Lukaku (2009–2011) – Dennis Praet (2011–2016) – Youri Tielemans (2013–2017) – Leander Dendoncker (2013–2018) Belgia meister: Võitja (34): 1946–47, 1948–49, 1949–50, 1950–51, 1953–54, 1954–55, 1955–56, 1958–59, 1961–62, 1963–64, 1964–65, 1965–66, 1966–67, 1967–68, 1971–72, 1973–74, 1980–81, 1984–85, 1985–86, 1986–87, 1990–91, 1992–93, 1993–94, 1994–95, 1999–2000, 2000–01, 2003–04, 2005–06, 2006–07, 2009–10, 2011–12, 2012–13, 2013–14, 2016–17 Belgia karikas: Võitja (9): 1964–65, 1971–72, 1972–73, 1974–75, 1975–76, 1987–88, 1988–89, 1993–94, 2007–08 Belgia liigakarikas: Võitja (3): 1973, 1974, 2000 Belgia superkarikas: Võitja (13): 1985, 1987, 1993, 1995, 2000, 2001, 2006, 2007, 2010, 2012, 2013, 2014, 2017 UEFA karikas: Võitja (1): 1982–83 Teine koht (1): 1983–84 Messilinnade karikas: Teine koht (1): 1969–70 UEFA karikavõitjate karikas: Võitja (2): 1975–76, 1977–78 Teised kohad (2): 1976–77, 1989–90 UEFA Superkarikas: Võitja (2): 1976, 1978 "A-Team". R.S.C. Anderlecht. Ametlik koduleht (inglise keeles)