laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Georg Abels

Georg Abels (2. oktoober 1898 Pärnu – 30. oktoober 1967) oli Eesti poliitik, Eesti NSV põllutöö rahvakomissar. Georg Abels sündis Pärnumaal, vaesuse tõttu ei suutnud haridusteed lõpetada ning alustas varajases nooruses tööd lauavabriku lihttöölisena. Lauavabrikus valitsenud halbade tööohutuse tõttu sattus ta kättpidi mehhanismide vahele ja kaotas käelaba. Pärast haiglat keeldus lauavabriku omanik talle tööõnnetuse kompensatsiooni maksmast. Järgnesid asjatud käigud ametiasutustesse, kusagilt polnud abi loota. Lõpuks saabus abi Pärnumaa põrandaalustelt kommunistidelt, kes ta oma ridadesse värbasid. Aastal 1921 oli G. Abels Eestimaa Kommunistliku Partei liige, aastatel 1922–1924 ja 1939–1940 illegaalse EKP Pärnumaa komitee liige. Ta oli 29. veebruarist 1924 kuni väljalangemiseni 22. märtsil 1924 II Riigikogu liige (Jaan Tombi asemel). Pärast väljalangemist sai tema asemel Riigikogu liikmeks Eduard Luts. Aastal 1924 arreteeriti G. Abels Pärnus ja mõisteti 149 protsessil süüdi ja ta sai karistuseks eluaegse sunnitöö, millest vabanes 1938. aasta amnestiaseaduse läbi. Pärast 1940. aasta juunipööret ja Eesti NSV moodustamist määrati ta 26. augustist 1940 Eesti NSV põllutöö rahvakomissar ja Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu liikmeks, kellena töötas kuni 15. septembrini 1945. G. Abels oli aastatel 1941–1952 EKP KK liige ja valiti ka Eesti NSV Ülemnõukogu I–V koosseisu liikmeks. Aastatel 1945–1950 Kultuurhariduslike Asutuste Komitee esimees ja 1950–1953 Maaparanduse Peavalitsuse ülem. G. Abels oli ka 1964. aastal avatud kino Kosmos direktor. 1947–1950 oli ta Eesti Maaspordi Liidu Jõud presiidiumi esimees ja 1953–1957 Loengute Keskbüroo direktor. 1950 Lenini orden 1964 Eesti NSV teeneline kultuuritegelane Ringvaade "Nõukogude Eesti nr.9", 1964 "Kohtumine kommunistiga". Maaleht 2001 Biograafia ESBL-is
LeMill

LeMill on veebipõhine keskkond õpimaterjalide otsimiseks, loomiseks ja jagamiseks. LeMill on vikilaadne keskkond, kus sisu loob kogukond ning keskkonna kasutamiseks piisab veebibrauserist. Loodud sisu on avaldatud Creative Commons Attribution-ShareAlike 2.5 litsentsi tingimustel. LeMilli koduleht Lemilli tarkvara koduleht Õppematerjalide loomine LeMilli keskkonnas
Celtic Woman

Celtic Woman on 2004. aastal iiri helilooja David Downesi loodud ja tema juhtimisel tegutsev iiri naisvokaalansambel, mille praegusse koosseisu kuuluvad lauljad Chloë Agnew, Máiréad Carlin, Lisa Lambe ja Susan McFadden ning viiuldaja Máiréad Nesbitt. Ansambli endised liikmed on Órla Fallon, Lynn Hilary, Méav Ní Mhaolchatha, Deirdre Shannon, Lisa Kelly, Alex Sharpe ja Hayley Westenra. Ansambel viljeleb muusikat traditsioonilistest keldi meloodiatest poplaulude ja klassikani. Ansamblilt ilmunud albumid: "Celtic Woman", "Celtic Woman:A Christmas Celebration", "Celtic Woman:A New Journey", "Celtic Woman: The Greatest Journey", "Celtic Woman: A Celtic Family Christmas", "Celtic Woman: Songs from the Heart", "Celtic Woman: Lullaby", "Celtic Woman: Believe", "Celtic Woman: An Irish Journey", "Celtic Woman: A Celtic Christmas" ja "Celtic Woman: Home for Christmas" Ansambel on korraldanud arvukalt ringreise. Celtic Woman Chloë Agnew David Downes Órla Fallon Lisa Kelly Méav Ní Mhaolchatha Máiréad Nesbitt Hayley Westenra Deirdre Shannon
Ostankino teletorn

Ostankino teletorn on Moskvas asuv raudbetoonist teletorn. Aastatel 1967–1976 oli see maailma kõrgeim torn. Selle kõrgus on 540 m (mõnedel andmetel 537), vaateplatvorm asub 360 m kõrgusel. Pärast pikki arutelusid ja analüüsi otsustati torn rajada rõngasvundamendile (diameeter 65 m, paksus 3–4,5 m). Vundamendiaugu rajamine algas 1960. Torni ehituse käigus rajati ehitusplatsile betoonitehas, kus pesti liiv ja killustik ning segati valmis betoon. Kasutati parimat tsementi, mida Moskva-lähedastest tsemendivabrikutest saada oli. Samas oli ka välilabor betooni kvaliteedi pidevaks kontrolliks. Ehitus takerdus korduvalt insenertehniliste vaidluste ja lahkarvamuste tõttu. Selle tulemusel tugevdati vundamenti ja alles 1964 algas torniosa ehitus (seina paksus allosas 40 cm, ülaosas 35 cm). Torn valmis 1967. 27. augustil 2000 puhkes tornis kaablite ülekoormuse tagajärjel tulekahju. Hukkus kolm inimest. Moskva ümbrus jäi telepildita ja ka paljud teised piirkonnad jäid ajutiselt levita (säilis ainult NTV levi). Torni konstruktsioonid kahjustusid sedavõrd, et kaaluti selle lammutamist. Eriti said tules kannatada torni siseseintele kinnitatud eelpingestustrossid (kokku oli tornis 150 erinevates torni kõrgustes lõppevat, vundamendist algavat eelpingestustrossi, millest torni tipuossa ulatus 60), millest paarkümmend katkes ning oli reaalne torni varisemise oht. Siiski suudeti torn remontida ja säilitada. 25. mail 2007 oli tornis taas tulekahju. Põleng oli ühel vaateplatvormil. See tulekahju suudeti siiski kiiresti kustutada ja suuri kahjustusi tornile ei tekkinud. Torni on kasutatud ka langevarjuhüpeteks. Ostankino telekeskus
Alcántara sild

Alcántara sild on sild Hispaanias Alcántaras üle Tejo jõe. Geograafilised koordinaadid: 39° 43′ 20″ N, 6° 53′ 23″ W Kivist, majesteetlik, sügava jõesängi kohal kõrguv kaarsild. Kuue poolkaarega, millest suurim 30 m avaga (mõnedel andmetel 28 m). Kõrgus veepinnast 52 m. Silla ehitasid aastatel 88–100 roomlased (Gaius Julius Lacerus). Kogupikkus 180 m. Oli sõdade käigus 18.–19. sajandil osaliselt purustatud, kuid taastati insener Alejandro Milláni poolt aastatel 1856–1859. Kasutusel maanteesillana tänapäevani. Praegu asub sillast 600 meetrit ülesvoolu hüdroelektrijaama tamm. Alcántara nimi (القنطرة) tähendab araabia keeles 'sild' (al-qanţarah).
Leelismetallid

Leelismetallid on perioodilisussüsteemi IA rühma kuuluvad metallilised elemendid. Need on: liitium naatrium kaalium rubiidium tseesium frantsium Nimetus "leelismetallid" tuleneb sellest, et rühma kahe peamise esindaja – naatriumi ja kaaliumi – hüdroksiidid on tuntud leeliste nime all. Vaba kaaliumi ja naatriumi õnnestus sulatatud leeliste elektrolüüsimisel esimesena saada 1807. aastal inglise keemikul Humphry Davyl. Et leelismetallide aatomitel on väliskihis ainult üks elektron, mis asub tuumast kaugel, loovutavad nad selle elektroni väga kergesti, muutudes positiivse laenguga ioonideks. Elektronide väliskihi ja eelviimase kihi ühesugusest ehitusest on tingitud kõikide leelismetallide omavaheline sarnasus, erinevused seisnevad peamiselt suurema järjenumbriga elementide kõrgemas keemilises aktiivsuses. Keemiliste omaduste poolest kuuluvad leelismetallid kõige aktiivsemate elementide hulka – nad on väga tugevad redutseerijad. Looduses esinevad leelismetallid üksnes ühenditena. Naatrium ja kaalium kuuluvad maakera kõige levinumate elementide hulka: naatriumkloriid (sool) sisaldub merevees ning moodustab paiguti võimsaid kivisoolalademeid. Suurtes kogustes leidub ka teisi naatriumsoolasid: naatriumnitraati, naatriumkarbonaati (sooda) ja naatriumsulfaati. Looduslikest kaaliumisooladest on levinuim kaaliumkloriid. Teised leelismetallid on looduses palju vähem levinud. Näiteks esineb frantsiumi looduslikult väga väikeses koguses aktiiniumireas (poolestusajaga kuni 22 minutit on ta kõige lühema poolestusajaga esimese 105 elemendi seas ja erinevalt suurema järjenumbriga elementidest pole frantsiumi puhul tõenäone seni avastamata pikema poolestusajaga isotoopide olemasolu). Kõik leelismetallid moodustavad hüdroksiide, mis lahustuvad hästi vees ja dissotsieeruvad, eraldades hüdroksiidioone. Leelismuldmetallid Keemiliste elementide perioodilisussüsteem
Tee ise

Tee ise, inglise keeles do it yourself ('tee seda ise'), kasutusel ka akronüümina DIY, on eri ringkondades ja subkultuurides laialt levinud mõiste. Põhiliselt on Tee ise tarbimiskultuuri vastane hoiak, mille keskne idee on teha asju ise ja mitte neid osta või lasta teha kinnimakstud professionaalidel. Tee ise-eetika lähtub eneseusaldusest, põhimõttest teha asju ise ja mitte minna kaasa massiga. Inimene, kes elab Tee ise-põhimõtete järgi, võib teha ise kõike, alates ravikuuridest ja riietusest, lõpetades majaehitamise, sisustamise, kujundamisega. Tee ise-mõtteviis vastandub tihti heaoluühiskonnas levinud isiksuse mandumisele ning inimese arengu ühekülgusele. Tänapäeval on Tee ise-eetika tihedalt (kuid mitte alati) seotud punkideoloogiaga, mis esindab individualismi, autoritaarsusevastasust, vaba mõtlemist ja moraali ning anarhismi. Tee ise-kultuur on põhiliselt levinud punk- ja indie rock'i muusikaga seotud subkultuurides. Neid muusikastiile ja Tee ise-eluviisi viljelevad bändid ei seo ennast tihti kommertsiaalsete heliplaadifirmadega, vaid rahastavad ise oma bändi tegevust. Näiteks Michael W. Dean tegi 2002. aastal dokumentaalfilmi "D.I.Y. or Die: How to Survive as an Independent Artist", mis räägib artistidest, kes üritavad jääda sõltumatuks ja Tee ise-kunstnikeks. Muusikas on Tee ise ilmselt levinud ka seetõttu, et kunstilisele eneseväljendusele viidatakse kui Tee ise osale. Näiteks on inimeste omaloomingut tasuta eksponeerivatele veebisaitidele DeviantArt.com ja Newgrounds.com viidatud sageli kui Tee ise-kultuuri väljundile internetis. Tee ise-kultuur on tihti seotud ka poliitilise aktivismiga. Tee ise-vaadetega inimesed õhutavad sageli vähemusgruppe valima ja oma õiguste eest seisma. Seda tehakse, et muuta arusaama, et üks inimene ei suuda midagi muuta ning protesteerimine on kasutu ja tulemusetu. Tee ise-kultuuri osadeks võib pidada ka skvottimist, loomakaitseaktiviste ja rohelisi. DIY culture, Justice? and Exodus DIY culture D.I.Y. OR DIE: How To Survive as an Independent Artist
Kaarma maalinn

Kaarma maalinn on linnamägi Saaremaal Kaarma-Kirikukülas, kirikust kirdes. Põhiplaanilt on maalinn peaaegu nelinurkne. Välismõõtmed 140 ja 120 m. Umbes 4800 ruutmeetri suurust tasast linnuseõue, mille keskel on märgatav kividega täidetud lohk, endine kaevuase. Linnust ümbritseb põhjaküljel sirge, mujal kaarjas kuni 5 m kõrgune vall. Selgelt nähtavad on ka väravakohad valli loode- ja kirdenurgas. Kaarmaa maalinnal on vähesel määral kaevanud J. B. Holzmayer 1860. aastal. Tema kirjelduste järgi on vall kuhjatud kividest ja mullast. Valli seest, välisküljelt ja linnust piiravast kraavist, millest leiti söestunud palgijuppe, mida kaevaja seostas linnuse puukindlustusega. Peale selle on linnuselt saadud üksikuid juhuleide 12.-13. sajandist, nende põhjal võib rajamise oletatavasti samasse perioodi dateerida. Henriku kroonikas Kaarmat ei mainita, ilmselt ei ulatanud sinna mandrilt lähtunud sõjakäigud. Nagu selgub Liivimaa vanema riimkroonikast, oli Kaarma maalinn (Hag Carmele) 1260.–1261. aastal toimunud ülestõusu ajal saarlaste väe kogunemiskohaks, kui sinna mindi varju Riia piiskopi, Tallinna foogti, Tartu ja Saare-Lääni piiskopi vasallide ühendatud vägede eest ja mille juures peeti lahing orduväega. Vaenlase väed laastasid Saaremaad, põlevate külade suits oli katnud kogu maa. Maalinn õnnestus vallutada tormijooksuga. Võitjad olevat saanud väga palju linnusesse varjule toodud saaki. Kaks ööd oli neil kulunud selleks, et kanda ja röövida linnusest ära kõik, mis seal oli. Saarlastel tuli veel kord tunnistada sakslaste ülemvõimu. Linnus Maalinn Friedrich Kruse: Necrolivonica., Dorpat 1842, (Tab. 62., Bauerberge (Ma-lin) auf den Inseln Mohne und Ösel - Carmel, Pilt) Kaarma maalinn kultuurimälestiste riiklikus registris
Ponte Sant'Angelo

Ponte Sant'Angelo on Vana-Rooma-aegne kivist kaarsild Roomas üle Tevere jõe. Sild ehitati Hadrianuse ajal.
Karuse linnus

Karuse linnus ehk Vatla linnuse maalinn ehk Vatla maalinn ehk Linnuse maalinn oli ringvall-linnus Läänemaal Kotsu muinaskihelkonnas, mis nüüdisajal asub Pärnu maakonnas Lääneranna vallas. Linnamägi asub Vatlast põhja pool Linnuse külas moreenseljaku loodeotsal. Umbes 1700 ruutmeetri suurust linnuseõue ümbritseb 2–5 m kõrgune ringvall, lääne- ja kaguküljel on väravakoht. 11.–13. sajandil oli linnus arvatavasti muistse Karuse kihelkonna keskus (Henriku Liivimaa kroonikas Cozzo). Linnamäest lõunas, kagus ja põhjas on säilinud muistset kultuurkihti, arvatavasti muinasaja taludest. Arheoloogilisi väljakavamisi on teinud 1972. aastal Evald Tõnisson. On oletatud, et Vatla linnamäel asus Henriku Liivimaa kroonikas mainitud Paehalle linnus. Eesti linnuste loend Sulev Vahtre. Muinasaja loojang Eestis : vabadusvõitlus 1208–1227. Tallinn : Olion, 1990. Lk 169 Karuse linnus kultuurimälestiste riiklikus registris Muistised | Vatla Linnuse Maalinn
Avignoni sild

Pont d'Avignon ehk Pont Saint-Bénezet oli kunagine sild Prantsusmaal Avignonis üle Rhône'i jõe. Ehitati 1171–1185. Oli pikim sild keskajal (umbes 20–21 sillakaart avadega 30,8 kuni 33,5 m), pikkusega umbes 900 m. Silla purustasid lõplikult 1668. aastal kevadised jõe üleujutused. Tänapäevani on säilinud ainult osa sillakaartest.
Kihelkonna maalinn

Kihelkonna maalinn oli linnus Saaremaal. Tänapäeval asub kunagine linnus Saare maakonnas, Kihelkonna alevikust umbes 5 km kirdes Odalätsi luidete alal. Umbes 1800 ruutmeetri suurust pikka ja kitsast linnuseõue kaitsesid külgedelt vallitaolised luited, otstes valli ei olnud. Vallide ülaosas leidub kive, sütt ja tukke. Maalinn oli kasutusel arvatavasti 10.–11. sajandil. Eesti linnuste loend Friedrich Kruse: Necrolivonica., Dorpat 1842, (Tab. 62., Bauerberge (Ma-lin) auf den Inseln Mohne und Ösel - Kielekund, pilt) Kihelkonna maalinn kultuurimälestiste riiklikus registris
Kuusalu Pajulinn

Kuusalu Pajulinn on soolinnuse ase Harju maakonnas Kuusalu vallas Kuusalu aleviku põhjaosas asuvas väikeses soos. Arheoloogilistel väljakaevamistel, mida tegi 1936. aastal Marta Schmiedehelm, selgus, et umbes 2000 ruutmeetri suurust linnuseõue oli ümbritsenud 4–5 m laiune kivivall, mis oli ehitatud soopinnale laotud männipalkidest alusele. Linnuseõuelt turba alt leiti kuni 20 cm paksune odra-, rukki-, nisu- ja herneterade kiht, mille alla oli pandud kasetohtu. Linnus oli kasutusel 11. sajandil. Eesti linnuste loend Kuusalu Pajulinn kultuurimälestiste riiklikus registris
Muhu maalinn

Muhu maalinn oli linnus, mis asus Saare maakonnas Muhu valla edelaosas Linnuse küla tasasel põllul. Linnamäel ümmargust õue (umbes 3500 ruutmeetrit) ümbritsenud ringvallist veeti suurem osa Väikese väina tammi ehitusmaterjaliks, säilinud valli osad on 5–8 m kõrgused. Valli põhja- ja lõunaküljel on väravakäik. Ringvalli äravedamisel saadi 2 aardeleidu, neis on hõbe- ja pronksehteid, ripatsina kantud hõbemünte, klaashelmeid ja kaalud koos kapsliga. Arvatavasti peideti aarded veebruaris 1227. aastal, kui maalinna orduvägede poolt piirati ja vallutati. Muhu maalinna piiramist kirjeldab ka Henriku Liivimaa kroonika. Muhu maalinna siseõu. Keskel mälestusmärk muinaseestlastele. Mälestusmärk muinaseestlastele. Muhu maalinna kõrge vall. Eesti linnuste loend Friedrich Kruse: Necrolivonica., Dorpat 1842, (Tab. 62., Bauerberge (Ma-lin) auf den Inseln Mohne und Ösel - Pilt: Muhu maalinn) Johann Karl Bähr: Die Gräber der Liven: Ein Beitrag zur nordischen Alterthumskunde und Geschichte., Dresden: Rudolf Kuntze 1850, Pilt Muhu maalinn kultuurimälestiste riiklikus registris Muhu maalinn
Ostankino

Tehniline Telekeskus Ostankino (vene keeles Телевизионный технический центр «Останкино») on Venemaa riigiettevõte Moskvas, mis rendib välja talle kuuluvas telekompleksis ruume ja tehnilisi seadmeid telekanalitele telesaadete salvestamiseks ja eetrisse laskmiseks. Ostankino telekeskus asub Moskvas aadressil ulitsa Akademika Koroljova 12, 19 ja 21. 13-korruseline hoonekompleks on kasuliku pinnaga 154 000 m². Selles asub 32 stuudiot. 2012. aastal oli ettevõtte käive 3 miljardit rubla. Ostankinos on rentnike seas telekanalid Pervõi Kanal, NTV, NTV-Pljus, Matš TV ja hulk teisi teletööstuse ettevõtteid. Ostankino telekeskuse peadirektor on 2006. aastast ehitusinseneri haridusega Mihhail Šubin (sündinud 1956). Ostankino teletorn  Ostankino – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Ostankino telekeskuse koduleht
Akvedukt

Akvedukt ehk sildveejuhe (ladina sõnast aquaeductus 'veejuhe') on sillataoline rajatis, mis kannab üht või mitut veekanalit. Akvedukt võib olla ka lahtine, aga on tavaliselt saastumise ja aurumise vältimiseks kaetud. Vanimad teadaolevad niisutuskanalite ja veerennide süsteemid on pärit Indiast ja Lähis-Idast. Teadaolevalt vanim suurehitis veejuhtmena on pärit Niinive lähistelt Jerwanist. See juhtis Niinive linna joogivett. Selle ehitise peaarhitekt oli Sanherib ja see valmis 691 eKr. Muinaskreeklased juhtisid vett maa-aluseid torusid mööda ainult lühikeste vahemaade taha, aga rajasid nende jaoks tunneleid isegi läbi mägede. Akvedukte rajati palju Vana-Roomas joogi- ja tarbevee juhtimiseks mägijõgedest linnadesse. Rooma jõudis 14 akvedukti kaudu 0,7 miljonit m³ vett päevas. Nendest vanim, 16,5 km pikkune Aqua Appia valmis 312 eKr ja viimase laskis ehitada Claudius. Kõige pikem oli Kartaagos olev 132 km pikkune akvedukt, mis valmis Hadrianuse valitsemisajal. Kölni jaoks valmis 88 km pikkune akvedukt, mis algas Eifeli platoolt. Tänapäeval on kõige paremini säilinud Nimes'i lähedal asuv Pont-du-Gard. Umbes sajas Vana-Rooma linnas oli vee saamiseks üks või mitu akvedukti. Veerennide valmistamiseks kasutati algselt õõnsaid puutüvesid ja bambusevarsi. Akvedukt kulges allikast kuni linna piiril oleva jaotusbasseinini. Teel läbis ta veemahuteid ja kohati oli akveduktis õhu väljalaskeavasid. Jaotusbasseinist said vett eelkõige avalikud kaevud. Seejärel, kui linna kaevud olid rahuldatud, anti vett avalikele saunadele ja purskkaevudele. Lõpuks, ainult paagi kõrgeima veetaseme korral, anti vett eratorustikesse. Vesiratas Viadukt "Keskkonnasõnaraamat 2004". Originaali arhiivikoopia seisuga 7. veebruar 2012. Vaadatud 30. novembril 2010. Antiigileksikon, 1. kd., lk. 26
Mikojan-Gurevitš MiG-21

Mikojan-Gurevitš MiG-21 (vene keeles МиГ-21; NATO koodnimi Fishbed, kaheistmelise lennuki versiooni koodnimi Mongol) on Nõukogude Liidus Mikojan-Gurevitši konstrueerimisbüroos projekteeritud ja ehitatud reaktiiv-hävituslennuk, mis võeti relvastusse 1959. aastal. Lennukit müüdi NSV Liidu mõju all olnud riikidele ja ka sõbralikele riikidele; ehitamisõiguseid müüdi Hiinale ja Tšehhoslovakkiale. Lennukist ehitati 15 versiooni. MiG-21 on üks arvukamaid reaktiiv-hävituslennukeid (üle 10 000), mis on mõne riigi lennuväe relvastuses senini. MiG-21 võib näha ka Tartu Lennundusmuuseumis. MiG-21 on deltatiivaga sõjalennuk, mille keres asub üks reaktiivmootor. Lennuki esialgsel versioonil ei olnud radarit ja lendureid juhendati sihtmärgi juurde maa pealt. Hiljem ehitatud lennuki versioonidele paigaldati ka radar. Algselt relvastatud kahe kaliiber 30 mm, seejärel 23 mm automaatkahuriga GŠ-23L ja rakettidega. Meeskond: 1 Pikkus: 15,76 m Tiivaulatus: 7,15 m Tiiva pindala: 22,95 m² Kõrgus: 4,12 m Tühimass: 5350 kg Täismass: 8726 kg Suurim lennukaal: 9660 kg Mootor: 1 x Tumanski R-25-300 turboreaktiivmootor 55 kN, forssaažil 68,5 kN Kiirus: 2230 km/h (Mach 2,05) optimaalsel kõrgusel, merepinna kõrgusel 1300 km/h (Mach 1,05) Tegevusraadius: 1225 km, lisakütusepaakidega 1470 km Lennulagi: 19 000 m (62 300 jalga) Mig 21 F13 Mig 21 Fishbed D Mig 21 Fishbed H/J Mig 21 bis Fishbed L/N
Kooraste Pikkjärv

Pikkjärv (ka Kooraste Pikkjärv) on järv Põlvamaal Kanepi vallas Truuta ürgorus. Järv kuulub Kooraste Pikkjärve hoiuala koosseisu. See jääb Koorastest 3 km lääne poole, Kooraste–Vidrike tee naabrusse. Ülal looklevalt teelt, kõrgelt Truuta ürgoru servalt avaneb majesteetlik vaade all orus asuvale järvele. Pikkjärvega samas ürgorus asuvad veel Vidrike järv, Voki järv, Lambahanna järv, Nahajärv, Sinikejärv, Lubjaahju järv, Liinu järv, Vaaba järv ja Hatsikõ järv. Järved on omavahel ühenduses läbi nende voolava Sillaotsa jõe kaudu. Järve pindala on 9,9 ha ja suurim sügavus umbes 15 m. Tüpoloogiliselt kuulub järv kalgiveeliste eutroofsete järvede hulka. Vesi on rohekaskollane kuni kollakaspruun. Fütoplanktonit on järves vähe, zooplanktonit aga tunduvalt rohkem. Põhjaloomastikku on vähe, kuid leidub haruldast kaaniliiki Haemanteria costata. Kalastik on rikkalik. Leidub latikat, särge, ahvenat, haugi, linaskit, viidikat, roosärge, kiiska ja kokre. Aare Mäemets. Eesti NSV järved ja nende kaitse. Tallinn 1977. Pikkjärv keskkonnaportaalis
Chupacabra

Chupacabra ehk chupacabras (ka El chupacapra; hispaania keeles 'kitseimeja') on väidetav kassi- kuni karusuurune olend, kes tapvat koduloomi, peamiselt kitsi, imedes neist vere välja. Esmakordne kirjeldus anti 1994. aastal, mil olendit märgati Puerto Ricos. Hiljem on teateid veretuks imetud kitsedest nii Põhja- kui ka Lõuna-Ameerikast. Texases nähti müstilist vampiirkoera (fotod)
Adelina Patti

Adelina Juana Maria Patti (19. veebruar 1843 Madrid – 27. september 1919 Craig-y-Nosi loss, Wales) oli itaalia ooperilaulja. Tolle aja diivade Jenny Lindi ja Christina Nilssoni kõrval oli Patti üks 19. sajandi kuulsamaid ooperilauljaid. Ta oli tuntud oma lüürilise hääle ilu ja bel canto tehnika ületamatu kvaliteedi poolest. Giuseppe Verdi nimetas teda suurimaks ooperilauljaks, keda ta oli kuulnud. Ta sündis tenor Salvatore Patti (1800–1869) ja sopran Caterina Barilli (suri 1870) noorima lapsena. Tema vanemad olid itaallased, kes Adelina sünni ajal töötasid Hispaanias. Isa oli sitsiillane ja sellepärast oli Adelina lapsena Mõlema Sitsiilia Kuningriigi kodanik. Tema kaks esimest abikaasat olid prantslased ja sellepärast oli ka Adelina hiljem Prantsusmaa alam. Adelina lapsepõlv möödus New Yorgis, kuhu tema vanemad olid kolinud. Tema lapsepõlvekodu on säilinud. Tema vanemad õed Amalia ja Carlotta Patti olid samuti lauljad. Ka Adelina laulis elukutselisena lapsepõlvest peale. Ta arendas endas välja koloratuursoprani ja usutavasti õppis ta palju laulmistehnikat oma õemehelt Maurice Strakoschilt, kuigi Adelina ise, nagu paljud kuulsad lauljad tollal, väitis hiljem, et on täielikult iseõppija. Patti tegi oma ooperidebüüdi 1859. aastal New Yorgis, kui ta 16-aastaselt laulis Gaetano Donizetti ooperis "Lucia de Lammermoor". 1862. aastal laulis Patti John Howard Payne'i laulu "Kodu, kallis kodu" Valges Majas Abraham ja Mary Lincolnile, kes leinasid oma tüüfusse surnud poega Williet. Lincolnid olid esitusest pisarateni liigutatud ja soovisid laulu kordamist. Sellest ajast jäi "Kodu, kallis kodu" Pattiga seotuks ja ta esitas seda lisapalana paljudel kontsertidel. Oma õitseajal nõudis Patti ühe õhtu eest 5000 USA dollarit kullas ühe öö eest enne etendust. Tema lepingud sätestasid, et kontserdikuulutustel peab tema nimi olema kõige üleval ja suuremana kui ükskõik missugune teine nimi, ning et ehkki tal on õigus osaleda kõigil kontserdiproovidel, ei ole tal kohustust üheski osaleda. Tema impressaario James Henry Mapleson kirjeldas oma memuaarides Patti kangekaelset iseloomu ja teravat ärivaistu. Väidetavalt õpetas Patti oma papagoi iga kord, kui Mapleson tuppa astus, karjuma "Cash! Cash!" ("Raha! Raha!"). Gioachino Rossini "Sevilla habemeajaja" (Rosina) Giuseppe Verdi "Rigoletto" (Gilda) Giuseppe Verdi "Traviata" (Violetta) Giuseppe Verdi "Aida" (Aida) Charles Gounod "Faust" (Margarethe) Léo Delibes "Lakmé" (Lakmé) Gaetano Donizetti "Lucia de Lammermoor" Sadie, Stanley, toim (1997). The New Grove Dictionary of Opera. Kd 3. New York: Macmillan Reference Limited. Lk 918. ISBN 978-0-1997-6477-8.