laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Tartu Biotehnoloogia Park

Tartu Biotehnoloogia Park (inglise keeles Tartu Biotechnology Park, TBP) on Tartu teaduspark, mis tegutseb biotehnoloogia, meditsiini ja veterinaarmeditsiini valdkonnas, pakkudes ettevõtetele ja teadusasutustele arendus- ja konsultatsiooniteenuseid. Arengule aidatakse kaasa ruumide rentimise, koostöösidemete loomise ja ettevõtete rajamise toetamisega. Tartu Biotehnoloogia Pargi eesmärk on luua Eestis biotehnoloogiaettevõtete arengut soosiv keskkond. Tartu Biotehnoloogia Park AS asutati detsembris 2001, äriregistrisse kanti see 7. jaanuaril 2002. Ainus juhatuseliige on Andrus Tasa. Algselt kaaluti biopargi asukohana Tartu Ülikooli biomeedikumi naabrust, kuid praeguseks asub TBP aadressil Tiigi 61b. Pargi rajamisel oli üks suurimaid aktsionäre Rootsi tervishoiuprojektide konsultatsioonifirma Scandinavian Care AB, kes koostas ka Eesti haiglate arengukava, kuid ühelegi osanikule ei kuulunud üle 25 protsendi. Nils Niitra Biotehnoloogiafirmad teevad Tartusse biopargi Tartu Postimees, 14. veebruar 2002 Tartu Biotehnoloogia Pargi koduleht Nils Niitra. Biotehnoloogiafirmad teevad Tartusse biopargi. Tartu Postimees, 14. veebruar 2002 Eesti Biotehnoloogia kasvuraskused. Novaator, 11. veebruar 2005 Tartu Biotehnoloogia Park ehitab ligi kaks tuhat ruutmeetrit kontori- ja laboripinda. Äripäev, 11. märts 2008 Tartu Biotehnoloogia Park ettevõtluse kasvulava. Postimees, 6. juuni 2008 Vilja Kohler. Päästev dušs ootab keemikut koridoris. Postimees, 8. oktoober 2008 Tehnopoli koduleht, 5. jaanuar 2009 Teadlased hakkavad 25 miljoni krooni eest kloonima insuliini lüpsvat lehma. Eesti Päevaleht 13. märts 2009 Andrus Tasa. Biotehnoloogia edust. Postimees, 10. veebruar 2010 BioMed Inkubaator toetab kõrge potentsiaaliga biotehnoloogia ja meditsiiniettevõtete arengut. Eesti Arst (2012) Viljakusravi uueks ekspordiartikliks kajastas TBP inkubanti F-Est OÜ-d. Äripäev, 1. juuni 2012 http://www.aripaev.ee/uudised/2012/06/01/viljatusravi-uueks-ekspordiartikliks Jakub Chrustowicz. What drives the development of the Estonian life science sector?, Part I, CEbiotech.com, 29. märts 2013 Jakub Chrustowicz. What drives the development of the Estonian life science sector?, Part II, CEbiotech.com, 29. märts 2013
Taavi Tatsi

Taavi Tatsi (sündinud 23. märtsil 1978) on eesti meediakommunikatsiooni spetsialist, loodushoidja, orienteerumise edendaja ja tõlkija. Ta lõpetas 2001. aastal Tartu Ülikooli lähiajaloo bakalaureuseõppe (lisaks läbis ülemastmes filosoofiaõpingud), ning sai 2006. aastal samas magistrikraadi konverentsitõlke erialal. 2013. aastal kaitses doktoriväitekirja meedia ja kommunikatsiooni erialal, mis käsitles muuseumi kuraatorite ja külastajate identiteeti. 2016. aastal lõpetas Luua Metsanduskooli metsakasvatuse erialal. Ta töötas Eesti Rahva Muuseumis teadurina aastatel 2008–2013. 2022. aasta seisuga töötab RMK Lõuna-Eesti piirkonna teabejuhina Pähni külastuskeskuses. Ta on ansambli Tsõdsõpujaleelo liige. Tegeleb orienteerumise ja orienteerumisvõistluste korraldamisega. Pääsenud ka 20. sajandi mõjukaimate orienteerumise edendajate nimekirja. "Transformations of museum-embedded cultural expertise". "Pähni külastuskeskus". "Eestlased püüavad kodusel rogaini EM-il medalisadu jätkata". "Orienteeruja 1 (54) 2001". Taavi Tatsi Eesti Teadusinfosüsteemis Taavi Tatsi Eesti Rahva Muuseum
Voluut

Voluut (ladina keeles voluto ˈkeerdutõmbunudˈ; prantsuse keeles volute ˈrullitõmbunud, rullitisˈ) on ühest ja/või mõlemast otsast spiraalselt kokkurullitud otstega paelakujuline ornament või kaunistuslik ehisvorm. Kasutati näiteks üleminekul vertikaalselt ehitusosalt horisontaalsele. Voluut on iseloomulik joonia sambale, esineb ka korintose ja komposiitkapiteelis ning klassikalistes konsoolitüüpides. Keskajal voluuti ei kasutatud, kuid esineb uuesti Itaalia kõrgrenessansist alates ja sellest tulenenud stiilivariantides, eriti barokis.
Vahvärk

Vahvärk (saksa sõnast Fachwerk) on alates keskajast levinud dekoratiivne seinakonstruktsioon, kus vertikaalselt, diagonaalselt ja horisontaalselt asetatud puidust sõrestiku vahel on savi, tellised vm. materjaliga täidetud ja krohviga kaetud pind. Sõrestik jäetakse enamasti nähtavale. Kasutusel eelkõige Saksamaal, Põhja-Prantsusmaal ja Inglismaal keskajast kuni 20. sajandi alguskümnenditeni. Eestis on seda kasutatud vähe (Tallinnas, Pärnus jne). "Kunstileksikon", Eesti klassikakirjastus, 2001. Lk. 459
Vahtra-pigilaik

Vahtra-pigilaik (Rhytisma acerinum) on pigilaiguliste sugukonda pigilaigu perekonda kuuluv seeneliik. Vahtra-pigilaik on parasiitseen, mis põhjustab lehtede pigilaiksust, eelkõige vahtral. Algul moodustuvad lehtedele heledad, enamasti umbes sentimeetrise läbimõõduga täpid, lehtede langemise ajaks on täpid pigimustad ja läikivad. Püsivat kahju seen puule ei tee. Vahtra-pigilaik on tundlik õhureostuse (eriti vääveldioksiidi) suhtes ja seetõttu peetakse teda õhu puhtuse näitajaks. Vaher on kevadel mesine ja sügisel kuldne Vahtra-pigilaik andmebaasis eElurikkus
Vööndkaar

Vööndkaar on kaar, mis toetab võlvistikku ja jaotab selle võlvikuteks. Tavalisem vööndkaare vorm on ristvööndkaar, mis nii silinder- kui ka ristvõlvides alati kulgeb löövi suunaga risti, kuid ühtlase ruumikõrgusega kodakirikutes esineb ka pikivööndkaar, mis kulgeb paralleelselt löövi suunaga. Enamasti olid vööndkaared laotud kiilkividest, suurematest kui võlvikivid, ning need toetusid enamasti eendtugedele seinas, näiteks seinapiilaritele või poolsammastele. Silindervõlvi puhul toetas ja jaotas ta võlvi ning ühtlasi liigendas rütmiliselt lagedat võlvipinda. Esimesed katsed silindervõlviga lööve katta jäid 10. sajandisse ja kui kesklöövi hakati ristvõlviga katma, säilis tava kujundada jämedad vööndkaared ruumi liigendava elemendina. Gooti arhitektuuris oli olemas nii toetav kui liigendav funktsioon, võlvikuid eraldavad vööndkaared olid profileeritud ja sageli kujundatud veidi laiematena kui võlviroided. Hilisgooti ehitiste keerukates ornamentaalse roidestikuga võrk-, lehvik- ja kärgvõlvlagedes puuduvad vööndkaared enamasti hoopiski. Conquesi Sainte-Foy kloostrikiriku vööndkaared Fontenay kloostrikiriku teravkaarne silindervõlv vööndkaartega Vezelay basiilika ristvõlvidega lagi jämedate vööndkaartega Vezelay basiilika põhjapoolne külglööv Avila katedraali kooriruumi vööndkaared on roietega sarnase profiiliga, kuid nelitist eraldav vööndkaar on laiem Reimsi katedraali gooti ristvõlvlagi vööndkaartega Münsteri Lambertikirche on näide kodakiriku piki- ja ristvööndkaartest Annaberg-Buchholzi Püha Anna kirikus puuduvad vööndkaared üldse Kunstileksikon. Eesti Klassikakirjastus, 2001
Mihkel Soon

Mihkel Soon (sündinud 16. detsembril 1980) on eesti pillimeister. Ta on õppinud ökoloogiat, uurinud putukaliike vanades metsades ja saanud Tartu Ülikoolis Asko Lõhmuse juhendatavana bakalaureusekraadi.[viide?] Mihkel Soon on ansamblite Tsõdsõpujaleelo ja Sinimaniseele liige. Ta on tunnustatud väikekannelde meister. 2019 stipendium "Ela ja sära" Soon kasvas üles Võhu külas Virumaal. Ta on bioloog Enn Soone poeg. 2006. aasta suvest on ta abielus Katrin Soonega (sündinud Valk). Tal on neli last. Villu Soon on Mihkel Soone vend. Metsanduslikud uurimused[alaline kõdulink] Kandlemeister Mihkel Soon[alaline kõdulink] Kandlemeister Mihkel Soon Elolinõ: Puutöö ETV 2006
Charles Michel

Charles Yves Jean Ghislaine Michel (sündinud 21. detsembril 1975) on Belgia jurist ja poliitik, kes on alates 1. detsembrist 2019 Euroopa Ülemkogu eesistuja. 11. oktoobrist 2014 kuni 27. oktoobrini 2019 oli ta Belgia peaminister. Ta on alates 2011. aastast prantsuskeelse liberaalse erakonna Mouvement Réformateur esimees. Charles Micheli isa on Belgia ja Euroopa Liidu poliitik Louis Michel.
Vinjett

Vinjett (prantsuse sõnast vignette 'väike viinapuu') on teose harilikult tiitellehel, algus- või lõppleheküljel või peatüki lõpul olev graafiline kaunistus. Vinjett ei seostu teose sisuga. https://web.archive.org/web/20141020062708/http://web3.nlib.ee/termin/public_term/termin/otsi (vaadatud 16.10.2014)
Tornikiiver

Tornikiiver ehk kiiver on mõjuvust taotlev torni katus. Kuju järgi jaotatakse kiivrid koonuse- või püramiidikujulisteks telkkiivriteks ja poolümarateks või sibulakujulisteks kuppelkiivriteks. Väike-Maarja kiriku tornikiivri taastamine Prangli kiriku tornikiivri sisemus
Kirikutorn

Kirikutorn on kirikuhoone juurde kuuluv torn. Enamikus kristlikes maades on torniga saal kiriku põhiskeem, kuigi sel pole teoloogilist põhjendust. Kellatorn Tornikiiver
Marusja Klimova

Marusja Klimova (vene keeles Маруся Климова; kodanikunimega Tatjana Kondratovitš, Татьяна Николаевна Кондратович; sündinud 14. jaanuaril 1961 Leningradis) on vene kirjanik ja tõlkija. Ta sündis Leningradis kaugsõidukapteni (hilisema Makarovi-nimelise Mereakadeemia prorektori ja Merelaevanduse esindaja Nicaraguas) perekonnas. Ta lõpetas Leningradi Riikliku Ülikooli filoloogiateaduskonna. Diplomeeritud filoloogina töötas ta tõlgina, kuid esteetilise nonkonformismi ideede mõjul ta hävitas oma ülikoolidiplomi ja töötas seejärel juhutöödel, sanitari ja koristajana. Hiljem ta taastas oma ülikoolidiplomi ning töötas teadustöötajana Iisaku katedraali muuseumis. 1980. aastatel oli ta seotud Leningradi underground-kultuuriga, 1990. aastate alguses elas ta Pariisis. 2006. aastal autasustati Marusja Klimovat Prantsuse kirjanduse ja kunsti ordeniga. "Siniveri". Vene keelest tõlkinud Ilona Martson. Loomingu Raamatukogu 31-33, 2014. "Majake Bois-Colombes'is". Vene keelest tõlkinud Ilona Martson. Loomingu Raamatukogu 34-37, 2016. " Blondid elajad ". Vene keelest tõlkinud Kristiina Bernhardt. Varrak, 2019.
Tiibhoone

Tiibhoone on enamasti peahoonega ühenduses olev külgehitis, abi- või lisahoone. Kunstileksikon. 2001. Eesti Klassikakirjastus, Tallinn. Lk 434.
Lauri Õunapuu

Lauri Õunapuu (sündinud 1. detsembril 1976) on eesti pärimusmuusik. Ta on ansamblite Metsatöll (alates 1999), Ülemakstud Rentslihärrad, Harju Mehed ja Sinimaniseele (alates 2002) liige ning Arhailise Meestelaulu Seltsi asutajaliige. On kuulunud ansamblitesse Messier ja Tsõdsõpujaleelo. Õunapuu on Vikerraadio saatesarja "Huvitaja" saatelõigu "Päritud laul" saatejuht. Ta on abielus pärimusmuusiku Meelika Hainsooga. Neil on poeg Laas ja tütar Lee. 2013 – "Külalaulik 1. Rahvalaule sajanditaguseilt Eesti külatänavailt", ISBN 9790540022105 2019 – "Papa laulik. Rahvalikke laule eelmise sajandi algusest", SP Kirjastus, ISBN 9790801713087 2016 Eesti Folkloorinõukogu auhind Teotugi 2020 Etnokulp (pärimusmuusika keskuse erikulp) 2021 stipendium "Ela ja sära" 2023 ajakirja Keel ja Kirjandus aastaauhind (artikli "Atlandi ookeani varjatud allhoovused" eest, mis vaatleb süvitsi Juhan Smuuli 1956. aastast pärinevas näidendis "Atlandi ookean" esitatud ja viidatud 22 laulu, nende mitmekesist tagapõhja ja tähendust tekstis). Jan Rahman (10. august 2010). "Hainsoo Meelika ja Õunapuu Lauriga. Maast ja mõtsast, laulust ja aost". Uma Leht. Vaadatud 5. august 2022.[alaline kõdulink] Lauri Õunapuu Metsatöllu kodulehel Eesti Folkloorinõukogu auhinna laureaat
Kuraniec

Kuraniec (valgevene-eesti transkriptsioonis Kuranets, valgevene Куранец) on agrolinnake (endine linn ja alev) Valgevenes Minski oblastis Vilejka rajoonis, Kuranieci külanõukogu halduskeskus. Agrolinnake asub samanimelisest raudteejaamast 200 meetri kaugusel. Asulas on keskkool, kultuurimaja ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on vanad kalmistud ja õigeusu kirik aastast 1870. Kuraniecis on sündinud Valgevene kunstnik Leŭ Alpiarovič. Kuranieci on esmamainitud 1519. aastal. Aastal 1539 ehitati sinna õigeusu kirik, aastal 1665 katoliku kirik. Selsamal aastal sai Kuraniec linnaõigused. Poola jagamisel läks Kuraniec aastal 1793 Venemaa koosseisu. Asula kuulus nüüd Vilno kubermangu, ühtlasi sai Kuraniecist alev. XIX sajandil toimusid Kuraniecis suured laadad. Pärast Esimest maailmasõda kuulus Kuraniec Poola koosseisu, 1939. aastast kuulus asula Nõukogude Liitu. Teise maailmasõja ajal tapeti Kuranieci juudid. Aastal 1954 sai Kuraniecist küla. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 29. juuni 2015. Vaadatud 27. juunil 2015.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)  Kuraniec – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Kuraniec YouTube'is
Aacheni piiskopkond

Aacheni piiskopkond (Dioecesis Aquisgranensis) on katoliku kiriku diötsees Kölni kirikuprovintsis. Piiskopi residents on Aachen ja katedraal Aacheni toomkirik. Diötsesaanpiiskop on 1994. aastast Heinrich Mussinghoff. Aacheni piiskopkond asetseb Saksamaa Nordrhein-Westfaleni liidumaa äärmises lääneosas. Ta piirneb Saksamaa Kölni peapiiskopkonnaga, Münsteri piiskopkonna, Esseni piiskopkonna ja Trieri piiskopkonna, Hollandi Roermondi piiskopkonna ja Belgia Liège'i piiskopkonnaga. Piiskopkonna pindala on 3937 km². Seisuga 31. detsember 2011 oli piiskopkonnas 1 110 948 katoliiklast. Praegune Aacheni piiskopkond asutati 13. augustil 1930. Koduleht
Vilejka

Vilejka (valgevene-eesti transkriptsioonis Vileika, poola keeles Wilejka, leedu keeles Vileika) on linn Valgevenes Minski oblastis, Vilejka rajooni halduskeskus. Vilejka asub Vilija jõe kaldal. Linna läbib Połacki ja Maładziečna vaheline raudtee. Haridust annavad neli keskkooli, internaatkool, laste spordikool ja muusikakool. Linnas on ka kultuurimaja, teater ja kolm raamatukogu. Vilejkas on kergetööstus ja toiduainetetööstus, seal toodetakse ehitusmaterjale, tegeletakse masinaehitusega ja töödeldakse puitu. Linnas antakse välja rajoonilehte «Шлях перамогі» ja ajalehte «Рэгіянальная газета» (endine rajoonileht). Linnas asub Venemaa laevastiku sideväeosa. Linnas on koduloomuuseum, seal asub ka kunstnik Nikadzim Silivanoviči näitusesaal. Vaatamisväärsusteks on veel vanalinn, XX sajandi alguses ehitatud raudteejaam, õigeusu kirik aastast 1865 ja aastail 1906–1913 ehitatud uusgooti stiilis katoliku kirik. Vilejkat on esmamainitud 1324. aastal. Toona asus seal Kuranieci riigimõis. Selle varasematest halduritest tuntuim on Mikołaj Radziwill Must. Aastaks 1567 oli mõisa juurde tekkinud samanimeline alev. Seoses administratiivse reformiga hakkas Vilejka kuuluma Vilniuse vojevoodkonda ja Asmiany maakonda. Nime Vilejka kasutatakse Kuranieci kõrval esimest korda aastal 1617. Aastal 1635 müüs Władysław IV Waza mõisa Gosiewskitele, 1667. aastal sai sellest Pacide valdus. Aastal 1727 sai alev õiguse kolm korda aastas laata pidada. Poola jagamisel läks Vilejka aastal 1793 Venemaa koosseisu. Aastal 1795 sai Vilejkast linn. Algul kuulus see Minski, hiljem aga Vilno kubermangu. Aastal 1810 laastas linna suur tulekahju. Pärast Esimest maailmasõda kuulus Vilejka Poola koosseisu. 1939. aastast kuulus asula Nõukogude Liitu. Teises maailmasõjas kaotas Vilejka enam kui 6000 kohalikku elanikku. Nõukogude ajal asus linnas 43. sideväeosa, seetõttu oli Vilejka kinnine linn. Aastal 1973 rajati linna juurde Vilija jõele Valgevene suurim veehoidla. Aastal 1998 rajati selle juurde ka hüdroelektrijaam. Vilejka õigeusu kirik Vilejka juutide hukkamispaik II maailmasõja ajal Vilejka katoliku kirik Alaksandar Ułasaŭ – Valgevene poliitik ja majandustegelane Zygmunt Młot-Przepałkowski – Poola sõjaväelane Ewa Maria Ostrowska – poola kirjanik Władysław Strzemiński – poola kunstnik Katarzyna Kobro – poola kunstnik Valery Pazdniakoŭ – valgevene arheoloog Źmicier Kazłoŭski – valgevene laulja Alaksiej Čubat – valgevene luuletaja Maria Górska-Zajączkowska – poola bioloog The population as of January 1, 2024 and the average annual population for 2023 in the Republic of Belarus by regions, districts, cities and urban-type settlements  Vilejka – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Linn valgevene fotoentsüklopeedias Vilejka Linna koduleht Linna mitteametlik koduleht Vilejka sõjaväebaas Venekeelne artikkel linna kohta Linn YouTube'is
Kauksi linnamägi

Kauksi linnamägi ehk Leerimägi on linnamägi Põlva maakonnas Põlva vallas Kauksi külas. Linnamägi paikneb Ahja jõe lisajõe Lutsu jõe lõunapoolsel kaldaneemikul. Läänes piirneb see soise madaliku ja ojaga. Linnamäest idas ja lõunas asub sooga lõppev tasandik. Seega on alust arvata, et muinaslinnus oli looduslikult hästi kaitstud. Linnuse ebatasane, selge kultuurikihita ovaalne õueala on 66 m pikk ja kuni 36 m lai. Pindala on 1800 m². Kagus paikneb linnuse välisküljel 7 m ja siseküljel 3 m kõrgune kuhjatud vall. Ülejäänud õueala piiravad vallid on madalamad (0,5–0,6 m). 1960. aastal on ligi pool linnuse lõuna- ja lääneosa õuepinnast lõhutud, kuna sinna rajati mäe kõrgepingeliin. 21. augustil 1951 tegi arheoloog Harri Moora proovikaevamise. Selle käigus leiti kaguvallist mõned savinõukillud. Vallist varisenud liiv ja ka otsavalli liiv sisaldasid rohkelt sütt. Seetõttu on alust arvata, et muinaslinnust ehitades oli peale liivavallide rajatud ka puitkonstruktsioone. Eesti linnuste loend E. Tõnisson, Eesti muinaslinnused. Tartu, Tallinn, 2008, lk 316. H. Moora, 21. august 1951. Kauksi linnamägi kultuurimälestiste riiklikus registris
Jumalasünnitaja

Jumalasünnitaja (kreeka keeles Θεοτόκος Theotókos, ladina keeles Dei Genitrix) ehk jumalaema (ladina keeles Mater Dei) on Jeesuse Kristuse ema Maarja autiitel, mis sisaldab kristlikku usuveendumust, et Jumala pojana austatav Jeesus Naatsaretist oli ühtaegu tõeline Jumal ja tõeline inimene. Pühima neitsi Maarja, jumalaema suurpüha peetakse katoliku kirikus 1. jaanuaril, kuni 1969. aasta kalendrireformini peeti 11. oktoobril õndsaima neitsi Maarja emaduse püha. Nimetust Theotókos kasutati esimest korda Ephesose kirikukogul 431. aastal Nestoriose vastu, kes õpetas, et Maarja sünnitas Kristuse (Nikaia I kirikukogu ja Konstantinoopoli I kirikukogu trinitaristliku õpetuse järgi Jeesuse Kristuse), kes oli ühtaegu tõeline inimene ja tõeline Jumal, mitte ainult Jumala poeg. Dogma sõnastamisel ei olnud esmane mitte väide Maarja kohta, vaid väide Jeesuse Kristuse kohta. Suhteliselt neutraalse kreeka sõna tõlkimine "jumalaemaks" katoliku kirikus on mõnedele evangeelsetele kristlikele konfessioonidele (kuid mitte luterlikele kirikutele) vastuvõetamatu, sest see sarnastavat Maarjat paganliku jumalannaga, mida väljendiga "jumalasünnitaja" olevat tahetud vältida. Katoliiklik dogmaatika näeb nimetust "jumalaema" "jumalasünnitaja" lihtsama sünonüümina. Teesi "Maarja sünnitas Jumala, aga ei ole tema ema", mis ülalmainitud hoiakust ilmneb, peab katoliku kirik just selle asja uuemaks sõnastuseks, mida kirikukogu tahtis hukka mõista. Siiski ei ole Dei genetrix ladina tekstides sugugi haruldane, mater Dei aga on kasutusel peamiselt "Ave Marias"; nii et sageli on tegu tõlkeküsimusega. Tiitli piibelliku kinnitusena tuuakse sageli ära Lk 1:43, kus Eliisabet nimetab Maarjat "mu Issanda ema". Antroposoofia peab Jeesuse ema nimetamist jumalaemaks valeks, sest Rudolf Steineri vaate järgi sai Jeesus Kristuseks alles Jeesuse ristimisel Jordanis (Jh 1:28–34). Jumalasünnitajat kujutavate idakiriku ikoonide hulgas eristatakse järgmisi varaseid tüüpe: Oranta - alates 4. sajandist. Jumalasünnitaja on kujutatud seisvana täispikkuses, mõlemad käed palveasendis üles tõstetud, Kas Jeesuslapseta või on ta tema rinnal ümmarguses medaljonis. Panhagia Platytera / Ennusmärgi Jumalaema - Jumalasünnitaja on kujutatud mõlema käega palveasendis, Jeesuslaps on tema rinnal ümmarguses medaljonis. Enamasti mitte täispikkuses Panachranta / Nikopoia - alates 6. sajandist. Jumalasünnitaja istub troonil Jeesuslast enda ees keskel põlvedel hoides. Hodegetria / Teenäitaja - alates 5. sajandist. Jumalasünnitaja hoiab last vasakul käsivarrel ja osutab talle parema käega. Dexiokratousa - sama mis hodegetria, kuid hoides last paremal käsivarrel ja osutades vasakuga. Eleousa / Glykophilousa / Heldimus - alates 9. sajandist. Jumalasünnitaja hoiab käel Jeesuslast, kes hoiab kinni tema kaelast ja on asetanud oma põse tema põse vastu. Galaktotrophousa - alates 7. sajandist. Jumalasünnitaja toitmas Jeesuslast rinnaga. Hagiosoritissa - alates 6.-7. sajandist. Jumalasünnitaja on kujutatud poolprofiilis ilma Jeesuslapseta, käed palveks tõstetud. Hans-Werner Schroeder. Der kosmische Christus, Urachhaus Vlg., Stuttgart 1995, lk 142.
Mari Vihmand

Mari Vihmand (sündinud 17. mail 1967 Tartus) on eesti helilooja. Aastal 1990 lõpetas ta Tallinna konservatooriumis kompositsiooniklassi ning 1997. aastal samas magistriõppe. Alates 1998. aastast elab Saksamaal, abielus saksa helilooja Rainer Bürckiga. 1996 Eesti Vabariigi kultuuripreemia (koos Alo Mattiiseni, Raimo Kangro ja Peeter Jalakaga; NYYD-festivalil esmaettekandele tulnud kolme lühiooperi eest) Biograafia, teoste loend ja helinäited Eesti Muusika Infokeskuses
Piskõ

Piskõ on kohanimi. Piskõ, küla Ukrainas Donetski oblastis Jassõnuvata rajoonis Piskõ, küla Ukrainas Tšernigivi oblastis Bobrovõtsja rajoonis
Piskõ (Donetski oblast)

Piskõ on küla Ukrainas Donetski oblastis Pokrovski rajoonis, umbes 10 km kaugusel Donetski keskusest loodes, umbes 2 km kaugusel Donetski lennuvälja läänepiirist. Piskõ kõrgus merepinnast on 189 meetrit. 2001. aasta rahvaloenduse andmeil elas asulas 2160 inimest. Donbassi sõja ajal, 2014. aasta sügisel, muutus asula pideva lahingutegevuse tõttu elamiskõlbmatuks. Küla territooriumil asub Donetski oblasti geograafiline keskpunkt. В Пісках залишилось лише шестеро жителів // «Українські національні новини», 27 серпня 2015 Пески: зона отчуждения // «Українська правда. Життя», 22 листопада 2014 (vene keeles) 16. oktoober 2014. Infovastupanu. Боевики практически разрушили село Пески. VIDEO (2:49) (ukraina ja vene keeles) 3. detsember 2014. Infovastupanu. Пески: Как живут в одном селе "Правый сектор" и сотня дончан. VIDEO (ukraina ja vene keeles) 29. detsember 2014. Liga Novosti. Террористы 12 раз обстреляли позиции сил АТО и атаковали Пески (vene keeles) 30. detsember 2014. Infovastupanu. "Азов" заявил о шести погибших в результате атаки боевиков в Песках (vene keeles) 3. jaanuar 2015. Infovastupanu. Террористы устроили "веселую" новогоднюю ночь украинским бойцам в Песках. ВИДЕО [Terroristid korraldasid Piskõs Ukraina võitlejatele "lõbusa" uusaastaöö. VIDEO (Vaba Euroopa, 5:53)] (vene ja ukraina keeles) 13. märts 2015, 00:57 UNIAN. Боевики наступали на Пески танками и стреляли из САУ, есть раненые (vene keeles) 13. aprill 2015. Infovastupanu. Дозорные пресекли атаку террористов в Песках: есть погибший, один воин попал в плен (vene keeles) 13. aprill 2015, 22:21. KorrespondenT.net. Север Донецка обстреливается (vene keeles) 1. oktoober 2015, 23:55. Infovastupanu. В окопах Песков: «У них «наверху» - перемирие, а у нас - бойня». ФОТОрепортаж (vene keeles) 8. veebruar 2016. BBC News Online. Return to the village on Ukraine's frontline (video 4:49, inglise/vene keeles) 9. veebruar 2016. BBC News Online. The elderly couple trapped on Ukraine's frontline (video 2:16, inglise/vene keeles) 18. veebruar 2016. BBC News Online. Living and loving on Ukraine's front line (inglise keeles)
Vilejka rajoon

Vilejka rajoon on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Minski oblastis Valgevenes. Rajooni pindala on 2454 km². 2012. aasta seisuga elas seal 49 700 inimest. Rajoon moodustati 1946. aastal. Rajoon koosneb järgmistest külanõukogudest: Alkovičy, Asipavičy, Chacienčycy, Daŭhinava, Iłla, Iža, Kaścianievičy, Kuranieci, Lubańi, Narači, Rabuńi, Sciešycy ja Viazynka külanõukogu. Halduskeskus on Vilejka linn. Teine tähtsam asula on Kuranieci agrolinnake. Rajoonis antakse välja rajoonilehte «Шлях перамогі» ja ajalehte «Рэгіянальная газета». Vilejka Kaścianievičy Višnieŭ‎ Iłla Vilejka veehoidla Rajooni tähtsamad jõed on Vilija ja selle lisajõed Strača, Naračanka, Ilija, Dzvinasa ja Servač. Rajoonis asub Vilejka veehoidla. Rajooni põhjaossa ulatub osaliselt Narači rahvuspark. Rajoon asub suuremalt osalt Narači-Vilija madalikul, lõunaosa asub aga Minski kõrgustikul. Kõrgused ulatuvad valdavalt 150–180 meetrit üle merepinna. Kõrgeim koht asub Chacienčycy küla lähistel (257,4 meetrit). 2012. aasta seisuga olid elanikest 93,89% valgevenelased, 4,48% venelased ja 1,63% oli teistest rahvustest. 84,23% elanike emakeeleks oli valgevene keel, 14,98% elanike emakeeleks oli vene keel. Koduse keelena kõneles valgevene keelt 61,38% elanikke, vene keelt aga 37,24%. The population as of January 1, 2024 and the average annual population for 2023 in the Republic of Belarus by regions, districts, cities and urban-type settlements  Vilejka rajoon – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Rajooni täitevkomitee koduleht (vene keeles) Rajooni kaart