laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
August Eberhard Müller

August Eberhard Müller (13. detsember 1767, Northeim, Saksamaa – 3. detsember 1817, Weimar) oli Saksa helilooja, organist ja dirigent. Muusikalise alghariduse sai Müller oma orelimängijast isalt, tema esimene avalik esinemine oli kaheksa-aastaselt. Seejärel õppis ta Johann Christoph Friedrich Bachi juures Bückeburgis, kus Müller töötas organistina Ulrichskirches 1788. aastani. 1789. aastast oli ta koorijuht, õpetaja ja organist Magdeburgis. Johann Friedrich Reichardti soovitusel, keda ta kohtas 1792. aastal Berliinis, sai Müllerist 1794. aastal Leipzigi Püha Nikolause kiriku organist. 1800. aastast oli ta Johann Adam Hilleri assistent, kelle surma järel 1804. aastal päris Müller Thomaskantori ameti. 1810. aastal sai temast Weimari hertsogi õukonnas kapellmeister. Müller esitas tihti repertuaaris Johann Sebastian Bachi teoseid ning aitas kaasa ka Viini klassikute muusika levikule. 1801. aastal dirigeeris ta esimest Joseph Haydni "Aastaaegade" ettekannet väljaspool Viini. Müller ise kirjutas muusikapalu klaverile, sealhulgas kaks kontserti, 14 sonaati ja mitmesuguseid kapritšosid. Ta kirjutas ka seitse flöödikontserti, teoseid flöödile ja orkestrile ning etüüde flöödile ja klaverile. Tema poeg Theodor Amadeus Müller (1798–1846) oli viiuldaja. Anleitung zum genauen und richtigen Vortrage der Mozart´schen Clavierconcerte in Absicht richtiger Applicatur. Leipzig 1797 La Clemenza di Tito / Opera seria composta da W. A. Mozart. Titus / ernsthafte Oper in zwei Akten von W. A. Mozart / aufs neue für das Klavier ausgezogen von A.[ugust] E.[berhard] Müller. Bei Breitkopf und Härtel in Leipzig. Pr. 2 Thlr. [1803; tema esimene klaveriarranžeering ooperist ilmus 1795]. August Eberhard Mülleri noodid, International Music Score Library Project Robert Eitner August Eberhard Müller Rmt: Allgemeine Deutsche Biographie (ADB). Vol 22, Duncker & Humblot, Leipzig 1885, p. 515–517. August Eberhard Müller Saksamaa riiklikus raamatukogukataloogis
René Reinumäe

René Reinumäe (sündinud 27. veebruaril 1978) on eesti skulptor. Ta on lõpetanud 1996. aastal Rakvere Reaalgümnaasiumi ning 2000. aastal Tartu Kunstikooli Pallas kiviraiumise ja skulptuuri erialal, 2004. aastal Eesti Kunstiakadeemia skulptuuri erialal (bakalaureuseõppes) ja 2012. aastal skulptuuri ja installatsiooni erialal (magistriõppes). Kaktus (2006), Tallinn, Magistrali kaubanduskeskuse juures Laila juuksurisalong (2007), Mädapea mõis Õunatuumafüüsik (2007), Tallinna Tehnikaülikool Hambad (2008), Pedvale skulptuuripark, Läti On pikem kui on lai ehk kollane vabadusekepp (2008), Eesti Ajaloomuuseum, Maarjamäe loss Oravad (2009), Baltic Sea Centre, Kellokoski, Soome Haigutav kunstnik (2011), Karepa küla, Kalame talumuuseum Boriss Jeltsini bareljeef (2013), Tallinn, Nunne tänav, Patkuli trepi juures Amandus Adamsoni skulptuuri "Hukkuva laeva viimne ohe" suurendatud koopia (2013), Paldiski Horror titt (2014), Seira küla, Rootsi raudteejaam René Reinumäe CV
Rootsi raudteejaam

Rootsi raudteejaam oli raudteejaam (pooljaam) Pärnu maakonnas Lääneranna vallas Seira külas, Rapla–Virtsu kitsarööpmelise raudtee 60. kilomeetril. Raudteejaam oli kasutusel Rapla–Virtsu raudtee tegevuse ajal aastatel 1931–1968. Jaamahoone on arhitekt Leon Johansoni projekti järgi 1932. aastal valminud klassitsismi sugemetega funktsionalistlik kahekorruseline ehitis. Jaama hoonete ansamblis on veel pagasiait, kuur, saun, käimla ja maakivikelder. Rootsi raudteejaama peahoone sarnaneb Paeküla, Rumba ja Tuudi jaamahoonega. 2012. aastast taastavad Rootsi raudteejaama skulptorid René Reinumäe ja Maigi Magnus. Rootsi raudteejaam Mehis Helme "Eesti raudteejaamad" (Tänapäev 2003) Rootsi raudteejaam. Virtsu raudtee
Maigi Magnus

Maigi Magnus (sündinud 17. oktoobril 1983) on eesti skulptor ja maalikunstnik. Lõpetas 1999. aastal Nissi Põhikooli ja 2002. aastal Pelgulinna Gümnaasiumi kunstiklassi. 2007. aastal lõpetas Eesti Kunstiakadeemia skulptuuri eriala bakalaureuseõppe ja 2013. aastal skulptuuri ja installatsiooni magistriõppe. 2023. aastal sai Baltisaksa kultuuripärandi mikrokraadi. Aastatel 2008–2014 oli Lasteveeb OÜ Jänku-Jussi kunstnik. 2014. aastast Lihula Muusika- ja Kunstikooli õpetaja. Alates 2021 töötab Lihula Muuseumis. "Kaks pead on parem kui üks" (2009), Baltic Sea Centre, Kellokoski, Soome "Suvitaja" (2012) Karepa Kalame talumuuseum "Goldsantin" 2018 2009 Margaret Kevendi stipendium 2012 Nukitsa konkurss, 2. koht kunstnike kategoorias ("Jänku-Jussi lood I–IV") Maigi Magnus CV Eesti Kunstiakadeemia. Skulptuur (ja installatsioon) Maigi Magnuse skulptuur "Suvitaja" Karepa Kalame talumuuseumis
Stanislav Šuškevitš

Stanislav Stanislavavitš Šuškevitš (valgevene keeles Станісла́ў Станісла́вавіч Шушке́віч; 15. detsember 1934 Minsk, Valgevene – 3. mai 2022 Minsk) oli Valgevene poliitik. 1991–1994 oli ta Ülemnõukogu esimehena iseseisva Valgevene Vabariigi esimene riigipea. Stanislav Šuškevitš on GULAG-is vangis olnud valgevene luuletaja Stanislav Šuškevitši poeg. Sai hariduse Lenini nimelises Valgevene Riiklikus Ülikoolis Minskis, kus ta omandas tehnikadoktori kraadi. Hiljem oli ta sama ülikooli prorektor (1986–1990). Astus poliitikasse, protestides Nõukogude Liidu katsete vastu maha salata 1986. aasta Tšornobõli tuumakatastroofi. Valiti 1990 rahvuslasest "reformikommunistina" parlamenti ja etendas võtmeosa Sõltumatute Riikide Ühenduse (SRÜ) loomisel NSV Liidu järeltulijana. Vabaturureformide toetajana vastustas Šuškevitš Valgevene majanduse ja välispoliitika joondamist Venemaa järgi. 1997 Jan Novaki nimeline rahvusvaheline Poola preemia 2010 Vytautas Suure orden Leedu iseseisvuse aktiivse toetamise eest Trumani-Reagani Vabaduse medal (USA kommunismiohvrite fond). Stanislav Šuškevitš, "Minu elu. NSV Liidu hukust ja elustamise püüust" (Маё жыццё, крах і ўваскрошанне СССР). Tõlkinud Rodion Smeljanets ja Ivar-Anton Karros. Eesti Keele Sihtasutus, Tallinn 2016, 452 lk; ISBN 9789985796962 Станислав Шушкевич Andres Herkel, "Šuša – kas Valgevene viimane riigimees?" – Sirp 7. aprill 2017, lk 39
Hessen-Darmstadti maakrahvkond

Hessen-Darmstadti maakrahvkond (saksa: Landgrafschaft Hessen-Darmstadt) oli Saksa-Rooma riigi osariik, mida valitses Hesseni dünastia noorem haru. See moodustati aastal 1567 pärast Hesseni maakrahvkonna jagamist maakrahv Philipp I nelja poja vahel. Maakrahvide residents oli Darmstadtis, sellest ka nimi. Napoleoni sõdade tulemusena ülendati maakrahvkond pärast keisririigi lõpetamist aastal 1806 Hesseni suurhertsogkonnaks. Maakrahvkond koosnes lõunapoolsest Starkenburgi territooriumist Darmstadti residentsiga ja põhjapoolsest Ülem-Hesseni provintsist koos Alsfeldi, Gießeni, Grünbergiga, loodepoolsest hinterland valdusest ümber Gladenbachi, Biedenkopfi ja Battenbergi, samuti Vöhl eksklaavist Alam-Hessenis. Hessen-Darmstadti maakrahvkond tekkis aastal 1567, kui Georg, noorim neljast maakrahv Philipp I Suuremeelse pojast sai Hesseni maad endises Katzenelnbogeni krahvkonnas. Tema vanem vend Wilhelm IV sai Hessen-Kasseli maakrahvkonna, samas teine poeg Ludwig IV omandas Hessen-Marburgi ja kolmas Philipp II sai Hessen-Rheinfelsi maakrahviks.  Pikemalt artiklis Hesseni sõda Hessen-Rheinfelsi liin hääbus Philippi surmaga aastal 1583. Kui lastetu Hessen-Marburgi maakrahv Ludwig IV aastal 1604 Marburgi lossis suri, viis pärilusvaidlus tema maade üle koos usuerinevustega kalvinistliku Hessen-Kasseli ja luterliku Hessen-Darmstadti vahel terava aastakümnetepikuse vastasseisuni. Kuna Marburgi ülikool muutus Hessen-Kasseli maakrahvi Moritzi võimu all kalvinistlikuks, asutas tema nõbu Hessen-Darmstadtist Ludwig V aastal 1607 luterliku Gießeni ülikooli. Pärimiskonflikt jätkus Kolmekümneaastase sõja laiemas võitluses, kus Hessen-Kassel asus protestantlike riikide poolele ja Hessen-Darmstadt asus keisri poolele. Hessen-Homburg ja Hessen-Rotenburg lõid vastastest lahku aastatel 1622 ja 1627. Kuigi Hessen-Darmstadt ja Hessen-Kassel jõudsid aastal 1627 kokkuleppeni, tekkisid tülid taas, põhjustades inter alia Dorsteni piiramise ja kulmineerudes rea avalahingutega alates 1645. aastast, kui Kasseli maakrahvinna Amalie Elisabeth piiras Marburgi. Konflikt lahendati lõpuks 1648. aasta Vestfaali rahu eelõhtul, rohkem kui 80 aastat pärast valduste jagunemist. Suured osad vaidlusalusest Ülem-Hesseni territooriumist, sealhulgas Marburg, läksid vanemale Kasseli liinile, kui Hessen-Darmstadt säilitas Gießeni ja Biedenkopfi. Aastal 1736 pärisid Hessen-Darmsatdti maakrahvid hääbunud Hanau-Lichtenbergi krahvide valdused, mille taas vaidlustasid nende Kasseli nõod. Hessen-Darmstadt sai suure territooriumi ilmalikustamisest ja mediatisatsioonist (1803. aasta Reichsdeputationshauptschluss). Kõige märkimisväärsem oli Vestfaali hertsogkonna omandamine, mida varem omas Kölni vürstlik peapiiskop, samuti territooriumid Mainzi vürstlikult peapiiskopilt ja Wormsi vürstlikult piiskopilt. Aastal 1806, pärast Saksa-Rooma riigi lõpetamist ja tema nõo, Hessen-Kasseli kuurvürsti Wilhelm I minemaajamist, ühines maakrahv Ludwig X Napoleoni Reini Liiduga ja võttis tiitliks Hesseni suurhertsog. Hesseni valitsejate loend Hesseni maakrahvkond Hesseni kuurvürstkond Hesseni suurhertsogkond Hessen-Homburgi maakrahvkond
Haljala–Karepa tee

Haljala–Karepa tee (registrinumber 17166) on kõrvalmaantee Lääne-Viru maakonnas. Tee pikkus on 17,4 km. Tee algab Haljala alevikus Haljala–Käsmu teelt, läbib Haljala vallas Tatruse, Varangu Pehka ja Tidriku küla, Viru-Nigula vallas Selja küla ning lõpeb Karepa külas, ristudes Võle–Vainupea–Kunda teega. Haljala–Karepa tee ristub Põdruse–Tatruse tee, Varangu–Kandle tee, Varangu–Essu tee ja Kunda–Selja teega. Haljala–Karepa teel on üks sild – Varangu sild üle Selja jõe tee 8. kilomeetril. Haljala–Karepa tee kõrval teemaal kulgeb Eesti Lairiba Arenduse Sihtasutuse (ELASA) kiudoptiline kaabel. Tee haldaja on Maanteeamet. Riigimaanteede nimekiri, maanteede liigid ja klassid "Teeregister. Kõrvalmaanteede nimekiri seisuga 1.01.2014". Originaali arhiivikoopia seisuga 2. aprill 2015. Vaadatud 22. märtsil 2015. "Teeregister. Riigimaanteede sildade nimekiri". Originaali arhiivikoopia seisuga 5. märts 2016. Vaadatud 22. märtsil 2015. "EstWin võrgu kaart". Originaali arhiivikoopia seisuga 2. aprill 2015. Vaadatud 22. märtsil 2015. OpenStreetMap Haljala–Karepa tee
Radikaaldemokraatlik Partei (Saksamaa)

Radikaaldemokraatlik Partei (saksa keeles Radikaldemokratische Partei) oli Saksamaal aastatel 1930 kuni 1933 tegutsenud erakond. Partei asutati vasakliberaalse Saksa Demokraatliku Partei endiste liikmete poolt, kes ei toetanud otsust moodustada koos antisemiitlike jõududega Saksa Riigipartei. Esialgu koondusid nad Sõltumatute Demokraatide Ühenduseks, mille baasil asutati peagi see uus erakond. 1932. aasta novembris osales erakond Riigipäeva valimistel, kuid kukkus täielikult läbi, kogudes vaid 3793 häält. 1933. aastal keelustati Saksamaal kõik erakonnad peale NSDAP ning Radikaaldemokraatliku Partei juhtivad tegelased, nende hulgas Ludwig Quidde, Hellmut von Gerlach ja Georg Bernhard, põgenesid riigist. Pärast natsirežiimi purustamist osalesid mitmed RDP ridadesse kuulunud, näiteks Erich Lüth ja Paul von Schoenaich, poliitikas teiste erakondade liikmetena. Rahvuskaaslased! Saksamaal ei ole seni olnud veel mingit tõelist demokraatiat. Seetõttu ei vasta tõele, et demokraatia on ebaõnnestunud. Praegune parlamentarism on karikatuur demokraatia mõttest. Minnes vastuollu Weimari põhiseadusega takistavad plutokraatia ja natsionalism arenemist sotsiaalse rahvariigini; nad hävitavad sisemist ja välist rahu. Tsentrijõudude poliitiline ebakindlus ja ükskõiksus hävitavad lugupidamist vabariigi vastu. Saksa rahvas ei taha kõikuvaid kujusid. Demokraatia vajab poliitilisi juhte, kellel on võimutahet ja julgust tegutseda. Sellest olukorrast tuleneb vajadus Radikaaldemokraatliku Partei järele. Radikaaldemokraatlik Partei võitleb õiglase majandusliku korralduse eest, selle monopolistliku kurnamise vastu, mida suurkapital ja suurmaaomanikud teostavad tollide, subventsioonide ja kartellide kaudu. Seetõttu lükkame me tagasi põllumajanduslike kaitsetollide ja subventsioonide süsteemi, mis muudab toidukaupasid laiade masside jaoks kallimaks ja suurmaaomanike tagurlikke tootmismeetodeid kogumajandust kahjustades põlistab. Töötusega tahame me võidelda tööaja lühendamise, monopolide teravaima kontrolli, maa-asustuse korraldamise, eriti idas, ning laiade masside ostujõu suurendamise kaudu. Me võitleme kultuurilise reaktsiooniga, me võitleme igasuguse militarismiga; me nõuame kaitsekulutuste tõhusat kärpimist. Me võitleme maailma radikaalse desarmeerimise eest ning igasuguse natsionalismile järeleandmise vastu Saksamaa välispoliitikas. Radikaaldemokraatlik Partei kutsub kõiki vastutustundlikke vabariiklasi võitlema sotsiaalse rahvariigi ja rahu eest. Burkhard Gutleben "100 Jahre linksliberale Kleinparteien in Deutschland (1908 – 2008)" Martin Liepach "Radikale Demokraten in der Mitte: die RDP in der hessischen Landtagswahl 1931"
Jõhvi mõis

Jõhvi mõis (saksa keeles Jewe) oli Jõhvi kihelkonnas asunud rüütlimõis, mis paiknes praeguse Jõhvi linna territooriumil. Mõisasüda hävis teises maailmasõjas ning selle kohal asub praegu Jõhvi kontserdimaja. Mõisa järgi on nime saanud Haljala lademe Jõhvi kihistu. Jõhvi mõisa on esmamainitud 1336. aastal, kui selle esimene teadaolev omanik oli Nicolas de Geyvi. Aastast 1491 kuulus mõis Narva ordufoogtile. Seda aastat peetakse sageli ka Jõhvi mõisa esmamainimise aastaks. 15. ja 16. sajandil oli mõis Liivi ordu valduses. 1581. aastal vallutasid Jõhvi mõisa rootslased. Jõhvi mõis on kuulunud Bergi, Schwebsi, Douglase, Igelströmi ja Girard de Soucantoni suguvõsadele. 1919. aastal võõrandati mõis maareformi käigus. Eesti Vabariigi ajal, 1929. aasta kevadel hõivas Jõhvi mõisa Eesti Kaitseväe 4. Üksik Jalaväepataljon ning mõisahoones asusid väeosa staap, ohvitseride kasiino ja ohvitseride korterid. Teise maailmasõja Saksa okupatsiooni ajal asus mõisas Saksa sõjaväelaste hospidal. Mõisahoone hävis 18. septembril 1944, kui Saksa sõjavägi selle õhkis.  Pikemalt artiklis Jõhvi linnapark Jõhvi kihistu Eesti Stratigraafia Komisjoni andmebaasis (vaadatud 17.08.2019) Paul Johansen. Die Estlandliste des Liber Census Daniae. I. Halbband. Tallinn 1933, lk 210. Jõhvi portaalis Eestigiid. Jõhvi mõis Rahvusarhiivi kinnistute registris. Jõhvi mõis, www.virumaa.ee
Nino Burdžanadze

Nino Burdžanadze (gruusia keeles ნინო ბურჯანაძე; sündinud 16. juulil 1964 Khuthaisis) on Gruusia poliitik ja jurist, parlamendispiiker aastatel 2001–2008, sh 2003–2004 ja 2007–2008 presidendi kohusetäitja. 2002. aastani kuulus Burdžanadze Gruusia Kodanike Liitu, 2003. aasta parlamendivalimistel osales koos Zurab Žvania ja teistega valimisliidus Burdžanadze-demokraadid. Hiljem oli Burdžanadze võimupartei, Ühinenud Rahvusliku Liikumise liige. 2008. aasta sügisel asutas ta uue opositsioonilise partei Demokraatlik Liikumine – Ühtne Gruusia. Ta on üks 2010. aasta sügisel loodud radikaalseid opositsionääre ühendava "Rahvaassamblee" juhte. Burdžanadze on kahel korral pidanud tegutsema Gruusia presidendi kohusetäitjana. Esimest korda 23. novembrist 2003 25. jaanuarini 2004 seoses Eduard Ševardnadze sunnitud tagasiastumisega, teist korda 25. novembrist 2007 20. jaanuarini 2008 president Saakašvili poolt rahutuste ajel välja kuulutatud erakorraliste presidendivalimiste eel. 2008. aasta mais toimunud parlamendivalimiste eel oodati, et Burdžanadze kandideerib Ühinenud Rahvusliku Liikumise esinumbrina. Seoses valimisnimekirja koostamisel tekkinud eriarvamustega loobus ta üldse kandideerimast ja asutas pärast suvel aset leidnud sõda Venemaa ja separatistlike piirkondadega sügisel uue opositsioonilise erakonna. Burdžanandze on abielus Badri Bitsadzega, kes oli Gruusia piirivalve juht, kuid loobus postist poliitilise surve tõttu (30. oktoobril 2008). Burdžanadzel ja Bitsadzel on kaks poega. Бурджанадзе Нино Анзорьевна, Кавказский узел.
Grethe Ingmann

Grethe Ingmann (neiupõlvenimi Grethe Clemmensen; 17. juuni 1938 – 18. august 1990) oli taani laulja. Grethe oli aastail 1956–1975 abielus kitarrist Jørgen Ingmanniga. Abikaasad esinesid duetina (Grethe & Jørgen Ingmann) ja võitsid lauluga "Dansevise" 1963. aasta Eurovisiooni lauluvõistluse. Laul on kirjutatud Sejr Volmer-Sørenseni sõnadele ja kuulub Taani kultuurikaanoni koosseisu. Grethe Ingmann suri 52-aastaselt vähki.
Tartu (fregatt)

Tartu nime kandis 1793–97 Prantsuse fregatt algse nimega Uranie. Prantsuse mereväe fregatt, mis lasti vette 1788. aastal, osales 1793. aastal sõjategevuses, vallutades Briti laeva HMS Thames. Selle käigus sai surma Uranie kapten Jean-François Tartu, kelle auks laev ümber nimetati. 5. jaanuaril 1797 langes fregatt brittide kätte ning oli 1807. aastani teenistuses nime all HMS Uranie. Selle käigus vallutas Uranie 28. juulil 1800 Prantsuse kaaperkuunari Revanche. 1807. aastal kohtas Uranie Prantsuse laeva nimega Manche, kuid ei astunud lahingusse; seepärast anti Uranie kapten hiljem sõjakohtu alla.
Suur-Poola

Suur-Poola (poola keeles Wielkopolska, saksa k. Großpolen, ladina k Polonia Maior) oli Poola ajalooline piirkond, mis tänapäeval jääb Poola loodeossa. Väike-Poola Suur-Poola vojevoodkond
Oisu valla lipp

Oisu valla lipp oli Eesti haldusüksuse Oisu valla lipp. Lipp oli kasutusele 11. aprillist 1995 kuni 2005. aastani, mil vald ühines Türi linna ja valla ning Kabala vallaga ühtseks Türi vallaks. Oisu valla lipuks oli ristkülikukujuline vapilipp. Rohelise kanga alaservas ristikulõikeline kollane laid ning rohelise laiu keskel kollane püstine viljapea. Alumine, kollane laid on 1/3 lipu laiusest. Lipukanga roheline ja kollane, samuti ristikulõige ja viljapea sümboliseerisid Oisu valla elanike traditsioonilist tegevusala - loomakasvatust ja põllundust ning ühtlasi põlist looduslähedast elamisviisi. Lipu normaalmõõtmed olid 100x150 cm ning laiuse ja pikkuse vahekord 2:3 ühikut. Oisu valla vapp Türi valla lipp Türi linna lipp Kabala valla lipp Järva maakond Oisu valla sümboolika
Meetrikaraamat

Meetrikaraamat ehk meetrika (ladina keeles matricula) on register, kuhu kantakse ajalises järjestuses inimeste sünnid, surmad ja perekonnaseisu muutused. Kui selliseid andmeid registreerib kirik, siis nimetatakse vastavat raamatut kirikuraamatuks. Eesti evangeelne luteri kirik pidas meetrikaraamatut alates 17. sajandist. Esimesena juurutas kõigi sündide registreerimise Hispaania kardinal Francisco Jiménez de Cisneros 1497, esialgu Toledos, mis tollal oli üks Hispaania suurimaid linnu. 1503 käskis paavst pidada üldist ristimiste ja laulatuste registrit. Varaseim õigeusu meetrikaraamat pärineb 1722. aastast. Tänapäeval on meetrikaraamatud genealoogiliste uuringute peamine allikas. Alates 1. juulist 1926 hakati Eestis meetrikaraamatute alusel koostama perekonnaseisuakte. Eesti entsüklopeedia. 12. köide: Eesti A–Ü. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2003, lk 331.
Isabelle Aubret

Isabelle Aubret (kodanikunimi Thérèse Coquerelle; sündinud 27. juulil 1938 Lille'is) on prantsuse laulja. Ta võitis Prantsusmaad esindades 1962. aasta Eurovisiooni lauluvõistluse lauluga "Un premier amour". Ta esindas Prantsusmaad ka 1968. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel lauluga "La source" ja sai 3. koha. Koduleht
Jaan Zimmermann

Jaan Zimmermann (22. aprill/4. mai 1880 Tõlliste vald, Valgamaa – 20. aprill 1942 Vologda oblast, Vene NFSV) oli eesti ettevõtja. Jaan Zimmermann oli Vabadussõja ajal Tallinna 2. sõjaväehaigla majandusülem. 1920. aastate alguses asutas trükikoja J. Zimmermann, mis tegutses Tallinnas Lühike jalg 4 aastani 1935. 1935. aastal müüs trükikoja ja asutas 1936. aasta jaanuaris autoäri J. Zimmermann & J. Mölder (kaasosanikuks Johan Mölder), mis esindas ja müüs Auburn, Willys ja Nash marki sõiduautosid, samuti õlisid, mootoreid, akusid, rehve, külmkappe, kirjutusmasinaid, jalgrattaid, raadioid ja muud. Aastatel 1929–1933 Kaubandus-Tööstuskoja kesk- ja väiketööstuse sektsiooni liige. 1926–1934 Eesti Autoklubi esimees. Oli ka Kaitseliidu liige (Tallinna maleva Põhja malevkonna pealik). Aastatel 1928–1935 Eesti Autoklubi häälekandja ajakirja Auto (aastatel 1933–1934 Auto - Sport & Turism) väljaandja ja vastutav toimetaja. Arreteeriti 20. detsembril 1940, hukkus 20. aprillil 1942 Nõukogude võimu poolt represseerituna Vologda oblasti Vjatlage NKVD vangilaagri laatsaretis insuldi tagajärjel (nii on kirjas laagri surma-aktis). Jaan Zimmermannile kuulus Girard de Soucantoni aadlisuguvõsa rajatud Villa Dombrovka Karepal, mille Zimmermann nimetas Villa Metsarahuks. Abiellus Juliane Künnapuga ja neil sündis kolm last: pojad August (1906) ja Alfred (1912) ning tütar Luise Johanna (1910). Jaan Zimmermanni poja August Zimmermanni abikaasa oli laulja Milvi Laid. 1928 Eesti Punase Risti mälestusmärgi II järgu II aste 1931 Kotkaristi V klassi teenetemärk 1940 Eesti Autoklubi kuldmärk Riigi Majandusnõukogu Geni. Jaan Zimmermann Eesti Antiikautode Galerii. Eesti autoärid ja –esindused kuni 1940. aastani Tallinna Tehnikaülikooli raamatukogu digikogu. Ajakiri "Auto" Kadi Karine, Liisi Taimre. Suvila "Villa Dombrovka" dokumenteerimine. Eesti XX sajandi (1870–1991) väärtusliku arhitektuuri kaardistamine ja analüüs. Tallinn 2012 Eesti Antiikautode Galerii. Eesti Autoklubi liikmed 1938 ja 1934 Eesti Vabariigi teenetemärkide kavalerid Eesti Vabariigi teenetemärkide kavalerid
Nöörkeraamika

Nöörkeraamika on keraamika liik, mille oluline tunnus on nöörornament. Nöörkeraamikat kasutati laialdaselt Kesk- ja Põhja-Euroopas 3. aastatuhandel e.m.a., hilisel kiviajal. Tüüpilised nöörkeraamikaesemed on väikesed lameda põhja ja S-kujulise seinaprofiiliga anumad, aga esineb suuremaidki, isegi amforakujulisi nõusid. Nöörkeraamika on iseloomulik hõimudele, kes kasutasid silmaga kirveid, eriti venekirveid. Selliseid arheoloogilisi kultuure nimetatakse nii nöörkeraamika kultuuriks kui venekirvekultuuriks. See kultuur hõlmas suure ala Hollandist läänes kuni Volga keskjooksuni idas ja Baierist lõunas kuni Lõuna-Soomeni põhjas. Eesti entsüklopeedia. 12. köide: Eesti A–Ü. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2003, lk 374.
Aino Külvand

Aino Külvand (17. detsember 1921 Aaspere vald – 19. märts 2005 Tallinn) oli Eesti laulja (sopran). 1949. aastal lõpetas ta Tallinna Muusikakooli Ott Raukase ja Aleksander Arderi lauluklassi. 1955. aastal lõpetas Tallinna Riikliku Konservatooriumi Tiit Kuusiku lauluklassi. Aastatel 1944–1954 laulis ta Estonia teatri ooperikooris, aastatel 1954–1978 oli Estonia solist. 1978–1996 oli ta Tallinna Riikliku Konservatooriumi (1993. aastast Eesti Muusikaakadeemia) muusikapedagoogika teaduskonna õppejõud. 1964 Eesti NSV teeneline kunstnik 2003 Georg Otsa nimeline auhind Tema abikaasa oli muusikateadlane Harri Külvand (1919–1973). Kersti Miilen on nende tütar. Eesti muusika biograafiline leksikon. Tallinn: Valgus, 1990, lk 110 Rahvusarhiivi fotode andmebaas. RAT "Estonia" solist Aino Külvand osatäitjana G. Bizet ooperis "Carmen" Rahvusarhiivi fotode andmebaas. RAT "Estonia" ooperisolist Eesti NSV teeneline kunstnik Aino Külvand "Estonia" kontserdisaalis esinemas (1964) Rahvusarhiivi fotode andmebaas. Ooperisolist Aino Külvand Leonora osas G. Verdi ooperis "Trubaduur" RAT "Estonias" (1968) Rahvusarhiivi fotode andmebaas. Ooperisolist Aino Külvand Amalia osas G. Verdi ooperis "Maskiball" RAT "Estonias (1968) Aino Külvand 17. XII 1921 – 19. III 2005 Eesti Päevaleht, 22. märts 2005
Tartu muinaskihelkond

Tartu muinaskihelkond (ka Tarbatu muinaskihelkond; ladina keeles provincia Tharbitensis) oli Eesti muinaskihelkond, mis asus tänapäeva Tartumaa lõunaosas. Muinaskihelkond hõlmas hilisema Nõo kihelkonna, osa Kambja kihelkonnast ja Tartu-Maarja kihelkonna Emajõest lõuna poole jäävad alad. Eesti entsüklopeedia. 12. köide: Eesti A–Ü. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2003, lk 586.