laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Bruno Hasselblatt

Bruno Karl Johannes Hasselblatt (19. november 1886 Juuru – 16. aprill 1951 Haselünne) oli Eesti vaimulik. Ta õppis Tartus Zeddelmanni erakoolis ja lõpetas Tallinna Nikolai Gümnaasiumi. Õppis aastal 1906 Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas ja aastatel 1906–1910 usuteaduskonnas. Lõpetas ülikooli cand. theol. astmega. Oli prooviaastal Ambla ja Lihula kogudustes. Ordineeriti õpetajaametisse 24. juunil 1912. Oli Tallinna Jaani koguduse abiõpetaja 1912–1917, 1. pihtkonna õpetaja 1917–1939. Lisaks oli ta aastatel 1934–1935 Tallinna praostkonna abipraost. Lahkus aastal 1939 Saksamaale. Oli aastatel 1939–1940 pastor Rawitschis (praegu Rawicz Suur-Poola vojevoodkonnas), 1940–1945 oli pastor Güldenhofis, Hohensalza kreisis (praegu Złotniki Kujawskie, Inowrocławi kreis, Kujawy-Pomorze vojevoodkonnas), 1945–1947 oli pastor Brandenburgi Katariina koguduses, 1948–1950 oli pastor Egestorfis (Alam-Saksi liidumaal) ja Ronnenbergis (Hannoveri regioonis), 1950–1951 oli pastor Haselünnes (Emslandi kreisis Alam-Saksi liidumaal). Haselünnes ta ka suri. Bruno Hasselblatti isa Carl Paul Martin Hasselblatt oli Juuru Mihkli koguduse õpetaja, vanaisa Carl Jacob Eduard Hasselblatt oli Kambja koguduse õpetaja, onu Johannes Hasselblatt oli Pärnu Eliisabeti koguduse õpetaja, teine onu Arnold Christian Theodor Hasselblatt oli ajakirjanik ja ajaloolane. Tema poegadest said vaimulikud: Theodor Hasselblatt (oli pastor Hannoveris), Bruno Hasselblatt (pastor Munsteris), Gunnar Harald Hasselblatt (teoloogiadoktor, spetsialiseerunud islamistikale, oli seotud moslemite ja kristlaste vahelise dialoogiga), pojapoeg Cornelius Hasselblatt (Theodori poeg) on estofiil ja oli aastatel 1998–2014 Groningeni ülikooli soome-ugri keelte ja kultuuride professor. Tartu Ülikooli üliõpilaskonna teatmik. II 1889–1918. (lk. 166) Tartu 1987. Konrad Veem Eesti Vaba Rahvakirik Dokumentatsioon ja leksikon EVR Stockholm 1988 Lexikon deutschbaltischer Theologen seit 1920. Bearbeitet von Wilhelm Neander. 2 auflage 1988, bearbeitet von C. Helmut Intelmann
Heino Mälk

Heino Mälk (21. detsember 1912 Tartumaa – 6. oktoober 1944 Läänemeri) oli eesti vaimulik. Heino Mälk õppis Tartu Ülikooli usuteaduskonnas aastatel 1930–1935, Üliõpilasselts Concordia vilistlane. Ordineeriti õpetajaks 17. mail 1937. Oli Valga praostkonna vikaar aastatel 1937–1938. Oli Rapla koguduse õpetaja Joosep Liivi käsutuses 1938–1939. Oli Järva-Madise koguduse asetäitja õpetaja aastal 1939. Oli ametis Rapla Maarja-Magdaleena koguduse õpetajana aastatel 1941–1944, hooldades aastatel 1942–1944 Järvakandi Peetri kogudus (praeguse nimega Kehtna Peetri kogudus). Heino Mälk hukkus 1944. aasta sügisel merel põgenemisel. Konrad Veem Eesti Vaba Rahvakirik Dokumentatsioon ja leksikon EVR Stockholm 1988 TÜ üliõpilased
EMP

EMP on lühend, mis võib tähendada: Eesti Majandusprodukt (kirjastus Stockholmis) Eesti Maaehitusprojekt Eesti Muusika Päevad Euroopa Majanduspiirkond
Inimese genoom

Inimese genoom on inimese liigiomases haploidses kromosoomistikus sisalduv geneetiline materjal. Inimese somaatiliste rakkude (keharakkude) tuumades on tavaliselt 46 kromosoomi: 44 paarilist kromosoomi (autosoomi) ning kaks sugukromosoomi (gonosoomi). Kuna paarilised kromosoomid ehk homoloogilised kromosoomid on peaaegu identsed, siis genoomi kirjeldamisel ja kromosoomide numereerimisel neid ei eristata. Heterosügootsetes geenides on homoloogiliste kromosoomide alleelid siiski erinevad. Inimese genoomi moodustavad seega 24 kromosoomi: 22 autosoomi ja 2 gonosoomi, X ja Y. Inimese haploidne (sugurakkude) genoom koosneb seega 23 kromosoomist; keharakud (somaatilised rakud) on aga diploidsed, s.t neis on 46 kromosoomi. Genoomi mõistet kasutatakse ka rakuorganellide geneetilise materjali puhul, nii on ka inimese rakkudes olemas mitokondrite ja plastiidide genoom. Inimese kromosoomistiku kirjeldamisel nimetatakse autosoome kokkulepitud numbri järgi. Inimese haploidse genoomi DNA-ahelate kogupikkus on veidi üle 3 miljardi aluspaari. Ühe aluspaari pikkus pikki DNA kesktelge on umbes 3,4 Å. Inimese genoomis sisaldub umbes 23 000 geeni[viide?]. Geenid sisaldavad introneid ja eksoneid, millest viimaste baasil sünteesitakse lõpuks kas valgud või teised regulatoorsed RNA molekulid. Eksonid moodustavad kokku umbes 1,5% genoomi kogupikkusest. Ülejäänud osas leidub regulatoorseid piirkondi, valdav osa genoomist koosneb aga mittekodeerivatest järjestustest. Inimese genoomi DNA-järjestus kirjeldati aastaks 2000. Kõigi kromosoomide DNA-järjestused avaldati aastaks 2006. Inimese genoomi projekt Epigeneetika "Inimesed saavad hakkama 19 000 geeniga" ERR Teadus, 8. juuli 2014
Martin Laine

Martin Laine (sündinud 1993) on eesti ajakirjanik. Laine on õppinud Pärnu ühisgümnaasiumis. Ta on lõpetanud Tartu Ülikooli ajakirjanduse erialal. Aastatel 2016–2018 oli ta Pärnu Postimehe ajakirjanik ja tegevtoimetaja, pärast seda Postimehe uuriva toimetuse reporter. 2020. aastast töötab Ekspress Meedia uuriva toimetuse ajakirjanikuna. Kirjutanud ka rahvusvahelistele meediaväljaannetele nagu OCCRP ja New Lines Magazine. 2018 – Eesti Ajalehtede Liidu parima maakonna uudisloo autor ja aasta noore ajakirjaniku preemia nominent 2019 – MTÜ Korruptsioonivaba Eesti andis Martin Lainele ning ajakirjanik Oliver Kundile aasta korruptsioonivastase teo tunnustuse, kuna Postimehe ajakirjanikud andsid Tallinna Tehnikaülikooli väidetava pettuse kajastamisel olulise panuse vihjeandjate kaitse temaatika tõstatamisele Eesti ühiskonnas 2019 – Valiti Laine Bonnieri preemia nominendiks Swedbanki rahapesu puudutava artiklisarja eest. Aasta hiljem nomineeriti ta taas Bonnieri preemiale Louis Freeh'd puudutava artikliseeria kaasautorina 2021 – Valiti Laine meedialiidu aasta olemusloo preemia laureaadiks koos Levila ja Eesti Päevalehe ajakirjanikega Eesti luterlikku kirikut puudutava artiklisarja eest ning oli taas aasta noore ajakirjaniku nominent. 2023 – Bonnieri preemia (koos Riin Aljase, Oliver Kundi, Holger Roonemaa, Tiina Kaukvere ja Aleksander Algoga, ühistööna valminud artikliseeria laenuärist) 2023 – Noor ajakirjanik 2022 2023 - Daphne Caruana Galizia nimelise rahvusvahelise uuriva ajakirjanduse auhinna finalist, sest paljastas Venemaa ja Euroopa poliitikute rahalised sidemed. 2024 - Bonneri preemia MTÜ Slava Ukraini omastamisskandaali paljastamise eest (jagatud koos Delfi ja ERRi ajakirjanikega). Aasta ajakirjaniku nominent. uuriv ajakirjandus "Bakalaureuseõppe vilistlased". Originaali arhiivikoopia seisuga 4. aprill 2022. Andris Tammela (15.5.2015). "MeMy LÜHIALBUM valmis katse-eksituse meetodil". Pärnu Postimees. Vaadatud 7.9.2021. "Ajakirjanik Martin Laine: Ma ei uskunud, et pean kontorist väljudes üle õla vaatama" Pärnu Postimees, 27. aprill 2019 "Ekspress Meedias alustavad tööd Holger Roonemaa, Martin Laine, Oliver Kund" Delfi, 23. jaanuar 2020 "How a russian mobile app developer recruited phones into a secret ad watching robot army". OCCRP. "Writers. Martin Laine". New Lines Magazine. "Uudised". EALL. "Postimehe ajakirjanikud pälvisid korruptsioonivastase teo tunnustuse" Postimees, 9. detsember 2019 "Žürii valis välja Bonnieri preemia nominendid". "Bonnieri preemia võitis Õhtuleht Mailis Repsi lugudega". "Meedialiit avalikustas Eesti ajakirjandusauhindade võitjad". "Vaata, kes pälvisid auhinnad! Delfi Meedia ajakirjanikud võitsid 13 pressipreemiat". Delfi. 17. veebruar 2023. Vaadatud 18. veebruaril 2023. "Finalists 2023 – Daphne Caruana Galizia" (Ameerika inglise). Vaadatud 27. märtsil 2024. ERR (21. veebruar 2024). "Bonnieri preemia läks jagamisele ERR-i ja Delfi ajakirjanike vahel". ERR. Vaadatud 27. märtsil 2024. "Aasta ajakirjaniku tiitli nominendid on Kiisler, Laine ja Volkova". Delfi. Vaadatud 27. märtsil 2024.
Ajalooline mõõgavõitlus

Ajalooline mõõgavõitlus kuulub traditsiooniliste lääne võitluskunstide hulka. Ajaloolise mõõgavõitluse kohta kasutatakse ka termineid ajalooline Euroopa mõõgavõitlus (inglise keeles historical European swordsmanship) ja ajaloolised Euroopa võitluskunstid (inglise keeles historical European martial arts). Tänapäeval tegeletakse ajaloolise mõõgavõitlusega peamiselt seoses elava ajaloo, ajaloo taaskehastamise ja eksperimentaalarheoloogiaga, mis keskendub muinas-, kesk- või varauusaegsele Euroopa ajaloole. Kuna ajaloolised traditsioonid on paljuski katkenud ja originaalmaterjal napp, on tihti tegemist rekonstrueeritud võitlusvormidega, mille vastavus ajaloolistele prototüüpidele ei pruugi olla väga täpne. Ajaloolise mõõgavõitluse alaliikide hulka ei loeta tänapäevast vehklemist. Eestis on levinuim ajaloolise mõõgavõitluse alaliik viikingvõitlus, kuid taaskehastatakse ka kõrgkeskaegseid rüütleid ja slaavi sõdalasi. Mõõgavõitlejad osalevad elava ajaloo festivalidel, sportlikel mõõgavõitlusturniiridel ja massilahingutes. Ajaloolise mõõgavõitluse sportlikust vormist, mida kasutatakse turniiridel, on reegelduse abil eemaldatud liiga ohtlikud võtted ning võitlus on reaalne ning võistluslik. Mõõgad on nüristatud ning võitlejad kannavad kaitsevarustust. Reeglid erinevad kultuuriruumiti nii lubatud löögipiirkonna, kui kontaktsusastme poolest. Eestis harrastatav sportlik mõõgavõitlus järgib pigem ida-euroopa traditsioone, see on täiskontaktne, sarnaselt poksiga võisteldakse löögipunktide peale ja võitlus katkestatakse kas raundiaja lõppedes või teatud punktisumma kogumisel. Alates 2011. aastast korraldab Eestis sportliku ajaloolise mõõgavõitluse turniire Eesti Ajaloolise Mõõgavõitluse Liit. Eesti Ajaloolise Mõõgavõitluse Liidu koduleht
Tsentrifuug

Tsentrifuug on tsentrifugaaljõu tekitamise seade mittehomogeense süsteemi komponentide lahutamiseks tsentrifuugimise meetodil. Tsentrifuugi oluline osa on kiiresti pöörlev rootor, millesse asetatakse uuritav või töödeldav aine. Pöörlemiskiirusest sõltuvalt tekib rootoris tsentrifugaaljõu väli, mis ületab raskusjõudu 300–106 korda. Kui nende jõudude suhe on suurem kui 105, siis nimetatakse seadet ultratsentrifuugiks. Tsüklon (tehnika) Hüdrotsüklon
694

694. aasta Sajandid: 6. sajand - 7. sajand - 8. sajand Kümnendid: 640. aastad 650. aastad 660. aastad 670. aastad 680. aastad - 690. aastad - 700. aastad 710. aastad 720. aastad 730. aastad 740. aastad Aastad: 689 690 691 692 693 - 694 - 695 696 697 698 699 ... ... ...
Tsentrifuugimine

Tsentrifuugimine on üks meetoditest, mis võimaldab mittehomogeenseid süsteeme (vedelik-vedelik, vedelik-tahked osakesed) lahutada komponentideks nn tsentrifugaaljõu väljas. Tsentrifuugimine toimub vastavas seadmes, mida nimetatakse tsentrifuugiks. Tsentrifuugi oluline osa on kiiresti pöörlev rootor, millesse asetatakse töödeldav aine ja mis loob tsentrifugaalvälja. Suurema tihedusega komponendid liiguvad tsentrifuugi teljest kaugemale ja väiksema tihedusega komponendid liiguvad telje poole. Tsentrifuugimise protsess toimub näiteks koorelahutajas, meevurris, mahlatsentrifuugis ja tsentrifuugiga pesumasinas. Tsentrifuugimine on levinuim meetod loodusliku uraani rikastamiseks kergema isotoobiga, uraan-235-ga, mis on võimeline andma ahelreaktsiooni. Mikrotsentrifuuge kasutatakse väikeste koguste bioloogiliste molekulide või rakkude (prokarüootsete või eukarüootsete) eraldamiseks. Mikrotsentrifuugides on vedelikku tavaliselt 1,5–2 ml ja need pöörlevad kiirusega 12–13 tuhat pööret sekundis. Mikrotsentrifuugi rootor on valmistatud nii, et see suudab tsentrifuugi kiirust kiiresti muuta. Ultratsentrifuugimine on protsess, kus tsentrifugaaljõudu kasutatakse bioloogiliste osakeste koostise uurimiseks. Ultratsentrifuugimise käigus kasutatakse nurkkiirusi, mis võivad ületada 100 tuhat pööret sekundis ning tekitada miljoni g suuruse kiirenduse. Selle abil saab eraldada näiteks ribosoome, proteiine ja viirusi, samuti uurida rakumembraani kihte. Niisugune jõud võib mitte üksnes rakukesta ja selle organellid lõhkuda, vaid lagundada ka üksikuid molekule. Ultratsentrifuugimisel tuleb kiirust suurendada järk-järgult, et aine või kudede lagundamisel saada kõigepealt terved rakud, siis pärast nende lagundamist mitokondrid, lüsosoomid ja teised organellid ning lõpuks ribosoomid ja teised makromolekulid. Analüütilist ultratsentrifuugimist kasutatakse ainete makromolekulaarsete omaduste kindlaksmääramiseks, näiteks selle kindlakstegemiseks, missugustest aminohapetest koosneb mingi valk.
Konrad Veem

Konrad Reinhold Veem (7. jaanuar 1914 Tallinn – 1. detsember 1996) oli eesti vaimulik, aastail 1971–1990 Eesti Evangeeliumi Luteriusu Kiriku peapiiskop. Lõpetas aastal 1933 Tallinna Saksa Poeglaste Reaalgümnaasiumi. Õppis aastatel 1935–1940 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas, lõpetades sügisel, kuuludes viimaste lõpetajate hulka. Asus aastal 1941 ümber Saksamaale. Sõja ajal oli sõjakirjasaatjana filmioperaator. Ordineeriti 2. veebruaril 1947 Stolzenaus vikaarpiiskop Johannes Oskar Lauri poolt pastoriks. Oli 1947–1948 Fürthi koguduse asutaja ja õpetaja, kuulutuspunktidega Nürnbergis, Weissenburgis, Erlangenis ja Bambergis. Oli aastatel 1948–1952 Münchenis Luteri Kirikute Maailmaliidu põgeniketeeninduse osakonna vaimulik. Samal ajal oli ta E.E.L.K. Lõuna-Baieri koguduse õpetaja ja Austria eestlaste hooldajaõpetaja. 1952–1955 toimetas ta Kirikulehte. Aastal 1955 valiti ta E.E.L.K. Stockholmi koguduse õpetajaks (pärast õpetaja Aleksander Täheväli surma). Seda ametikohta pidas ta aastani 1985. Kuna peapiiskop Johannes Oskar Lauri soovis ametit maha panna, korraldati 14. detsembril 1971 uued peapiiskopi valimised. Uueks peapiiskopiks kandideerisid praost Richard Koolmeister ja abipraost Konrad Veem. Richard Koolmeister sai 33 häält ja Konrad Veem 35 häält. Seega sai uueks peapiiskopiks Konrad Veem. 28. detsembril 1971 kinnitas konsistoorium valimistulemused, piiskopiametisse pühitseti ta 17. juunil 1972. Teda õnnistas ametisse Rootsi peapiiskop emeeritus Gunnar Hultgren. Gunnar Hultgreni assisteerisid piiskop emeritus Sven Danell, peapiiskop emeritus Johannes Oskar Lauri ja piiskop Ingmar Ström. Emerituuri jäi ta aastal 1990. 1990 valiti ta Eesti Üliõpilaste Seltsi auvilistlaseks. Konrad Veem oli abielus Maria Täheväliga (Aleksander Täheväli tütrega). Neil oli kaks last. Konrad Veem Eesti Vaba Rahvakirik Dokumentatsioon ja leksikon EVR Stockholm 1988 Eesti Kirik nr.1. 1972 Eesti Kirik nr.5.-6. 1972 Eesti Päevaleht(Rootsi). Reede, 23. juuni 1972 Auvilistlased EÜS TÜ üliõpilased
Russkaja Arktika

Russkaja Arktika (vene keeles Русская Арктика) on rahvuspark Venemaal Arhangelski oblastis Novaja Zemlja põhjaosas. Käskkirjale rahvuspargi moodustamise kohta kirjutas peaminister alla juunis 2009. Rahvuspark ei hakanud tegutsema enne 2011. aastat. Rahvuspargi pindala on 2009. aasta plaani järgi 1 426 000 hektarit, millest maismaad on 632 090 ha ja merd 793 910 ha. Rahvuspargis on suured linnulaadad ja morskade lesilad ning seal elavad jääkarud, polaarrebased, grööni hülged ja grööni vaalad. В России создан новый национальный парк «Русская Арктика» Национальный парк "Русская Арктика" будет создан не ранее 2011 года
Otto Kranzbühler

Otto Heinrich Kranzbühler (8. juuli 1907 Berliin – 9. august 2004 Tegernsee) oli Saksa jurist, kes kaitses Karl Dönitzit Nürnbergi protsessil.
Max Vaher

Max Vaher (17. jaanuar 1897 Vana-Otepää – 10. juuli 1981 Geislingen) oli eesti vaimulik. Kooliteed alustas Max Vaher Nüpli vallakoolis, järgnesid Otepää progümnaasium ja Pärnu gümnaasium. 1918. aastast õppis Tartu Ülikoolis keeleteaduse erialal. Õpingud katkestas Vabadussõda, kust ta võttis osa sõjaväeametnikuna. Pärast Vabadussõja lõppu siirdus ta tagasi ülikooli, kuid juba usuteaduskonda, kus õppis 1920–1924 ja mille lõpetas cand. theol. astmega. Prooviaastal oli ta Põlva Püha Neitsi Maarja koguduses. Õpetajaametisse ordineeriti ta 7. juulil 1925. Aastatel 1925–1926 oli ta Avinurme koguduse õpetaja ja 1926–1944 Paistu Maarja koguduse õpetaja, lisaks oli ta aastatel 1942–1944 Viljandi praostkonna abipraost. Põgenes 1944. aastal Saksamaale. Oli aastatel 1945–1949 Augsburgi Eesti Gümnaasiumi ladina keele õpetaja. 1949–1950 oli ta Fontainebleaus (Prantsusmaal) ungarlastest põgenike hooldajaõpetaja. Aastatel 1950–1977 oli ta EELK Baden-Württembergi koguduse õpetaja. Konrad Veem Eesti Vaba Rahvakirik Dokumentatsioon ja leksikon EVR Stockholm 1988 Eesti Kirik nr. 2, 1972
Jekki Rjazin

Jekki Rjazin (kodanikunimega Jevgeni Rjazin, sündinud 26. septembril 1964, pärit Peterburist) on Tartus elav Eesti vabadusvõitleja, vaimuinimene ja aktivist, estofiil. Rjazin lõpetas 1989. aastal Tartu Ülikooli matemaatika erialal. Ta on tegelenud ka leiutamise ja tõlkimisega. Rjazin oli üks Eesti kodakondsusseaduse väljatöötajaid ning pälvis 18. jaanuaril 2002 Eesti kodakondsuse eriliste teenete eest. Äriregistri andmeil on Rjazin kuulunud erakonda Eesti Vabaduspartei – Põllumeeste Kogu 26. maist 26. augustini 2010, 13. juulist 4. septembrini 2011 ning taas 5. septembrist 2011. Alates 2010. aastast on ta Eesti Vabaduspartei – Põllumeeste Kogu juhatuse liige. Eesti Islamiuuringute Keskuse meediaprojekt: Kasutajainfo Piret Bristol — Kohtumine estofiil Jekki Rjaziniga. Sirp 8.2.2002. "Veebiarhiiv: Isikute register darkchess.net". Originaali arhiivikoopia seisuga 25. oktoober 2009. Vaadatud 25. oktoobril 2009. Kodakondsuse andmine eriliste teenete eest. Jevgeni Rjazini erakondlik kuuluvus E-äriregister, 27.august 2024 Piret Bristol. Eesti riigi aeglusrekord ja eesti luule kiirusrekord, Sirp, 8. veebruar 2002 Jekki Rjazin 50
Elmar Kuusler

Elmar Kuusler (1. september 1913 Tallinn – 16. september 1986 New York) oli eesti vaimulik. Lõpetas Tallinna Reaalkooli aastal 1932. Astus aastal 1935 Tartu Ülikooli usuteaduskonda, kus õppis kuni selle sulgemiseni aastal 1940. Teisest maailmasõjast võttis osa 1. Piirikaitse rügemendi koosseisus. Sai viimastes lahingutes Emajõe ääres 17. septembril 1944 raskesti haavata ja viidi haavatuna Saksamaale. Oli Prantsusmaal sõjavangilaagris. Pärast sealt vabanemist jätkas õpinguid Göttingeni Ülikooli usuteaduskonnas, mille lõpetas aastal 1950 teoloogiakandidaadi astmega. Oli prooviaastal Saksamaal Toomas Põllu juures, teenides eestlasi Alam-Saksi eesti laagrites. Asus aastal 1951 Ameerika Ühendriikidesse, jätkas prooviaastat New Yorgis praost Aleksander Hinno juures. Ordineeriti õpetajaametisse 7. septembril 1952. Pärast ordineerimist oli Elmar Kuusler abiõpetaja New Yorgi Pauluse koguduses. 11. novembril 1956 valiti ta EELK Patersoni Pauluse koguduse õpetaja ametikohale, kus töötas (osalise tööajaga, elatist teenis kõrvaltööga) 12 aastat. 1. novembril 1968 valiti ta EELK Chicago Esimese koguduse õpetajaks. Chicagos sai ta juba elatise kogudusetööst. Chicago kogudust teenis ta aastani 1977. Bergen County kogudust teenis ta aastail 1982–1986. Eesti Kirik nr. 9, 1972 Konrad Veem, Eesti Vaba Rahvakirik: Dokumentatsioon ja leksikon, Stockholm: EVR, 1988
Pekka Ruokola

Pekka Pauli Vihtori Ruokola (sündinud 10. veebruar 1951 Koskenpääl) on Soome endine poksija. Ruokola on tulnud seitse korda Soome meistriks raskekaalus (üle 81 kg) aastatel 1975–1979 ja 1982; aastatel 1980 ja 1983 on ta võitnud Soome meistrivõistlustel hõbemedali. Ruokola osales 1976. aasta Montréali olümpiamängudel raskekaalus (üle 81 kg), kuid kaotas oma teise kohtumise veerandfinaalis tulevasele olümpiavõitjale Teófilo Stevensonile (Kuuba) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. Hiljem on ta töötanud politseinikuna ja olnud ka poksikohtunik. Tema poeg Juha on samuti tuntud poksija.
Leiutamine

Leiutamine on uute tehniliste lahenduste (ehk leiutiste) väljatöötamine. Leiutamisega tegelev inimene on leiutaja ehk leidur. Innovatsioon Leidlikkus Leiutusõigus Õpilasleiutajate riiklik konkurss
Düsplaasia

Düsplaasia on koe healoomuline diferentseerumishäire. Puusa kongenitaalne düsplaasia Puusaliigese düsplaasia koertel septo-optiline düsplaasia femoraalepifüüsi düsplaasia emakakaela düsplaasia neeru düsplaasia
Red Bull Arena (New Jersey)

Red Bull Arena on jalgpallistaadion Ameerika Ühendriikides New Jerseys Harrisonis. See on jalgpalliklubi New York Red Bulls kodustaadion. Staadionil on 25 000 istekohta. Esimese värava sellel staadionil lõi Joel Lindpere. Koduleht
Arvutimäng

Arvutimäng on mäng, mida mängitakse arvuti poolt simuleeritud mänguuniversumis, kus mängija ülesanne on täita mingeid eesmärke. First Person Shooter ehk tulistamismäng Platvormimäng Rollimäng (arvutil) Strateegiamäng Arkaadmäng Simulatsioon Seiklusmäng Mõistatus ehk pusle Interaktiivne fiktsioon Arvutimängude loend Üleeuroopaline mänguteabesüsteem PEGI Hülgvara Lõpukoll MMORTS Mängu mootor Videomäng Computer Entertainment Rating Organization Mängujämm APT Game Generator Raul Kübarsepp
Tau

Tau (suurtähena Τ, väiketähena τ, vanakreeka ταῦ, uuskreeka ταυ) on kreeka tähestiku 19. täht. Tau väärtus kreeka numbrina on 300. Täht on tuletatud foiniikia tähestiku tähest /taw/. Taust pärineb ladina tähestiku täht T ja kirillitsa täht Т. Füüsikas tähistatakse märgiga τ seadmete näiteks RC-ahela ajakonstanti.
P. I. Filimonov

P. I. Filimonov (kodanikunimega Roman Fokin; sündinud 4. märtsil 1975) on Eestis elav vene keeles kirjutav kirjanik. Filimonov on lõpetanud Tallinna 26. Keskkooli ja õppinud Tallinna Ülikoolis inglise filoloogiat. Lisaks luulele kirjutab ta ka proosat, näidendeid ning esseistikat. Filimonov teenib leiba Tallinna Teeninduskoolis inglise keele õpetajana. 2007 "Зона неевклидовой геометрии" (romaan) 2007 "Мантры третьего порядка" (luulekogu) 2009 "Боги Безрыбья" (luulekogu) 2010 "Mitteeukleidilise geomeetria tsoon" (vene keelest tõlkinud Aare Pilv, romaan) 2011 "Väärastuste käsiraamat" (vene keelest tõlkinud Katrin Väli, Maarja Kangro, Igor Kotjuh ja Kajar Pruul, luulekogu) 2013 "Thalassa! Thalassa!" (vene keelest tõlkinud Ingrid Velbaum-Staub, romaan) 2013 "Nekroloogide kirjutamise oskus" (vene keelest tõlkinud Katrin Väli, P. I. Filimonov ja Kajar Pruul, novellikogu) 2016 "Laulis, kuni kõik lõppes" (vene keelest tõlkinud Ingrid Velbaum-Staub, romaan) 2017 "Hariton Naganovi surm ja ajatus. Libabiograafia" (vene keelest tõlkinud Veronika Einberg, romaan) 2007 Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapitali aastapreemia (venekeelse autori kirjandusauhind: luulekogu "Мантры третьего порядка") 2012 Kultuuriministeeriumi lõimumisvaldkonna meediastipendium raadiosaate "Sõnaline vitraaž" eest (koos Igor Kotjuhiga) 2020 Friedebert Tuglase novelliauhind ("Sebastian Rüütli tõehetk") http://www.kul.ee/index.php?news=7390 P.I. Filimonovi luuletused, Epifanio nr 13 Veiko Märka, Kuidas karastus Filimonov, Eesti Ekspress, 6. märts 2009
Carl Maurach

Carl Peter Ludwig Maurach (24. jaanuar 1824 Paistu – 11. mai 1900 Põltsamaa) oli baltisaksa päritolu Eesti vaimulik ja (vaimulik) kirjanik. Maurach õppis aastatel 1842–1846 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Akadeemiliselt kuulus ta korporatsiooni Livonia. Pärast usuteaduskonna lõpetamist töötas 1846–1848 koduõpetajana Riias kaupmees Cummingi juures, olles ühtlasi prooviaastal Riia Jakobi koguduses pastor Christian August Berkholzi juures. Õpetajaks ordineeriti ta 5. juunil 1849 Riias. Ta oli 1849–1853 Paistu Maarja koguduse õpetaja (introdutseeriti ametisse 25. septembril 1849). Aastatel 1853–1891 oli ta Põltsamaa Niguliste koguduse õpetaja (introdutseeriti ametisse 25. oktoobril 1853). Ajavahemikus 1866–1867 oli ta 12 kuuks ametist kõrvaldatud (suspendeeritud), kuna viis läbi kiriklikke talitusi rekonvertiitidele (õigeusus pettunutele). Maurach täiendas ja parandas 1860–1895 tallinnakeelset kiriku-lauluraamatut ja avaldas trükis: "Piibli lugude raamat". Tartu 1876 "Salmi-ramat". 1873 "Te-roog Jummala sönnast söameestele...". Tallinn 1880 Oma alalt on Maurach avaldanud kirjutisi ka Ulmanni "Mitteilungenites" ja ajakirjas "Dorpater Zeitschrift für Theologie und Kirche", käsitledes eriti vaeste hoolekande ja hernhuutidevastase võitluse küsimusi. Tema isa Christoph Martin Lobegott Maurach oli Paistu koguduse õpetaja. Tema poeg Paul Maurach oli Vändra Martini koguduse adjunktõpetaja ja Põltsamaa Niguliste koguduse õpetaja. Die evangelischen Prediger Livlands bis 1918. Böhlau Verlag. Köln, Wien 1977 Eesti Biograafiline Leksikon K./Ü. Loodus, Tartus, 1926-1929 Nekroloog. Uus Aeg nr 41, 25. mai 1900. Lk 2