laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Heinrich Lossmann

Heinrich Lossmann (21. aprill 1880 – 1. detsember 1924) oli Eesti politseinik. Heinrich Lossmann astus politseiteenistusse 10. veebruaril 1919. Teenis vanemkordnikuna raudteepolitsei jaoskonnas Tallinnas. 1. detsembril 1924 oli Tallinn-Väikese jaamahoones valves vaid üks politseinik, Heinrich Lossmann, ja mõned jaamatöötajad, kes tegid oma igapäevatööd. Riigipöörajail oli strateegiliselt oluline vallutada esmajoones Tallinnas Riigikoguhoone, Postimaja, Balti jaam, Tondi Sõjakool ja Tallinn-Väikese jaam. Mässajate plaan oli tehtud arvestusega, et töölised ja sõdurid ühinevad ülestõusuga ning üheskoos võetakse võim Tallinnas üle. Seejärel oleks välja kuulutatud Eesti Nõukogude Sotsialistlik Vabariik ja moodustatud töörahva valitsus, mis oleks Eestisse kutsunud Nõukogude Liidu väed. 1924. aasta 1. detsembri varahommikul, kui algas kommunistide võimupöördekatse (1. detsembri riigipöördekatse), kogunes viiemeheline mässuliste löögisalk sadamatöölise J. Räästase korterisse, mis asus Juurdeveo tänavas. Ründajatest olid kaks Dobroflotist, kolm aga Venemaalt, nad olid revolvrite ja käsigranaatidega relvastatud. Tungides jaamahoonesse, tormasid mässulised kohe jaamapolitsei ruumi ja lasid maha seal vahti pidava vanemkordnik Heinrich Lossmanni. Lossmann on maetud Rahumäe kalmistule. Nõukogude okupatsiooni ajal paigaldas Lossmanni abikaasa Ella tema katkise hauakivi kõrvale uue püstise graniithauakivi.
Galaktikaparv

Galaktikaparv (inglise keeles galaxy cluster) on gravitatsiooniliselt omavahel seoses olevate galaktikate kogum, mis galaktikasüsteemide hierarhias asuvad galaktikarühmade ja galaktikate superparvede vahel. Galaktikaparvede läbimõõt võib ulatuda kümnete miljonite valgusaastateni. Korrapäratuid galaktikaparvi nimetatakse ka galaktikapilvedeks. Linnutee tähesüsteem kuulub Kohalikku Galaktikarühma, mis omakorda kuulub Kohalikku Lehte. Galaktikasüsteem Galaktikaparved ja galaktikagrupid Heino Eelsalu. "Astronoomialeksikon". Eesti Entsüklopeediakirjastus, 1996. Lk 45
Soolikaoja

Soolikaoja (ka Linnaoja) on Rakvere linna läbiv oja. Rahvasuus on veekogu nimetatud ka Solgiojaks. 28. aprillil 1939 nimetati Soolikaoja Linnaojaks. Oja pikkus on 7,5 km. Oja suubub paremalt Selja jõkke. Rakvere linna piires on see suures ulatuses (u 1,5 km) viidud maa alla. Soolikaoja on legendi järgi sündinud Vanapagana koera Raki soolikast siis, kui Kalevipoeg Raki maha lõi. https://www.digar.ee/viewer/et/nlib-digar:381282/328259/page/2 Odette Kirss, Tänavanimed vahetuvad aegade tuules, Virumaa Teataja, nr. 168, 3 september 2020 Soolikaoja Eesti looduse infosüsteemis "Läbi Rakvere linna voolav Soolikaoja tekitab teadlastes palju küsimusi" ERR, 19. august 2020 Soolikaoja avastusrada LIFE IP CleanEsti projekt
Eamonn Toal

Eamonn Toal (sündinud 1968 Castleblayneys) on iiri laulja. Ta esindas lauluga "Millennium of Love" Iirimaad 2000. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Stockholmis, kus saavutas 92 punktiga 6. koha. Eurovision Universe. Eamonn Toal Koduleht
Wojciech Kurtyka

Wojciech Kurtyka (sündinud 20. septembril 1947 Skrzynkas Kłodzko lähistel) on poola alpinist, kes on tõusnud kuue kaheksatuhandelise mäe tippu. Ta lõpetas 1970. aastal Wrocławi Polütehnilise Instituudi elektroonikateaduskonna. Oma erialal töötas ta 1989. aastani, seejärel tegutses eraettevõtjana. Alpinismiga hakkas ta tegelema 1968. aastal. 1970. aastal tõusis ta Mały Młynarzile Kõrg-Tatrates tehniliselt väga raskel marsruudil mäe kirdeseina kaudu. See marsruut nimetati hiljem Kurtyka marsruudiks. 1973. aasta suvel ronis ta koos Jerzy Kukuczką ja Mark Łukaszewskiga Alpide kuue suure põhjaseina hulka kuuluvate Aiguille du Dru (3754 m) ja Grandes Jorassesi (4208 m) põhjaseintel uutel marsruutidel. Ta sai laiemalt tuntuks 1974. aastal, kui Poola kaljuronijad sama aasta märtsis esimestena ronisid talvistes tingimustes Trollveggeni kaljuseinal Norras. Tõus seinal, mis kuulub Big Walli kategooriasse, kestis 13 ööpäeva. Alates 1972. aastast ronib ta kõrgmäestikes. 1977 – Kohe Bandaka (6843 m), kirdeküljelt (Hindukuš, Afganistan) 1978 – Changabang (6864 m), lõunaküljelt (Himaalaja, India) 1985 – Gasherbrum IV (7925 m), esmatõus lääneküljelt (Karakoram) 1988 – Trango Nameless Tower (6238 m), idaküljelt (Karakoram, Gilgit-Baltistan) Ta võttis osa ekspeditsioonidest 1974. aastal Lhotsele (8516 m) ja 1976. aastal K2-le (8611 m). Lhotsel jõudis ta kõrgusele 8250 m ja K2-l kõrgusele 7900 m. Sai neilt pettumuse osaliseks ja edaspidi loobus ta osalemast klassikalistes Himaalaja ekspeditsioonides, eelistades neile väikesearvulisi gruppe ja kiireid alpistiilis tõuse. 1980 – Dhaulagiri (8167 m), idaküljelt 1983 – Gasherbrum II (8034 m), peatippu tõusis traversseerides Gasherbrum II idatipult (7772 m ), mille eelnevalt esmavallutas 1983 – Gasherbrum I (8080 m), uus marsruut 1984 – Broad Peak (8051 m), liikumine traaversis üle Broad-Peaki massiivi kolme tipu (põhjatipp, kesktipp ja peatipp) 1990 – Cho Oyu (8188 m), edelaküljelt 1990 – Xixabangma (8027 m), edelaküljelt 2016 – Kuldne Alpikirka kategoorias "Elutööauhind" Tema isa oli kirjanik Tadeusz Kurtyka (kirjanduslik pseudonüüm Henryk Worcell). Portret Wojtka. 19.12.2013. wspinanie.pl Złote Czekany odebrane! Wojtek Kurtyka z Piolet d’Or Carrière. 18.04.2016. wspinanie.pl
Kuldne Alpikirka

Kuldne Alpikirka (prantsuse keeles: Piolets d'or, inglise keeles: The Golden Ice Axe) on rahvusvaheline iga-aastane auhind alpinismi alal. Auhinda antakse välja alates 1992. aastast Prantsuse alpinismiajakirjade (juhtivalt Montagnes magazine) ja alpinistide ühenduse Groupe de haute montagne (GHM) toetusel. Laureaadid määrab žürii, kuhu kuuluvad Guy Chaumereuil, Jean-Claude Marmier, Montagnes magazine'i peatoimetaja, GHM president, kolm varasemat laureaati ja GHM poolt kutsutud žürii liikmed, kelle seast valitakse žürii esimees. Kuni 2007. aastani anti välja üks auhind parimale eelmise aasta tõusule. 2008. aastal auhinda välja ei antud. 2009. aastast antakse välja kaks või kolm auhinda parimatele eelmise aasta tõusudele ja üks elutööauhind (Lifetime Achievement Award). Põhiallikas: 2009 – Walter Bonatti 2010 – Reinhold Messner 2011 – Doug Scott 2012 – Robert Paragot 2013 – Kurt Diemberger 2014 – John Roskelley 2015 – Chris Bonington 2016 – Wojciech Kurtyka 2017 – Jeff Lowe 2018 – Andrej Štremfelj The Lifetime Achievement Award. pioletsdor.net 2016 - Wojciech Kurtyka. pioletsdor.net The Charter. Harta. pioletsdor.net
Taipalsaari vald

Taipalsaari on vald Soomes Lõuna-Karjala maakonnas. Elanike arv on 4950 (2008)[viide?]. 2003. aasta andmetel oli elanikke 4723, 2005. aasta 31. detsembri andmetel 4895. Pindala on 762,02 km², sealhulgas maapindala 345,10 km² ja veepindala 416,92 km². Suure osa vallast moodustab Saimaa järv. Saari on umbes 700. Rannajoone pikkus on umbes 1000 km. Vald on ükskeelne (soomekeelne). Vald asutati 1571.[viide?] Ahokkala, Ampujala, Haikkaanlahti, Haikola, Halila, Heikkola, Herttulla, Illukansaar, Jauhiala, Kannu, Karhula, Karhunpää, Kattelussaari, Kilkinsaari, Kilpiänsaari, Kirvesniemi, Kuhala, Kuikkula, Kurenlahti, Kurenniemi, Kurhila, Kutila, Kylänniemi, Laukniemi, Lehtola, Levänen, Liukkola, Merenlahti, Muukkola, Märkälä, Nieminen, Olkkola, Paakkola, Paarmala, Pakkala, Peltoinen, Pönniälä, Rehula, Reinikkala, Saikkola, Solkeinkylä, Taipalsaari, Telkkälä, Vainikkala, Viskarila, Vitsainen Population growth biggest in nearly 70 years Koduleht
Berchtesgadeni praostkond

Berchtesgadeni praostkond või Berchtesgadeni vürstlik praostkond (saksa: Fürstpropstei Berchtesgaden) oli otse keisrile alluv (reichsunmittelbar) Saksa-Rooma riigi vürstkond, mida valitses regulaarkanoonikute kolleegium vürstliku praosti juhtimisel. Territoorium koosnes Berchtesgadeni Alpide orust, see on tänapäevased omavalitsused Berchtesgaden, Bischofswiesen, Marktschellenberg, Ramsau ja Schönau am Königssee tänapäeva Saksamaa Baieri liidumaal, samuti mitmest valdusest kaugemal. Kloostri asukoht oli strateegiliselt tähtis. Esiteks on see ala, kus on tohutult väärtuslikud soolalademed, ja sellisena paiknes see nii, et sai toimida puhverriigina oma palju suuremate naabrite, Baieri hertsogkonna ja Salzburgi peapiiskopkonna vahel, ja seda olukorda enda kasuks ära kasutada. Teiseks oli Berchtesgadeni org peaaegu täielikult kõrgete mägedega ümbritsetud peale ühe puutepunkti põhjas ja oli seega praktiliselt vallutamatu. Berchtesgadeni klooster, pühitsetud pühale Peetrusele ja Ristija Johannesele, asutati aastal 1102 Baieri hõimuhertsogkonnas augustiini kanoonikute kogukonnana Sulzbachi krahvi Berengari poolt vastavalt tema ema, hiljutise krahvinna Irmgardi testamendi juhistele. Arvestades soodsat geopoliitilist olukorda ei olnud praostidel raske saavutada kloostri territoriaalset sõltumatust, mis algas riigikloostrist aastal 1194. Aastal 1380 saavutasid praostid kirikliku riigivürsti staatuse ja aastast 1559 oli neil "vürstlike praostidena" hääl Riigipäeval, olles peaaegu võrdses seisundis vürstlike piiskoppidega. Tiitel oli keisririigis peaaegu unikaalne, ainus teine praost, kes omandas kunagi vürstitiitli, oli Švaabimaa Ellwangeni riigiklooster. Vürstliku praosti positsioon oli sageli ühendatud teiste kõrgete vaimulike positsioonidega ja praostid elasid sageli mujal. Aastatel 1594–1723 valdas tiitlit ja territooriume mõjukas Wittelsbachide perekond, aastast 1612 personaalunioonis Kölni vürstlike peapiiskoppide poolt, kelle nõod valitsesid naabruses Baieri hertsogkonna üle. Salzburgi peapiiskoppide pidev ahnus viis aastal 1611 relvakokkupõrgeteni, kui Wolf Dietrich von Raitenau väed okupeerisid Berchtesgadeni, kuid tõrjuti Baieri hertsogi Maximilian I vägede poolt tagasi. Aastal 1802/1803 ilmalikustati ja mediatiseeriti praostkond ja selle territooriumid esialgu lühiealisse Salzburgi kuurvürstkonda, mis vastavalt 1805. aasta Pressburgi rahule läks Austria keisririigile ja lõpuks aastal 1810 äsja loodud Baieri kuningriigile. Kloostriehitisi kasutati mõnda aega kasarmutena, kuid aastal 1818 määrati klooster kuninglikuks residentsiks Wittelsbachidele, kes kasutasid seda suvepaleena. Pärast Baieri monarhia lõppu haldas ehitisi aastast 1923 Wittelsbachi Hüvitusfond (Wittelsbacher Ausgleichsfonds). Mõned ruumid on külastajatele avatud, samas muid hooneosi kasutavad endiselt Wittelsbachid. Kloostrikirik tegutseb nüüd Berchtesgadeni kihelkonnakirikuna. Berchtesgadener Land Berchtesgadeni praostide ja vürstlike praostide loend
Suur Arktiline looduskaitseala

Suur Arktiline looduskaitseala (vene keeles Большой Арктический государственный природный заповедник) on looduskaitseala Krasnojarski krais, Venemaal. Kaitseala pindala on 41 692 ruutkilomeetrit, see on Euraasia suurim kaitseala. Vene Föderatsiooni valitsus asutas selle looduskaitseala 11. mail 1993 resolutsiooniga nr 431. Suur Arktiline looduskaitseala on jaotatud üheksaks osaks: Dicksoni ja Sibirjakovi piirkond Kara mere saarte piirkond Pjassina piirkond (Pjassina laht ja Pjassina jõgi) Middendorffi laht Nordenskiöldi saarestik Alam-Taimõri piirkond (Taimõri jõgi ja Taimõri järv) Tšeljuskini poolsaar (hõlmab ka Taimõri poolsaare põhjaosa) Põhjareserv (Североземельский) Brekhovski saarte piirkond Looduskaitseala põhimõte on lasta loomastikul ja taimestikul kasvada ilma inimese sekkumiseta. Teiste seas elaval Suurel Arktilisel looduskaitsealal ka näiteks jääkarud, polaarrebased, lumekakud, põhjapõdrad ja valgevaalad.
Taimõr (laev, 1909)

Taimõr oli auru jõul töötav jäämurdja. 1200-tonnine laev ehitati Vene keisriväele aastal 1909 Peterburis. Taimõr sai nime Taimõri poolsaare järgi. Taimõr ja tema sõsarlaev Vaigatš ehitati, et kaardistada siiani kaardistamata alasid Põhja-Jäämeres. See ettevõtmine sai tuntuks kui Põhja-Jäämere hüdrograafiline ekspeditsioon.
Kakstäpp-lepatriinu

Kakstäpp-lepatriinu on lepatriinulaste sugukonda kuuluv mardikaline. Teiste punaste lepatriinude seas on ta ära tuntav kahe musta laigu järgi kattetiibadel. Kakstäpp-lepatriinu on levinud Põhja-Ameerikas, Euroopas, Põhja-Aasias (puudub Hiinas) ja Okeaanias. Ta on üsna levinud liik ka Eestis. Hawaiile on ta inimese poolt sisse toodud. Täiskasvanud kakstäpp-lepatriinu on 4–5 mm pikkune. Tüüpiliselt on pronotum must, valgete laikudega. Tagakeha on oranžikas-punane ja mõlemal kattetiival on üks must laik. Üsna levinud on ka nelja või kuue punase täpiga must vorm, keda leidub sagedamini leviala põhjapoolsemas piirkonnas, kus see aitab putukal päikesesoojust neelata. Harvematel juhtudel võib näha kahe vormi kombinatsiooni, mille puhul täpid on kokku sulanud või neid on rohkem. Vastsed on hallikas-mustad kollaste ja valgete laigukestega. Emased lepatriinud munevad taimelehtede alla helekollased munad, millest arenevad mustad kollaste täppidega nukud, mida võib leida lehtede küljes rippumas. Vastsed ilmuvad varakevadel ja natuke vähem kui kuu jooksul arenevad täiskasvanuks, kelle eluiga ulatub 1–2 aastani. Talvekuud veedavad täiskasvanud lepatriinud talveunes, sageli gruppides palkide, lehtede ja puukoore all. Nii vastsed kui valmikud on karnivoorid, toitudes pehme kestaga putukatest, peamiselt lehetäidest. Lisaks toituvad nad veel nokalistest, lestalistest ja putukamunadest ning esineb ka kannibalismi. Kuna tema saakloomad on taimekahjurid, peetakse kakstäpp-lepatriinut põllumajanduslikult kasulikuks putukaks. Kakstäpp-lepatriinu elupaigaks võivad olla väga erinevad kooslused, nagu aas, põld, aed ja mets. Kakstäpp-lepatriinu must kuuelaiguline vorm (sexpustulata) Neljalaiguline vorm (quadrimaculata) Äsja nukkunud kakstäpp-lepatriinu Nukk Kakstäpp-lepatriinu munemas Vastne Kakstäpp-lepatriinu Kakstäpp-lepatriinu andmebaasis eElurikkus Kasutatud 27.11.2016 Insect Conservation Biology: Adalia bipunctata, Two-Spotted Lady Beetle. Cornell University courses.cit.cornell.edu Kasutatud 27.11.2016 (inglise) Adalia bipunctata www.itis.gov Kasutatud 27.11.2016 (inglise) 2 Spot Ladybird www.naturespot.org.uk Kasutatud 27.11.2016 (inglise) Adalia bipunctata, twospotted lady beetle animaldiversity.org Kasutatud 27.11.2016 (inglise) Kakstäpp-lepatriinu andmebaasis eElurikkus Järva, J., Kiskjad on aiapidaja liitlased. Eesti Loodus 06/2002 www.eestiloodus.ee Kasutatud 27.11.2016 Species Adalia bipunctata – Two-spotted Lady Beetle bugguide.net Kasutatud 27.11.2016 (inglise)
Vaigatš (jäämurdja, 1909)

Vaigatš oli auru jõul töötav jäämurdja. Laev ehitati Vene keisriväele 1909. aastal Peterburis. Vaigatš sai nime Vaigatši saare järgi. Vaigatš ja tema sõsarlaev Taimõr ehitati, et kaardistada seni kaardistamata alasid Põhja-Jäämeres. See ettevõtmine sai tuntuks kui Põhja-Jäämere hüdrograafiaekspeditsioon. Vaigatš sõitis 1918. aastal Kara mere Jenissei lahes vastu veealust kivi ja uppus.
Georgi Ušakov

Georgi Aleksejevitš Ušakov (vene keeles: Георгий Алексеевич Ушаков; 30. jaanuar (vkj 17. jaanuar) 1901 – 3. detsember 1963 Moskva) oli Nõukogude Arktika-avastaja. Ušakov tegi läbimurde, kui ta aastatel 1930–1932 korraldas ekspeditsiooni, mille käigus ta koos nelja eksperdiga avastas Severnaja Zemlja. Nad leidsid, et tegu on saarestikuga. Temast sai geograafiateaduste doktor 1950. aastal.
Waterloo sild (Monet)

„Waterloo sild“ (prantsuse keeles „Le Pont de Waterloo“) on prantsuse kunstniku Claude Monet’ õlimaal lõuendil. 1903. aastal valminud teos asub Ermitaaži saalis nr 403 (Peastaabi hoones). Maalil on kujutatud 1815. aastal toimunud Waterloo lahingu mälestuseks Londonisse Thamesi jõele ehitatud Waterloo silda. "Мост Ватерлоо. Эффект тумана" (vene ja inglise). Ermitaaž. Vaadatud 27.11.2016.
Kaja Komissarov

Kaja Komissarov (kuni 1985 Kaja Paljasmaa; sündinud 6. septembril 1969 Tallinnas) on Eesti ujuja ja õpetaja. Lõpetas 1988 TSIK-i ja 1997 eesti filoloogina TPÜ. Ta alustas sportimist 1977 Kalevi ujumiskoolis. Tema treenerid olid Elvira Mikk ja Riho Aljand. Ta tuli üheksa korda suvistel (1986–1989) ja viis korda talvistel meistrivõistlustel (1987–1989) vaba- ja teateujumises Eesti NSV meistriks. Kuulus 1986–1989 Eesti NSV koondisse. Parimad tulemused vabaujumises: 25 m ujulas 400 m 4.26,6 (1987); 50 m ujulas 200 m 2.10,06 (1988) ja 800 m 9.14,69 (1988). 1989–1994 oli ta Tallinna Kalevi ujumisklubi ja 1994–2000 TOP-i ujumisklubi treener. 2000. aastast on ta Rocca al Mare Kooli eesti keele, klassi- ja ujumisõpetaja ning teatriringi juhendaja. 1984 – meistersportlane 2013 – Tallinna aasta õpetaja Tema ema on näitleja Luule Komissarov.[viide?] Biograafia ESBL-is (vaadatud 09.05.2019) http://www.tallinn.ee/est/haridus/Auhinnatud-opetajad-2013 Biograafia ESBL-is Kaja Komissarovi sporditulemused
Nirvana (film)

"Nirvana" on Itaalia 1997. aasta ulmefilm, mille on lavastanud Gabriele Salvatores. Filmi peaosades mängivad Christopher Lambert, Diego Abatantuono ja Stefania Rocca. Kuigi film ei osutunud kinolinale jõudes kuigi menukaks, on see aastate möödudes muutunud filmifriikide ja küberpungisõprade maiuspalaks ning see on pakkunud inspiratsiooni paljudes kommertsprojektides ("Matrix", "Dark City" jne). Programmeerija Jimi (Christopher Lambert) püüab lõpetada oma viimast arvutimängu "Nirvana". Üllatusega avastab ta, et mängu peategelane Solo (Diego Abatantuono) on teadlik oma olemusest ning kuna ta mängu jooksul iga kord surres taas uuesti ellu ärkab ja seda tsüklit aina kordama peab, palub ta Jimil mäng hävitada. Selleks peab Jimi sisse murdma oma tööandja, korporatsiooni Oksama Star peaarvutisse, mis on aga kaitstud väga keeruliste häkkimisvastaste seadmetega. Et sissemurdmine käib Jimil üksinda üle jõu, asub ta Salvatorese futumaailmas mängu hävitamiseks otsima abilisi.
Torupilli kõrts

Torupilli kõrts oli 19. sajandi lõpus ja 20. sajandi alguses Tallinnas Tartu maantee ja Jakobsoni tänava ristmiku lähedal asunud kõrts. Kõrtsi sildil oli torupillimängija pilt. Vanemad andmed sellest kõrtsist pärinevad 1803. aastast. Küllap mõjutas nimepanekut ka asjaolu, et Lasnamäe veerul asuv karjamaa kandis Sikupilli nime ning see nimi kandus samuti edasi 20. sajandi algul lähedusse rajatud linnaosale. Torupilli kõrtsi naabruses, Suur-Tartu mnt 57 (hiljem maja nr 59) elas 17 aastat luuletaja Marie Under alates 1917. aastast. Keegi literaatidest ristis poetessi kodu "Villa Torupillaks". http://tallinncity.postimees.ee/1630939/torupilli-piirkond-sai-omale-nime-sealkandis-asunud-kortsilt Postimees. 16.02.2016. Robert Nerman
Bērzaine

Mitte segi ajada Läti kohanimega Bērzaune Bērzaine on Läti kohanimi: Bērzaine on asula Kocēni piirkonnas Bērzaine vallas Bērzaine on Cēsise linnaosa Bērzaine on Bērze asula endine nimi Bērzaine on Bērzaune jõe variantnimi Bērzaine gümnaasium Bērzaune
Bērzaune

Mitte segi ajada Läti kohanimega Bērzaine Bērzaune on küla (vidējciems) Lätis Madona piirkonnas Bērzaune vallas. Külas on postkontor, ja põhikool. Sinna jääb Bērzaune bussipeatus. Küla kohal asus varem Bērzaune vasallilinnus, sinna rajati ka Bērzaune kirik ja linnuseläänist kujunes Bērzaune mõis. Tänapäeval on küla praktiliselt naaberküla Sauleskalnsiga kokku kasvanud. Bērzaune vasallilinnuse ase ja kirikus asuv Tiesenhausenite suguvõsa hauaplaat on muinsusmälestistena riikliku kaitse all. Küla jääb osaliselt Vestiena maastikukaitsealale. Looduskaitse all on hõberemmelgas ümbermõõduga 5,92 meetrit ja tamm ümbermõõduga 4 meetrit. Aastal 2008 oli külas 380 elanikku, aastal 2022 oli elanikke 314. https://kulturasdati.lv/lv/bibliotekas/publiska-biblioteka/pasvaldibu https://www.atd.lv/pieturvietas/4278 Autotransporta direcija] "Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija". Originaali arhiivikoopia seisuga 27. november 2022. Vaadatud 27. novembril 2022. Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS Vietvārdu datubāze
Nirvana (täpsustus)

Nirvana on mitme asja nimi. Nirvana oli USA grungebänd. "Nirvana" on Gabriele Salvatorese ulmefilm (1997). ... nirvaana
Aizkraukle mõis

Aizkraukle mõis (läti keeles Aizkraukles muiža, saksa keeles Ascheraden) oli mõis Lätis, nüüdisaegse haldusjaotuse järgi Aizkraukle piirkonnas Aizkraukle vallas Aizkraukle muiža asulas. Mõis rajati Karl Friedrich von Ascheradeni projekti järgi ja ehitustööd lõppesid 1761. Mõisa kõik hooned (välja arvatud pargipaviljon) hävisid Esimese maailmasõja ajal.
Ēvele mõis

Ēvele mõis (saksa keeles Alt-Wohlfahrt, läti keeles Ēveles muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Ēvele kihelkonnas. Nüüdisaegse haldusjaotuse järgi asub Lätis Valmiera piirkonnas Ēvele vallas Ēvele asulas. Piirkonda (Alt-Wohlfart) on esmamainitud 1562. aastal, kui piirkonna omanikuks sai Bernhard von Höweln. Tema järgi sai mõis ka lätikeelse nime. Mõis moodustas algselt ühise kompleksi Ķeiži mõisa, Jaunjērcēni mõisa ja Vecjērcēni mõisaga. 1588. aastal sai Melchior von Höweln juurde veel pool adramaad, lisaks Säde jõe ääres asuva kõrtsikoha. 1619. aastal päris mõisa tema poeg Valentin, et aga tema vend võitles poolakate eest, siis konfiskeeriti talt see valdus. 1641. aastal andis Gustav Adolf mõisa Oxenstiernadele, ent mõisate reduktsiooni käigus läks see taas riigile. Hiljem taastati Höwelnite õigused mõisatele. 1660. aastal läksid mõisad (Ēvele, Jērcēni ja Ķeiži mõis) Margaretha von Höwelni valdusse. Kuna nii tema poeg kui ka vanem tütar surid pärijateta, läks valdus teise tütre Maria Polirena Palmstrauchi omandisse. Edasi päris mõisa tema tütar Johanna Polirena von Priauda, kes aga mõisa oma õemehele, Jērcēni pärinud Magdalena Eleonora abikaasale Georg Friedrich von Jarmerstedtile müüs. George von Jarmerstedt müüs 1829. aastal mõisa 56 000 hõberubla eest Magnus Pierson von Balmadisele. 1833. aastal sai mõisa omanikuks Guido Boltho von Hohenbach. 1839. aastal ostis mõisa 56 000 hõberubla eest tema kasuõde Henriette Boltho von Hohenbach. 1872. aastal müüs ta mõisa 111 331 hõberubla eest oma pojale Georg Hugo Conrad Boltho von Hohenbachile. Boltho von Hohenbachide valdusse jäi mõis kuni võõrandamiseni 1920. aastal. Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 9 ja 1/2 adramaad, sellele allus 242 mees- ja 280 naishinge. Aastal 1734 oli mõisa suurus 9 ja 7/8 adramaad, aastal 1757 aga 8 ja 3/4 adramaad. Aastal 1823 oli mõisa suurus 8 ja 9/10 adramaad. Ka aastal 1832 oli mõisal adramaid 8 ja 8/10, aastal 1881 oli neid aga 4 ja 1/80, lisaks allus mõisale 8 ja 24/80 adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses. Mõisa koosseisu kuulus kolm karjamõisa: Mūrnieki (Murneek), Sucēni (Sutzeehn) ja Zaltes (Salte). Mõisa park ja 1793. aastal valminud ait on arvele võetud Läti arhitektuurimälestistena. Materialien zu einer Geschichte der Landgüter Livlands, Heinrich von Hagemeister; lk. 287 Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 427. Bienestamm, H. von. Geographischer Abriss der drei deutschen Ostsee-Provinzen Russlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: Deubner, 1826, lk 272. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 285. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 426. "Ēveles pagasts". Originaali arhiivikoopia seisuga 5. märts 2017. Vaadatud 5. märtsil 2017.
Ādaži mõis

Ādaži mõis (saksa keeles Aahof, ka Neuermühlen, läti keeles Ādažu muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Riia kreisis Ādaži kihelkonnas. Nüüdisaegse haldusjaotuse järgi asub mõisasüda Ādaži piirkonnas Ādaži vallas Ādaži asulas. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836. Lk 52-53 [1]. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885. Lk 60-62 [2].