laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Mihhail Gerts

Mihhail Gerts (sündinud 25. veebruaril 1984 Tartus) on Eesti dirigent. Mihhail Gerts on lõpetanud 2001. aastal Tallinna Muusikakeskkooli klaveri ja koorijuhtimise erialal ning 2006. aastal Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia klaveri erialal professor Ivari Ilja klassis ja orkestridirigeerimise erialal (Kuno Arengu, Toomas Kapteni ja Paul Mägi klassis). 2007. aastal sai samas magistrikraadi orkestridirigeerimise erialal (juhendaja Paul Mägi) ja 2011. aastal doktorikraadi (juhendaja Toomas Siitan). Aastatel 2011–2013 täiendas ta end Berliinis Hanns Eisleri muusikakõrgkoolis (professorid Christian Ehwald ja Hans-Dieter Baum). Ta on osalenud Neeme Järvi, Paavo Järvi, Eri Klasi, Jorma Panula, Leif Segerstami, John Carowe, Gabriel Feltzi ja Aleksandr Polištšuki meistrikursustel. Aastatel 2001–2003 juhatas ta Tallinna 21. Kooli kammerkoori, 2003–2005 Tallinna Muusikakeskkooli sümfooniaorkestrit, 2004–2005 Tallinna Kammerkoori. Aastatel 2005–2007 oli ta Eesti Rahvusmeeskoori dirigent ja peadirigendi assistent ning 2007–2014 rahvusooperi Estonia dirigent. 2011. aastast elab ta peamiselt Berliinis, kus töötas alates 2014. aastast ka Berliini Saksa Orkestri (Deutsches Symphonie-Orchester Berlin) ja Hageni ooperiteatri dirigendina. 2016. aastast on ta olnud vabakutseline dirigent ja töötanud mitme maailma juhtiva sümfooniaorkestriga[viide?]. 2021. aasta sügisest on ta Tartus toimuva festivali Tubin kunstiline juht. 2021. aasta sügisest kuni 2022. aasta veebruarini töötas ta Tallinna Muusika- ja Balletikooli klassikalise muusika loovjuhina. Tema ema on Zoja Hertz. 2006 – Gustav Ernesaksa Fondi õppestipendium 2014 – Eesti Teatriliidu aasta lavastuse auhind (lavastuse "Tannhäuser" lavastusmeeskonna liige) Minu Eesti: Saksamaal elav dirigent Mihhail Gerts, Klassikaraadio, 9. detsember 2018. Tartus toimub helilooja Eduard Tubinale pühendatud festival. ERR, 6. oktoober 2021. Kai Tamm, Persona grata Mihhail Gerts, Teater. Muusika. Kino juuni 2008
Nothomb (Belgia)

Nothomb (prantsuse [nɔ.tɔ̃(b)]) on küla Belgias Valloonia piirkonnas Luxembourgi provintsis Atterti vallas. Aastast 1923 kuni valdade ühendamiseni 1977. aastal oli Nothomb omaette vald.  Nothomb (Belgia) – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Usbekistani vapp

Usbekistani vapp on Usbekistani riigivapp. Praegune vapp võeti kasutusele 2. juulil 1992. Kehtival vapil on sarnasusi eelmise, Usbeki NSV vapiga. Vapp on ümmargune ning peamiselt rahvusvärvides (helesinine, valge, roheline). Vasakul kaardub puuvillapõõsa oks ja paremal nisupead. Need on riigi kaks peamist põllumajandussaadust. Ülal on islami sümbol kaheksanurkne täht kuusirbi ja viisnurkse tähekesega. Keskel on õnne ja vabaduse sümboli, mütoloogilise paradiisilinnu kujutis, mille taustal tõusev päike. Linnu taustal on veel kahe jõe lindid, need on Amudarja ja Sõrdarja.
Sarkanās klintis

Sarkanās klintis ('punased kaljud') ehk Pietrags ehk Pietragsi kaljud (Pietraga klintis) ehk Mačperu klintis on liivakivipaljandid Lätis Limbaži piirkonnas Heinaste vallas Salatsi jõe alamjooksu vasakul kaldal raudsilla ja endise raudteetammi lähedal. Paljandid asuvad Salatsi oru looduspargis. Seal paljandub Burtnieki lademe (Balti keskdevon) liivakivi. Paljandi kogupikkus on 400 m. Kalda kõrgus on umbes 10 m. Kalda sees on väikesi koopaid ja grotte, kuhu pääseb ainult jõe poolt. Jõkke ulatub suur terav kiil. Punased kaljud on maalilised, eriti loojuva päikese kiirtes. Vastaskaldal Ziedoni käärus on turistide puhkekoht. Salatsi jõe mõlemal kaldal umbes 3 km Punastest kaljudest allavoolu on veel liivakivipaljandeid. Paremal kaldal on rändkivid ja Upeskalnsi kaljud (Upeskalna klintis), pisut kaugemal Zvīguli kaljud (Zvīguļu klintis). 2,8 km edasi on 150 m pikkuselt 4–5 m kõrgused Junču klintis, edasi Rostu klintis mõne väikese koopa ja paljandiga. Sissekanne saidil opengreenmap.org (foto)
Rihhard Iher

Rihhard Iher (1. aprillil 1910 Osula alevik Sõmerpalu vald, Võrumaa – 31. august 1980 Rannu) oli Võrumaalt Osulast pärit kirjanik ja kooliõpetaja. Rihhard Iher omandas kooliõpetajakutse Tallinna Pedagoogiumis 1937. aastal, töötas Võrumaal algul Peetri, alates 1939. aasta sügisest Osula koolis kuni 1944. aasta veebruarini, mil asus Võrumaa Teataja tegevtoimetajaks. Nõukogude okupatsiooni ajal alates 1944. aasta sügisest töötas Harjumaal esmalt masina-traktorijaamas, seejärel paar aastakümmet põllumajanduses, alates kolhoseerimisest kolhoosnikuna kuni 1967, mil südamerikke tõttu jäi pensionile. Rihhard Iher suri 31. augustil 1980 ja on maetud Osula kalmistule. Loomingulised katsetused algasid gümnaasiumiaastail. Suurema üldise huvi pälvis tema romaanivõistluse auhinnatöö „Kaheksa kellalööki” Nõukogude esimesest okupatsioonist, avaldatud ajalehes Eesti Sõna 1943. aasta lõpukuudel. Esimese küüditamise teemal romaani „Tagasi ellu” avaldas ajaleht Võrumaa Teataja detsembrist 1943 kuni veebruarini 1944. Romaanid ja ajakirjanduslik tegevus olidki põhjus, miks Rihhard Iher teises Nõukogude okupatsioonis jäi tööle põllumajandusse, samal ajal jätkates kirjutamist n-ö sahtlisse (luuletused, lastelood, hiljem poliitilis-ajaloolised kirjutised ettelugemiseks koolinoortele, käsikirjas kogutult pealkirjade alla „Jassi juurviljaaed” ja „Mu isamaa”). Invaliidsuspensionärina sai Rihhard Iher võimaluse sügavamalt tegelda kirjandusliku loominguga, sellal peamiselt luuletuste kirjapanekuga, luuletuste hulgas on pea võrdselt eesti kirjakeelseid ja võrukeelseid, samuti olulises mahus vaimulikku ainet. Veel autori eluajal, 1980, avanes võimalus avaldada tema võrukeelne luulekogu „Kassimärss”. Postuumselt on ilmunud veel võrukeelset luulet valikkogus „Havva kivi. Ikupilli ja loriluku" (1998) ja jutustus „Kaheksa kellalööki" autori 90. sünnipäeva tähistavalt Osula kooli eestvõttel. Tema tütred on füüsik Hilja Iher ja kirjandusteadlane Leili Iher.
Raivo Põldmaa

Raivo Põldmaa (sündinud 20. aprillil 1962 Tallinnas) on eesti teatrijuht. Ta on lõpetanud Tallinna 8. Keskkooli. Raivo Põldmaa on töötanud Tallinna Linnateatris alates 1984. aastast. 1985. aastani tegutses ta seal lavamonteerijana, 1985–1991 administraatorina. 1992-2021 oli ta Tallinna Linnateatri direktor. 2003 Valgetähe IV klassi teenetemärk 2018 Tallinna teenetemärk 2019 Eesti Teatriliidu teatrikunsti eriauhind 2021 Eesti Kultuurkapitali näitekunsti sihtkapitali elutööpreemia (näitekunsti sihtkapitali elutööpreemia Teatrijuhile suure tähega. Ta on algataja, eestvedaja, Tallinna Linnateatri kompromissitu patrioot ja kogu valdkonna edendaja. Mees, kelle vankumatul toetusel sai võimalikuks ühe teatri kordumatu kuldaeg!) Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee). Jaanus Kulli, Raivo Põldmaa: "Teatrimajas on nii palju probleeme. Alates koristaja hambavalust ja lõpetades peanäitejuhi peremuredega." Õhtuleht, 14. aprill 2012
Aare Saal

Aare Saal (sündinud 15. jaanuaril 1964) on eesti ooperilaulja (bariton). Aare Saal lõpetas Eesti Muusikaakadeemia lauluerialal, õpetajateks Ivo Kuusk, Virgilijus Noreika ja Jaakko Ryhänen. 1997 Georg Otsa nimeline auhind Heili Vaus-Tamm, Aare Saal võitis Itaalias Rigoletto rolli, Eesti Päevaleht, 16. mai 2000 Urmas Vahe, Aare Saal: lava taga näitas ka Pavarotti end lihtsa inimesena, Õhtuleht, 7. september 2007
Karyn Kupcinet

Karyn Kupcinet (sünninimi Roberta Lynn Kupcinet; 6. märts 1941 Chicago – 28. november 1963 West Hollywood) oli ameerika näitleja. Näitlemist õppis ta New Yorgis Actors Studios. Aastatel 1957–1963 mängis ta 19 filmis ja seriaalis. 28. novembril 1963 tapeti Karyn Kupcinet oma korteris West Hollywoodis. Kupcinet' alasti surnukeha leidsid 30. novembril näitleja Mark Goddard ja tema naine Marcia Rogers Goddard. Esialgu usuti, et ta suri narkootikumide üledoosi tagajärjel, kuid tehti kindlaks, et ta oli tegelikult surnuks kägistatud. Mõrvarit ei tabatud kunagi. Alates 1960. aastate lõpust on mõned uurijad seostanud Karyn Kupcinet' mõrva president John F. Kennedy mõrvaga. On oletatud, et just nimelt Karyn Kupcinet oli see naine, kes helistas 22. novembril 1963 Oxnardist Californiast 20 minutit enne Kennedy tapmist Associated Pressi ja teatas, et president lastakse maha. Oletatakse, et Karyn Kupcinet'le rääkis Kennedy plaanitsetavast tapmisest tema isa, ajakirjanik Irv Kupcinet (1912–2003). Irv Kupcinet on aga eitas seda kõike ning ütles, et tema tütre surma seostamine presidendi mõrvaga on jõle häbematus ja laim. http://popcultureaddict.com/karynkupicen/ http://spartacus-educational.com/JFKkupcinet.htm http://hazlitt.net/longreads/women-edge-conspiracy-theory http://www.outlived.org/person.php?id=103956 Karyn Kupcinet andmekogus IMDb (inglise)
Ghost Rider – põrguline

"Ghost Rider – põrguline" (originaalpealkiri "Ghost Rider") on 2007. aastal valminud USA õudusfilm. Filmi režissöör ja stsenarist on Mark Steven Johnson. Filmi peategelane põhineb Marvel Comicsi samanimelisel koomiksikangelasel. Filmi peategelast, trikimootorrattur Johnny Blaze'i, kes müüb oma hinge saatanale, kehastab Nicolas Cage. Hoolimata sellest, et kriitikud pidasid filmi kehvaks, oli film ärilises mõttes edukas. 2012. aastal valmis filmile järg "Ghost Rider: Spirit of Vengeance" ("Põrguline: Kättemaksu hing").
Ghost Rider

Ghost Rider on Marvel Comicsi koomiksikangelane. Temast on tehtud ka mitu filmi: "Ghost Rider - põrguline" (originaalpealkiri "Ghost Rider"), 2007. aasta film "Põrguline: Kättemaksu hing" (originaalpealkiri "Ghost Rider: Spirit of Vengeance"), 2012. aasta film
Mart Mikk

Mart Mikk (sündinud 20. veebruaril 1964) on eesti ooperilaulja (bass). Mikk on mitme muusikalise heategevusprojekti algataja.[viide?] Ta on lõpetanud 1982. aastal Tallinna 2. Keskkooli[viide?], konservatooriumi Raimond Alango õpilasena[viide?] ning Sibeliuse Akadeemia Jaakko Ryhäneni ja Matti Tuloisela lauluklassis[viide?]. Ta on töötanud reklaamikirjutajana reklaamiagentuuris Kontuur Leo Burnett ja loovjuhina üritusturundusagentuuris Royal Service.[viide?] Aastatel 2008–2017 korraldas ta Kultuurse Motobandega heategevusmatku mootorrattal. Aastatel 2010–2016 oli ta Estonia teatri ooperijuht. Alates märtsist 2016 töötab ta Estonia Seltsi juhatajana. Ta on Arne Miku poeg. Mart Miku abikaasa on Raili Mikk. Talle meeldib matkata mootorrattal. Tsäro-Mirme, Kairit (5. august 2023). "Eesti tuntud meelelahutajad veetsid puhkuse koos: matkal valitseb valgustatud monarhia, demokraatiat sel reisil ei tunta". Kroonika. Vaadatud 5. augustil 2023. Teatrid panustavad kindlatele nimedele, Postimees, 26. august 2010 Estonia Seltsi uueks juhatajaks valiti Mart Mikk, www.opera.ee Uudised, 15. märts 2016 Mart Mikk andmekogus IMDb (inglise) Anneli Remme. Persona Grata Mart Mikk. Teater. Muusika. Kino, november 2000 Teeli Remmelg. Mart Mikk eelistab vaimukale ideele toimivat lahendust. Äripäev, 22. detsember 2005
Uus-Hollandi tänav

Uus-Hollandi tänav oli ajalooline tänav Tallinna sadama piirkonnas. Osa sellest kannab tänapäeval Tuukri tänava nime. Hoonestus Tallinna kesklinnas Tallinna lahe äärses, madalas ja vesises piirkonnas, mis veel üsna hiljuti oli merepõhi, tekkis Venemaa keisri Peeter I korraldusel, pärast 1714. aastal Admiraliteedi töökodade asutamist, mis paiknesid praeguse Vanasadama naabruses, nende järgi on nime saanud ka Vanasadama Admiraliteedi bassein. Vesiste tingimuste tõttu sai piirkond hüüdnimeks “Uus Holland”. Sellel ajal ehitati praegusele Tuukri tänavale majad vaid tänapäeva Narva maantee poole, tänava sadamapoolne tee oli märgala, kust voolas läbi arvukalt kraave ja ka Härjapea jõgi. Sealsete kanalite ja ojade tõttu meenutaski see Hollandit. 1854. aastast pärinev Tallinna linna kaart kirjeldab tänapäeva Tuukri tänavat kui Strasse genant Neu-Holland. 1882. aastal muudeti tänava nimi Hollandi tänavaks, Uus-Hollandi tänava nimi säilis tänavaosale, mis viis sadamani (Jõe tänava ja Uus-Sadama tänava vahel). Hollandi tänavat ühendas Narva maanteega tänavaosa praeguse Tuukri põigu kohal. Hollandi tänaval majas (Lootsi tänav 4), asus Tallinna sadama lootsi kontor, mille järgi nimetati tänav Lootsi tänavaks. Uus-Hollandi tänav 4 tegutses enne teist maailmasõda Rahaministeeriumi alluvuses olnud Tollipeavalitsus. Piirkonna majandustegevus koondus sadamaga seotud ettevõtmistele ning piirkonnas asusid eelkõige hooned sadamast lähtuva kauba ladustamiseks ja kaubanduse toetamiseks. Piirkonnas asusid 19. sajandi teisel poolel Uus-Hollandi tänaval Andreas Christian Kochi (Kochi Aidad), Bahlenbacki ja Arthur Girard de Soucantoni firma Thomas Clayhills and Son laohooned. Kindlustusfirmad võrdsustavad Tuukri tänava üleujutusriskide tõttu Soomaaga, e24.ee, 02.08.2011 Vastavatud Kochi Aidad on Tallinna uueks mereväravaks[alaline kõdulink], Tallinna Sadama koduleht, 28.05.2012 Lootsi t. l0-l endine laohoone[alaline kõdulink]
Vedelikukromatograafia

Vedelikukromatograafia (inglise liquid chromatography, lühendatult LC) all mõeldakse ainete lahutamise kromatograafilisi meetodeid, milles ainete segu kantakse läbi liikumatu faasi eluendi (solvendi) vooluga. Tavaliselt eristatakse kolme põhimeetodit: planaarkromatograafia (nagu õhukese kihi kromatograafia, TLC), kus eluent liigub kapillaarjõudude mõjul alt üles, kolonnkromatograafia, kus eluent liigub vedelikusamba raskusjõul läbi kolonni täidise; see on klassikaline kolonnkromatograafia, surve-vedelikukromatograafia meetodid, millest levinumad on kõrgsurve vedelikukromatograafia ning viimase spetsiifilised modifikatsioonid, kus eluendi surumiseks läbi peeneteralise täidise rakendatakse märkimisväärset rõhku. Enamasti on liikumatuks faasiks kolonni täidisele kantud vedelik ja seega on tegu vedelik-vedelikukromatograafiaga (see on olemuselt jaotuskromatograafia), mille tänapäevane laialtkasutatav meetod on kõrgsurve vedelikukromatograafia (HPLC). Kui mobiilne faas on vähem polaarne võrreldes statsionaarse faasiga, siis vähem polaarne aine liigub kiiremini ja polaarsem aine aeglasemalt (jääb tahapoole). Täidiskolonnide korral on selle parameetritel oluline tähtsus kolonni lahutusvõimele: pikema ja peenema täidisega kolonni lahutusvõime on palju suurem, kuid, teiseltpoolt, nõuab see vedeliku täidisest läbisurumiseks (suurt) rõhku. Selleks on välja töötatud efektiivsemad (kiiremad) surve-vedelikukromatograafia meetodid. Tänapäeval on aparatuuri tootvad firmad välja töötanud automatiseeritud süsteemid vastavalt vajadustele. Need seadmed on varustatud rõhu tõstmise pumbaga, pakitud kolonni(de)ga, detektoriga ja automaatse fraktsioneerimisseadmega. madalsurve vedelikukromatograafia (LPLC, nn flash, kuni 525 kPa ehk kuni 5 atm) kesksurve vedelikukromatograafia (MPLC, üle 1MPa ehk üle 10 atm) kõrgsurve vedelikukromatograafia (HPLC, kuni 40 MPa ehk 400 atm) ultrakõrgsurve vedelikukromatograafia (UPLC ehk U-HPLC, kuni 100 MPa ehk kuni 1000 atm) Uritava segu komponentide lahutusvõime on LPLC süsteemidel alati madalam kui HPLC korral, kuid esimesed on lihtsamad ja odavamad. Kromatograafia Kõrgsurve vedelikukromatograafia Afiinsuskromatograafia
Käskjuhitavus

Käskjuhitavus (inglise command-driven) on informaatikas selline arvutiprogrammide ja opsüsteemide juhtimisviis, kui neid juhitakse spetsiaalsetest sõnadest või tähtedest koosnevate käskude abil. Üldiselt on käskjuhitavad süsteemid (nt käskjuhitav tarkvara) paindlikum kui menüüjuhitav tarkvara, kuid käskude kasutamist on raskem ära õppida. Graafiline kasutajaliides Menüüjuhitav kasutajaliides e-Teatmik (vaadatud 03.09.2012)
Walter Davis (kolmikhüppaja)

Walter Davis (sündinud 2. juulil 1979 LaFayette'is Louisianas) on USA kergejõustiklane, kolmikhüppaja. 4. augustil 2001 osales Davis Kanadas Edmontonis toimunud maailmameistrivõistluste kvalifikatsioonis, olles rootslase Christian Olssoni kõrval ainus, kes kvalifikatsiooninormi avakatsel täitis. Davise isiklik rekord 17.22 jäi kvalifikatsiooni teiseks tulemuseks, üksnes Jonathan Edwards (Suurbritannia) hüppas 17.46. 6. augustil toimunud finaalvõistlusel oli Davis avakatse järel 17.20-ga liider, aga edaspidi läksid hüpped aina lähemaks (teine katse 17.18, kolmas 17.05, ülejäänud alla 17 meetri) ning lõpuks jäi ta 5. kohale. Medalid võtsid Edwards 17.92, Olsson 17.47 ja Igor Spassovhodski (Venemaa) 17.44-ga. 16. märtsil 2003 osales Davis sisemaailmameistrivõistlustel Suurbritannias Birminghamis. 16.74 andis talle avakatse järel 3., teise katse järel 4. koha. Ta hüppas neljandal katsel 16.85 ja viiendal 16.92, aga jäi ikka 4. kohale. Kuid viimasel katsel hüppas ta 17.35 ja tõusis liidriks. Kuid ka konkurendid parandasid seepeale oma tulemust. Olsson võitis 17.70-ga Davise ja Yoelbi Quesada (Kuuba) ees. Edwards ei suutnud viimasel katsel tulemust parandada ja langes teiselt kohalt neljandaks. 2003. aasta MM-il osales Davis kaugushüppes. Kvalifikatsioonis hüppas ta 27. augustil 8.14, mis oli kvalifikatsiooni paremuselt kolmas tulemus. Finaalis 29. augustil seevastu ei suutnud ta seda korrata: hüpped jäid vahemikku 7.89–7.96 ja alles viimase katse 8.02 andis 7. koha. 13. septembril 2003 saavutas Davis IAAF-i finaalvõistlustel Monte Carlos Olssoni järel teise koha. 2004. aasta suveolümpiamängudel Ateenas oli Davisel 20. augustil kvalifikatsioonis kahe katse järel kirjas alamõõduline 16.28, mis andis 27. koha, aga viimasel katsel suutis Davis 16.94, mis viis eelviimasena lõppvõistlusele. Kuid 22. augustil finaalis jäid hüpped vahemikku 16.59–16.78 ja see andis eelviimase koha Phillips Idowu ees, kes üldse tulemust kirja ei saanud. Olsson võitis riigi rekordi 17.79-ga. 2005. aasta MM-il Helsingis täitis Davis 10. augustil 17.08-ga kvalifikatsiooninormi. Põhivõistlusel tuli ta 11. augustil 17.57-ga maailmameistriks. 2006. aasta sise-MM-il Moskvas hüppas Davis 11. märtsil kvalifikatsiooni avakatsel 16.93, 2 cm alla kvalifikatsiooninormi. See ei olekski edasipääsu taganud, aga Davis sai viimasel katsel 17.09, mis oli paremuselt 6. tulemus ja viis lõppvõistlusele. Seal hüppas Davis kohe avakatsel isikliku rekordi 17.73 ja tuli maailma sisemeistriks Jadel Gregório (Brasiilia, 17.56) ees. 2007. aasta MM-il Jaapanis Osakas täitis Davis 25. augustil 17.10-ga täpselt kvalifikatsiooninormi. Lõppvõistlusel tuli ta 27. augustil 17.33-ga pronksmedalile Nelson Évora (Portugal) ja Jadel Gregório järel. Helsingi 2005: maailmameister (17.57) Birmingham 2003: hõbemedal (17.35) Moskva 2006: maailmameister (17.73) Walter Davis on 185 cm pikk ja kaalub 78 kg. Walter Davis Rahvusvahelise Kergejõustikuliidu kodulehel (inglise)
Heldur Laretei

Heldur Laretei (13. jaanuar 1933 Tallinn – 20. juuni 1994) oli eesti graafik ja raamatuillustraator. Heldur Laretei õppis Paul Luhtheina ja Evald Okase käe all Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudis graafikaosakonnas, mille lõpetas koos Peeter Ulase, Herald Eelma, Silvia Liibergi ja Olav Maraniga 1959. aastal. Laretei diplomitööks oli puugravüüride sari Shakespeare'i "Hamletile". 1960.–1970. aastatel viljeles vabagraafikat. Heldur Laretei oli tuntud raamatugraafikuna, peamiselt poolesaja lasteraamatu illustraatorina. Heldur Laretei on illustreerinud näiteks sarjas "Saja rahva lood" ilmunud raamatud "Poola muinasjutte" (1976) ja "Vene muinasjutte" (1978), E. Kolosvár Grandpierre "Imeflööt" (1981), Eno Raua "Padakonna vada" (1985) jpt. Ta on teinud koostööd ajakirjadega Täheke (alates 1968) ja Põhjanael (varem Pioneer). Heldur Laretei suri 20. juunil 1994 ja maeti 27. juunil 1994 Pärnamäe kalmistule. Sirkel, Enna, Londiste ja kõik need teised loomad, EPL, 25.01.1993 "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 17. jaanuar 2008. Vaadatud 3. septembril 2012.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) http://www.kalmistud.ee/haudi?filter_maetud_eesnimi=Heldur&filter_maetud_perenimi=Laretei&action=maetud&popup=0&yldotsing=1&filter_maetud_kalmistu=[alaline kõdulink]
Balthasar Raschky

Balthasar Raschky oli 17. sajandil Kuressaares tegutsenud puunikerdaja. Tõenäoliselt Sileesia päritolu Raschkyt on 1646. aastal mainitud Kuressaare käsitööliste gildi oldermannina. Muhu kiriku kantsel (1629) Puuskulptuurid "Johannes" ja "Maria" (1630; asuvad praegu Saaremaa muuseumis) Valjala kiriku kantsel (1634; vahetati välja 1820) Karja kiriku kantsel (1638) Muhu kiriku kantsel (1629) Karja kiriku kantsel (1638) Mälestised • 28469 Kantsel, B. Raschky, 1629 (puit, polükroomia)
Tartu Maarja kogudusemaja

Tartu Maarja kogudusemaja (ehk Tartu Maarja leerimaja) on EELK Tartu Maarja kiriku kogudusele kuuluv hoone Tartus, Õpetaja tänav 5. Maja valmis 1936. aastal, selle kõrval paiknenud koguduse õpetaja maja hävis 1941. aasta juulis Teises maailmasõjas. Nõukogude ajal kogudusemaja riigistati, kuid tagastati kogudusele 1997. aastal. Maja taastamises osales ka Narva Aleksandri koguduse õpetaja Villu Jürjo. Piiskop Einar Soone pühitses saali sisse 10. detsembril 1997. Hoones asuvad Maarja koguduse 70 kohaga kirikusaal, kantselei, õpetaja ametikorter jms. Maja on projekteeritud arhitekt Nikolai Kusmini poolt. "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 30. september 2013. Vaadatud 3. septembril 2012.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Kogudusemaja Tartu Maarja koguduse kodulehel Tartu Maarja kogudusemaja[alaline kõdulink] Tartu kultuuriinfo andmebaasis Kultuuriaken "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 5. märts 2016. Vaadatud 3. septembril 2012.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Kogudusemaja Tartu Maarja koguduse kodulehel Tartu Maarja kogudusemaja Tartu kultuuriinfo andmebaasis Kultuuriaken
Igors Graps

Igors Gunārs Graps-Grāfs; 3. september 1925 Liepāja – 18. märts 2013 Cēsis) oli Läti dirigent, tšellist ja muusikapedagoog, kes 1940. aastate lõpust kuni 1963. aastani elas Eestis. Ta teenis Teise maailmasõja aja Saksa sõjaväes muusikuna ja seetõttu oli tal pärast sõda keelatud elada Riias. Ta läks seepärast millalgi 1940. aastate lõpus hoopis elama Eestisse, tuli 1950. aastal Tartusse ja õppis Tartu Muusikakoolis. Ta oli 1950. aastatel Tartu Riikliku Ülikooli sümfooniaorkestri dirigent ja hiljem Vanemuise orkestri tšellist. Ta kolis 1956. aastal Tallinna ja mängis 1957–1961 Eesti Raadio Estraadiorkestris tšellot ja trompetit. Džässansamblis Elektron mängis ta trompetit koos Eri Klasi (trummid), Ants Toominga (bass), Gennadi Tanieli (altviiul), Tiit Vartsi (tenor- ja altsaksofon) ja Hans Hindperega. 1963. aastal oli poliitiline olukord juba muutunud ning Graps kutsuti Riia ooperisse teise kontsertmeistri kohale. Hiljem töötas ta Cēsises, mängides mitmes ansamblis ja sümfooniaorkestris ning andes 40 aasta vältel tšellotunde kohalikus muusikakoolis. 1981. aastal asutas ta Vidzeme Kammerorkestri. Tartu Uue Teatri rokkmuusikalis "Raudmees. Odysseuse eksirännakud" kehastas Igors Grapsi Evald Aavik. Ta abiellus 1951. aastal Tartus Salme Pluumiga (1925–2008). Nende poeg oli rokkmuusik Gunnar Graps ja tütar Gaida Mägi (sündinud Graps; 1954–2008). Abielu lahutati 1967. aastal, kui Graps elas juba Riias ja abikaasa elas Tallinnas. Ta elas hiljem Vecpiebalga piirkonnas Ineši vallas. "Grapsi sünnipäevad". Originaali arhiivikoopia seisuga 27. november 2011. Vaadatud 17. septembril 2012. CIEMOS PIE IGORA GRAPA "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 14. jaanuar 2014. Vaadatud 17. septembril 2012.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) Jüri Laulik. "Raudmees elu martäänahjus". Eesti Naine. Elu lood. Sügis 2015. Lk 6–19 Marju Himma. "Tartu Ülikool loob sümfooniaorkestri". Postimees, 1. september 2009 http://www.elukiri.ee/1009/esileht/10075800.php[alaline kõdulink] [https://web.archive.org/web/20160304195037/http://www.temuki.ee/arhiiv/arhiiv_vana/Muusika/0066.htm "Vastab Hans Hindpere" Teater. Muusika. Kino Šodien Cēsīs atzīmē Vidzemes kameroķestra 30. jubileju http://teatriblogi.blogspot.com/2012/01/raudmees-rokkis-puksid-jalast.html Roald Johannson. "Rokikuningas Grapsi isa elab tänini Läti laante vahel". ERR, 16. november 2011 Elulugu. Läti keeles