laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Samuel Onno

Samuel Onno (19. jaanuar vkj /1. veebruar 1911 ukj, Navi küla, Võrumaa – 11. juuni 1992 Võru) oli eesti muusikapedagoog ja orkestridirigent. Lapsepõlves õppis eraviisiliselt viiulit, hiljem ka puhkpille. Õppis aastatel 1925–1931 Võru Õpetajate Seminaris ja Läänemaa Õpetajate Seminaris. Pärast õpinguid töötas õpetajana, sealhulgas muusikaõpetajana. 1944. aastast oli Samuel Onno Võru puhkpilliorkestri dirigent. 1949. aastal küüditati perega Siberisse Irkutski oblastisse. Rehabiliteeriti 1957. aastal. Pärast Siberist naasmist töötas ta 1957. aastast Võru Lastemuusikakoolis viiuli- ja puhkpilliõpetajana ning jätkas tööd Võru puhkpilliorkestri dirigendina kuni 1973. aastani. 1961. aastal asutas ta Võru sümfooniaorkestri ja oli selle peadirigent 1966. aastani. Tema õpilasi on Kait Tamra ja Indrek Kalda. Samuel Onno on maetud Võru linnakalmistule. 2014. aasta juunis avati Navi küla seltsimaja juures Samuel Onno mälestuseks nimeline pink. 2015. aasta aprillis avati Navi seltsimaja teisel korrusel Samuel Onno nimeline teematuba. 1968 Eesti NSV teeneline kultuuritegelane "Aili Järv, Tuuli Kütt. Valik Võrumaa muusikategelasi. Võrumaa keskraamatukogu, 2015" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 9. juuli 2015. Vaadatud 7. juulil 2015. "Muusikamees Samuel Onnot meenutab Navil nimeline pink. Võru Valla Teataja, juuli 2014". Originaali arhiivikoopia seisuga 17. detsember 2014. Vaadatud 7. juulil 2015. Eesti muusika biograafiline leksikon. Tallinn: Valgus, 1990, lk 168 "Võru muusikakool. Ajaloost". Originaali arhiivikoopia seisuga 7. juuli 2015. Vaadatud 7. juulil 2015. Raimo Pullat. Võru linna ajalugu. Tallinn: Eesti Raamat, 1984, lk.150 "Kaile Kabun. Kes Võru vallast vääriksid nimelist pinki? Eesti Elu, 2. juuni 2014". Originaali arhiivikoopia seisuga 16. november 2015. Vaadatud 7. juulil 2015. Kalmistute register HAUDI[alaline kõdulink] Meelis Leis Ummamuudust: kui tahtmine tuleb, siis teeme. ERR uudised, 28. aprill 2015 Rahvusarhiivi fotode andmebaas FOTIS. Dirigent ja viiuli- ja puhkpilliõpetaja Samuel Onno (fotograaf Karl Laane), 1982 E-kultuuripärand. Võrumaa Muuseum: Fotokogu. Samuel Onno - Võru Rajooni Kultuurimaja "Kannel" rahvaorkestri dirigent dirigeerimas VÕSi vilistlaste orkester Samuel Onno juhatamisel VÕSi kokkutulekul
Joachim Jungiuse Teadusühing

Joachim Jungiuse Teadusühing (saksa keeles Joachim-Jungius-Gesellschaft der Wissenschaften) oli Saksamaa teadusselts, mis tegutses teaduskadeemiana eelkõige Hamburgis ja Schleswig-Holsteinis, alates 1990. aastast ka Mecklenburg-Vorpommernis. Joachim Jungiuse Teadusühing asutati 1947. aastal Hamburgi Ülikooli juhtivteadlaste eestvedamisel. Oma nime sai ühing Joachim Jungiuse järgi. Aastatel 1978–1982 ja 1996–1997 ja 1998–1999 oli Joachim Jungiuse Teadusühingu president Otto Kraus, saksa arhanoloog. Alates 2000. aastast oli teadusühingu president Kurt Pawlik, Austria ja Saksamaa psühholoog, Hamburgi Ülikooli emeriitprofessor. Joachim Jungiuse Teadusühingu tuntumaid liikmeid oli saksa füüsik ja filosoof Carl Friedrich von Weizsäcker, kes valiti 1957. aastal korrespondentliikmeks ja kes aastatel 1957–1968 töötas Hamburgi Ülikoolis filosoofiaprofessorina. Joachim Jungiuse Teadusühingu ainus auliige 2000. aastail oli ettevõtja ja filantroop Helmuth Greve (valiti 1988), kes koos abikaasa Hannelore Grevega (Tallinna Ülikooli audoktor) asutas Hamburgi arendus-, kultuuri- ja uurimisfondi. 1984 – Els Oksaar, Joachim Jungiuse Teadusühingu tegevliige (Ordentliche Mitglieder), hiljem emeriitliige (Emeritierte ordentliche Mitglieder), kes aastatel 1994–1995 oli teadusühingu asepresident 2004. aasta detsembris asutati Hamburgis Hamburgi Teaduste Akadeemia. Sellega seoses lõpetas Joachim Jungiuse Teadusühing 14. jaanuaril 2006 oma tegevuse ja andis enda varad üle samaaegselt asutatud Hamburgi Joachim Jungiuse Teadusfondile. Die Stiftung. jungius-stiftung.de Präsidium und Vorstand. jungius-gesellschaft.de Korrespondierende Mitglieder. jungius-gesellschaft.de Ehrenmitglied. jungius-gesellschaft.de Hannelore Greve. tlu.ee Ordentliche Mitglieder. jungius-gesellschaft.de Satzung der Joachim Jungius-Stiftung der Wissenschaften zu Hamburg. jungius-stiftung.de Koduleht (saksa keeles) Ordentliche Mitglieder Teadusühingu liikmete nimekiri kodulehel (saksa keeles)
Eesti NSV rahvaarhitekt

Eesti NSV rahvaarhitekt on Eesti NSVs välja antud aunimetus. Eesti NSV rahvaarhitekti aunimetuse kehtestas Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidium 1989. aastal. Aunimetust andis Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidium "arhitektidele, kellel on Eesti NSV teenelise arhitekti aunimetus, suurte teenete eest eesti nõukogude arhitektuuri arendamisel ning ühiskondlike, tsiviil- ja tööstusehitiste rajamisel linnas või maal." Eesti NSV aunimetused Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 17.02.1989 seadlus "Eesti NSV riiklike autasude süsteemi täiustamise ja autasude andmise korra demokratiseerimise kohta"
Eesti NSV teeneline ansambel

Eesti NSV teeneline ansambel oli Eesti NSVs välja antud aunimetus. Aunimetust andis Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidium tantsu- ja muusikaansamblitele eriti kõrge taseme, loomingulise tegevuse ja suurte teenete eest eesti nõukogude tantsu- ja muusikakultuuri arendamisel. Eesti NSV teenelise ansambli aunimetust anti välja 1965. aastast. 1987. aasta alguseks oli selle aunimetuse saanud 10 ansamblit. 1965 Tartu Riikliku Ülikooli rahvakunstiansambel 1966 Eesti NSV Ministrite Nõukogu Riikliku Kutsehariduse Komitee Jaan Kreuksi nimelise Noorsoo Kultuuripalee rahvatantsuansambel Sõprus 1974 Tallinna Polütehnilise Instituudi Rahvatantsuansambel Kuljus, Puuvillakombinaadi Kreenholmi Manufaktuur Vassili Gerassimovi nimelise Kultuuripalee rahvatantsuansambel Narva 1976 Suure Isamaasõja veteranide Paide klubi ansambel Rindesõbrad 1978 Kirovi nimelise näidiskalurikolhoosi rahvamuusikaansambel Vikerlased 1980 Ansambel Laine 1985 Narva linna Oktoobri 50. Aastapäeva nimelise Kultuurimaja tantsuansambel Junost 1986 Suure Isamaasõja veteranide ansambel Kaardiväelased, ETKVL tootmiskoondise "Rakvere" ametiühingu klubi rahvatantsuansambel Tarvanpää 1987 Tallinna 46. Keskkooli koreograafiaansambel Pähklipureja, varajase muusika ansambel Hortus Musicus Eesti NSV aunimetused Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 17.02.1989 seadlus "Eesti NSV riiklike autasude süsteemi täiustamise ja autasude andmise korra demokratiseerimise kohta" Nõukogude Eesti. Tallinn: Valgus, 1978, lk. 397 A ja O taskuteatmik. Tallinn: Valgus, 1987
Carli Lloyd

Carli Anne Lloyd (sündinud 16. juulil 1982 USA New Jersey osariigis Delrani vallas) on USA jalgpallur. Ta mängib USA kõrgliiga klubis Sky Blue poolkaitsjana. USA koondises mängis ta aastatel 2005–2019. 2008. ja 2012. aastal tuli ta olümpiavõitjaks, lüües mõlemal korral finaalis võiduvärava. Ta osales USA jalgpallikoondisega ka neljadel maailmameistrivõistlustel: 2007. aastal võitis pronks- ja 2011. aastal hõbemedali ning 2015. ja 2019. aastal tuli maailmameistriks. 2015. aasta maailmameistrivõistlustel lõi ta finaalis Jaapanile 15 minutiga kübaratriki. Ta lõi turniiri jooksul kokku kuus väravat ja valiti turniiri parimaks mängijaks. FIFA Ballon d'Or: 2015 "Lloyd, Solo and Sasic lead the way". FIFA. 6. juuli 2015. Vaadatud 07.07.2015 Ametlik koduleht
Lucas Biglia

Lucas Rodrigo Biglia (sündinud 30. jaanuaril 1986 Mercedeses) on Argentina jalgpallur, kes mängib Türgi kõrgliigaklubis İstanbul Başakşehir poolkaitsjana. Biglia alustas klubikarjääri Argentina klubis Argentinos Juniors. 2005. aasta liitus ta klubiga Independiente. 2006. aasta juulis sõlmis ta Belgia kõrgliigaklubiga Anderlecht. Ta on tulnud klubiga neljal korral Belgia meistriks ning võitnud ühe karika ja neli superkarikat. Aastatel 2013–2017 mängis ta Lazios. 2017. aastal sõlmis ta kolmeks aastaks lepingu Milaniga. 2020. aastal liitus ta äsja Türgi kõrgliigasse tõusnud Fatih Karagümrükiga. Biglia esindas Argentinat U17-koondises 2003. aasta noorte maailmameistrivõistlustel ja U20-koondises 2005. aasta juunioride maailmameistrivõistlustel. Debüüdi Argentina rahvuskoondises tegi ta 2011. aasta veebruaris sõprusmängus Portugaliga. Esimese ja ainsa värava lõi ta rahvuskoondises 17. novembril 2015 MM-i valikmängus Colombia vastu. Ta on esindanud riiki rahvuskoondises 2014. ja 2018. aasta maailmameistrivõistlustel ning kolmedel Copa América meistrivõistlustel. Pärast ebaõnnestunud 2018. aasta maailmameistrivõistlusi, kus Argentina langes konkurentsist kaheksandikfinaalis, otsustas Biglia koondisekarjääri lõpetada. Ta mängis Argentina koondises 58 mängu. Anderlecht Belgian Pro League: 2006–07, 2009–10, 2011–12, 2012–13 Belgia karikas: 2007–08 Belgia superkarikas: 2006, 2007, 2010, 2012 "L'Argentin Lucas Biglia quatre ans à Anderlecht (prantsuse keeles). Lalibre.be. 20. mai 2006. Vaadatud 07.07.2015 "UFFICIALE: BIGLIA È ROSSONERO". A.C. Milan. 16.7.2017. Vaadatud 1.7.2018 "Mascherano lõpetas koondisekarjääri, Agüero ja Sampaoli jätkavad". sport.err.ee. 30.6.2018. Vaadatud 1.7.2018
Elva kirik

Elva kirik on luteriusu kirik Elva linnas Pargi tänaval. Kirikut kasutab EELK Elva kogudus, hoone projekteeris Tartu linnaarhitekt Arved Eichhorn (1879–1922). Arhitekt Arved Eichhorni projekti järgi valminud kirik sai katuse alla enne Esimest maailmasõda, sisetööd lõpetati 1920. Gootikast inspireeritud väikest punastest tellistest hoonet ilmestab väheldane oktagonaalne telkkiivriga konsooltorn. Peasissepääsu ehisviiluga kroonitud teravkaarse portaali kaarevälja kaunistab roosakna imitatsioon. Pikiseinu liigendavad teravkaarsed aknad ja nendevahelised liseenid. Lõunaosas liitub pikihoonega väheldane ristkülikukujuline koor, mille kahel pool tillukesed abiruumid. Silindervõlvilise puitlaega ülilihtsa interjööri aktsendiks on vitraaž altariosas. Eesti-saksa päritolu vitraažikunstnik Dolores Hoffmann (sündinud 1937) on spetsiaalselt Elva kirikule valmistanud vitraažakna 1995. a. Valgustatud vitraaž asub altari tagaseinas. Vitraažil kujutatakse kuningate kummardamist vastsündinud Kristuse ees. Pildi allosas on kujutatud Elva kirikut. https://register.muinas.ee/public.php?menuID=monument&action=view&id=7136 EELK Elva kirik Elva kirik kultuurimälestiste riiklikus registris
Alfred Döblin

Bruno Alfred Döblin (10. august 1878 Stettin – 26. juuni 1957 Emmendingen) oli juudi rahvusest Saksa kirjanik ja arst. Alfred Döblin oli pärit kodanlikust assimileerunud juudi perekonnast. 1888. aastal lahkus isa perekonna juurest ning Alfred Döblin asus koos ema ja vendade-õdedega elama Berliini. Majanduslike raskuste tõttu lõpetas ta gümnaasiumi alles 1900. aastal. Seejärel õppis ta meditsiini esmalt Berliinis, seejärel Freiburgis. Ülikooli lõpetas Döblin 1905. aastal. Pärast seda töötas ta kuni 1933. aastani närviarstina. Natsionaalsotsialistide võimuletuleku järel emigreerus Alfred Döblin Šveitsi kaudu Prantsusmaale. 1936. aastal sai ta Prantsuse kodakondsuse. Kui Saksamaa 1940. aastal Prantsusmaale kallale tungis, põgenes Döblin Hispaania ja Portugali kaudu Ameerika Ühendriikidesse. 1941. aastal astus ta katoliku usku. 1945. aasta oktoobris pöördus Döblin Euroopasse tagasi. Kuid sõjajärgne Lääne-Saksamaa valmistas talle pettumuse ja 1953. aastal asus ta elama Prantsusmaale. Elu viimased kuud veetis Döblin Parkinsoni tõve tõttu kliinikus. Alfred Döblini esikteos on 1913. aastal ilmunud ekspressionistlik jutukogu "Die Ermordung einer Butterblume und andere Erzählungen" ("Võilille mõrvamine ja teised jutustused"). Esimene romaan "Die drei Sprünge des Wang-lun" ("Wang-luni kolm hüpet") ilmus 1915. aastal. Ekspressionistliku ajaloolise romaani "Wallenstein" (1920) tegevus toimub Kolmekümneaastase sõja ajal. 1924. aastal ilmunud "Berge, Meere und Giganten" ("Mäed, mered ja hiiglased" on eksperimentaalne romaan, mille tegevus toimub tulevikus 23.–28. sajandil. Alfred Döblini peateos on 1929. aastal ilmunud ühiskonnakriitiline suurlinna elu kujutav romaan "Berlin Alexanderplatz" (eesti keeles "Berliin, Alexanderplatz", 2007). Aastatel 1949–1950 ilmunud neljaköiteline romaan "November 1918. Eine deutsche Revolution" ("November 1918. Saksa revolutsioon") kujutab Saksa Novembrirevolutsiooni sündmusi. Döblini viimane romaan on 1956. aastal ilmunud "Hamlet oder Die lange Nacht nimmt ein Ende" ("Hamlet ehk Pikk öö on lõppemas"). Alfred Döblin 1878-1957 Lebendiges Museum Online Alfred Döblin Daten der deutschen Literatur Alfred Döbin Künste im Exil
Lihula piiskop

Lihula ehk Eestimaa piiskop oli Lihula piiskopkonna pea. Lihula piiskopi ametikoht loodi 1211. aastal Riia piiskopi Albertil poolt ja esimeseks piiskopiks määras ta Daugavgrīva kloostri abti Theoderichi. Kuna Riia piiskopil sel ajal kontroll Eestimaa, sh piiskopkonna keskuseks kavandatud Lihula üle veel puudus, siis uus piiskop reaalselt ametisse asuda ei saanud. Pärast Theoderichi langemist Lindanise lahingus 1219. aastal nimetas Albert uueks Lihula ehk Eestimaa piiskopiks oma venna Hermanni. Reaalselt sai Hermann omale piiskopkonna 1224. aastal, kuid Lihula jäi selle piiridest välja ja keskuseks määrati hoopis Tartu. 1235. aastal nimetatigi Hermann ümber Tartu piiskopiks. Sulev Vahtre. Muinasaja loojang Eestis : vabadusvõitlus 1208–1227. Tallinn : Olion, 1990. Lk 85 Henriku Liivimaa kroonika = Heinrici chronicon Livoniae. Ladina keelest tõlkinud Richard Kleis, toimetanud ja kommenteerinud Enn Tarvel. Tallinn: Eesti Raamat 1982. Peatükk XV 4, lk 123 Vahtre, lk 138–139 Henriku Liivimaa kroonika, XXIII 2, 11, lk 193–195, 211 Vahtre, lk 159, 163–166 Henriku Liivimaa kroonika, XXVIII 1–2, 8–9, lk 247, 253–255 Historia.lv, Leales bīskapija
Jüri Kõrgema

Jüri Kõrgema (21. detsember 1948 – 2. august 1992) oli eesti kitarrist ja laulusõnade autor. 1960. aastatel mängis kitarri ansamblites Virmalised ja Baltika, oli üks ansambli Lüürikud käivitajatest. Kirjutanud laulusõnu eesti heliloojate viisidele ja eestindanud rahvusvaheliste poplaulude tekste. Jüri Kõrgema on mitmete Marju Läniku poolt tuntuks lauldud lugude sõnade autor, sealhulgas "Karikakar", "Päikesemaa", "Suvekuninganna" ja "Taas löövad kellad". Kirjutas laulutekste ka Gunnar Grapsile. Jüri Kõrgema on maetud Rahumäe kalmistule. Tema abikaasa oli Vello Viisimaa tütar Maris Viisimaa. Geni.com Jüri Kõrgema Eesti ansamblite andmebaas. Lüürikud E-kataloog ESTER. Kõrgema, Jüri, sõnade autor Doscogs.com Jüri Kõrgema looming helikandjatel
Rihards Kozlovskis

Rihards Kozlovskis (sündinud 26. mail 1969 Riias) on läti jurist ja poliitik; ta oli 25. oktoobrist 2011 kuni 23. jaanuarini 2019 Läti siseminister. Teist korda on ta siseminister alates 15. septembrist 2023. Ta on õppinud Riia 69. Keskkoolis, ta lõpetas aastal 1987 Murjāņi Spordiinternaatkooli. Aastatel 1987–1993 õppis ta Läti Kehakultuuriinstituudis, mille lõpetas spordipedagoogi kvalifikatsiooniga. Aastatel 1995–2005 õppis ta Läti Ülikooli õigusteaduskonnas, mille lõpetas juristi kvalifikatsiooniga. Ta alustas tööd veebruaris 1991 Siseministeeriumi esimeses politseipataljonis nooreminspektorina, sama aasta maikuus sai ta samas inspektoriks; aasta lõpus sai temast inspektor valitsuse turvateenistuses (kus töötas aastani 1993). Aastatel 1994–1996 töötas ta vaneminspektorina Riigi Majandusliku Sõltumatuse Kaitse osakonnas. Aastatel 1996–2005 töötas ta Läti Kaitsepolitseis osakonnajuhataja asetäitjana. Aastatel 2005–2007 töötas ta nõunikuna Läti kaitseministeeriumis, ta juhtis aastal 2006 toimunud NATO riigipeade ja valitsusjuhtide kohtumisel Riias julgeolekuohutuse ettevalmistamise ja läbiviimise koordineerimise osakonda. Aastatel 2007–2011 töötas ta advokaadina firmas BBF Consulting. Aastal 2011 kandideeris ta Zatlersi Reformipartei nimekirjas 11. Seimi koosseisu, kuid ta ei osutunud valituks. 25. oktoobril 2011 asub ta siseministri kohale Valdis Dombrovskise kolmandasse valitsusse. Ta oli siseminister ka Laimdota Straujuma esimeses valitsuses ja on siseministriks praeguses, Laimdota Straujuma teises valitsuses. Ta oli aastatel 2011–2014 Zatlersi Reformipartei liige ja on aastast 2014 erakonna Ühtsus liige.
Hendrik Juurikas

Hendrik Juurikas (17. juuni 1921 Tali vald Pärnumaa – 21. veebruar 2005 Võru) oli eesti muusikapedagoog, helilooja ja dirigent. Enne sõda õppis ta Väimelas põllumajandust. 1945. aastast töötas Võru kultuurimaja Kannel kunstilise juhi ja kammeransambli orkestrandina. Aastatel 1946–1963 juhatas Võru kultuurimaja estraadiorkestrit, 1947–2001 Võru puhkpilliorkestrit, 1963–1968 Võru bigbändi. Mängis Võru sümfooniaorkestris tšellot ja klarnetit, aastatel 1972–1994 oli ta sümfooniaorkestri peadirigent. 1950. aastate alguses töötas ka Võru III 7-klassilise kooli muusikaõpetajana. 1956. aastal oli ta üks Võru Lastemuusikakooli asutajatest. Ta oli lastemuusikakooli esimene direktor, töötades sellel ametikohal 25 aastat, kuni 1981. aastani. Tema õpilasi on Peeter Saan ja Viljar Jõe. 1961. aastal lõpetas ta kaugõppes Tartu Muusikakooli klarneti eriala (Armond Pajo klassi). 1967. aastal lõpetas Tallinna Riikliku Konservatooriumi puhkpillide dirigeerimise erialal (Elmar Peäske klassis). Heliloojana on ta kirjutanud sümfoonilised teosed "Mälestusmägi" ja "Legend Verijärvest", teinud üle 400 orkestreeringu sümfoonia-, puhkpilli- ja estraadiorkestrile ning seadeid vokaalansamblitele. Hendrik Juurikas oli Võrumaa laulupidude organisaator ja üldjuht. Hendrik Juurikas on maetud Võru linnakalmistule. 1971 Eesti NSV teeneline kultuuritegelane 1994 Võru linna teenetemärk 2001 Võru linna aukodanik "Aili Järv, Tuuli Kütt. Valik Võrumaa muusikategelasi. Võrumaa keskraamatukogu, 2015" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 9. juuli 2015. Vaadatud 7. juulil 2015. Hendrik Juurikas 17. VI 1921 – 21. II 2005. Sirp, 25.02.2005 "Võru muusikakool. Ajaloost". Originaali arhiivikoopia seisuga 7. juuli 2015. Vaadatud 7. juulil 2015. "Heino Elleri nimeline Tartu Muusikakool. Tartu Muusikakooli lõpetajad 1961". Originaali arhiivikoopia seisuga 8. juuli 2015. Vaadatud 7. juulil 2015. Kalmistute register HAUDI Rahvusarhiivi fotode andmebaas FOTIS. Võru rajooni kultuurimaja estraadiorkestri dirigent Heino Pehk ja sümfooniaorkestri dirigent Hendrik Juurikas (fotograaf Valdur Vahi), 1966
Jānis Dūklavs

Jānis Dūklavs (sündinud 24. novembril 1952 Ķegumsis) on läti poliitik. Ta oli Läti põllumajandusminister aastatel 2009–2011 (Valdis Dombrovskise esimeses ja teises valitsuses) ja oli uuesti 22. jaanuarist 2014 kuni 23. jaanuarini 2019 põllumajandusminister (Laimdota Straujuma esimeses ja teises valitsuses ning Māris Kučinskise valitsuses). Ta lõpetas aastal 1971 Jaunjelgava Keskkooli. Aastal 1976 lõpetas Läti Põllumajanduse Akadeemia metsandusteaduskonna metsandusinseneri kvalifikatsiooniga. Aastatel 1975–1991 töötas ta "Piebalga" kolhoosis. "Jānis Dūklavs Läti Valitsuse kodulehel (inglise keeles)". Originaali arhiivikoopia seisuga 24. november 2016. Vaadatud 23. novembril 2016.
2015. aasta CONCACAF Gold Cup

2015. aasta CONCACAF Gold Cup olid 13. CONCACAF-i korraldatavad jalgpallivõistlused, millest võtsid osa CONCACAF-i kuuluvad jalgpallikoondised. Võistlused toimusid USA-s ja Kanadas 7.–26. juulini. Turniiri võitis Mehhiko, kes alistas finaalis 3:1 Jamaica. Kolmanda koha mängus alistas Panama penaltiseeria järel USA. Mehhiko kvalifitseerus play-off mängule USA-ga (2013. aasta turniiri võitja). Mängu võitja pääses 2017. aasta konföderatsioonide karikavõistlustele. Kui USA oleks turniiri võitnud, oleks ta otse konföderatsioonide karikavõistlustele pääsenud. Play-off mäng toimus 9. oktoobril 2015 ning selle võitis Mehhiko tulemusega 3:2 MetLife Stadium (East Rutherford) Bank of America Stadium (Charlotte) Georgia Dome (Atlanta) M&T Bank Stadium (Baltimore) Lincoln Financial Field (Philadelphia) Gillette Stadium (Foxborough) Soldier Field (Chicago) University of Phoenix Stadium (Glendale) StubHub Center (Carson) BBVA Compass Stadium (Houston) BMO Field (Toronto) Toyota Stadium (Frisco) PPL Park (Chester) Sporting Park (Kansas City) Panama v Haiti USA v Honduras Honduras v Panama USA v Haiti Haiti v Honduras Panama v USA Costa Rica v Jamaica El Salvador v Kanada Jamaica v Kanada Costa Rica v El Salvador Jamaica v El Salvador Kanada v Costa Rica Trinidad ja Tobago v Guatemala Mehhiko v Kuuba Trinidad ja Tobago v Kuuba Guatemala v Mehhiko Kuuba v Guatemala Mehhiko v Trinidad ja Tobago USA v Kuuba Haiti v Jamaica Trinidad ja Tobago v Panama Mehhiko v Costa Rica USA v Jamaica Panama v Mehhiko USA v Panama Jamaica v Mehhiko 7 väravat Clint Dempsey 6 väravat Andrés Guardado 4 väravat Oribe Peralta 2 väravat Duckens Nazon Giles Barnes Darren Mattocks Garath McCleary Carlos Vela Luis Tejada Sheldon Bateau Keron Cummings Kenwyne Jones Michael Bradley 1 värav Roy Miller David Ramírez Bryan Ruiz Dustin Corea Carlos Ruiz Carlos Discua Andy Najar Rodolph Austin Jobi McAnuff Maikel Reyes Paul Aguilar Jesús Corona Giovani dos Santos Alberto Quintero Roberto Nurse Blas Pérez Román Torres Andre Boucaud Cordell Cato Joevin Jones Yohance Marshall Omar Gonzalez Aron Jóhannsson Gyasi Zardes 1 omavärav Kenwyne Jones (mängus Mehhiko vastu) CONCACAF Gold Cup CONCACAF-i lehel
Viljandi kirik

Viljandi kiriku all võidakse mõelda: Viljandi Jaani kirikut Viljandi Pauluse kirikut Viljandi Ristija Johannese kirikut endist Viljandi linnakirikut
Kolmas meditatsioon

Kolmas meditatsioon on René Descartesi teose "Meditatsioonid esimesest filosoofiast" kolmas peatükk. Esimene meditatsioon Teine meditatsioon Neljas meditatsioon Viies meditatsioon Kuues meditatsioon  Kolmas meditatsioon – alliktekstid Vikitekstides
Melanokortiin-1 retseptor

Melanokortiin-1 retseptor ehk melanotsüüte stimuleeriva hormooni retseptor (lüh MC1R) on melanotsüütide plasmamembraani G-valguga seotud retseptor, mis seob mitmeid ajuripatsi peptiidhormoone melanokortiine ja sünteesib melaniini. MC1R osaleb imetajate naha ja karvastiku pigmentatsiooni regulatsioonis, määrates ära ka melanosoomides sünteesitava melaniini liigi (kas lülituda eumelaniini või feomelaniini sünteesimisele). Mc1r geenimutatsioonid võivad põhjustada üldkehakatte värvimuutusi mitmetel loomaliikidel nagu näiteks hiirtel, lehmadel, hobustel, kanadel, koertel, rebastel, sigadel ja lammastel – dominantsed geenivariandid võivad karvastiku tumedamaks ja retsessiivsed karvkatte kas kollaseks või punaseks muuta. Mc1r on kandidaatgeen osade roomajate, sh madude soomuste, melanistliku värvuse kujundamisel. Ameerika Ühendriikides esineb ligi 25%-l rahvastikust retsessiivset MC1R geenimutatsiooni, mida seostatakse loodusliku punapäisusega. Seda retseptorit kodeeriva geeni muteerunud vorme seostatakse ka perekondlikku soodumusega maliigse melanoomi väljakujunemisega. Niamh Flanagan, Eugene Healy, Amanda Ray jt, Pleiotropic effects of the melanocortin 1 receptor (MC1R) gene on human pigmentation, Hum. Mol. Genet. (2000) 9 (17): 2531-2537, doi: 10.1093/hmg/9.17.2531, veebiversioon (vaadatud 8.07.2015)(inglise keeles) The genetic causes, ethnic origins and history of red hair, veebiversioon (vaadatud 8.07.2015)(inglise keeles) MC1R
Johannes Lossius

Johannes Valentin Lossius (19. jaanuar 1842 Kodavere pastoraat – 26. veebruar 1882 Tartu) oli Liivimaa ajaloolane ja raamatukoguhoidja. Johannes Lossius õppis 1861–1868 Tartu ülikoolis arstiteadust ja ajalugu, 1869 grad. stud. Ta oli Tallinna toomkooli õpetaja ja Revaler Zeitungi kaastööline, 1871–1882 Tartu ülikooli raamatukoguhoidja abi. Lossius oli Tartu Ülikooli Raamatukogus ja Õpetatud Eesti Seltsi raamatukogus raamatukoguhoidja, tegeldes käsikirjaliste materjalide korraldamise ja avaldamisega ja Christian Kelchi kroonika ("Liefländische Historia") trükivalmis seadmisega. Ta avaldas ka raamatu "Die Urkunden der Grafen de Lagardie in der Universitätsbibliothek zu Dorpat" (1882). http://personen.digitale-sammlungen.de/baltlex/Blatt_bsb00000433,00551.html?prozent= Album academicum der Kaiserlichen Universität Dorpat