laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Andres Laanemets

Andres Laanemets (sündinud 17. detsembril 1970 Pärnus) on eesti koolijuht, Pärnu Sütevaka Humanitaargümnaasiumi direktor. Ta on lõpetanud Pärnu 1. Keskkooli ja 1993. aastal Tartu Ülikooli kehakultuuriteaduskonna kehalise kasvatuse ja terviseõpetuse õpetajana. Ta on töötanud õpetajana Pärnu Koidula Gümnaasiumis ja Pärnu kutsekoolis ning olnud huvijuht ja õpetaja Pärnu Sütevaka Humanitaargümnaasiumis. Alates 1998. aastast on ta Pärnu Sütevaka Humanitaargümnaasiumi direktor. Ta on Pärnu Rotary Klubi liige ja sihtasutuse Endla Teater nõukogu liige. 2010 – Pärnu aasta haridusjuht 2012 – Pärnumaa vapimärk (Pärnu Sütevaka Humanitaargümnaasiumi direktor) 2016 – Valgetähe IV klassi teenetemärk 2019 – Pärnu vapimärk (haridus- ja kultuurielu edendamise eest Pärnu linnas) Verni Leivak. "Sütevaka kooli direktor autoriteedi pärast ei muretse", Postimees, 2. aprill 2012. Andres Laanemets Pärnu Rotary Klubi lehel Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee).
Araabia-Iisraeli sõda

Araabia-Iisraeli sõda ehk Palestiina sõda ehk araabia riikide ja Iisraeli sõda 1948–49 oli araabia riikide ja Iisraeli vahel sõjaline konflikt. Sõda algas, kui aastal 1947 NSV Liidu ja USA toetusel vastu võetud ÜRO Peaassamblee otsuse alusel kuulutati 14. veebruaril 1948 välja Iisraeli riik. ÜRO oli tühistanud Suurbritannia Palestiina-mandaadi ja otsustanud asutada kaks iseseisvat riiki: Iisraelile eraldati 14 100 km2 suurune ala (umbes 56% Palestiinast), seal elas 498 000 juuti ja 497 000 araablast (palestiinlast), Palestiina Araabia riigile anti 11 100 km2, seal elas 725 000 araablast ja 10 000 juuti. Pärast Iisraeli iseseisvusdeklaratsiooni avaldamist ründasid Iisraeli Egiptus, Jordaania, Liibanon ja Süüria. Iisraelil õnnestus araabia riikide rünnak tagasi lüüa, ta okupeeris 6700 km2 Palestiina Araabia riigile määratud alast ja Ida-Jeruusalemm. Sealt põgenes naaberriikidesse umbes 900 000 araablast. Ülejäänud Palestiina-osa, mis oli määratud Araabia riigile, liidendati Jordaaniaga. 1949. aastal sõlmis Iisrael Egiptusega (24. veebruaril), Liibanoniga (23. märtsil), Jordaaniaga (3. aprillil) ja Süüriaga (20. juulil) vaherahu-lepingu.
Katrin Käärt

Katrin Käärt (sündinud 10. oktoobril 1983 Kohtla-Järvel) on endine eesti sprinter. Katrin alustas isa Aini juhendamisel kergejõustikutreeninguid 1994. aastal Tootsis. Ain Käärt (1959–2006) oli samuti sprinter, kes saavutas 1980. aastal Eesti meistrivõistlustel 100 m jooksus kolmanda koha (ajaga 11,0). Katrin lõpetas Tootsi Põhikooli 1999. aastal ning jätkas seejärel õpinguid Pärnu Hansagümnaasiumis. Eesti meistrivõistluste sprindidistantsidel on Katrin Käärt tulnud juuniorina 13 ja täiskasvanute arvestuses 14 korda Eesti meistriks. Katrin Käärdi isiklikud rekordid on kirjas alljärgnevas tabelis: Sporditulemused – Ain Käärt Eesti spordi biograafiline leksikon – Käärt, Katrin Sporditulemused – Katrin Käärt "Athlete profile – Katrin Käärt". Originaali arhiivikoopia seisuga 5. märts 2016. Vaadatud 27. veebruaril 2016. Biograafia ESBL-is Katrin Käärt Rahvusvahelise Kergejõustikuliidu kodulehel (inglise)
Fernando Guzmán

Fernando Guzmán (Fernando Guzmán Solórzano, 30. mai 1812 – 19. oktoober 1891) oli Nicaragua sõjaväelane ja poliitik, Nicaragua president aastail 1867–1871. Ta on suguluses Carlos José Solórzanoga. Fernando Guzmán sündis 1812. aastal Tipitapas. Ta oli Rosa Guzmáni ja vaimuliku Camilo Solórzano Pérez de Miranda ebaseaduslik poeg. Oma isapoolset nime ei kasutanud ta kunagi, kuigi hoidis Solórzanode perega tihedaid suhteid. Ta suri Granadas 19. oktoobril 1891. Presidendivalimistel kandideerides sai ta presidendiks Tomás Martíneze võimuloleku ajal. Fernando Guzmán tõusis võimule fusionistide esindajana, kuigi tegelikult dikteerisid tema samme Granada konservatiivid. Tema vastaskandidaat Tomás Martínez oli aga liberaalide esindaja. Nõnda oli tema esimeseks sammuks võimule saades pidada rahvale kõne, kus ta määratles oma positsiooni. Ta rõhutas oma sõltumatust teistest parteidest ja eelmistest valitsustest. Fernando Guzmáni valitsus oli esimene valitsus Nicaragua ajaloos, mis taotles rahvuslikku leppimist, rahu ja stabiilsust. Fernando Guzmán oli vaatamata oma konservatiivsele vaimulaadile ja ajastule siiski mõningates valdkondades hämmastavalt liberaalsete vaadetega. Ta oli veendunud sõltumatu kohtusüsteemi ja tasakaalustatud avaliku eelarve pooldaja, ka uskus ta, et kui riik üldisele majandusvabadusele piiranguid seab, muutub see protektsionistlikuks ja tsentraliseeritud riigiks. Osana oma ühtsusele suunatud poliitikast määras ta oma dekreediga 22. märtsil 1867 ametist vabanenud Tomás Martíneze Nicaragua erakorraliseks ja täievoliliseks saadikuks Tema Majesteedi Suurbritannia kuninganna juurde, sellest ametist lahkumise järel andis ta viimasele kindralkapteni tiitli (see tiitel oli jäänuk koloniaalperioodist), tagades sellele oma administratsioonis tähtsa positsiooni. Sellele poliitiliselt selgele positsioonile vaatamata ei suutnud Fernando Guzmán ellu viia ei oma poliitilisi eesmärke ega lepitusele suunatud poliitikat. Ta ei suutnud saavutada rahu ega stabiilsust ning tema valitsusaja kaks esimest aastat olid eriti rasked, sest tema sõnu ei uskunud mitte ükski tema algsetest vastastest – ei fusionistide partei ega ka liberaalne martinistade liikumine. Viimased ühendasid oma jõud kahetsusväärseks liiduks Máximo Jerez Telleríaga, mis tõi kaasa lühikese kodusõja. See algas 25. juunil 1869 ja lõppes mässuliste lüüasaamisega, ühtlasi sõlmiti Ameerika ühendriikide vahendusel rahukokkulepe, mis oli esimene Ameerika Ühendriikide vahendatud rahukokkulepe Nicaragua ajaloos. Poliitilise ebastabiilsuse tõttu oli ta sunnitud riigis keelama ajakirjandusvabaduse. Paradoksaalselt nõrgestas see martinistade ja Máximo Jerez Tellería liidu lüüasaamine nende positsioone niivõrd, et valitsus saavutas (küll lühikeseks ajaks) viimaks stabiilsuse. Tema võimuloleku ajal pandi alus aurulaevaliiklusele San Juanil ja Nicaragua järvel. Ta edendas ka suhkruroo kasvatamist ja rafineeritud suhkru tootmist riigis. Fernando Guzmánil olid selged ideed ka Nicaragua välissuhete arendamiseks. Ta oli veendunud, et esmatähtsad on suhted Ameerika Ühendriikidega, seejärel aga Ladina-Ameerika ja eriti Kesk-Ameerika riikidega, millega Nicaraguat sidus ühine ajalugu.
Antonio Meucci

Antonio Santi Giuseppe Meucci (13. aprill 1808 Firenze – 18. oktoober 1889 Staten Island) oli Itaalia leiutaja ja Giuseppe Garibaldi kaaslane. Meucci on peamiselt tuntud häälsuhtluse aparaadi ehk telefoni leiutajana. Meucci seadis üles häälsuhtlussüsteemi oma New Yorgi kodus, kus teise korruse magamistuba oli ühendatud laboratooriumiga. Ta proovis 1871. aastal saada USA Patendiametist esimesele telefonile patenti. Vastuoluliselt sai patendi viis aastat hiljem hoopis Alexander Graham Bell.
Epikaste

Epikaste oli vanakreeka mütoloogias mitme naistegelase nimi: Epikaste (Kalydoni tütar), Kalydoni tütar ja Agenori abikaasa Epikaste (Augeiase tütar), Augeiase tütar ja Heraklese üks armastatutest Epikaste, Agamedese abikaasa Epikaste, Klymenose abikaasa Epikaste, Nestori tütar Iokaste (harva ka Epikaste), Oidipuse ema ja naine
Vanamõisa mõis (Maarja-Magdaleena)

Vanamõisa mõis, ka Saare-Vanamõisa mõis (saksa keeles Althof, ka Alt-Saarenhof) oli Saare mõisa kõrvalmõis Maarja-Magdaleena kihelkonnas Tartumaal. http://www.mois.ee/pikknims.shtml (vaadatud 27.02.2016). Vanamõisa mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris
Nigula mõis

Nigula mõis (saksa keeles Niggola) oli Elistvere mõisa karjamõis Maarja-Magdaleena kihelkonnas Tartumaal. Nigula mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris (vaadatud 24.02.2016). Nigula mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris
Vladas Mironas

Vladas Mironas (22. juuni 1880 Kuodiškiai – 18. veebruar 1953 Vladimir) oli Leedu katoliku preester ja poliitik, riigi peaminister 1938. aasta märtsist kuni 1939. aasta märtsini. 1901. aastal lõpetas ta Vilniuses preestrite seminari ja 1904. aastal Peterburis vaimuliku akadeemia. Lisaks vaimulikutööle osales ta ka ühiskondlikus tegevuses. 16. veebruaril 1918 oli Vladas Mironas üks Leedu iseseisvuse deklaratsioonile allakirjutanuid. 1926–1927 oli ta Leedu Seimi liige. 1929–1938 oli ta Kaunases preester ja sõjaväe peakaplan. 24. märtsist 1938 kuni 28. märtsini 1939 oli Vladas Mironas Leedu peaminister. Pärast Leedu okupeerimist Nõukogude Liidu vahistati Vladas Mironas Nõukogude võimuorganite poolt 12. septembril 1940, kuid ta vabanes vanglast Kaunases 1941. aasta juuniülestõusu ajal. 20. detsembril 1944 vahistati ta jälle Nõukogude repressiivorganite poolt. 2. veebruaril 1945 vabastati ta vahi alt, kuid vahistati 5. märtsil 1946 uuesti. Pärast mitmeid ülekuulamisi lasti ta 22. märtsil 1946 vabaks. 3. jaanuaril 1947 vahistati ta Mironas taas kord. 23. augustil 1947 mõisteti ta seitsmeks aastaks vanglasse. Vladas Mironas suri Vladimiri vanglas 1953. aasta veebruaris. Vladas Mironas (1880–1953) Lietuvos Respublikos Seimas Vladas Mironas Dainavos kraštas Vladas Mironas Mano vyriausybė Countries L. Lithuania rulers.org Biography of Father Vladas Mironas Book of Remembrance : Biographies of Catholic Clergy and Laity Repressed in the Soviet Union (USSR) from 1918 to 1953
Lota mõis

Lota mõis (saksa keeles Charlottenthal) oli rüütlimõis Sangaste kihelkonnas Tartumaal. Lotamõisa (Charlottenthal) on kuulunud Charlotte Margarethe Jacobine von Weissfeld'ile. Mõis rajati 1790 Keeni mõisast eraldatud alast., kui Hans Reinhold von Plateri vara oksjonilt ostis Lota mõisa Wilhelmine von Nothaft (sünd von Wulf). 1812. aastast oli mõis pandivaldajate valduses: Karl Reinhold Kreisberg, Elisabeth Dorothea Charlotte von Freymannile (sõnd von Löwis), Paul von Löwenstern, Balthasar von Berg. 1820. aastal ostis Liivimaa Maakrediitseltsi ülemdirektor, Keeni ja a Pociemsi mõisnik, Päri Bergide suguvõsaliini Balthasar von Berg (1766−1839) mõisa, 1859. aastal läksid Keeni, Lota ja Peri mõisad Balthasar von Bergi surma järel Liivimaa õuekohtu 18.05.1859. aasta otsusega testamendita pärimise korras tema pärijate, tema tütre Elisabeth Wilhelmine von Lilienfeldi poegade Eduardi, Georgi ja Alexander von Lilienfeldi ühisomandisse ja 1861. aastal läks Eduard, Georg ja Alexander von Lilienfeldi omavahelise lepingu järgi Lota mõis koos Keeni mõisaga 60 000 hõberubla eest Georg von Lilienfeldi ainuomandisse. Liivimaa maamarssali Karl Reinhold Georg von Lilienfeldi (1790–1875) poeg Georg Reinhold Karl von Lilienfeldi (1828–1881) oli Tartu kreisideputaat, 1866–1869 Liivimaa maamarssal, 1869–1874 Liivimaa maanõunik. 1883. aastal läks Lota mõis Liivimaa õuekohtu 8.02.1883. a otsusega tema pärijate omandisse ja 1902. aastal Georg Reinhold Karl von Lilienfeldi lese, Jeanette Eleonore Helene von Lilienfeldi (sünd paruness Guillemot de Villebois) mõttelise osa Lota mõisast pärisid tema pojad Edward ja Stephan kummalegi 2/5 osas, tütar Magdalene von Sievers (sünd von Lilienfeld) 1/5 osas. 1906. aastal omandas Lota mõisa kokkuleppel kaasomanikega Edward Magnus Reinhold von Lilienfeld (1856–1919), kes oli ka mõisa viimane võõrandamiseelne omanik. Mõisa peahoone ehitati arvatavasti 1790. aastatel. Hoone on väike ja varaklassitsistlikus stiilis. Hoone on säilinud tänapäevani. Lota mõis Eesti mõisaportaalis (vaadatud 27.02.2016) Muistsed külad ja läänid., Postimees (1886-1944), nr. 16, 17 jaanuar 1928 Lota mõis Eesti mõisaportaalis Lota mõis (Sangaste khk), Eesti Ajalooarhiivi Kinnistute register Muistsed külad ja läänid., Postimees (1886-1944), nr. 16, 17 jaanuar 1928
Uniküla mõis (Sangaste)

Uniküla mõis (saksa keeles Unniküll) oli rüütlimõis Sangaste kihelkonnas Tartumaal. Mõisale kuulus 1577,07 ha müümata mõisamaad, 27,5 ha müüdud mõisamaad, 146,78 ha müümata talumaad, 942,38 ha müüdud talumaad, 1 ühik müüdud mõisamaad, 18 talu. Keskajal kuulus Uniküla Tartu piiskopkonna Kärkna kloostrile. Vene-Poola sõja (1562–1582) järel Poola kuningas Stefan Batory andis suurema osa Kärkna abtkonna mõisatest kloostri maa-alal kuninglikele majandusmõisatele, nende hulgas ka Conrad Taube mõisa, Uniküla, Lätiküla (Lettenküll) ühes Pextega, Morajerwe ja Morajerwe Jorikasega, Tammepee ja Luua mõisa. Tasuks selle eest andis kuningas Stefan Batory 28. veebruaril 1585 Conrad Taubele, kes oli Võnnu vojevoodkonna „veinikallaja" (der Mundschenk), Laatre mõisa ühes Wainkkatzi, Tõlliste, Mõisamaa, Uneküla, Hastikuse, Rama, Herru ja Bella külaga. 1807- aastal müüdi mõis Elisabeth von Gersdorffile, 1821. aastal müüdi Tõlliste ja Uniküla mõisa 75 000 hõberubla eest krahv Friedrich von Mengdenile. Mõis rajati 1829 Tõlliste mõisast eraldatud alast. 1829. aastal müüs krahv Friedrich Mengden Uniküla mõisa vürst Magnus Barclay de Tollyle (1798–1871), kes omakorda müüs selle 15. juulil 1860 paruness Marie Campenhausenile (sünd. von Smitten). 1886. aastal müüs Balthasar von Campenhausen müüb Uniküla mõisa Friedrich Hübbele, 1893. aastal müüs see mõisa Eduard von Kreuschile, 1895. aastal müüdi mõis kaupmees Friedrich Hübbele, 1902. aastal omandas mõisa õigusteaduste doktor professor Woldemar von Rohland, 1906. aastal omandas mõisa Georg von Zur Mühlen, 1911. aastal Sofia Durasov, 1912. aastal Arnold von Gersdorff. Mõisa viimane omanik 1919. aastal oli Arnold von Gersdorff. http://www.mois.ee/pikknimu.shtml (vaadatud 27.02.2016) Conrad Taube, a.d.H. Folk, www.geni.com Kitseküla, www.eki.ee Muistsed külad ja läänid., Postimees (1886-1944), nr. 16, 17 jaanuar 1928 Uniküla mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris (vaadatud 24.02.2016) Uniküla mõis (Sangaste khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis Uniküla mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris Uniküla mõis (Sangaste khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis Muistsed külad ja läänid., Postimees (1886-1944), nr. 16, 17 jaanuar 1928
Uniküla mõis

Uniküla mõis (saksa keeles Unniküll) oli rüütlimõis Väike-Maarja kihelkonnas Virumaal. Mõis rajati 1697 Äntu mõisast eraldatud alast. http://www.mois.ee/pikknimu.shtml (vaadatud 27.02.2016) Uniküla mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris (vaadatud 27.02.2016) Uniküla mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris
PunaMust

PunaMust on anarhistlik interaktiivne veebikeskkond Eestis. Punamust asutati 24. veebruaril 2006. PunaMust on mitteformaalne inimeste kooslus, mis on kogunenud alternatiivset maailmavaadet pakkuva veebikeskkonna ümber, mis propageerib vabatahtlikku, iseorganiseeruvat ning alt-üles toimivat ühiskonnakorraldust (otsustamine ning organiseeritud tegevus peab toimuma ennekõike rohujuure tasandil), ühendades samas sarnast maailmavaadet omavaid inimesi üle terve Eesti. Anarhism Anarhosündikalism Anarhistliku kirjanduse loend PunaMusta koduleht
Hans Lippershey

Hans Lippershey (1570 – september 1619), tuntud ka kui Johann Lippershey või Lipperhey, oli saksa-hollandi päritolu prilliklaaside valmistaja. Teda seostatakse tihti teleskoobi leiutamisega, ehkki pole teada, kas just tema oli esimene, kes teleskoobi valmistamisega hakkama sai. Hans Lippershey sündis aastal 1570 Weselis Lääne-Saksamaal. 1594. aastal kolis ta Zeelandi provintsi pealinna Middelburgi. Samal aastal ta abiellus. 1602. aastal sai Lippersheyst Zeelandi kodanik. Selle ajaga oli ta saanud meistriks prilliklaaside ja läätsede valmistamises ning asutas prillipoe. Ta jäi Middelburgi kogu ülejäänud eluks. Hans Lippershey valmistas teadaolevalt vanima refraktori, mille kohta leidub kirjalikke andmeid. Tema töö optiliste seadmetega sai alguse prilliklaaside valmistaja ametist, erialast, millega tegeleti alates 13. sajandist Itaalias Firenzes ja Veneetsias ning hiljem ka Saksamaal ja Hollandis. Lippershey pöördus Hollandi parlamenti 2. oktoobril 1608, et saada patent aparaadile, mille abil saab "näha kaugel olevaid asju nii, nagu nad oleksid lähedal". Ta jõudis teisest hollandi leiutajast Jacob Metiusest vaid paar nädalat ette. Lippershey ei saanud patenti, sest sama leiutise patenti tahtis veel mitu leiutajat, kuid Hollandi valitsus tasus talle jooniste koopiate eest heldelt. Lippershey taotlust patendi saamiseks mainiti saatkonna diplomaatilises aruandes, mille saatis Hollandisse Siiami kuningriigi kuningas Ekathotsarot. Teadet levitati oktoobris 1608 üle kogu Euroopa ning see inspireeris teisigi leiutajaid sarnaseid seadeldisi katsetama. Nende hulgas proovisid telskoopi edasi arendada näiteks itaallane Paolo Sarpi, inglane Thomas Harriot, kes kasutas omatehtud teleskoopi juba suvel 1609, ja Galileo Galilei, kes täiustas aparaati. Selle kohta, kuidas Lippershey teleskoobi mõttele võis tulla, on erinevaid lugusid. Ühe versiooni järgi nägi ta oma poes kaht läätsedega mängivat last, kes vestlesid omavahel sellest, kuidas nad näevad kaugel olevat tuulelippu palju suuremana, kui vaatavad seda läbi kahe läätse. On ka pakutud, et teleskoobi mõttele võis tulla Lippershey õpipoiss või mõni teine teadlane. Tema järgi on nime saanud Lippershey kuukraater ja väikeplaneet 31338 Lippershey.
Joseph Swan

Joseph Wilson Swan (31. oktoober 1828 – 27. mai 1914) oli briti füüsik ja keemik. Ta on peamiselt kuulus esimese hõõglambi leiutamise pärast. Swan esitles oma lambipirni esmakordselt loengus Newcastle upon Tyne's 18. detsembril 1878, patendi sai ta alles 27. novembril 1880, kui oli teinud parandusi oma originaalsesse seadeldisse. Tema kodu Gatesheadis oli esimene hõõglambiga valgustatud maja maailmas. Tema loeng 1880. aastal on esimene hõõglambivalgel toimunud avalik üritus maailmas. Savoy teater Westminsteris sai 1881. aastal esimeseks ehitiseks, mis oli valgustatud ainult hõõglampe kasutades. 1894 – valiti Londoni Kuningliku Seltsi liikmeks 1904 – löödi rüütliks (Knight Bachelor) Swan valiti Suurbritannia Farmakoloogia Seltsi auliikmeks. Ta sai ka Prantsusmaa kõrgeima auastme Auleegioni ordeni, kui ta külastas 1881. aastal Pariisis ülemaailmset leiutiste näitust, kus näidati ka tema enda töid. Pariis sai valgustuse tänu tema elutööle.
Susiidid

Susiidid olid Esimese Moosese raamatu järgi hõim, kes Aabrahami ajal elas Haamis, mis nähtavasti asus Jordani jõest ida pool Baasani ja Moabi vahel. Susiidid vallutas Eelami kuningas Kedorlaomer: Ja neljateistkümnendal aastal tulid Kedorlaomer ja need kuningad, kes olid koos temaga, ja lõid (...) susiite Haamis... (1Ms 14:5). Arvatakse, et jutustaja eeldas selle hõimu tuntust, sest ta lisas selle nimele määrava artikli. Seetõttu on muuhulgas Septuaginta autorid seda nime tõlgendanud üldnimena tähenduses 'tugevad' (ha'izzuzim) või vägevad (ha-'ezuzim) ning samastanud neid hiiglasteks peetud refalastega või nende hõimuga (ammonlased nimetasid neid samsummideks), kes elasid alal, kuhu hiljem asusid ammonlased (5Ms 2:20). Hiljemgi on arvatud, et nimede erinevus tuleneb kopisti veast.
Kasekedrik

Kasekedrik (Eriogaster lanestris) on kasekedriku perekonda ja kedriklaste sugukonda kuuluv liblikaliik. Liigi areaal haarab suurt osa Euroopast ja parasvöötme Aasiat. Kasekedriku röövikud teevad kollektiivselt puudele suuri võrgendeid. Kasekedrik andmebaasis eElurikkus
Kasekedrik (perekond)

Kasekedrik (Eriogaster) on kedriklaste sugukonda kuuluv liblikaperekond. Perekonda kuulub 12 liiki. Eestis üks liik – kasekedrik (E. lanestris).
Zsigmondy teoreem

Zsigmondy teoreem väidab, et kui a ja b on ühistegurita positiivsed täisarvud ning a>b, siis täisarvude jada an – bn igal liikmel on vähemalt üks primitiivne algtegur, välja arvatud juhul, kui a=2, b=1 ja n=6, ning mõningatel juhtudel ka siis, kui n=2 ning a+b on arvu 2 täisaste. Teoreem on saanud nime Karl Zsigmondy järgi. Zsigmondy arvud
Vladimiri vennaste koguduse kirik

Mitte segi ajada Narva-Jõesuu Püha Suurvürst Vladimiri kirikuga Vladimiri vennaste koguduse kirik (vene keeles Церковь Святого Равноапостольного князя Владимира) oli õigeusu kirik Narvas Vestervalli tänaval. 1888. aastal asutati Narvas õigeusu vennaskond. Kirik ehitati aastatel 1889–1890 arhitektide Klodnitski ja Aleksandr Novitski projekti järgi ja pühitseti 29. juulil 1890 suurvürst Vladimir Pühale. See oli väike ühekorruseline tellisest ja paekivist maja. Kellatorni ei olnud, kellad rippusid eraldi kiriku taga. 1890. aastal ehitati kiriku juurde puidust koolimaja. Seoses õpilaste arvu suuremisega ehitati aastatel 1898 ja 1905 kaks kahekorruselist telliskivimaja Vestervalli ja Sepa tänava nurgale ning Sepa tänavale. Puumajas elas kiriku esipreester Pavel Kalinkin. Õppimine kirikukoolis oli tasuta. Vennaskond korraldas loenguid, lugemisi, vaimulikke vestlusi koos ühislaulmisega. Kiriku juures töötasid rahvaraamatukogu, karskusselts ja vaeste kasuks raha korjamisega tegelev daamide ring. 1921. aastal loodi Vladimiri kiriku juurde kogudus, mis ühines 1937. aastal Narva Issandamuutmise katedraali kogudusega. Teise maailmasõja ajal lõpetas Vladimiri vennaskond tegevuse. 1944. aastal kirik hävis, hoonest säilisid vaid seinad. Tänaseks on see ümber ehitatud ja selles asub Narva hambapolikliiniku osakond. Hoone Sepa tänaval hävis, kuid koolimaja Vestervalli ja Sepa tänava nurgal ning puumaja säilisid ka pärast sõda. Nendes majades oli vastavalt moeateljee ja elumaja. Praegu on aadressil Vestervalli 25 Narva linna hambapolikliinik. Церковь св. равноап. князя Владимира. Eesti ja Virumaa, 02.05.2010 Здесь стояла церковь Св. Владимира Gazeta.ee, 29.05.2006 Нарвское Свято-Владимирское Братство с храмом св. равноап. князя Владимира (fotod)
Johannes Kalits

Johannes Kalits (20. aprill 1921 Kõo vald, Pilistvere kihelkond, Viljandimaa – 23. september 2003 Tartu) oli eesti sotsioloog. Ta lõpetas 1941. aastal Põltsamaa Ühisgümnaasiumi ja 1945. aastal Tartu Riikliku Ülikooli õigusteaduskonna. Ta oli aastatel 1950–1953 M. V. Lomonossovi-nimelise Moskva Riikliku Ülikooli ajalooteaduskonna aspirant. Ta kaitses seal 1953. aastal väitekirja "Строительство советской высшей школы в Эстонской ССР и роль вузов в подготовке национальных кадров советской интеллигенции" ning sai ajalookandidaadiks. Ta oli aastatel 1941–1945 mobiliseerituna Punaarmees. Ta oli aastatel 1953–1963 Tartu Riikliku Ülikooli NLKP ajaloo kateedri vanemõpetaja, aastatel 1963–1975 dotsent ning aastatel 1976–1991 professor. Ta oli aastatel 1976–1988 NLKP ajaloo kateedri ja aastatel 1988–1990 sotsialismi ajaloo kateedri juhataja. 1963 – "Demokraatia leninlikest printsiipidest partei kolmes programmis". Eesti Riiklik Kirjastus. Tallinn 1963 1969 – "Meisterlikkuse ABC. Propagandistile. Lektorile. Agitaatorile". Eesti Raamat. Tallinn 1969 1973 – "Avalik kõne. Põhiteadmisi kõneoskusest". Eesti Raamat. Tallinn 1973 (kaasautor) 1982 – "Ülikooli komsomoli neli aastakümmet". Eesti Raamat. Tallinn 1982 1991 – "Neljakümnene endokrinoloogiadispanser. Arve, fakte, kroonikat". Tartu 1991 1972 – Eesti NSV teeneline kultuuritegelane Tema abikaasa oli endokrinoloog Irina Kalits. 2000 – "Kalits, Johannes". // Eesti teaduse biograafiline leksikon. I kd, A-Ki. Tallinn 2000. Lk 532 Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.
Pranas Dovydaitis

Pranas Dovydaitis (2. detsember 1886 Runkiai – 4. november 1942 Sverdlovsk) oli Leedu jurist, filosoof, entsüklopedist ja poliitik, riigi peaminister 1919. aasta veebruarist aprillini. 1908. aastal lõpetas ta eksternina Marijampolė gümnaasiumi ja 1912. aastal Moskva Ülikooli õigusteaduskonna. Lisaks õppis ta samas ülikoolis veel ühe aasta ajaloofilosoofiat. Leedusse tagasipöördumise järel oli ta ajakirja Viltis toimetaja. Alates 1916. aastast oli ta Kaunases gümnaasiumiõpetaja. 1918. aastal valiti ta Leedu Nõukogusse, ta oli üks Leedu iseseisvusdeklaratsioonile allakirjutajatest. 1919. aasta 12. märtsist kuni 14. aprillini oli Pranas Dovydaitis Leedu peaminister. Seejärel lahkus Pranas Dovydaitis poliitikast ja pöördus tagasi õpetajatöö juurde. 1922. aastal sai ta Kaunases Vytautas Suure Ülikooli filosoofiaprofessoriks. Alates 1931. aastast oli ta ka "Leedu entsüklopeedia" toimetuskolleegiumi esimehe asetäitja. Pärast Leedu okupeerimist Nõukogude Liidu poolt vallandati Dovydaitis kõigilt ametikohtadelt. 14. juunil 1941 küüditati ta koos perekonnaga Uuralitesse ja paigutati vangilaagrisse. Ta mõisteti süüdi nõukogudevastases tegevuses ja lasti 1942. aasta novembris Sverdlovski vanglas maha. Pranas Dovydaitis Voruta Countries L. Lithuania rulers.org Dovydaitis Pranas Žymūs Kauno žmonės : atminimo įamžinimas Aldona Vasiliauskienė. Pranas Dovydaitis mūsų atmintyje (2): vardo įamžinimas Lietuvos aidas Pranas Dovydaitis Paminklai Lietuvos Knygnešiams ir Daraktoriams