Hõimuhertsogkonnad

Hõimuhertsogkonnad (saksa Stammesherzogtümer) olid varakeskajal põhiliselt vanade saksa hõimude asualad piirkonnas, mida seostatakse Frangi riigiga, eriti idas. Need hõimud olid algselt frangid, saksid, alemannid, burgundid, tüüringid ja ruugid. 5. sajandil liikusid burgundid Rooma riiki ning aastatel 443 ja 458 asustasid Burgundia. Hilisemate hertsogkondadega võrreldes ei olnud need üksused defineeritud kindlate administratiivpiiridega, vaid suurte germaani hõimude asualaga. Nende hertsogid ei olnud ei kuninglikud administraatorid ega maaisandad. Sakside, bajuvaaride, tüüringite, frankide ja alemannide territooriumitest tekkisid vastavalt Saksimaa, Baieri, Tüüringi, Frangimaa ja Švaabimaa. Vanemad hõimuhertsogkonnad olid Frangi riigiga seostatud germaani hõimudega asustatud piirkonnad. Hertsogkonnad olid rohkem või vähem iseseisvad üksused, mida valitsesid kohalikud valitsejad, kes olid saanud Rooma tiitli dux. Kõik see lõppes varajaste Karolingide valitsemise ajal. Vanemad hõimuhertsogkonnad olid: Alemannia (või Švaabimaa) Alemannid sattusid frankide ülemvõimu alla 539. aasta paiku ja neid valitsesid mitmed hertsogid aastani 746, kui Frangi majordoomus Karlmann lõpetas hertsogkonna Cannstatti verekohtus. Baieri Baierlased sattusid frankide ülemvõimu alla 550. aasta paiku ja neid valitsesid Agilolfingid aastani 788, kui Karl Suur kukutas viimase hertsogi. Saksimaa Saksid olid lõdvalt seotud Merovingide kuningriigiga, kuid jäid praktiliselt iseseisvaks, kuni Karl Suur nad Saksi sõdades (772–804) alistas. Mõned hõimud, nagu näiteks friisid, ei moodustanud kunagi hõimuhertsogkonda kultuurilise truudusega üksikule hertsogile. Pärast hõimuhertsogkondade hävitamist valitsesid Karolingid neid alasid krahvide ja prefektide kaudu või mõnikord jagasid võimu dünastia liikmega, nagu näiteks Ludwig Sakslasega Baieris. Pärast kuningriigi jagamist Verduni (843), Meersseni (870) ja Ribemonti (880) lepingutega moodustasid Baieri, Alemannia ja Saksimaa koos muude Frankide territooriumi idaosadega Ida-Frangi riigi. Kuningriik jagati Ludwig Sakslase poegade vahel suuresti piki hõimupiire. Pärast aastat 899, Ludwig III Lapse valitsemise ajal, lagunes kuninglik võim kiiresti, mis võimaldas kohalikel ülikutel elustada hertsogkonnad kui autonoomsed üksused, valitsedes oma hõime kuninga ülima võimu all. Pärast Karolingide idaharu lõppu (911) võistlesid hertsogid krooni pärast, algul võitsid Frangimaa Konradiinid (911) ja lõpuks võitsid Saksimaa Liudolfingid (919). Kuigi nende ja nende järeltulijate tugevat valitsemist hertsogid sageli vähendasid, jäid hõimuhertsogkonnad suuresti muutumatuks kuni Hohenstaufenite dünastia valitsemiseni. Nooremad hõimuhertsogkonnad olid: Saksimaa (880–1180) Liudolfingide perekond, kes oli pikka aega tegelenud Saksimaa valitsemisega, tõusis hertsogiseisusesse ja saavutas pärast aastat 919 isegi kuningavõimu. 11. sajandil valitsesid hertsogkonda Billungid ja pärast 1137. aastat Welfid. Hertsog Heinrich Lõvi langus aastal 1180 põhjustas hõimuhertsogkonna lagunemise kolmeks väiksemaks osaks (Vestfaal, Braunschweig ja Saksimaa hertsogkond Elbe jõe ääres). Frangimaa (906–39) Konradiinide perekond, olles lähedane kuninga õukonnale, saavutas hertsogivõimu Frangimaal, kuid ei suutnud piirkonda kunagi ühendada. Pärast kuninga valimisi aastal 911 pidid nad krooni loovutama Saksi Liudolfingidele. Pärast ebaõnnestunud mässu tõugati Konradiinid võimult ja hertsogkonnast tehti kroonimaa. Piirkond killustati aadlike ja kiriku valduste konglomeraadiks. Baieri (907–1180) Luitpoldingite perekond, kes vastutas riigikaitse eest Kärnteni margis, tõusis hertsogiseisusesse. Nad järgnesid Liudolfingide dünastiale ja lõpuks Welfidele, kelle võitlus Hohenstaufenite kuningatega lõppes Baieri ilmajäämisega Austriast (1156) ning Steiermargist ja Tiroolist (1180). Vähenenud territooriumiga hertsogkond anti Wittelsbachi perekonnale. Švaabimaa (909–1268) Thurgaust pärit Hunfridingid tõusid esimesena hertsogiseisusesse, kuid võitluses Liudolfingi kuningatega kaotasid varsti võimu. Pärast mitmeid perekondi anti hertsogkond aastal 1079 Hohenstaufeni perekonnale. Nende tõusmine kuningateks tegi Švaabimaast krooni tuumikala, kuid nende langus 13. sajandil jättis Švaabimaa täielikku lagunemisse, ning selle riismed sattusid Wittelsbachi, Württembergi ja Habsburgi perekondade kätte. Lotharingia (903–959) Frangi riigi keskse osana ja peamiselt frangi hõimu identiteediga Lotringist moodustati aastal 903 hertsogkond ning see säilitas Ida-Frangi ja Lääne-Frangi riigi vahel muutuva positsiooni aastani 939, kui see ühendati kindlalt Ida-Frangi riigiga. Aastal 959 jagati hertsogkond Alam-Lotringiks (mis omakorda edasi killustus) ja Ülem-Lotringiks (mille osad arenesid Prantsusmaa osaks nimega Lorraine). Saksa ajaloolased on hõimuhertsogkonna mõistega piirdunud tavaliselt Ida-Frangi riigil koos germaani hõimude mitmekesisusega erinevalt romaniseerunud ja palju ühtlasemast Lääne-Frangi riigist, mille hertsogkondi peeti kohalikeks etnilise ühtekuuluvuseta administratiivüksusteks. Siiski on mõned ajaloolased väitnud, et ka Prantsusmaa hertsogkondadel (Bretagne, Normandia, Gascogne, Akvitaania ja Burgundia) oli etniline baas, enne kui Prantsuse kuningad hakkasid 14. sajandil hertsogeid nimetama. Germaani hõimuhertsogkondade olemust ja rolli iseloomustatakse nüüd sageli vastandina Frangi riigi vanadele hertsogkondadele. Kaksteist Karl Suure (suri 814) paladiini inspireerisid kaheteistkümne iidse peerkonna loomise, kuus ilmalikku geograafilist üksust (Normandia, Burgundia, Akvitaania, Flandria, Toulouse, Champagne) ja kuus vaimulikku geograafilist üksust (Noyon, Reims, Laon, Langres, Beauvais, Châlons). See süsteem viidi ka ristisõdijate riikidesse, kuna tava oli frankide seas tuntud ja levinud.