Esimene Makedoonia sõda

Esimene Makedoonia sõda (214–205 eKr) oli sõda, mida pidasid Rooma vabariik (pärast aastat 211 eKr) koos Aitoolia Liiduga ja Pergamoni kuninga Attalus I Makedoonia kuninga Philippos V vastu, samaaegselt Teise Puunia sõjaga (218–201 eKr). Otsustavaid lahinguid ei toimunud ja sõda lõppes ummikseisuga. Sõja ajal üritas Makedoonia Illüüria üle kontrolli saavutada, kuid edutult. Tavaliselt arvatakse, et need kokkupõrked idas takistasid Makedoonial aidata Kartaago kindralit Hannibali sõjas Roomaga. Foiniikia rahu (205 eKr) lõpetas ametlikult sõja. Rooma sõda Kartaago vastu andis Makedoonia Philippos V-le võimaluse proovida oma võimu lääne suunas laiendada. Vana-Kreeka ajaloolase Polybiose sõnul oli Philippos otsusel seda võimalust ära kasutada oluline tegur Pharose Demetriuse mõju. Pärast Esimest Illüüria sõda (229–228 eKr) määrasid roomlased Demetriuse suurema osa Illüüria ranniku valitsejaks. Sõjajärgsel kümnendil pöördus ta nende vastu, kuna roomlased ründasid oma liitlasi Illüürias ja nende kaubalaevu. Aastal 219 eKr sai ta Teise Illüüria sõja ajal roomlastelt lüüa ja põgenes kuningas Philippose õukonda. Osaledes sõjas Aitoollastega, sai Philippos teada Hannibali võidust roomlaste üle Trasimene järve ääres juunis 217 eKr. Philippos näitas kirja alguses ainult Demetriusele. Võib-olla, nähes võimalust oma kuningriik tagasi saada, soovitas Demetrius noorel kuningal viivitamatult Aitoollastega rahu sõlmida ning pöörata tähelepanu Illüüriale ja Itaaliale. Philippos alustas kohe läbirääkimisi aitoollastega. Naupactuse lähedal rannikul toimunud koosolekul kohtus Philippos Aitoolia juhtidega ja sõlmiti rahuleping. Philippos veetis talve 217–216 eKr, ehitades 100-st sõjalaevast koosnevat laevastikku ja koolitades mehi neid sõudma ning Polybiuse sõnul oli see tava, mida "vaevalt ükski Makedoonia kuningas kunagi varem teinud oli". Tõenäoliselt nappis Makedoonil ressursse, et ehitada ja hooldada sellist laevastikku, mis on vajalik roomlastega võitlemiseks. Polybius ütleb, et Philipposel polnud "lootust võidelda roomlastega merel", viidates võib-olla kogemuste ja väljaõppe puudumisele. Igal juhul otsustas Philippos ehitada lembi. Need olid väikesed kiired galeerid, mida illüürlased kasutasid. Neil oli üksainus aerude rida ja nad suutsid peale sõudjate vedada 50 sõdurit. Nende abil võis Philippos loota Rooma laevastikust mööda hiilida, kuna see oli Hannibaliga hõivatud, asudes Sitsiilia lääneosas Lilybaeumis. Philippos oli vahepeal laiendanud oma territooriume läände mööda Apsuse ja Genuse jõeorgusid kuni Illüüria piirideni. Tundub, et Philippose plaan oli esmalt vallutada Illüüria rannikud, vallutada rannikute ja Makedoonia vaheline ala ning kasutada uut maismaaühendust, et pakkuda kiiret marsruuti abijõududele üle kitsaste väinade Itaaliasse. Suve alguses lahkus Philippos ja tema laevastik Makedooniast, purjetas läbi Euripuse väina Euboia saare ja Boiootia vahel Kreeka mandriosas ning möödudes seejärel Malea neemest, enne kui heitis ankru Kefalenia ja Leucase saarte juurest, et oodata infot Rooma laevastiku asukoha kohta. Kui ta sai teada, et see on endiselt Lilybaeumis, purjetas ta põhja poole Apolloniasse. Kuid kui Makedoonia laevastik lähenes Sazani saarele, kuulis Philippos teadet, et mõnda Rooma quinquereme’i on nähtud Apollonia poole suundumas. Olles veendunud, et kogu Rooma laevastik purjetab tema suunas, käskis Philippos viivitamatult Kefaleniasse naasta. Polybios räägib "paanikast" ja "korratusest", et kirjeldada laevastiku kiiret taganemist ning ütleb, et tegelikult olid roomlased saatnud vaid kümnest laevast koosneva eskadrilli ja et Philippos oli jätnud kasutamata oma parima võimaluse enda eesmärgid Illüürias teostada, naastes Makedooniasse, "tõepoolest ilma kaotusteta, kuid märkimisväärse häbiga". Kuulnud Rooma hukatuslikust lüüasaamisest Hannibali käe läbi Cannae lahingus aastal 216 eKr, saatis Philippos suursaadikud Hannibali laagrisse Itaalias, et pidada läbirääkimisi liidu üle. Seal sõlmisid nad suvel 215 eKr lepingu, mille teksti esitas Polybios. Selles tõotavad nad üldiselt vastastikust toetust ja kaitset ning olla üksteise vaenlaste vaenlased (välja arvatud praegused liitlased). Täpsemalt lubasid nad toetust Rooma vastu ja et Hannibalil on õigus sõlmida rahu Roomaga, kuid mis tahes rahu hõlmab ka Philippost ja et Rooma on sunnitud loobuma kontrollist Corcyra, Apollonia, Epidamnuse, Pharose, Dimale, Parthini ja Atintania üle ja "taastada Pharose Demetriusele kõik need liitlased, kes on praegu Rooma võimu all". Polybiuse sõlmitud lepingus ei mainita Philippose sissetungi Itaaliasse. Tagasiteel Makedooniasse vangistati Philippose käskjalad koos Hannibali saadikutega Publius Valerius Flaccuse, Apuulia lõunarannikul patrulliva Rooma laevastiku komandöri poolt. Avastati Hannibali kiri Philipposele ja nende lepingu tingimused. Philippose liit Kartaagoga tekitas Roomas paanikat. Kohe varustati veel 25 sõjalaeva, mis saadeti Tarentumi Flaccuse 25 sõjalaevast koosneva laevastikuga liituma korraldusega valvata Itaalia Aadria mere rannikut, püüda kindlaks teha Philippose kavatsused ja vajadusel rünnata Makedooniat, hoides Philippost seal kinni. 214. aasta hilissuvel üritas Philippos uuesti 120 lembist koosneva laevastikuga mere kaudu Illüüriasse tungida. Ta vallutas Oricumi ja purjetades mööda Aous (tänapäeva Vjosë) jõge, asudes Apolloniat piirama. Vahepeal olid roomlased viinud laevastiku Tarentumist Brundisiumi, et jätkata Philipi liikumiste jälgimist, ja leegion oli saadetud toetuseks, propreetori Marcus Valerius Laevinuse juhtimisel. Saanud Oricumilt teate Illüüria sündmustest, seilas Laevinus oma laevastiku ja sõjaväega üle Aadria mere. Oricumis maabudes suutis Laevinus linna vähese võitlusega tagasi vallutada. Liviuse kohaselt saatis Laevinus, kuuldes, et Apollonia on piiramisrõngas, 2000 meest Quintus Naevius Crista juhtimisel jõe suudmesse. Vältides Philippose armeed, suutis Crista öösel märkamatult linna siseneda. Järgmisel ööl tabas ta Philippose väed ootamatult, ründas nende laagrit ja hävitas nad. Philippos põgenes tagasi Makedooniasse, põletades oma laevastiku ja jättes maha tuhanded hukkunud või vangi langenud mehi ning kogu oma armee vara. Vahepeal talvitus Laevinus ja tema laevastik Oricumis. Aadria merel Laevinuse laevastiku poolt piiratuna veetis Philippos järgmised kaks aastat (213–212 eKr) Illüürias maad mööda edasi liikudes. Rannast eemal hoides võttis ta Dassaretise, Atintani, Parthini ning Dimale linnad. Lõpuks õnnestus tal saavutada ligipääs Aadria merele, vallutades Lissuse linna ja selle näiliselt vallutamatu kindluse, misjärel ümbritsevad territooriumid alistusid. Võib-olla sütitas Lissuse vallutamine Philipposes lootuse Itaalia ründamiseks. Tema laevastiku hävimine tähendas aga seda, et Philippos sõltus nüüd Itaaliasse ja sealt tagasi sõitmiseks Kartaagost, muutes sissetungi väljavaated tunduvalt vähem ahvatlevaks. Soovides takistada Philiposel Itaalias ja mujal Kartaagot abistamast, otsis Rooma liitlasi Kreekast. Laevinus oli juba 212. aastal eKr hakanud uurima liidu sõlmimise võimalust Aitoolia liigaga. Sõjast väsinud aitoollased sõlmisid Philiposega Naupactuses rahu aastal 217 eKr. Kuid viis aastat hiljem oli sõja toetajate arv tõusuteel ja aitoollased kaalusid taas relvade haaramist oma traditsioonilise vaenlase Makedoonia vastu. Aastal 211 eKr kutsuti Roomaga arutamiseks kokku Aitoolia assamblee. Laevinus tõi Rooma edu tõendina esile Siracusa ja Capua hiljutise vallutamise sõjas Kartaago vastu ning pakkus liitu makedoonlaste vastu. Sõlmiti leping, mille kohaselt aitoollased viivad läbi operatsioone maal, roomlased merel, Rooma saab kõik orjad ja muu sõjasaagi ning Aitoolia mis tahes omandatud territooriumi. Teine lepingu säte lubas kaasata teatud liiga liitlasi: Elis, Sparta, Messeenia ja Attalus I Pergamonist, samuti kaks Rooma klientkuningat, illüürlased Pleuratus ja Scerdilaidas. Hiljem samal suvel vallutas Laevinus Zacynthuse peamise linna, Akarnanias asuva Oeniadae linna ja Nasose saare, mille ta andis üle aitoollastele. Seejärel jättis ta oma laevastiku talveks Corcyrasse. Kuuldes Rooma liidust Aitooliaga, oli Philippose esimene tegevus oma põhjapiiride kindlustamine. Ta korraldas reide Illüürias Oricumis ja Apollonias ning vallutas Sintia. Seejärel marssis ta kiiresti lõunasse läbi Pelagoonia, Lyncestise ja Bottiaea ning edasi Tempesse, kuhu ta jäi 4000 mehega. Ta pöördus uuesti põhja poole Traakiasse, rünnates enne Makedooniasse naasmist Maedi hõimu ja nende pealinna Iamphorynnat. Kohe, kui Philippos oli sinna jõudnud, sai ta oma liitlastelt akarnaanlastelt abipalve. Scopas, Aitoolia strategos (kindral), oli mobiliseerinud Aitoolia armee ja valmistus Akarnaaniasse tungima. Akarnaanlased, kes olid meeleheitel, saatsid oma naised, lapsed ja vanad mehed Epeirosesse varjupaika otsima ning ülejäänud marssisid piirile, andes vande võidelda surmani. Akarnaanlaste süngest sihikindlusest kuuldes hakkasid aitoollased kõhklema ning saanud teada Philippose lähenemisest, loobusid lõpuks oma sissetungist, misjärel Philippos läks talveks Pellasse. 210. aasta kevadel purjetas Laevinus taas oma laevastikuga Corcyrast ja vallutas koos aitoollastega foiniiklaste linna Anticyra. Rooma orjastas elanikud ja Aitoolia võttis linna enda valdusse. Kuigi kreeklastel oli Rooma ees mõningane hirm ja mure tema meetodite pärast, kasvas Philippose vastu suunatud koalitsioon jätkuvalt. Lepingu kohaselt nõustusid Pergamon, Elis ja Messenia, millele järgnes Sparta, ühinema Makedoonia-vastase liiduga. Rooma laevastik koos Pergamoni laevastikuga kontrollis merd ning Makedooniat ja tema liitlasi ähvardas maismaal ülejäänud koalitsioon. Rooma strateegia koormata Philippost sõjaga Kreekas kreeklaste seas oli edukas niivõrd, et kui Laevinus läks Rooma oma konsuli ametikohale, suutis ta teatada, et Philippose vastu lähetatud leegioni saab ilma probleemideta tagasi tuua. Eleanlased, messenlased ja spartalased jäid aga passiivseks kogu aasta 210 eKr ning Philippos jätkas edukäiku. Ta vallutas Echinuse, kasutades ulatuslikke piiramistöid, olles tagasi löönud katse linna vabastada Aitoolia strategos'i Dorimachuse ja Rooma laevastiku poolt. Läände liikudes hõivas Philippos tõenäoliselt ka Phalara, Lamia sadamalinna Maliaki lahes. Sulpicius ja Dorimachus vallutasid Aigina, Saroni lahes asuva saare, mille aitoollased müüsid kolmekümne talendi eest Pergamoni kuningale Attalusele ja mida ta pidi kasutama Egeuse meres Makedoonia vastu suunatud operatsioonide baasina. 209. aasta kevadel eKr sai Philippos abipalve oma liitlaselt Ahhaia liigalt Peloponnesosel, keda ründasid Sparta ja Aitoollased. Ta kuulis ka, et Attalus oli valitud üheks kahest Aitoolia liiga kõrgemast ülemjuhatajast, ning kuuldusi, et ta kavatseb Väike-Aasiast ületada Egeuse mere. Philip marssis lõunasse. Lamias kohtusid temaga Aitoolia väed, keda toetasid Rooma ja Pergamoni abiväed ja mida juhtis Attaluse kolleeg, Aitoolia strategos Pyrrhias. Philippos võitis Lamia juures kaks lahingut, põhjustades Pyrrhiase vägedele suuri kaotusi. Aitoollased ja nende liitlased olid sunnitud taganema linnamüüride vahele, kuhu nad jäid, tahtmata lahingut pidada. Lamiast läks Philippos Phalarasse, kus ta kohtus neutraalsete Egiptuse, Rhodose, Ateena ja Chiose riikide esindajatega, kes üritasid sõda lõpetada. Kaubandusriikidena kahjustas sõda tõenäoliselt nende kaubandust; Livius ütleb, et nad ei tundnud muret niivõrd aitoolide pärast, kes olid sõjakamad kui ülejäänud kreeklased, kuivõrd Kreeka vabaduse pärast, mis oleks tõsiselt ohus, kui Philippos ja tema kuningriik osaleksid aktiivselt Kreeka poliitikas. Nendega oli Athamania Amynandor, kes esindas aitoollalasi. Lepiti kokku kolmekümnepäevane vaherahu ja rahukonverents Ahhaias. Philippos marssis Chalcisesse Euboias, mille ta garnisoneeris, et takistada Attaluse maandumist seal, ning jätkas seejärel konverentsile Aegiumi. Konverentsi katkestas teade, et Attalus on jõudnud Aeginasse ja Rooma laevastik on Naupactuses. Nendest sündmustest julgustatud Aitoolia esindajad nõudsid kohe, et Philippos tagastaks Pylose messeenlastele, Atintania Roomale ja Ardiaei Scerdilaidasele ja Pleuratusele. "Nördinud" Philippos lahkus läbirääkimistelt, öeldes assambleele, et need "võivad tunnistada, et kuigi ta otsis alust rahule, oli teine pool otsustanud leida ettekäände sõjaks". Naupactusest purjetas Sulpicius itta Korintosesse ja Sicyoni, korraldades seal rüüste. Philippos püüdis oma ratsaväega roomlased kaldalt kinni ja suutis nad tagasi oma laevadele ajada, kusjuures roomlased pöördusid tagasi Naupactusse. Seejärel ühines Philippos Dyme'i lähedal Ahhaia kindrali Cycliadasega, et ühiselt rünnata Elise linna, Ahhaia-vastaste operatsioonide peamist baasi. Sulpicius oli aga Cyllene'i purjetanud ja tugevdanud Elist 4000 Rooma sõjaväelasest koosneva väega. Rünnakut juhtinud Philippos visati hobuse seljast. Jalgsi võideldes sattus Philippos ägeda lahingu keskele, põgenedes lõpuks teisel hobusel. Järgmisel päeval vallutas Philippos Phyrikuse kindluse, võttes 4000 vangi. Kuuldes uudiseid illüürlaste sissetungi kohta põhjas, hülgas Philippos Aitoolia ja naasis Tessaaliasse. Vahepeal purjetas Sulpicius Egeuse merre ja ühines talveks Attalusega Aeginas. Aastal 208 eKr ei suutnud 35 Pergamoni ja 25 Rooma laevast koosnev laevastik Lemnost vallutada, kuid nad hõivasid ja rüüstasid Peparethose (Skopelose) saare maapiirkonnad. Attalus ja Sulpicius osalesid seejärel Aitoolide Nõukogu koosolekul Heraclea Trachinias, kuhu kutsuti Egiptuse ja Rhodose esindajad, kes püüdsid jätkuvalt rahu sõlmida. Konverentsist ja Attaluse kohalolekust teada saades marssis Philippos kiiresti lõuna poole, püüdes konverentsi laiali ajada ja vaenlase juhte tabada, kuid jõudis kohale liiga hilja. Vaenlastest ümbritsetuna oli Philippos sunnitud kaitsele asuma. Ta jagas oma komandörid ja väed laiali ning seadis erinevatesse kõrgetesse kohtadesse sisse märgutulede süsteemi, et anda viivitamatult teada vaenlase liikumistest. Pärast Heracleast lahkumist rüüstasid Attalus ja Sulpicius nii Oreuse Euboia põhjarannikul kui ka Opuse, Locrise idaosa pealinna. Oreuse saak oli reserveeritud Sulpiciusele, kes sinna naasis, Attalus aga jäi Opusest saaki koguma. Kuid sellal, kui väed olid eraldi, ründas Philippos, saades teate märguandetulest, ja vallutas Opuse. Ootamatult tabatud Attalus suutis vaevu oma laevadele põgeneda. Kuigi Philip pidas Attaluse põgenemist kibedaks lüüasaamiseks, osutus see sõja pöördepunktiks. Attalus oli sunnitud Pergamoni tagasi pöörduma, kus ta sai teada, et Philippose õhutusel liitus sõjaga Bitüünia kuningas Prusias I, rünnates Pergamoni. Sulpicius naasis Aeginasse. Olles vaba ühendatud Rooma ja Pergamoni laevastiku survest, suutis Philippos jätkata pealetungi aitoollaste vastu. Ta vallutas Throniumi, millele järgnesid Tithroniumi ja Drymaea linnad Cephissusest põhja pool, kontrollides kogu Epicnemidia Locrist ja võttis tagasi kontrolli Oreuse üle. Neutraalsed kaubandusriigid püüdsid ikka veel rahu sõlmida ning Elateias kohtus Philippos saadikutega Egiptusest ja Rhodosest, kes olid olnud eelmisel koosolekul Heracleas. Egiptuse, Rhodose, Bütsantsi, Chiose, Mytilene ja võib-olla ka Ateena esindajad kohtusid sel kevadel taas aitoollastega. Sõda kulges Philipposele soodsalt, kuid aitoolid, kelle Pergamon ja Rooma on nüüdseks hüljanud, ei olnud veel valmis Philippose tingimustel rahu sõlmima. Pärast mitmeid edasisi kaotusi andsid nad siiski järele ja sõlmisid aastal 206 eKr Phillipposega eraldiseisva rahulepingu. Järgmisel kevadel saatsid roomlased tsensor Publius Sempronius Tuditanuse koos 35 laeva ja 11 000 mehega Illüüriasse Dyrrachiumi, kus ta õhutas partiinid mässule ja piiras Dimalet. Kuid kui Philippos saabus, katkestas Sempronius piiramise ja tõmbus Apollonia müüride vahele. Sempronius püüdis edutult meelitada aitooliaid Philipposega rahu rikkuma. Kuna Kreekas polnud enam liitlasi leida ning olles saavutanud oma eesmärgi takistada Philipposel Hannibali abistamast, olid roomlased valmis rahu sõlmima. Aastal 205 eKr sõlmiti Phoenice'is leping, niinimetatud Phoenice rahu, mis lõpetas ametlikult esimese Makedoonia sõja. Polybius, 2.11. Polybius, 3.16, 3.18–19, 4.66. Polybius, 5.103–-105. Polybius, 5.109. Walbank, p. 69; Polybius, 5.1, 5.95, 5.108. Wilkes, p. 157; Polybius, 2.3. Polybius, 5.108. Walbank, p. 69. Polybius, 5.110. Polybius, 7.9. Walbank, p. 69, note 3. Livy, 23.34. Livy, 23.38. Livy says that 20 ships were outfitted and, along with the five ships that transported the agents to Rome, were sent to join Flaccus' fleet of 25 ships. In the same passage he says that 30 ships left Ostia for Tarentum and talks about a combined fleet of 55. Walbank, p. 75, note 2, says that the 55 number given by Livy is a mistake, citing "Holleaux, 187, n. 1." Walbank, p. 75; Livy, 24.40. Livy, 24.10–11, 20. Livy, 24.40. Livy's account is suspect, see Walbank, p. 76, note 1. Eckstein, Arthur M. (2008). Rome Enters the Greek East From Anarchy to Hierarchy in the Hellenistic Mediterranean, 230–170 BC. Blackwell Publishing. Lk 87. ISBN 978-1-4051-6072-8. Polybius, 8.15–16. Livy, 24.13, 25.23. Walbank, p. 82; Livy, 25.30, 26.24. Livy, 26.24. According to Walbank, p. 84, note 2, "Livy accidentally omits Messenia and erroneously describes Pleuratus as king of Thrace." Livy, 26.24. Livy, 26.25; Polybius, 9.40. Livy, 26.26; Polybius, 9.39. Livy says that Anticyra was Locrian, but modern scholars disagree, see Walbank, p. 87, note 2. Polybius, 9.37–39, 10.15. Polybius, 9,30. Livy, 26.28. Polybius, 9.41–42. Livy, 27.29. Walbank, p. 89–90. Livy, 27.30. Livy, 27.31. Livy, 27.32. Livy, 27.33. Livy, 28.5. Polybius, 10.42; Livy, 28.5. Polybius, 10.41; Livy, 28.5. Livy, 28.6. Polybius, 11.7; Livy, 28.7. Livy, 28.7; Walbank, p. 96. Livy, 28.8. Livy, 28.7. Polybius, 11.4. According to Walbank, p. 102, note 2, Livy, 29.12 "is spoilt by annalistic contamination, which, in the interests of Roman policy, tries to run the Aetolian peace and the return of the Romans as closely together as possible". Livy, 29.12. Hansen, Esther V., The Attalids of Pergamon, Ithaca, New York: Cornell University Press; London: Cornell University Press Ltd (1971).ISBN 0-8014-0615-3ISBN 0-8014-0615-3 . Kleu, Michael. Die Seepolitik Philipps V. von Makedonien. Bochum, Verlag Dr Dieter Winkler, 2015. Livy, Linna asutamisest, Rev Canon Roberts (tõlkija), Ernest Rhys (Toim.); (1905) London: JM Dent & Sons, Ltd. Polybius, Ajalood, Evelyn S. Shuckburgh (tõlkija); London, New York. Macmillan (1889); Kordustrükk Bloomington (1962). Walbank, FW (1940), Philip V, Makedoonia . Wilkes, John, Illyrians, Blackwell Publishers (1. detsember 1995).ISBN 0-631-19807-5ISBN 0-631-19807-5 .