laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Kiidjärve metskond

Kiidjärve metskond asutati Elva metsamajandi koosseisus 1. jaanuaril 1948. Kiidjärve metskonnas oli 7 vahtkonda. Esimene metsamajanduskava koostati 1950. aastal, edasi iga kümne aasta järel. Metskonna kontor asus endises metsnikumajas, kus esialgu polnud isegi elektrit. 1983. aastal viidi kontor üle endise Kiidjärve haigla hoonesse. Omandireformi käigus hoone tagastati ja metskond kolis Ahja jõe kaldale Kassiorgu ehitatud hoonesse. Samal aastal liideti Kiidjärve metskonnaga Ahja metskond. 2008. aastal korraldati metsade majandamine põhjalikult ümber. Põlvamaal tegutseb Põlvamaa metskond. Endises Kiidjärve metskonna kontoris Kassiorus asub RMK Kiidjärve külastuskeskus . Metskonna alad ja metsad kuuluvad Kiidjärve metsandiku koosseisu. Johannes Kaschan 1948–1950 Evald Järvis 1950–1978 Rein Harju 1979–1981 Ants Kalle 1981 Ain Erik 1981–1997 Tarmo Saar 1998–2005 Kaarel Tiganik 2005–2006 Tanel Häidkind 2006–2008 Tekst Triin Kusmin, Ain Erik. Joonistas Ülle Meister. Pärandkultuur metsas. Kiidjärve-Kooraste. RMK 2010, lk. 12. ISBN 9789949189502 25 säilivat metskonda teada. Maaleht, nr. 10, 6 märts 2008. Kiidjärve külastuskeskus. loodusegakoos.ee (vadatud 28.12.2017)
Ternēja mõis

Ternēja mõis (saksa keeles Rujen-Torney, läti keeles Ternējas muiža) oli riigimõis Liivimaal Volmari kreisis Põhja-Ruhja kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub see Lätis Ruhjas Dãrza iela ääres. Mõisa järgi on nime saanud hilisem Ternējas iela, mis on rajatud endise Valga–Ruhja–Pärnu raudtee raudteetammile. Mõis kuulus kunagi Peter Roebelile, kelle surma järel Zygmunt III Waza mõisa Ruhja kirikule annetas. Aastal 1593 läks mõis Roebeli lapselapse Peter Torney valdusse. Seejärel omandas mõisalt 600 marga eest 3/4 adramaad ja kõrtsi Jürgen Rade, pannes aluse Jurata mõisale. Aastal 1623 omandas ta ka ülejäänud Ternēja mõisa maad, hiljem läksid need valdused aga reduktsiooni käigus riigile. Bienenstammi andmetel allus mõisale 1816. aastal koos Jurata mõisaga 454 mees- ja 529 naishinge, nende mõisade suurus koos Ruhja mõisaga oli 40 ja 3/4 adramaad. Aastal 1641 oli mõisa suurus (koos Ķoņi, Ruhja ja Jurata mõisaga) 50 ja 3/8 adramaad. Aastal 1688 oli mõisa suurus koos Ruhja ja Jurata mõisaga 38 ja 1/4 adramaad, aastal 1734 oli neil aga adramaid 31 ja 1/4. Aastal 1757 oli mõisa suurus 13 ja 7/12 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 22 ja 13/20, aastal 1881 allus mõisale neliteist adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses. Aastal 1816 kuulus mõisale üks karjamõis: Sievershof. Mõis on saanud nii saksa- kui ka lätikeelse nime Ternēja XVI sajandi omaniku Peter Torney järgi. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 192. Bienestamm, H. von. Geographischer Abriss der drei deutschen Ostsee-Provinzen Russlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: Deubner, 1826, lk 242. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 122. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 190. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 123 [1].
Araksti mõis

Araksti mõis (saksa keeles Arras, varem Herimoise, läti keeles Arakstes muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Põhja-Ruhja kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub see Lätis Valmiera piirkonnas Lode vallas Arakstes. Mõisa laut ja ait on regionaalse kaitse all olevad muinsusmälestised. Mõis moodustus aastal 1632, mil Gustav II Adolf selle Carl Stakelbergile (~1590–~1671) läänistas. Aastal 1676 müüs Otto Stackelberg mõisa 5200 taalri eest Reinhold von Lodele, ent maanõunik seda tehingut ei kinnitanud ja Araksti läks aastal 1682 tagasi Stackelbergide valdusse. Aastal 1753 said mõisa omanikeks Gustav Reinhold Lode ja tema kasupoeg Johann von Rosenkampf, kes selle aastal 1755 müüsid 1200 taalri eest Eduard Gustav Possele. Aastal 1797 kuulus mõis Anrepitele. Toona panditi see 37 250 hõberubla eest Bernhard Heinrich von Strykile. Tema valdusse läks mõis aastal 1802. Aastal 1822 omandas mõisa 25 000 hõberubla eest tema poeg Georg Constantin von Stryk, kes selle aastal 1830 oma vennale Heinrich Franz Wilhelmile 27 500 rubla eest pantis. Aastal 1835 läks mõis ametlikult venna valdusse. Tema ja ta lese surma järel aastal 1864 oli mõisal hulgaliselt pärijaid; aastal 1866 ostis Heinrich von Stryk kselle 50 000 rubla eest ülejäänud pärijatelt välja. Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 8 ja 1/8 adramaad ning sellele allus 245 mees- ja 253 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus 4 ja 1/4 adramaad, aastal 1688 aga 6 ja 3/8 adramaad. Aastal 1734 oli adramaid (koos Lode mõisaga) 10 ja 5/8, aastal 1757 aga 8 ja 1/4. Aastal 1823 oli mõisa suurus 8 ja 3/5 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 8 ja 2/3, aastal 1881 aga 4 ja 73/80, lisaks allus mõisale 9 ja 71/80 adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses. Aastal 1816 kuulus mõisale üks karjamõis: Dutze. Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija. Valsts aizsargājamo nekustamo kultūras pieminekļu saraksts, vaadatud 19.01 2024] Materialien zu einer Geschichte der Landgüter Livlands, Heinrich von Hagemeister; lk. 128 Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 199. Bienestamm, H. von. Geographischer Abriss der drei deutschen Ostsee-Provinzen Russlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: Deubner, 1826, lk 242. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 122. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 191. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 128 [1].
Ryū Murakami

Ryū Murakami (jaapani 村上 龍 Murakami Ryū, sündinud 19. veebruaril 1952) on Jaapani kirjanik, stesenarist ja filmilavastaja. Tema mõlemad vanemad olid kirjandusõpetajad. Ta õppis Musashino kunstiülikoolis, kuid katkestas õpingud, et pühenduda kirjutamisele. Murakami esikromaan "Kagirinaku tōmei ni chikai burū" ilmus 1976. aastal ja ta sai selle eest Akutagawa auhinna. Ta on oma romaanide põhjal filme lavastanud. 1976 – Akutagawa auhind 1997 – Yomiuri auhind "Misosupis", Eesti Päevaleht 2009. Tõlkinud Kalju Kruusa.
Ķoņi mõis

Ķoņi mõis (saksa keeles Königshof, varem Nauküll, läti keeles Ķoņu muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Põhja-Ruhja kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub see Lätis Valmiera piirkonnas Ķoņi vallas Ķoņis. Kööna mõisa paju ümbermõõduga 7,15 meetrit on looduskaitse all. Mõis rajati aastal 1561 küla juurde, mis kandis nime Nouwenkull. Aastal 1599 läks mõis Hans Köningi valdusse, kelle järgi sai ka praeguse nime. Hiljem oli see Ruhja mõisa kõrvalmõis. Paul I kinkis mõisa kindral Germannile. See pantis aastal 1818 mõisa 30 000 hõberubla ja 52500 paberrubla eest Jacob von Mensenkampfile. Aastal 1826 päris mõisa tema poeg Carl Justus von Mensenkampff. Aastal 1879 omandas mõisa ülejäänud Carl Justuse pärijatelt Ernst von Mensenkampff. Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 11 ja 3/4 adramaad ning sellele allus 280 mees- ja 333 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus (koos Ternēja, Ruhja ja Jurata mõisaga) 50 ja 3/8 adramaad, aastal 1688 aga 11 ja 1/4 adramaad. Aastal 1734 oli adramaid 8 ja 1/8, aastal 1757 aga 11 ja 3/4. Aastal 1823 oli mõisa suurus 12 ja 1/20 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 12 ja 1/9, aastal 1881 aga 4 ja 20/80, lisaks allus mõisale 15 ja 6/80 adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses. Aastal 1816 kuulus mõisale kaks karjamõisa: Ungurin ja Pesikk. Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS Materialien zu einer Geschichte der Landgüter Livlands, Heinrich von Hagemeister; lk. 124 Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 192-193. Bienestamm, H. von. Geographischer Abriss der drei deutschen Ostsee-Provinzen Russlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: Deubner, 1826, lk 242. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 122. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 190. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 124 [1].
Dīķeri mõis

Dīķeri mõis (saksa keeles Puderküll, läti keeles Dīķeru muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Põhja-Ruhja kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub see Lätis Valmiera piirkonnas Ķoņi vallas Dīķeris. Mõisa peahoones asub Ķoņi kool (Naukšēni keskkooli filiaal). Looduskaitse all Dīķeri mõisa park ja seal kasvav saar ümbermõõduga 4,7 meetrit. Mõis moodustus Wilhelm Dückeri poolt kokku ostetud maatükkidest, mis talle aastal 1585 Stefan Batorylt ka ametlikullt läänistati. Dückerite valdusse jäi mõis aastani 1758, mil selle ostis 14 000 taalri eest Carl Ewold von Patkull. Tema lesk müüs aastal 1776 mõisa 18 0000 taalri eest Adam Heinrich von Grotele. Seejärel sai mõisa omanikuks Franz Georg von Oettingen, kes mõisa aastal 1821 müüs mõisa 27 000 hõberubla eest Johann Christian von Zimmermannile.Aastal 1825 ostis mõisa sama summa eest Anton Johann von Engelhardt. Aastal 1835 omandas mõisa 34 000 hõberubla eest Carl Petersenn. Aastal 1840 müüs ta mõisa 40 000 hõberubla eest Carl Justus von Mensenkampffile. Aastal 1879 omandas mõisa ülejäänud Carl Justuse pärijatelt 49 000 rubla eest Ernst von Mensenkampff. Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 7 ja 7/8 adramaad, sellele allus 110 mees- ning 161 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus 5 ja 1/8 adramaad, aastal 1688 aga 6 ja 1/2 adramaad. Aastal 1734 oli adramaid 4 ja 1/4, aastal 1757 aga 7 ja 7/8. Aastal 1823 oli mõisa suurus 5 ja 13/20 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 5 ja 19/20, aastal 1881 aga 3 ja 22/80, lisaks allus mõisale 7 ja 37/80 adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses. Aastal 1816 kuulus mõisale kaks karjamõisa: Ewald ja Renge. Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS Materialien zu einer Geschichte der Landgüter Livlands, Heinrich von Hagemeister; lk. 126-127 Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 206-207. Bienestamm, H. von. Geographischer Abriss der drei deutschen Ostsee-Provinzen Russlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: Deubner, 1826, lk 243. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 122. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 191. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 126-127 [1].
Kürble mõis

Kürble mõis ehk Ķirbeņi mõis (saksa keeles Kürbelshof, ka Kirbel, läti keeles Ķirbeņu muiža, ka Ķirbeļu muiža) oli rüütlimõis, hiljem Laatre kõrvalmõis Liivimaal Volmari kreisis Põhja-Ruhja kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub see Lätis Valmiera piirkonnas Ipiku vallas Ķirbēnis. Mõis moodustus poole adramaa suurusest maatükist ja selle juurde kuulunud Ķirbēni külast, mille Albrecht Plater aastal 1639 Ruhja jutlustajale Kleinschmidtile müüs, ning Virķēne mõisale kuulunud maatükist, mille Kleinscmidt järgmisel aastal Michael Engelhardtilt ostis. Aastal 1724 müüs leitnant Paul Christoph von Ceumern selle mõisa kapten Löwensternile. Hiljem kuulus see õukonnakohtu assessorile Fischerile, Eberhard Gustav Possele ja Christian Gränbergile. Viimase lesk Eva Hedwig Gränberg müüs mõisa 16 000 hõberubla eest aastal 1793 Wilhelmine Dorothea Alderlingile. Too pantis mõisa Anna Elisabeth Weißmannile, kes aastal 1789 oma pandiõigused 20 0000 hõberubla eest Carl Reinhold Ludwig von Ungern-Sternbergile (1779–1826) loovutas. Temalt läks mõis aastal 1800 Reinhold Axel von Oettingeni valdusse, hinnaks 23 500 hõberubla. Too pantis mõisa aastal 1822 Anton Johann von Engelhardtile, hinnaks 13 071 hõberubla. Aastal 1824 omandas mõisa 13 071 hõberubla eest Richard Bruno von Samson-Himmelstiern. Aastal 1834 läks mõis tema nimele ja siis pantis ta selle ise 18 000 rubla eest Alexander von Rennenkampffile. Kui mõis tolle omandisse läks, müüs ta selle 26 500 rubla eest aastal 1859 Georg Constantin von Strykile. Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 5/8 adramaad, sellele allus 49 mees- ja 52 naishinge. Aastal 1688 oli mõisa suurus 1 ja 3/8 adramaad. Aastal 1734 oli adramaid 3/8, aastal 1757 aga 5/8. Aastal 1823 oli mõisa suurus 1 ja 7/10 adramaad. Ka aastal 1832 oli mõisal adramaid 1 ja 7/10, aastal 1881 aga 1 ja 33/80, lisaks allus mõisale 2 ja 18/80 adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses. Maareformi ajal kuulus mõisale 234 hektarit maad. Materialien zu einer Geschichte der Landgüter Livlands, Heinrich von Hagemeister; lk. 131-132 Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 205. Bienestamm, H. von. Geographischer Abriss der drei deutschen Ostsee-Provinzen Russlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: Deubner, 1826, lk 243. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 122. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 191. Latvijas pagasti. Enciklopēdija. Rīga : A/S Preses nams. 2001. ISBN 9984-00-412-0. 360 lk. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 131-132 [1].
Lõuna-Ruhja kihelkond

Lõuna-Ruhja kihelkond ehk Dienvidrūjiena kihelkond (saksa keeles Kirchspiel Süd-Rujen, läti keeles Dienvidrūjienas draudzes novads) oli haldusüksus Liivimaal Volmari kreisis. Lõuna-Ruhja kihelkond moodustati 1889. aastal Ruhja kihelkonna jagunemisel Lõuna-Ruhja kihelkonnaks ja Põhja-Ruhja kihelkonnaks. Mõlema haldusüksuse keskuseks oli Ruhja kirik, kuid kogudustel olid erinevad pastorid. Patronaadiõigus kuulus riigile, pastori valis ametisse kirikukonvent ja kindralkuberner kinnitas selle. Endzele (Henselshof) rüütlimõis Eriņi (Heringshof) rüütlimõis Jeri (Seyershof) rüütlimõis Jurata (Rujen-Radenhof) riigimõis Lõuna-Ruhja ehk Dienvidrūjiena, varem Ruhja ehk Rūjiena (Pastorat Süd-Rujen, varem Pastorat Rujen) kirikumõis Mišleri (Schadenhof) endine rüütlimõis Naukšēni (Naukschen) rüütlimõis Nurmi (Nurmis) rüütlimõis Oleri (Ohlershof) rüütlimõis Paipe (Paibs) rüütlimõis Ruhja ehk Rūjiena (Rujen-Großhof) rüütlimõis Streidas (Hessenhof) endine rüütlimõis Tēdiņi (Rujenbach) rüütlimõis, hiljem Naukšēni kõrvalmõis Virķēne, ka Virķēni (Wirken) rüütlimõis, fideikomiss Ruhja kihelkond Põhja-Ruhja kihelkond Baltisches historisches Ortslexikon. Teil II. Lettland (Südlivland und Kurland). − Quellen und Studien zur baltischen Geschichte. Köln-Wien: Böhlau Verlag, 1990, lk 528. Baltisches historisches Ortslexikon. Teil II. Lettland (Südlivland und Kurland). − Quellen und Studien zur baltischen Geschichte. Köln-Wien: Böhlau Verlag, 1990. Lk 528. Richter, Adolf. Baltische Verkehrs- und Adressbücher. Bd I. Livland. Riga, 1909. Veerg 371-378.
Maanõukogu (haldus- ja kohtuorgan)

Maanõukogu (saksa keeles Landesrat) oli Põhja-Eestis umbes aastast 1282 kuni 17. sajandini tegutsenud haldus- ja kohtuorgan. Maanõukogu moodustasid 12 maanõunikku, kelle nimetas vasallide hulgast algul Taani kuningas, aastatel 1346−1561 Saksa Ordu Tallinna komtuur ja seejärel Rootsi kuningas. Alates 16. sajandi 2. poolest kuni 1617. aastani, Rootsi ajal oli maanõukogu esimese astme kohus, mille pädevusse kuulus aadlike tsiviil- ja kriminaalasjade lahendamine. Maanõukogu õigusjärglane oli Eestimaa rüütelkonna Maanõunike kolleegium. Harju-Viru rüütelkond Eestimaa rüütelkond Maanõunike kolleegium Eesti entsüklopeedia. 6. köide: LÕUNA–NÕUD. Tallinn: Valgus, 1992 (= Eesti Entsüklopeediakirjastus, 1995), lk 572. Eesti entsüklopeedia. 6. köide: LÕUNA–NÕUD. Tallinn: Valgus, 1992 (= Eesti Entsüklopeediakirjastus, 1995), lk 572.
Kiidjärve haigla

Kiidjärve haigla asutati 1944. aastal, kui moodustati Kiidjärve maa-arstijaoskond. Kiidjärve sobis arstipunkti avamiseks, sest külas oli elekter tänu Ahja jõe veejõule ja veskile ning püsiv raudteeühendus Tartuga. Hooneks valiti põline Kiidjärve talu Rihma-Jakobi, mis oli juba suvitajate tarbeks kohandatud, nagu paljud Kiidjärve ja Taevaskoja ümbruse talud. Maja oli kahekorruseline (toad, kaks kööki ja saal). Kohalikud toetasid haigla avamist ja korraldasid korjanduse. Anti ka sisustuseks vajalikku. Uue haigla juhatajaks ja arstiks sai Kiidjärvel sündinud doktor Gustav Kroll. 1918–1942 oli Gustav Kroll Tartu linna arst. 1945. aastal arreteeriti ta nõukogude võimude poolt. 1947. aastal muudeti Kiidjärve üldhaigla tuberkuloosihaiglaks, mis töötas Kiidjärvel 1978. aastani. 1982. aastal valmis Põlva Keskhaigla ning Kiidjärve haigla suleti. Pärast Kiidjärve haigla sulgemist kolis 1983. aastal hoonesse Kiidjärve metskond. Omandireformiga hoone tagastati. Tekst Triin Kusmin, Ain Erik. Joonistas Ülle Meister. Pärandkultuur metsas. Kiidjärve-Kooraste. RMK 2010, lk 18. ISBN 9789949189502
Muuseumlaev

Muuseumlaev on muuseumis või muus külastamiseks sobivas asukohas alaliselt eksponeeritav laev. Muuseumlaev on eksponaat, mille eesmärk on anda külastajatele vahetu ülevaade laeva ehitusest ja sageli ka juurde kuuluvast ajaloost. Muuseumlaev on merepärandi osa. Maailmas on mitusada muuseumlaeva. Suur Tõll Lembit Maru laevamudel laeva koopia[küsitav] (inglise ship replica)
Schmidti kaamera

Schmidti kaamera ehk Schmidti teleskoop on astrofotograafias kasutatav laia vaateväljaga aberratsioonivaba teleskoop. 1930. aastal leiutas Naissaarelt pärit optik Bernhard Schmidt Hamburgi lähedal Bergedorfi observatooriumis moonutusteta kujutise ja laia vaateväljaga valgusjõulise peegelteleskoobi, mida hakati nimetama Schmidti kaameraks. See võimaldab fotografeerimist, mitte vahetut vaatlust. Algselt tehti fotod spetsiaalsele kõverdatud klaasplaadile, hiljem filmile ja uuemal ajal digitaalselt. 20. sajandi esimestel kümnenditel olid astronoomias peamisteks vaatlusvahenditeks paraboolsed peegelteleskoobid. Üha suuremad peeglid võimaldasid näha üha kaugemale, kuid optilisest teljest kaugenedes halveneb paraboolpeegli kujutis kooma ja astigmatismi tõttu. Selliste teleskoopide vaateväli oli kitsas ega võimaldanud fotografeerida suuremaid taevaalasid. Bernhard Schmidt leiutas korrektsiooniplaadi, mis tagab moonutusteta kujutise laiemas vaateväljas. Kaamera põhjustas revolutsiooni vaatlevas optikas ja sai üheks 20. sajandi tuntuimaks optiliseks süsteemiks. Euroopa majandusraskuste tõttu võeti see esialgu kasutusele peamiselt USA-s. 1936. aastal valminud 18-tollise Schmidti kaamera abil avastas Fritz Zwicky Mount Palomari observatooriumis üle 100 supernoova teistes galaktikates ja sai esimesed tõendid tumeaine olemasolust. 1939. aastal alustatud ja 1948. aastal valminud 48-tolline Schmidti kaamera nimetati 1986. aastal Samuel Oschini teleskoobiks ning töötab täiendustega tänapäevani.
Juhus

Juhus on ettearvamatu sündmus või olukord. juhuslikkus kokkusattumus
Filmoteek

Filmoteek on filmide süstematiseeritud kogu; ka filmide hoidla. Filmoteek võib olla ka iseseisev asutus. Filmoteegid kui kogud võivad olla näiteks raamatukogudel, muuseumitel. Cinémathèque Française, Pariisis Cinemateket, Stockholmis British Film Institute Venemaa riiklik filmifond (vene keeles Государственный фонд кинофильмов Российской Федерации) "Eesti keele seletavas sõnaraamatus" (vaadatud 29.12.2017)
Elof Holstenius

Elof Holstenius (eesnime kirjaviisina kasutatud ka Elaus, Elavus, Olaus; 2. oktoober 1677 Västerås – 18. juuli 1736 Husby) oli teoreetilise filosoofia professor ja Academia Gustavo-Carolina viimane rektor (aastail 1709–1710) Pärnus. Elof Holstenius veebisaidil "BBLD - Baltisches biografisches Lexikon digital"
Aasia toompihlakas

Aasia toompihlakas (Amelanchier asiatica) on toompihlaka perekonda kuuluv taimeliik. Oma kodumaal võib kasvada kuni 12 m kõrguseks põõsaks või puuks. Võrseid katavad esialgu karvad, kuid hiljem on need ilma karvadeta hallpruuni värvi. Lehekuju on kitasmunajas kuni piklikelliptiline, tipp on teritunud ning serv peensaagjas. Lehe alumine külg on puhkemisel viltjas. Õitsemine toimub maikuus. Vilja läbimõõt on 1 cm, värvus sinikasmust. Levialadeks on Hiina, Jaapan ja Korea, kasvab sealsetel kuivadel kaljustel nõlvadel. On Eestis külmakindel. Olev Henno (1995). Puude ja põõsaste välimääraja. Tallinn: Forest. Lk 153-154. Endel Laas (1987). Dendroloogia. Tallinn: Valgus. Lk 356.
Haspel (kalandus)

Haspel on vahend õngerakenduse või õngenööri kokku kerimiseks ja kokkukerituna hoidmiseks. Haspel aitab vältida õngenööri sassiminekut. Haspliks ehk haspelrulliks kutsutakse ka teatavat tüüpi (nn loogaga) õngerulli.
Lamarcki toompihlakas

Lamarcki toompihlakas ehk vask-toompihlakas (Amelanchier lamarckii) on toompihlaka perekonda kuuluv taimeliik. Kasvab 3–4 m kõrguseks põõsaks või kuni 10 m nõtkete ja longus okstega mitmetüveliseks puuks. Võrsed on algul siidkarvased, hiljem ilma karvadeta punakaspruuni või oliivrohelist värvi. Lehekuju on elliptiline kuni äraspidimunajas, serv on saagjas. Puhkemisel on lehed vaskpunast värvi ning nende alumine pind on karvane, hiljem ilma karvadeta. Valged õied asetsevad hõredates kobarates. Veidi enne lehtimist või lehtimise ajal maikuus toimub ka õitsemine. Viljad on sinikasmusta värvi, läbimõõduga 1 cm, söödavad ning magusa ja mahlaka maitsega. Sügisel värvuvad lehed oranžiks kuni karmiinpunaseks. Pärineb Ida-Kanadast. Põhja poole on levinud pärast kultuuristamist 19. sajandi II poolel Prantsusmaal. Kasutatakse iluaianduses, sest lehtede punakas värvus puhkemisel ja rohked õied õitsemise ajal om väga dekoratiivsed. Lisaks on lehtedel ilus sügisvärvus. Endel Laas (1987). Dendroloogia. Tallinn: Valgus. Lk 356–357. Olev Henno (1995). Puude ja põõsaste välimääraja. Tallinn: Forest. Lk 154. Lamarcki toompihlakas andmebaasis eElurikkus
Negavatt

Negavatt on Keskkonnainvesteeringute Keskuse korraldatud 18–30-aastastele noortele mõeldud ressursisäästu konkurss. Konkurssi korraldatakse alates 2014. aastast. Aastatel 2014–2017 oli konkurss suunatud üliõpilastele. Alates aastast 2018 on oodatud kõigi 18–30-aastaste noorte ressursisäästu ideed, olenemata hõive staatusest. Konkurss koosneb neljast etapist, mis hõlmab idee esitamist, koolitusprogrammi ning finaalüritust ja ideede realiseerimist. Konkursi esikoha auhind on 10 000 eurot, teise koha auhind 5000 eurot ning kolmanda koha auhind 3000 eurot oma idee elluviimiseks. 2014 – võistkond "Kanalisatsioonivees peidetud soojuse regenereerimine" 2015 – Tartu Ülikooli võistkond "Võta kraanist" 2016 – võistkonnad Karbiketrajad, Topsing ja Smartvent 2017 – Tallinna Tehnikakõrgkooli ja Tallinna Tehnikaülikooli võistkond PõhuNõu. 2018 – võistkond Circup, kes loob korduvkasutatava joogitopsi või termose loputussüsteemi 2019 – võistkond Inway, kes arendab tööstustele laagrite jälgimissüsteemi Toomas Jüriado, Katre Palo (29. detsember 2017). "Uudistaja 29.12.2017". MTÜ Loodusajakiri. Originaali arhiivikoopia seisuga 29. detsember 2017. Negavati koduleht Negavati Facebooki leht