laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Pohemold

Pohemold on endisaegne ovaalne puuliud, otstes asuvate käepidemetega, valmistatud kase- või saarepuust. Pohemoldi kasutati käsikivil või veskis jahvatatud tangudest viljaterade kestade eraldamiseks. Nõu pikkus oli 50–80 cm, laius 20–30 cm ja sügavus 5–6 cm. Käepidemetest hoides pilluti tange üles, kuni tuul kestad minema viis. Pohemoldi kasutati saaretel, Lääne- ja Lõuna-Eestis veel 20. sajandi algul. Liuda peeti talumajapidamistes nii tähtsaks, et seda kingiti noorpaarile talurahva pulmades. Kohati kasutati pohemoldi ka toidunõuna, mõnel pool pesti selles isegi väikelapsi. Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 217 Eesti etnograafia sõnaraamat. 1996. Koostanud Arvi Ränk. Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus. Lk 145 Pohemold, Eesti Rahva Muuseum
Celano

Celano on linnaks nimetatav omavalitsusüksus (comune) Itaalias Abruzzo maakonnas L'Aquila provintsis. Celano sai linnaõigused vabariigi presidendi 1998. aasta 25. märtsi dekreediga. 860 meetri kõrgusel merepinnast asuva Celano asustustihedus on keskmiselt 122 inimest ruutkilomeetri kohta. Celano piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Aielli, Avezzano, Castelvecchio Subequo, Cerchio, Collarmele, Gagliano Aterno, Luco dei Marsi, Ovindoli, Pescina, San Benedetto dei Marsi, Secinaro, Trasacco. Celano halduspiirides asuvad järgmised asulad ja asumid: Borgo Ottomila, Borgo Quattordici. Celano territooriumil asub üks osa 56,45 ha suurusest Sirente-Velino looduspargist (Parco regionale naturale del Sirente - Velino). Castello Piccolomini Chiesa di San Michele Arcangelo Chiesetta La Madonnina Chiesetta di San Leonardo Chiesa San Rocco Chiesa di Santa Maria delle Grazie Chiesa di San Giovanni Battista Chiesa di San Francesco Chiesa della Madonna del Carmine Chiesa del Sacro Cuore Chiesa di Santa Maria Museo d'Arte Sacra della Marsica Museo della Preistoria Piccolomini kindlusloss (Castello Piccolomini) Celanot läbib Rooma-Pescara raudteeliin. Superficie di Comuni Province e Regioni italiane al 9 ottobre 2011, vaadatud 16.03.2019. https://demo.istat.it/?l=it  Celano – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Koduleht (itaalia keeles)
Kapp (anum)

Kapp (Saaremaal, läänemurdes ja lõunaeesti murretes kipp, Hiiumaal ja lõunaeesti murretes käsik, põhjaeesti murretes kibu) on ümarapõhjaline pealt laienev kaaneta puunõu. Arvatavalt oli kapp Eestis kasutusel juba muinasaja lõpul. 19. sajandi lõpul hakkasid kappasid asendama plekk- jt nõud. Tänini on suured kapad kasutusel saunas, väiksemad õllejoomisel. Kapal oli üks küljelaud pikem, mis vooliti käepidemeks. Käepide, mida nimetati kõrv (ka kõru või leht) oli ülalt laienev ning allpool olid voolitud sisselõiked kapa paremaks käes hoidmiseks. Nõu küljelaudade ülaääred olid tihti kaarjaks voolitud. Saarte kappadel olid eri tooni pinnad, sealt ka nimetused küütkapp ja lapikapp . Joogikapad olid sageli kaunistatud lõigete ja põletuskirjadega, enamasti kasutati taimornamenti. Lõuna-Eestis leidus ka kahe käepidemega kappasid. Otsatarbe järgi nimetati: veekapp, piimakapp, õllekapp, kaljakapp, lapsekapp, silmapesukapp jne., suuremat kappa kasutati ka lüpsikuna. Suurte kappadega (3–5 toopi) toodi jooki lauale, väiksematest (0,5–1 toopi) joodi. Tavaliselt joodi üle ääre, aga oli kappasid, millele oli imemiseks põhjast kuni üles puuritud kanal. Hiiumaal oli käsik mandrikapast suurem (7–8 toopi) ja kahe kõrvaga, seda kasutati põhiliselt õlle tegemisel. Hiiumaal olid pulmas kasutusel ka laulukapad (korjati raha lauljatele) ja silmaveekapad (raha korjati nõudepesijatele). Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Tallinn, Ühiselu AS trükikoda. Lk 68 https://www.eki.ee/dict/ekss/index.cgi?Q=kapp&F=M Arvi Ränk. Eesti etnograafia sõnaraamat. Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus, 1996. Lk 52 Kapp, Eesti Ajaloomuuseum
Veersekk

Veersekk on endisaegne üle õla kantav pikk kahe otsaga kott, mille ava on keskel. Veersekki kasutati laialdaselt keskajal Euroopas. Eestis kasutas seda Lõuna-Eesti talurahvas toidu vedamiseks. Sõna sekk (kott) esineb mitmes eesti vanasõnas, näiteks „Kus ei ole sekki, seal ei ole sekki pandavat” ja „Sea suu sekki mööda”. Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 345 Eesti etnograafia sõnaraamat. 1996. Koostanud Arvi Ränk. Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus. Lk 234 Eesti rahvaluule andmebaas: Eesti vanasõnad. Koostanud Arvo Krikmann. Folklore.ee
Märss

Märss on kasetohust või niinest punutud seljapaun või seljakott, mille kotiava sulgeb kolmnurkne allakäänatav osa (nimetatakse lakaks), mis otsapidi köideti lakapaelaga puupööra külge. Märssi kanti üle õla või ranitsa kombel seljas. Kandmed olid paelast, nöörist või niineribadest. Märss oli üldtuntud kandevahend kogu Põhja-Euroopa metsavööndis. Eestis kasutati seda kohati veel 20. sajandi algulgi. Selle kotiga anti toitu kaasa kodunt kauem eemal viibijale, kuid käidi ka marjul, seenel, kalal. 19. sajandil nimetati märssi ka leivakotiks. Sellega said toitu kaasa mõisatööle minevad teomehed, mõisavooris käijad, kooli- ja leerilapsed. Ka karjastel olid oma leivakotid kaasas. See sisaldas peamiselt kuiva toitu: leiba, karpidesse pandud putru, võid, liha, silku ehk soolaräime. Mõnikord võeti laasa ka lähkrisse pandud kalja, hapupiima või taari. Märsiks nimetati ka suuresilmalist võrkkotti. Näiteks hobused sõid heinamärsist, selles säilitati eluskala jms. Võru- ja Setumaa kutsuti sellist märssi ka kosli või kossel. heinamärss Eesti keele seletav sõnaraamat Vaadatud 15.01.2021 Eesti etnograafia sõnaraamat. Arvi Ränk. Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus, 1996. Lk 121 Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 130 Väike murdesõnastik Vaadatud 15.01.2021 Aliise Moora, "Eesti talurahva vanem toit". 2007. Kirjastus Ilmamaa Märss. Eesti Põllumajandusmuuseum Tikandiga märss.
Fossacesia

Fossacesia (ladina keeles Fossa Caeca) on linnaks nimetatav omavalitsusüksus (comune) Itaalias Abruzzo maakonnas Chieti provintsis. Fossacesia sai linnaõigused presidendi 2007. aasta 12. jaanuari dekreediga. Keskmiselt 140 meetri kõrgusel merepinnast asuva Fossacesia asustustihedus on keskmiselt 208 inimest ruutkilomeetri kohta. Fossacesia piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Lanciano, Mozzagrogna, Paglieta, Rocca San Giovanni, Santa Maria Imbaro, Torino di Sangro. Fossacesia halduspiirides asuvad järgmised asulad ja asumid: Campidoglio, Colle Cannizza, Colle Castagna, Fossacesia Marina, Sterpari, Strutto, Villa Scorciosa, Piano Favaro. Fossacesia piirneb kirdes Aadria merega. Sinise lipu rand alates aastast 2004. Fossacesia keskus asub umbes 2 km kaugusel rannikust. Kagupiirilt voolab Aadria merre Sangro jõgi. Trabocco San Giovanni in Venere Viie kaneeli purskkaev (Fontana delle Cinque Cannelle), 1888 Venuse purskkaev (Fonte di Venere) Lavatoio Abbazia di San Giovanni in Venere, 1165 Chiesa di San Donato (1905) Chiesa di Santa Maria delle Grotte, XIII sajandi II pool Chiesa del Santissimo Rosario, 1876 Chiesa di San Silvestro, XI sajand, 2009 Palazzo nobiliare Contini (1770) Palazzo nobiliare Mayer (XIX sajand) Casino Mayer Palazzo del Comune, 1882 Fossacesias asub raudteejaam ja turismilaevade sadam Marina del Sole. http://www.dipionline.it/dizionario/ricerca?lemma=Fossacesia Superficie di Comuni Province e Regioni italiane al 9 ottobre 2011, vaadatud 16.03.2019. https://demo.istat.it/?l=it  Fossacesia – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Koduleht (itaalia keeles)
Aleksander Maidla

Aleksander Maidla VR II/3 (27. detsember 1898 Torila küla – 26. juuni 1983) oli Vabadussõja veteran (vanemallohvitser). Ta osales Esimeses maailmasõjas ja Soome vabadussõjas, novembris 1918 astus Kaitseliitu. Pärast Tartu vallutamist 21. detsembril 1918 läks Aleksander Maidla läbi rinde Puurmani mõisa, kus astus Kuperjanovi partisanide pataljoni. 1931. aastal eraldati talle Alatskivi mõisast Mõisavahe talu. 27. detsembril 1935 abiellus Aleksander Maidla Liide-Johanna Kuusikuga. Neil sündisid lapsed Liivi, Ants, Aasa, Arno ja Linda. Aleksander Maidla on maetud Alatskivi kalmistule.
August Kivitare

August Kivitare (7. juuni 1891 Ranna vald – 26. aprill 1974) oli eesti põllumees ja Vabadussõja veteran. Ta osales Esimeses maailmasõjas ja Vabadussõjas, asutas Ranna vallas Kaitseliidu kompanii ja oli selle pealik kuni 1939. aastani. Saksa okupatsiooni ajal oli ta Pala vallavanem. Arreteeriti 20. veebruaril 1953. August Kivitare abiellus 1920. aastal Alma-Loviisa Kiviga, lapsed Emma, Liidia, Linda, Juta ja Ülo. Maetud Kodavere kalmistule. 1938 Kotkaristi V klassi teenetemärk
Võõras

"Võõras" on Albert Camus' romaan. Le Monde'i sajandi 100 raamatut
Johannes Otepalu

Johannes Otepalu (23. oktoober 1898 – 19. aprill 1989) oli eesti põllumees ja Vabadussõja veteran. Ta osales Esimeses maailmasõjas ja Vabadussõjas, oli Masuri talu peremees Pala vallas. 1936. aastal abiellus Leida Kukega, lapsed Väino, Valve ja koidu. Johannes Otepalu on maetud Kodavere kalmistule.
Julius Toome

Julius Toome (14. oktoober 1900 – 1. juuli 1995) oli eesti põllumees ja Vabadussõja veteran. Ta oli Lombi A-3 talu peremees Pala vallas. 1937. aastal abiellus Julius Toome Helmi Tartuga, tütar Anne. Julius Toome on maetud Kodavere kalmistule.
Manoppello

Manoppello on linnaks nimetatav omavalitsusüksus (comune) Itaalias Abruzzo maakonnas Pescara provintsis. Manoppello sai linnaõigused presidendi 2004. aasta 13. juuli dekreediga. Keskmiselt 140 meetri kõrgusel merepinnast asuva Manoppello asustustihedus on keskmiselt 178 inimest ruutkilomeetri kohta. Manoppello piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Alanno, Casalincontrada (CH), Chieti (CH), Lettomanoppello, Rosciano, Serramonacesca, Turrivalignani, Scafa. Manoppello halduspiirides asuvad järgmised asulad ja asumid: Manoppello Scalo, Ripacorbaria, Santa Maria Arabona. Abbazia di Santa Maria Arabona (1197–1208) La basilica del Volto Santo Manoppello pühaku kujutis (Volto Santo pühakojas) Volto Santo pühakoda Abbazia di Santa Maria Arabona Altar väidetava pühaku kujutisega Väidetav pühaku kujutis Superficie di Comuni Province e Regioni italiane al 9 ottobre 2011, vaadatud 16.03.2019. https://demo.istat.it/?l=it Vincenzo Lazari: Zecche e monete degli Abruzzi: Manopello, Venezia, 1858. Enrico Santangelo, Manoppello. Guida storico-artistica alla città e dintorni, Carsa, Pescara, 2002, ISBN 88-501-0028-0  Manoppello – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Koduleht (itaalia keeles)
Klaabu

Klaabu on multifilmitegija ja kunstniku Avo Paistiku loodud tegelaskuju, kes sai tuntuks 1978. aastal valminud multifilmist "Klaabu". Klaabu on munakujuline heatahtlik olevus, kellel on kaks peenikest jalga ja kätt, suured ovaalsed silmad ning kaks krussis antenni ehk krimblit. Vihmapiisast sündinud rõõmsameelne ja seiklushimuline tegelane pääseb sageli rasketest olukordadest, kuna suudab oma kuju muuta. Klaabu loodi lasteajakirja Täheke tellimusel. "Ajakirjast Täheke anti ülesanne, et ma kirjutaksin-joonistaksin loo originaalsest tegelasest, kel oleksid võluvõimed, aga et laps saaks ise lihtsasti teda joonistada ja valmistada," kirjeldas tegelase sündi Avo Paistik. "Läksin koju ja küsisin naise käest muna. Nii valmistasin munast Klaabu, plastiliinist tegin käed ja jalad, harjastest kolm ripset ja joonistasin näo. Kui 2,5-aastane poeg Hanno nägi Klaabu peas plastiliini, küsis ta, mis krimblid need on. Viisin valmis Klaabu Tähekesse.” Tähekeses ilmusid kord kuus Jaan Rannapi kirjutatud Klaabu lood, mis valmisid Paistiku joonistatud piltide põhjal. Paistiku kinnitust mööda on Klaabu sünnipäev 24. oktoober 1975. Paistik on teinud Klaabuga peaosas ka multifilmid "Klaabu, Nipi ja tige kala" (1979) ning "Klaabu kosmoses" (1981). 1983. aastal ilmus samalt autorilt raamat "Klaabu". 2010. aastal lavastas Andres Roosileht Nukuteatris Paistiku näidendi "Klaabu". Üks lavastuse muusika autoreid Jaagup Kreem luges samal aastal sisse Klaabu lugude heliraamatu. 2010. aastal avati Tartus Klaabu lasteaed. Jana Treier "Avo Paistik ja Klaabu" Tartu lasteaia Klaabu kodulehel, 04.11.2009 (vaadatud 20. juunil 2013) Jana Treier "Avo Paistik ja Klaabu" Tartu lasteaia Klaabu kodulehel, 4. november 2009 Urmas Hännile "Klaabu heliraamat" Postimees, 15. oktoober 2010 "Klaabu" lavastuse tutvustus Nukuteatri kodulehel
Tari

Tari on endisaegne ristkülikukujuline punutis, mille põhiosa moodustas puuraamistik, mis oli läbi põimitud enamasti puuvitste või -varbadega. Tarjasid kasutati sageli kalade kuivatamiseks. Tarjasid kasutati peamiselt Lääne-Eestis ja saartel. Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 303
Tajo Kadajas

Tajo Kadajas (sündinud 12. mail 1953 Tallinnas) on eesti laulja ja helilooja. Tajo Kadajas on laulnud tuntuks Rein Rannapi laulu "Ühes väikses Eesti linnas" ansambliga Noor Eesti. Tajo Kadajase tuntumad laulud koos ansambliga Meie on "Puust tüdruk" ja "Helgiheitja", koos ansambliga Metallist aga "Äikesehingus" ja "Unenägu". Tema tuntumad soololaulud on "Ära tule", "Taevaste tuul", "Sõnu vaikusest" ja "Viimane laul". Tajo Kadajas on Eesti Autorite Ühingu (1998), Eesti Esitajate Liidu (2001) ja Eesti Fonogrammitootjate Ühingu (2005) liige. 1973–1975, 2002–2003, 2010–2011 ja 2022-2023 ansambel Meie (solist) 1976–1977 Rein Rannapi ansamblis Noor Eesti (solist) 1985–1986 ja 2012 ansamblis Metallist (solist) 2003 – "Sõbra käsi" – oma sõbra Urmas Alenderi laulude kava koos Kait Tamraga 2004 – "Hingelaulud" – autorilaulude kava koos Kait Tamraga 2005 – "Kõik need mu laulud" omaenda autorilaulude soolokava 2006 – "Teiselpool vett" – Urmas Alenderi laulude kava koos Jassi Zahharoviga 2008 – "Minu Eestimaa" – Urmas Alenderi laulude kava koos Margus Vaheriga 2013 – "Lugusid Urmas Alenderist" – Urmas Alenderi laulude kava koos Taavi Petersoniga 2014 – "Lugusid Eesti rocki sünnist" – Eesti Biit 50 laulude kava koos Taavi Petersoniga 2015 – "Jaak Joala laulud" - Jaak Joala laulude kava koos Taavi Petersoniga Koostöös Ülenurme Muusikakooli jazz-poplaulu osakonna juhataja Ursel Oja ja tema laulustuudio lauljatega alustas Tajo Kadajas 2007. aastal muusikaprojekti "Eesti vanad lastelaulud", et tuua kaasaegses helikeeles tänapäeva lastele välja eesti vanad lastelaulud aastatest 1868–1968 ehk lastelaulud, mida lauldi enne "Entel-tentelit". 2014. aasta lõpus ilmus selle plaadisarja viimane, 9. heliplaat: 2008 – "Eesti vanad lastelaulud 1" 2008 – "Eesti vanad lastelaulud 2" 2008 – "Eesti vanad lastelaulud 3" 2009 – "Eesti vanad lastelaulud 4" 2010 – "Eesti vanad lastelaulud 5" 2011 – "Eesti vanad lastelaulud 6" 2012 – "Talvetrall" 2013 – "Mängutrall" 2014 – "Sõbratrall" 1995 – "Puust tüdruk" (MC) 2001 – "Vihmade taga" (CD) 2003 – "Ansambel MEIE, Kuri Proge 2003 (live)" (CD) 2004 – "Hingelaulud" (CD) 2006 – "Teiselpool vett" (Jassi Zahharov & Tajo Kadajas) (CD) 2007 – "MEIE laulud 1973–1975" (CD) 2009 – "Tajo Kadajas ja Noor Eesti 1977" (virtuaalne CD) 2009 – "Tajo Kadajas ja Metallist 1986" (virtuaalne CD) 2009 – "Kõik need mu laulud 2005 live" (virtuaalne CD) 2009 – "Sõnu vaikusest" (CD) 2009 – "Urmas Alenderi laule" (CD) 2014 – "Tajo Kadajas – vol 1" (virtuaalne CD) 2014 – "Tajo Kadajas – vol 2" (virtuaalne CD) 2014 – "Lugusid Eesti rocki sünnist" (Tajo Kadajas & Taavi Peterson) (CD) 2018 – "Only the Hits" "Ainult hitid" (24 eestikeelset kaverit, esitusloend YouTube'is) 2020 – Ansambel MEIE "Helgiheitja" (9 lauluga LP) 2021 – "Tajo Kadajas 2021" (virtuaalne CD YouTube'is) 2022 - "Tajo Kadajas 2022" (virtuaalne CD YouTube`is) 2022 - Ansambel MEIE "Lahkumine" (7 lauluga LP) 1990 Eesti Kodanike Komiteede mälestusmärk registreerijaile tehtud töö eest YouTube – Tajo Kadajase videod
Heinamärss

"Kess" suunab siia. Perekonnanime kohta vaata artiklit Kess (perekonnanimi). Heinamärss (tartu murdes karss, saarte ja läänemurdes kess, mõrts) on endisaegne nöörist valmistatud suuresilmaline võrkkott, millega võeti hobusele tee peale heinu söögiks kaasa. Heinamärss oli piisavalt suurte silmadega, et hobune võis läbi võrgu süüa. Täis heinamärssi kasutati ka vankris või rees istmepadjana. märss Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 34 Heinamärss, Eesti Rahva Muuseum
Piimapütt

Piimapütt (Tartu murdes ummik, Võru murdes tsõõrik) on endisaegne madal ümmargune ilma kaaneta laudnõu, mida kasutati piima hapendamiseks ja lauale toomiseks. Piimapüti läbimõõt oli ca 25 cm ja kõrgus 15 cm, see mahutas 3–5 toopi. Lõuna-Eestis kasutati seda ka kausina, millega toit lauale toodi. Piimapüttide kasutamine lõppes 19. sajandi lõpus, kui kasutusele tulid koorelahutajad, savikausid ja vabrikunõud. Piimakirn Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 211 Eesti etnograafia sõnaraamat. 1996. Koostanud Arvi Ränk. Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus. Lk 142 Piimapütt, Eesti Rahva Muuseum
Torbik

Torbik on puukoorest (enamasti kasetoht) tehtud koonusekujuline nõu, mida kasutati nt vee võtmisel või marjul käies. silmutorbik Torbikud Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 311 Eesti etnograafia sõnaraamat. 1996. Koostanud Arvi Ränk. Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus. Lk 218
Toober

Toober on ümara põhjaga pealt laienev laudnõu, millel on tõstmiseks kõrvad ja millel puuduvad jalad ja kaas. Toobri maht oli 25–60 liitrit. See võeti kasutusele Eestis keskajal ja kasutati vee- ja loomasöödanõuna 20. sajandi keskpaigani. Toobri vedamiseks kasutati toobripuud või Hiiumaal toobrikäru. toobrikäru toobripuu Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 308 Väike entsüklopeedia 2002. Lk.1274. Eesti Entsüklopeediakirjastus 2001
Atomium

Atomium on üks Belgia pealinna Brüsseli tuntumaid hooneid. See rajati 1958. aasta Brüsseli maailmanäituse (Expo '58) jaoks. Hoone projekteeris insener André Waterkeyn, interjööri kujundasid arhitektid André ja Jean Polak. See on 102 m kõrgune ning koosneb üheksast 18 m läbimõõduga kerast, mis on tehtud roostevabast terasest; kerad on ühendatud nii, et hoone kuju sarnaneb rauakristalli omaga, kui kristalli suurendataks 165 miljardit korda. Torud ühendavad kerasid kuubi 12 serva pidi ning 8 neist viivad kristalli keskele. Torudes on eskalaatorid ja lift, kerades näitusesaalid jm. Kõige ülemisest kerast avaneb Brüsseli panoraam. CNN on nimetanud Atomiumi Euroopa kõige veidramaks ehitiseks.
Lotta Engberg

Lotta Engberg (sündinud 5. märtsil 1963 Överkalixis) on rootsi laulja. Ta esindas Rootsit 1987. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel lauluga "Boogaloo" ning sai 50 punktiga 12. koha. Fyra Bugg & en Coca Cola (1987) Fyra Bugg & en Coca Cola och andra hits (2003) Kvinna & man (Lotta Engberg & Jarl Carlsson), 2005) världens bästa lotta (2006) Jul hos mig (2009) Lotta & Christer (2012, Lotta Engberg & Christer Sjögren) Discogs Koduleht
Venemaa lipp

Venemaa lipp on Venemaa Föderatsiooni riigi- ja Venemaa rahvuslipp. Venemaa Föderatsiooni lipp on praegusel kujul kasutusel 11. detsembrist 1993. aastast. Trikoloori, valge-sinine-punane võttis Hollandi lipu eeskujul kasutusele Venemaa tsaar Peeter I, kes käis seal laevaehitust õppimas. Sama lippu kasutasid 1709[küsitav]. aastast Venemaa kaubalaevad. Venemaa keisri Aleksander II ajal, 1858. aastal kinnitati “Keisririigi vapivärvide ja asetsemise kirjeldus lahingulippudel, lippudel ja muudel esemetel, mida kasutatakse kaunistamiseks pidulikel juhtudel”, milles määratleti uued riiklikud lipuvärvid: must-oranž-valge. Valge-sinine-punast lippu kasutati edaspidi Venemaa keisririigi kaubalaevadel, sõjalaevadel kasutati Püha Andrease lippu. Enne Venemaa keiser Aleksander III kroonimist, 1883. aasta 7. mail taastati Aleksandri korraldusega rahvus- ja kommertslipuna, endine valge-sinine-punane lipp. Valge-sini-punane trikoloor oli Venemaa Keisririigi rahvuslipp ja Venemaa Vabariigi riigilipp. 1858. aastal kinnitatud Venemaa keisririigi ametlik (1858–1883) lipp Venemaa riigilipp 1991–1993. Proportsioonid 1:2. Venemaa lippude loend Venemaa vapp Vene NFSV lipp valge-sini-valge lipp Venemaa lipp andmebaasis Flags of the World (inglise keeles)
Kikki Danielsson

Kikki Danielsson (kodanikunimi Elsie Ann-Kristin Ros, neiupõlvenimi Elsie Ann-Kristin Danielsson; sündinud 10. mail 1952 Osbys) on rootsi laulja. Ta esindas Rootsit 1985. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel lauluga "Bra vibrationer" ning sai 103 punktiga kolmanda koha. "Rock'n Yodel" (1979) "Just Like a Woman" (1981) "Kikki" (1982) "Varför är kärleken röd?" (1983) "Singles Bar" (1983) "Midnight Sunshine" (1984) "Kikkis 15 bästa låtar" (1984) "Bra vibrationer" (1985) "Papaya Coconut" (1986) "Min barndoms jular" (1987) "Canzone d'Amore" (1989) "På begäran" (1990) "Vägen hem till dej" (1991) "Jag ska aldrig lämna dig" (1993) "100 % Kikki" (2001) "Fri – En samling" (2001) "Nu är det advent" (2001) "I dag & i morgon" (2006) "Kikkis bästa" (2008) "Första dagen på resten av mitt liv" (2011) "Postcard from a Painted Lady" (2015) "Christmas Card from a Painted Lady" (2016) "Portrait of a Painted Lady" (2017) Discogs
August Kründel

August Kründel (15. november 1897 Peterburi kubermang – 25. mai 1967 Tallinn) oli Eesti NSV riigitegelane. Ta sündis Peterburi kubermangus Tartumaalt väljarännanute peres Terpilitsõ külas (praeguse haldusjaotuse järgi Volossovo rajoonis Leningradi oblastis). Lapsena oli karjane ja hiljem sulane. Aastal 1915 mobiliseeriti ta tsaariarmeesse. Aastal 1918 asus ta tööle Kolositsa (Kaložitsõ) sovhoosi. Kuid Nikolai Judenitš tungis Petrogradi peale, astus Kründel vabatahtlikult Punaarmeesse ning võttis osa võitlusest Jamburgi all ja lõunarindel. Aastal 1922 lõpetas ta soomusmasinajuhtide kooli, misjärel töötas ta mõne aja remonditehases ja autotöökojas. Aastatel 1923–1929 töötas ta Metallitööliste Ametiühingu oblastikomitees. Aastatel 1929–1932 töötas ta Moskva autotehases algul lukksepp-motoristina, hiljem jaoskonnaülema asetäitjana ja tehase parteikomitee sekretäri asetäitjana. Aastatel 1923–1929 õppis ta Moskvas Tööstusakadeemias, pärast selle lõpetamist töötas Moskva autotehases peakonveieri tehnilise osakonna juhatajana, hiljem tehase parteikomitee sekretärina. Nõukogude–Saksa sõja ajal evakueerus ta koos tehasega Uljanovskisse, kus oli pikemat aega majandusalasel ja ametiühingutööl. Aastal 1945 suunas NLKP Keskkomitee ta tööle Eesti NSVsse, kus ta algul töötas EKP Keskkomitee organiseerimise-instrueerimise osakonna juhatajana. Septembrist 1945 aastani 1951 töötas ta EK(b)P Tallinna Linnakomitee II sekretäri ja I sekretärina[viide?]. 3. septembrist 1951 29. jaanuarini 1953 töötas ta Eesti NSV sotsiaalkindlustuse ministrina. 14. jaanuarist 1953 8. juunini 1961 töötas ta Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi sekretärina, seejärel oli personaalpensionär. Ta oli aastast 1918 NLKP liige, oli ka EKP Keskkomitee liige. Ta kuulus Eesti NSV Ülemnõukogu II, III, IV koosseisu ja V koosseisu (sh 5. märtsist 1947 14. jaanuarini 1953 oli ülemnõukogu juhataja) ning kuulus NSV Liidu Ülemnõukogu III koosseisu (1950–1954). August Kründel suri 25. mail 1967 ja maeti 30. mail 1967 Metsakalmistule. Lenini orden Isamaasõja orden (I järk) medal "Vapra töö eest Suure Isamaasõja ajal 1941–1945" Sirje Piho, EESTI NSV ÜLEMNÕUKOGU VALIMISED 1947. AASTAL, TARTU ÜLIKOOL FILOSOOFIA TEADUSKOND AJALOO JA ARHEOLOOGIA INSTITUUT, TARTU 2013, lk 54 http://www.kalmistud.ee/haudi?filter_maetud_eesnimi=August&filter_maetud_perenimi=Kründel&action=maetud&popup=0&yldotsing=1&filter_maetud_kalmistu=[alaline kõdulink] Nekroloog. Rahva Hääl, 27. mai 1967 "Valitud ja valitsenud..." koostanud Jaan Toomla. Tallinn 1999 Haud Tallinna Metsakalmistul