laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Straupe kihelkond

Straupe kihelkond (harvem ka Raupa kihelkond, saksa keeles Kirchspiel Roop, läti keeles Straupes draudzes novads) oli haldusüksus Liivimaal Volmari kreisis. Läti Henriku järgi rajas Daniel liivlaste aladele saabudes kiriku Ropa nimelisse paika, mis aga viis aastat hiljem maha põletati.Kihelkonna alguseks on pigem siiski kiriku rajamine Lielstraupe lossi juurde aastal 1263. Patronaadiõigus kuulus Lielstraupe mõisa omanikule, teised kihelkonna rüütlimõisate omanikud olid kaaspatroonid. Kihelkonda kuulus ka Augstroze kirik, mis rajati Augstroze vasallilinnuse juurde. Auciemsi (Autzem) rüütlimõis Augstroze (Schloß Hochrosen) rüütlimõis Daibe (Daiben) rüütlimõis Dauguļi (Daugeln) rüütlimõis Kūdumsi (Kudum, varem Kudezel) rüütlimõis, hiljem Ungurmuiža kõrvalmõis Lielstraupe (Schloß Groß-Roop) rüütlimõis, fideikomiss Mazstraupe, harvem ka Väike-Raupa (Schloß Klein-Roop) rüütlimõis Raiskumsi (Raiskum) rüütlimõis, fideikomiss Rozbeķi (Schloß Rosenbeck) rüütlimõis Stalbe (Stolben) rüütlimõis Straupe (Pastorat Roop) kirikumõis Ungurmuiža, ka Unguri mõis (Orellen) rüütlimõis Lielstraupe postijaam (1804). Johann Christoph Brotze kogust Rozbeķi mõis (1794) Stalbe mõis (1794) Stalbe mõis (1794) Straupe kirikumõis (1794) Materialen zur Kirchengechichte, E. H. von Busch lk. 518. Bienenstamm, Herbord Carl Friedrich von. Geographischer Abriss der drei deutschen Ostsee-Provinzen Russlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: Deubner, 1826. Lk 250-252 [1]. Büsching, Anton Friedrich. Magazin für die neue Historie und Geographie: IX. Land-rolle des Herzogthums Liefland vom Jahr 1765. Halle: Johann Jacob Curt, 1773. Lk 368-369 [2]. Hagemeister, Heinrich von. Materialien zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen, 1836. Lk 93-100 [3]. Hupel, August Wilhelm. Topographische Nachrichten von Lief- und Ehstland. Dritter und letzter Band. Riga: zu finden bey Johann Friedrich Hartknoch, 1782. Lk 93-96 [4]. Richter, Adolf. Baltische Verkehrs- und Adressbücher. Bd I. Livland. Riga, 1909.
Ruhja kihelkond

Ruhja kihelkond ehk Rūjiena kihelkond (saksa keeles Kirchspiel Rujen, läti keeles Rūjienas draudzes novads) oli haldusüksus Rootsi-aegsel Pärnumaal ja Liivimaa kubermangus Volmari kreisis kuni 1889. aastani. Ruhjasse ehitati kihelkonnakirik ilmselt ajavahemikul 1256−1261. Liivi sõjas põletati see 1560. aastal maha, kuid taastati 1688. aastal. Ruhja kihelkond jagunes 1889. aastal kaheks: Põhja-Ruhja kihelkonnaks ja Lõuna-Ruhja kihelkonnaks. Mõlema haldusüksuse keskuseks jäi Ruhja kirik, kuid kogudustel olid erinevad pastorid. Patronaadiõigus kuulus riigile, pastori valis ametisse kirikukonvent ja kindralkuberner kinnitas selle. Vaade Ruhja kihelkonnale. Johann Christoph Brotze Vaade Ruhja mõisale Vaade Endzele mõisale Jeri mõis 1800. aastal Ruhja kihelkonna rahvariided Lõuna-Ruhja kihelkond Põhja-Ruhja kihelkond Baltisches historisches Ortslexikon. Teil II. Lettland (Südlivland und Kurland). − Quellen und Studien zur baltischen Geschichte. Köln-Wien: Böhlau Verlag, 1990, lk 527-528. Baltisches historisches Ortslexikon. Teil II. Lettland (Südlivland und Kurland). − Quellen und Studien zur baltischen Geschichte. Köln-Wien: Böhlau Verlag, 1990. Lk 527-528. Bienenstamm, Herbord Carl Friedrich von. Geographischer Abriß der drei deutschen Ostsee-Provinzen Rußlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: bei Deubner, 1826. Lk 242–243 [1]. Büsching, Anton Friedrich. Magazin für die neue Historie und Geographie: IX. Land-rolle des Herzogthums Liefland vom Jahr 1765. Halle: Johann Jacob Curt, 1773. Lk 372–373 [2]. Hagemeister, Heinrich von. Materialien zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen, 1836. Lk 122–132 [3]. Hupel, August Wilhelm. Topographische Nachrichten von Lief- und Ehstland. Dritter und letzter Band. Riga: zu finden bey Johann Friedrich Hartknoch, 1782. Lk 128-132 [4].
Salatsi kihelkond

Salatsi kihelkond ehk Salacgrīva kihelkond (ka Salaca kihelkond, saksa keeles Kirchspiel Salis, läti keeles Salacgrīvas draudzes novads, ka Salacas draudzes novads) oli haldusüksus Rootsi aegsel Pärnumaal ja Liivimaa kubermangu Volmari kreisis. Kihelkonna eelkäijaks võib pidada Metsepole kihelkonda, kuhu esitati aastal 1205 esimene kirik. Aastal 1226 rajati selle juurde Salatsi piiskopilinnus. Salatsi kihelkonda mainitakse siiski alles aastal 1512 ja kihelkondade ametlikku loetellu lisandus see 1555. aastal. Patronaadiõigus kuulus Uue-Salatsi ja Vana-Salatsi rüütlimõisate omanikele, kaaspatrooniks oli Ķirbiži mõisa omanik. Heinaste ehk Ainaži (Haunasch) rüütlimõis Ķirbiži, varem Vitrupe (Kürbis, varem Wittersbeck) rüütlimõis Kliķi (Kusemannshof, ka Kliechenhof ja die lebendige See) endine rüütlimõis, hiljem Vana-Salatsi kõrvalmõis Salatsi ehk Salacgrīva, ka Salaca (Pastorat Salis) kirikumõis Zonepe (Sohnep, varem Fersenhof) poolmõis, eraldati Vana-Salatsi mõisast Uue-Salatsi ehk Svētciemzi, ka Jaunsalaca (Neu-Salis) rüütlimõis Vana-Salatsi ehk Vecsalaca (Alt-Salis) rüütlimõis Vīskalni (Wihskaln) poolmõis, eraldati Vana-Salatsi mõisast Vaade Salatsi mõisale 1780. aastal. Johann Christoph Brotze kogust Vaade Salatsi kirikule 1780. aastal Heinaste merekool Koiva liivlased Eesti Keele Instituudi kohanimeandmebaas (KNAB), Eesti Keele Instituut (vaadatud 19.06.2014). Materialen zur Kirchengechichte, E. H. von Busch, lk 523. Uustalu, Märt. Poolmõisatest ja nende omanikest Eesti- ja Liivimaal. – Õpetatud Eesti Seltsi aastaraamat 2010. Tartu: 2011, lk 111–143. Bienenstamm, Herbord Carl Friedrich von. Geographischer Abriß der drei deutschen Ostsee-Provinzen Rußlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: bei Deubner, 1826. Lk 247 [1]. Büsching, Anton Friedrich. Magazin für die neue Historie und Geographie: IX. Land-rolle des Herzogthums Liefland vom Jahr 1765. Halle: Johann Jacob Curt, 1773. Lk 370 [2]. Hagemeister, Heinrich von. Materialien zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen, 1836. Lk 174-6 [3]. Hupel, August Wilhelm. Topographische Nachrichten von Lief- und Ehstland. Dritter und letzter Band. Riga: zu finden bey Johann Friedrich Hartknoch, 1782. Lk 105-6 [4]. Richter, Adolf. Baltische Verkehrs- und Adressbücher. Bd I. Livland. Riga, 1909.
Laevkalme

Laevkalme on kivikalme tüüp, kus kalme äärekivid on laotud laevakujuliselt (kivilaev). Surnud on maetud laevkalmesse tehtud kivikirstudesse kas põletatult või laibana. Laeva illusiooni on suurendatud sellega, et kõrgemad kivid on paigutatud otstesse.[viide?] Oletatud on, et laevkalmeid valmistati soovist varustada surnud teises ilmas kõige vajalikuga. Samuti on arvatud, et laev oli vajalik surnuteilmas Helis.[viide?] Kivikalmed levisid Põhja-Euroopas alates neoliitikumist, kõige arvukamalt rajati neid nooremal pronksiajal ja viikingiajal. Eriti levinud olid need Ojamaal. Läänemerest ida pool on üksikud laevkalmed leitud Ahvenamaalt, Edela-Soomest, Eestis Tallinna lähistelt ja Sõrvest ning Lätis Kuramaalt. Kõige suurem laevkalme oli vähemalt 170 m pikkune Jellingi kivilaev Taanis, mis ei ole tervena säilinud. Rootsi pikim laevkalme oli 67-meetrine. Kõige väiksemad laevkalmed on kõigest mõne meetri pikkused.[viide?] Eesti alalt on leitud kolm laevkalmet, kaks Sõrves (Sõrve laevkalmed) ja üks Tallinna lähedal Väol (Väo kalmed), mille rajamisaeg on dateeritud umbes aastasse 900 eKr. Eesti laevkalmete päritolumaaks peetakse Ojamaad. Eesti entsüklopeedia, 12. kd., lk. 275 Valter Lang. Baltimaade metalliaeg. Õppematerjale. Tartu, 2003, lk 18
Oswald Heinrich von Sass

Oswald Heinrich von Sass (27. mai 1856 Kuressaare – 14. mai 1913 Kuressaare) oli kunstnik ja mõisnik Saaremaal. Kunstiõpinguid alustas von Sass Otto von Moelleri käe all, järgnesid õpiaastad Düsseldorfis ja Münchenis. 1880. aastal naasis ta Saaremaale ja rajas oma Sandla mõisasse ateljee. Aastatel 1894–1898 töötas von Sass kunstiõpetajana Riias. Peaaegu igal aastal korraldas ta Kuressaares joonistamis- ja maalimiskursusi. 1907. aastal oli tal Kuressaares isikunäitus. Oma maali "Jeesuse taevaminek" kinkis ta Püha kirikule, kus see on siiani altarimaaliks. Oswald von Sass lon loodusteaduste doktori ja mõisniku Ferdinand Arthur von Sassi vennapoeg. Tema poeg oli filmikunstnik Joachim von Sass (1902–1990). "Väljasõit" (1887) "Surnuvalve" (1890) "Eesti kalurituba" (1891) "Merevaade" (1892) Kristuse taevaminek" (1898) "Jeesuse taevaminek" "Päikese loojenemine. Etüüd" "Mets. Etüüd" "Laevad Tallinna reidil" "Maastik karjaga" Trei, A. (2012). Pildikesi Püha kihelkonnast. Tallinn: Tallinna Raamatutrükikoda. www.pihtlavv.ee/index.php?154 http://register.muinas.ee/?menuID=monument&action=view&id=21038 http://digikogu.ekm.ee/search?searchtype=complex&author_ids=1652 Oswald von Sassi teosed Eesti Kunstimuuseumi digitaalkogus
Kivivarekalme

Kivivarekalme on kivikalme tüüp, kus kivid on asetatud selge konstruktsioonita laialivalguva madala varena. Kivivarekalmeid rajati ja kasutati Eesti alal alates 5. sajandist kuni hilisrauaajani. See kalmetüüp võib olla arenenud sarnasest kangurkalmest ja mõne kalme puhul on raske otsustada, kumba rühma ta kuulub. Lang, Valter. Baltimaade metalliaeg. Õppematerjale. Tartu, 2003, lk 87–88, 108–109
Kangurkalme

Kangurkalme on kivikalme tüüp, kus kivid on laotud kompaktse, selgepiirilise ja maapinnalt kõrgemale ulatuva kivivarena, mille läbimõõt jääb üldjuhul 10–20 m piiridesse. Kangurkalmeid hakati Eesti alal rajama eelrooma rauaajal, levinuks muutusid nad rahvasterännuajal ja nende kasutamist jätkati ka nooremal rauaajal. Väliselt sarnanevad kangurkalmed kivikirstkalmete ja tarandkalmetega, erinevuseks on sisemiste konstruktsioonide puudumine. Kangurkalmest võib välja olla arenenud kivivarekalme. Lang, Valter. Baltimaade metalliaeg. Õppematerjale. Tartu, 2003, lk 39–40, 87, 108
Mikitamäe kalmistu

Mikitamäe kalmistu on endine kalmistu Setumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Mikitamäe külas Setomaa vallas. Kalmistu rajamislugu pole teada, kuid arheoloogiliste kaevamiste põhjal on arvatud, et sinna on maetud juba 16. sajandil. Kunagisel külakalmistul lõpetati matmine umbes 1830/1840. aastatel. Tänapäevaks on kalmistu peale ehitatud hooned ja rajatud aiad, kalmistuala läbib Tartu–Petseri tee. Kalmistul olnud tsässon teisaldati 1960. aastatel sadakond meetrit lõuna poole. Mikitamäe vana tsässon Mikitamäe. Tuumapühäpäävä (Toomapühapäeva) tsässon. – Jaanus Plaat, Arne Maasik. Õigeusu kirikud, kabelid ja kloostrid Eestis. Eesti Kunstiakadeemia. Tallinn 2011 Mikitamäe kalmistu kultuurimälestiste riiklikus registris Mikitamäe küla
Sandla-Allirahu tulepaak

Sandla-Allirahu tulepaak on tulepaak Saaremaa vallas Allirahul. Tulepaagi geograafilised koordinaadid on 58° 9′ 44″ N, 22° 47′ 12″ E. Allirahu tuulepaak ehitati 1887. aastal. Algselt oli tegemist kümne meetri kõrguse valgest palkidest ehitisega, mille tipus puidust sõõr. 1905. aastal ehitist renoveeriti, sellest sai kolmetahuline laudehitis kõrgusega 11 meetrit. 1912. aastal asendati tipus olev puidust sõõr neljatahulise terassõrestikuga, mille tippu, 13 meetri kõrgusele paigutati atsetüüllatern. 1984. aastal ehitati vana tulepaagi asemel uus, mis oli algul vaid viie meetri kõrgune, kuid 1988. aastal tehti kaheksameetriseks. 1994. aastal paigaldati päikese- ja tuuleenergial töötavad valgusseadmed, mis tõsteti 12 meetri kõrgusele – nähtavus oli 8 meremiili. 2007. aastal võeti maha Anseküla tuletorni metallsõrestik ja viidi Allirahule uueks tulepaagiks. See sõrestik on 10 meetri kõrgune ning tuli on tõstetud 14 meetri kõrgusele. Nähtavus on hinnanguliselt 7 meremiili. Trei, A. (2012). Pildikesi Püha kihelkonnast. Tallinn: Tallinna raamatutrükikoda. Sandla-Allirahu tulepaak Sandla-Allirahu tulepaak navigatsioonimärkide andmekogus
Kasti mõis

Kasti mõis (saksa keeles Kasty) oli rüütlimõis Püha kihelkonnas, mis praeguse haldusjaotuse järgi kuulub Saaremaal Kaarma valla Kasti küla piiridesse. Kasti mõis rajati 16. sajandil. Umbes kahe sajandi vältel olid seal peremeheks von Sassid. 1594. aastal läks mõis Möllerite suguvõsale, 17. sajandil kuulus Kohlide perekonnale ning 18. sajandi alguses, 1720. aastatel ostis Kasti mõisa Peer Anton Knutzen (Güldenstubbede aadlisuguvõsast). 1734. aastal sai Kasti mõisa omanikuks tema kasupoeg Georg Friedrich von Sass. Georg Friedrich Von Sassile kuulusid ka Tõlluste mõis, Nurme mõis, Kaunivere mõis ja Anijala mõis ning ta oli rentnik ka Ilpla mõisas. Valdavalt elas ta siiski Kasti mõisas, seal on sündinud ka tema lapsed. Ta pärandas mõisa 1783. aastal enda pojale, kes kandis samuti nime Georg Friedrich von Sass ning kellel oli kahest abielust kokku 12 last. 1810. aastal päris mõisa Peer Anton von Sass, kes 1812. aastal abiellus Lahetaguselt pärit Juliane Frederike von Lucega. Abielust sündis 11 last. Peer Anton von Sass suri 1832. aastal. Kasti mõisa järgmiseks omanikuks sai Wilhelm von Sass, kes 1848. aastal abiellus oma onutütre Julie Auguste Beate von Sassiga. Neil oli üks poeg, Peter Anton Ferdinand, kes sai mõisa omanikuks 1893. aastal, aga pärandas selle samal aastal oma pojale Ludwig Ferdinand Eduard von Sassile. 1905. aastal ostis temalt Kasti mõisa Alexander Peter Eduard von Buxhoeveden, kes jäi mõisa viimaseks omanikuks. 18. sajandil valmis praegune kivist peahoone. See on tehti algselt barokses stiilis, kuid ehitati 20. sajandil põhjalikult ümber. Muuhulgas lisati kahekorruseline romaani stiilis rõduveranda. Nüüd on nii peahoonest kui ka mõnest kõrvalhoonest alles vaid müürid. Kasti mõisa ülevaade 1970. aastate Eesti NSV mõisate ülevaadete kogus Kasti mõisa ajalooline õiend: ajaloo ja arhitektuuri kirjeldus Särg, A. (2007). Saaremaa mõisad ja mõisnikud. Tallinn: Argo. Kasti mõis. Ajalooline õiend • Muinsuskaitseameti digiteeritud arhivaalid  Kasti mõis – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Greifswaldi ülikooli fennistika osakond

Greifswaldi ülikooli fennistikaosakond on Greifswaldi ülikooli (saksa Ernst-Moritz-Arndt-Universität Greifswald) fennistika ja skandinavistika instituudi allüksus, kus õpib ligikaudu 90 üliõpilast. Osakonda juhatab Christer Lindqvist. Greifswaldi ülikooli fennistikaosakond on Erasmuse partnerülikooliks Helsingi, Turu, Tampere, Jyväskylä, Tallinna ja Tartu ülikoolidele ja Ida-Soome ülikoolile. Fennistikaosakonna üliõpilased ja õppejõud on kaasatud kultuurifestivali Nordischer Klang (suurim Skandinaavia-teemaline kultuurifestival väljaspool Skandinaaviat) korraldusse, kus osalevad ka nimekad muusikud ja autorid Soomest. 2011. aastal tähistas instituut soome keele õpetamise 90. aasta juubelit kahe erialase konverentsi ja mitmete näitustega. Ülikooli suhted Soomega ulatuvad 1921. aastasse, mil asutati esimene soome keele õppetool. Teadusajalooliselt on Greifswaldi fennistika osakond Göttingeni ülikooli järel üks tähtsamaid linnu soome keele õpetamisel Saksamaal. Olulist rolli mängis siin ajaloolane Friedrich Rühs, kelle 1809. aastal avaldatud teos "Finnland und seine Bewohner" ('Soome ja tema elanikud') uuris esimesena sügavuti Soomet ning mõjutas pikalt sakslaste maailmapilti soomlastest. 1827. aastal Adolf Iwar Arwidsoni välja antud teose ümberkirjutatud versioon oli pikemat aega konkurentsitu isegi Soomes. Greifswaldi ülikoolis saab fennistikat õppida nii bakalaureuse- kui ka magistriõppes. Mõlemad õppevormid sisaldavad soome keele omandamise kõrval (magistriõpingutes ka Soome teise riigikeele rootsi keele omandamine) seminare ja loenguid ka keele-, kirjandus- ja kultuuriteadusest. Koostöös skandinavistika osakonnaga antakse edasi ka kirjandus- ja kultuuriteadusi Skandinaaviast. Soome riik toetab osakonda igal aastal külalisõppejõududega, kes korraldavad seminare Soomega seotud teemadel. Samuti toimuvad pidevalt eri ülikoolidest pärit külalislektorite loengud. Üliõpilastel on ka võimalus osaleda tõlkeseminaridel, mille tulemused igal aastal ürituse "Junge Literatur in Europa" raames teatavaks tehakse ja millest traditsiooniliselt ka mõni Soome autor osa võtab. Soome keele õpetamisel on erialase kirjandusega raamatukogu olnud alati olulisel kohal ja selle püsimine on siiani üks tähtsamaid eesmärke. Greifswaldi ülikooli fennistika ja skandinavistika instituut Masterprogram Language Diversity Artikkel: Greifswaldin yliopistossa suomen kielen tutkimuksella on pitkät perinteet (soome)
Ruhja kirik

Rūjiena kirik ehk Ruhja kirik (Ruhja Püha Bartholomeuse ehk Püha Pärtli kirik) on luteri kirik Rūjiena (eestipäraselt Ruhja) linnas. See on endine kihelkonnakirik (Rūjiena kihelkond). Pärast seda, kui kihelkond jagunes Põhja-Ruhja kihelkonnaks ja Lõuna-Ruhja kihelkonnaks, jäi kirik mõlema kihelkonna keskuseks, kuigi sealsetel kogudustel olid erinevad pastorid. Kirik on pühitsetud Bartolomeusele, kes oli üks Jeesus Kristuse 12 jüngrist. Kirikul on kolm löövi. Kirik rajati 1263. aastal koos Ruhja ordulinnusega. Kirik sai tugevalt kannatada 1974. aasta tulekahjus, kuid on nüüd taastatud. Altarimaali autor on Eesti päritolu baltisakslane Friedrich Ludwig von Maydell (1795–1846). Kiriku esikülg Kiriku tagakülg Väravahoone Kiriku küljesein Baltisches historisches Ortslexikon. Teil II. Lettland (Südlivland und Kurland). − Quellen und Studien zur baltischen Geschichte. Köln-Wien: Böhlau Verlag, 1990, lk 527-528.
Sorokõne

Sorokõne (kuni 2016. aastani Krasnodon) on oblastilise alluvusega linn Ukrainas Luhanski oblastis, Krasnodoni rajooni keskus. Linn paikneb Velõka Kamjanka jõe kallastel mõne kilomeetri kaugusel Ukraina-Vene piirist ja 50 km kaugusel Luhanskist. Krasnodon asutati 1914. aastal Sorokõne (Сорокине) nime all. 1938. aasta 28. oktoobri ülemnõukogu otsusega sai asula linna õigused ja oma tänapäevase nime, Krasnodon. 2016. aasta 12. mai Ülemraada otsusega taastati linna esialgne nimi, Sorokõne. Teise maailmasõja aegset põrandaalust liikumist Krasnodonis on kirjeldanud Aleksandr Fadejev oma romaanis "Noor Kaardivägi". 2011. aasta 1. jaanuaril elas linnas 44 840 inimest. 2014. aasta aprillis, Donbassi sõja ajal, võtsid valitsusvastaste relvajõudude üksused linna oma kontrolli alla. Velõka Kamjanka http://www.ukrstat.gov.ua/druk/publicat/kat_u/2017/zb/06/zb_chnn_0117pdf.zip Офіційний портал Верховної Ради України UNIAN  Sorokõne – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis 14. november 2014. Ukrajinska Pravda. Valitsus kinnitas riigi kontrolli all mitteolevate asulate nimekirja (ukraina keeles) Краснодонська міська рада Krasnodoni ajalugu (vene keeles) Облікова карточка Краснодонської міської ради на сайті ВРУ Краснодон. Информаційний сайт міста 14. november 2014. Ukrajinska Pravda. Террористы не могут поделить между собой Луганск - СНБО (vene keeles)
Revolver

Revolver on käsitulirelv, mille padrunid käivad pöörlevasse trummelsalve, mis mahutab enamasti 6–8 padrunit. Trummel lükkub iga kuke vinnastamisega ühe padrunipesa võrra edasi. Single Action Army Revolver - Sheriff's & Storekeeper's Model Revolvers - New Frontier Single Action Army Revolver (MANUAL)
Ernst August (Hannover)

Ernst August (20. november 1629 – 23. jaanuar 1698) oli Braunschweig-Lüneburgi hertsog ja Calenbergi vürst (pealinnaga Hannoveris). Aastal 1692 nimetas keiser ta kuurvürstiks; siiski jõustus see alles aastal 1708. Ernst August abiellus aastal 1658 Heidelbergis Sophie von der Pfalziga. Täisikka jõudsid nende lastest järgmised: Georg Ludwig Friedrich August Maximilian Wilhelm Sophie Charlotte Karl Philipp Christian Heinrich Ernst August
Matti Jõe

Matti Jõe (29. juuli 1949 Rakvere – 10. juuli 2014) oli Eesti munitsipaalpoliitik. Ta lõpetas 1967. aastal Rakvere 1. Keskkooli ja 1972. aastal teedeinsenerina Tallinna Polütehnilise Instituudi. Ta on kuulunud aastatel 1996–2009 Rakvere linnavolikokku, aastatel 1996–1999 valimisliidus Wesenbergh, aastatel 1996–2002 valimisliidus Wesenbergh A&O, aastatel 2002–2009 Reformierakonna nimekirjas. Ta oli 27. juunist 2002 Reformierakonna liige. Kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel 2009. aastal sai ta 41 häält ning ei osutunud valituks. Lisaks kandideeris ta aastatel 2003 ja 2007 Riigikogu valimistel; aastal 2003 sai ta 356 häält ja aastal 2007 sai ta 304 häält, kummalgi korral ei osutunud ta valituks. Ta on töötanud Rakvere abilinnapeana ja aastatel 1998–2002 linnapeana. Tänu tema algatusele seisab Rakveres skulptuur "Tarvas". Hiljem tegeles ta ehituse omanikujärelevalvega nii Rakvere ehitistel kui ka näiteks Narva bastionide rekonstrueerimisel. 2009 Rakvere Kroonimärk "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 2. juuni 2014. Vaadatud 12. juulil 2014.{{netiviide}}: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link) http://www.vvk.ee/?op=search_results&otsi=Matti+J%C3%B5e&label=history http://www.rh.ee/index.php?article_id=68&page=49&action=article& Lahkus Rakvere ekslinnapea Matti Jõe
Ernst August I (Hannover)

Ernst August I (5. juuni 1771 – 18. november 1851) oli Hannoveri kuningas aastast 1837 kuni oma surmani. Kuna Hannoveri trooni pärija võis olla ainult meessoost, siis sai ta 1837. aastal kuningaks peale senise kuninga, tema venna Wilhelmi surma, sellega lõppes ka Hannoveri ja Suurbritannia personaalunioon, Suurbritannia kuningannaks sai ta vennatütar Victoria. Anhalti Albrecht Karu ordeni suurrist (13. jaanuar 1839)
Georg V (Hannover)

Georg V (27. mai 1819 Berliin – 12. juuni 1878 Pariis) oli viimane Hannoveri kuningas, kes valitses 18. novembrist 1851 kuni 20. septembrini 1866. Ta oli kuningas Ernst August I ja kuniganna Friederike ainus laps. Ta abiellus 18. veebruaril 1843 Sachsen-Altenburgi hertsogi Jospehi ja tolle abikaasa hertsoginna Amelie von Württembergi tütre printsess Mariega. Georg kukutati võimult Austria-Preisi sõja tulemusena, mil Preisimaa annekteeris Hannoveri kuningriigi ja muutis selle oma provintsiks. Hannoveri kuningriik Kuningliku Gvelfi ordu juht ja suurristi rüütel (1825) Püha Jüri ordu juht ja rüütel (1839) Ernst Augusti ordu rajaja ja juht (15. detsember 1865) Suurbritannia ja Iirimaa Ühendkuningriik: Sukapaela ordu rüütel (15. august 1835) Anhalt: Albrecht Karu ordeni suurrist (16. juuni 1840) Austria keisririik Püha Stefanuse ordu suurristi rüütel (1843) Maria Theresia ordu komandör (1866) Badeni suurhertsogiriik Truuduse kojaordu rüütel (1855) Zähringeri lõvi ordu suurristi rüütel (1855) Baieri kuningriik: Püha Hubertuse kuningliku Ordu (1852)  Braunschweigi hertsogkond: Heinrich Lõvi kojaordu suurristi rüütel (1866)  Belgia: Leopoldi ordu suurkordon (25. mai 1853)  Taani: Elevandi ordu rüütel (23. november 1851) Ernestiinide hertsogkonnad: Saksi-Ernestiini kojaordu suurristi rüütel (august 1839) Prantsuse keisririik: Auleegioni ordu suurristi rüütel (28. juuni 1860) Mecklenburgi dünastia: Vendi krooni kojaordu suurristi rüütel (29. oktoober 1865)  Oldenburgi suurhertsogkond: Hertsog Peter Friedrich Ludwigi teenete- ja kojaordu suurristi rüütel kuldkrooniga (11. september 1841) Preisi kuningriik: Musta Kotka ordu rüütel (14. juuni 1838) koos lindiga (1852) Saksi-Weimar-Eisenach: Valge kulli ordu suurristi rüütel (27. mai 1857)  Saksimaa kuningriik: Rombkrooni kojaordu rüütel (1852) Hispaania: Kuldvillaku ordu rüütel (5. mai 1865) Rootsi-Norra: Serafimi kuningliku ordu rüütel (9. september 1852)  Württembergi kuningriik: Württembergi krooni ordu (1852)
Liivi murre

Liivi murre (ka tāmnieku murre) on läti keele murre, mida iseloomustab eelkõige liivi keele substraat. Murre on levinud Kuramaa põhja- ja Vidzeme loodeosas ehk laias laastus piirkondades, kus ajaloolisel ajal (alates 12. sajandist) on olnud liivlaste asuala. Murre jaguneb kahte rühma: Kuramaa ja Vidzeme liivi murrakuteks. Kõige suuremate liivi keele mõjudega on Kuramaa põhjatipu murrakud. Kuramaa liivi murrakutes on märgatav ka kurši keele substraat. Liivi murde kõige iseloomulikumaks tunnuseks on rõhutute vokaalide lühenemine või kadu, eriti sõnalõppudes. Esineb nt ka meessoo kasutamist naissoo asemel ja liivi laensõnu. http://valoda.ailab.lv/latval/vispareji/dialekti/lib.gif Läti murrete ja murrakute kaart Balode, Laimute; Holvoet, Axel. The Latvian language and its dialects. Circum-Baltic Languages: Volume 1: Past and Present; toim Östen Dahl, Maria Koptjevskaja-Tamm.