laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Guovdageaidnu vald

Guovdageaidnu vald (norra Kautokeino, soome Koutokeino) on vald Norras Finnmargi maakonnas. 1751. aastani kuulus Guovdageaidnu Rootsile. 1852. aastal toimus vallas saamide mäss. Guovdageaidnus tegutseb saamikeelne teater Beaivváš Sámi Teáhter. Guovdageaidnu vallas asub kaks Struve geodeetilise kaare punkti; üks neist on Luvddiidcohkka mäel (69° 39′ 52″ N, 23° 36′ 8″ E) ja teine Bealjášvárri mäel (69° 0′ 41″ N, 23° 2′ 29″ E). 07459: Alders- og kjønnsfordeling i kommuner, fylker og hele landets befolkning (K) 1986 - 2023 Väekad saamid kasvasid rahvana suureks Eesti Päevaleht, 27. mai 2011 Valla koduleht
A1

A1 võib tähistada erinevaid asju. A1 on Suurbritannia poistebänd. A1 on sümbol laevanduses. A1 on ISO 216 standardi järgi paberiformaat (pindalalt 8 korda suurem kui A4). A1 on teenumber mitmes riigis A1 on kiirtee Austrias. A1 on kiirtee Itaalias. A1 ehk Vilniuse–Klaipėda maantee on maantee Leedus. A1, maantee Prantsusmaal Pariisi ja Lille'i vahel A1, maantee Lätis, Riia-Ainaži-Salacgrīva ehk Tallinna maantee (osa maanteest E67) A1, maantee Šveitsis Audi A1, Audi supermini, toodetakse alates 2010. aastast Audi Quattro A1, autoga võideti 1983. aastal Rootsi ja Portugali ralli Anadol A1, Türgi auto Arrows A1 Scania A1 Toyota A1
Suhhoi Su-27

Suhhoi Su-27 (vene keeles Сухой Су-27, NATO koodnimi Flanker) oli Nõukogude Liidu ja on nüüd Venemaa relvastuses olev mitmeotstarbeline hävituslennuk. Prototüübi esmalend toimus 1977. aastal. Su-27 projekteerimise lähteülesandeks oli saavutada Ameerika Ühendriikide hävituslennukiga F-15 võrreldav võimekus. Esimesed lennukid anti üle NSV Liidu lennuväeosadele 1984. aastal. Ametlikult võeti Su-27 relvastusse 1990. aastal, kui olid kõrvaldatud kõik katselendudel ilmnenud puudused. Su-27 on kasutusel Venemaa, Ukraina, Valgevene, Kasahstani ja Vietnami lennuväes. Hiinas ehitatakse lennukit Su-27 (J-11) litsentsi alusel. Su-27 on varustatud 1 x 30 mm GŠ-30-1 automaatkahuriga ning tiiva-alustele püloonidele saab kinnitada erinevid rakette ja pomme. Modifikatsioonid: Su-27K lennukikandja versioon; õhus tankimise võimalusega; Su-27P/ Su-30, kaugmaa hävituslennuk, õhus tankimise võimalus; Su-27IB/ Su-34, kahekohaline pommitushävituslennuk; Su-27M/Su-35, moderniseeritud Su-27. Su-35: meeskond 2, lennuraadius lisakütuseta kuni 2000 km. Su-27M/ Su-35 (NATO koodnimi Flanker-E) on Su-27 baasil ehitatud mitmeotstarbeline hävituslennuk. Su-35 lennukis on moderniseeritud kõiki Su-27 süsteeme, kandevkonstruktsioonis on kasutatud süsinik-komposiiti, uuendatud on relvastust ja mootoreid. Lennuki konstruktsioonis on kasutatud suhteliselt palju titaani (kuni 30%), kõrgtugevusega duralumiiniumi sulameid ja komposiitmaterjale.  Ukraina Українські Су-27 стали на захист неба Бахмута (vaadatud:23.01.2023) Kaug-Idas kukkus alla remondist tulnud Vene hävitaja, www.DELFI.ee, 20. september 2010
Anja Pärson

Anja Sofia Tess Pärson (sündinud 25. aprillil 1981 Umeås) on Rootsi endine mäesuusataja, olümpiavõitja ja seitsmekordne maailmameister. Pärson võitis 2002. aasta olümpiamängudel Salt Lake Citys hõbemedali suurslaalomis ja pronksi slaalomis. 2004. ja 2005. aastal võitis ta maailma karika. Viimase karika võit tuli ainult kolme punktiga Janica Kostelići ees. Pärson võttis esimest korda maailma karikasarja etapist osa 1998. aasta kevadel Crans-Montanas suurslaalomis, kus ta jäi 25. kohale. Tema esimene poodiumikoht tuli 3. detsembril 1998 USA-s Mammoth Mountainis, kui ta võitis slaalomi. 2005–2006 hooaja lõpuks oli Pärsonil 34 etapivõitu ja 70 poodiumikohta. Karjääri alguses hea tehnilise mäesuusatajana edu saavutanud Pärson võitis esimest korda ülisuurslaalomi 2005. aasta märtsis ja kiirlaskumise jaanuaris 2006. 2006. aasta olümpiamängudel Torinos võitis Pärson kuldmedali slaalomis ja oli kolmas kiirlaskumises ja Alpi kahevõistluses. Maailmameistrivõistlustelt on tal ette näidata seitse kuldmedalit: 2001 slaalomis, 2003 ja 2005 suurslaalomis, 2005 ja 2007 ülisuurslaalomis ning 2007 Alpi kahevõistluses ja kiirlaskumises. 2007. aastal tuli temast esimene mäesuusataja, kes on maailmameistrivõistlustel võitnud kõigil viiel alal (slaalomis, suurslaalomis, ülisuurslaalomis, kiirlaskumises ja Alpi kahevõistluses) kuldmedali. Pärsoni tõi mäesuusatamise juurde tema isa Anders, kes on ka tema treeneriks. Pärson on 170 cm pikk ja kaalub 81 kg. Tema klubi on Tärnabys tegutsev Fjällvinden, sama klubi liikmed on ka Ingemar Stenmark ja Stig Strand. Anja Pärson elab Monacos. 2007. aasta heade sportlike tulemuste eest tunnistati Anja Pärson Rootsi aasta naissportlaseks. Parimaks treeneriks tunnistati tema isa Anders Pärson. 2002 Salt Lake Citys hõbemedal suurslaalomis pronksmedal slaalomis 2006 Torinos olümpiavõitja slaalomis pronksmedal kiirlaskumises pronksmedal Alpi kahevõistluses 2010 Vancouveris pronksmedal suures Alpi kahevõistluses 2001 Sankt Antonis maailmameister slaalomis pronksmedal suurslaalomis 2003 Sankt Moritzis maailmameister suurslaalomis 2005 Santa Caterinas maailmameister ülisuurslaalomis maailmameister suurslaalomis hõbemedal Alpi kahevõistluses 2007 Åres maailmameister ülisuurslaalomis maailmameister kiirlaskumises maailmameister Alpi kahevõistluses hõbemedal meeskonnavõistluses pronksmedal slaalomis 2011 Garmisch-Partenkirchenis pronks suures Alpi kahevõistluses Üldkarikas 1. koht: 2004, 2005 2. koht: 2006 3. koht: 2003, 2009, 2010 Kiirlaskumise karikas 3. koht: 2010 Slaalomi karikas 1. koht: 2004 2. koht: 2003 3. koht: 1999, 2000, 2002, 2006 Suurslaalomi karikas 1. koht: 2003, 2004, 2006 2. koht: 2001, 2005 3. koht: 2002 Alpi kahevõistluse karikas 1. koht: 2009 2. koht: 2005, 2006, 2010 Anja Pärson on startinud maailma karikasarja etappidel 349 korral (seisuga 29. jaanuar 2011). Poodiumile on ta jõudnud 94 korral, millest 41 korda on ta olnud kõige kõrgemal astmel. Anja Pärsoni koduleht Anja Pärson FIS-i kodulehel (inglise)
Puhtpuistu

Puhtpuistu on puistu, milles üks puuliik (enamuspuuliik) moodustab vähemalt 90% elusate puude mahust. Näiteks puhta kasepuistu tähistus on 100 Ks (100% kaske). Puhtpuistu nimetus tuleneb enamuspuuliigist (nt kaasik). Puhtpuistut on võimalik välja kujundada hooldusraietega. Looduskaitseala piiranguvööndis on see aga keelatud (kui ei ole konkreetsel juhul määratud teisiti). mets segapuistu
Mirabilia

"Mirabilia" on kirjastuse Eesti Raamat raamatusari, milles on alates 1973. aastast ilmunud paljude autorite ulme- ja kriminaalromaane. Sarja algses kujunduses (autor Endel Palmiste; raamatute kaaneillustratsioonide autorid on eri kunstnikud) raamatud ilmusid kuni 1999. aasta lõpuni. Sarja kujundus muutus alates 2000. aasta algusest ja uuesti 2019. aasta algusest. Kolme disaini ühendava elemendina on kasutusel sarja algne logo. Mirabilia. REaD veebipood Mirabilia. Kirjastuse Eesti Raamat veebileht
Val di Fiemme

Val di Fiemme (saksa keeles Fleimstal) on org Trentino-Alto Adige maakonnas Põhja-Itaalias Dolomiitides. Eriarvamused oru valdamise asjus põhjustasid tüli Austria ja Itaalia vahel 1900. aastatel, kuid maa-ala valdamine lahendati kahepoolsel kokkuleppel1971. aastal. Val di Fiemme on saanud tuntuks suusakeskusena, kus toimusid 1991., 2003. ja 2013. aasta põhja suusaalade maailmameistrivõistlused. Koduleht (itaalia keeles)
Deathstars

Deathstars on industrial metal'i ansambel, mis loodi Rootsis 2000. aasta jaanuaris. Ansambli algses koosseisus olid laulja Andreas Berght (Whiplasher Bernadotte), kitarrist Erik Halvorsen (Beast X Electric), kitarrist ja süntesaatorimängija Emil Nödtveidt (Nightmare Industries) ning trummar Ole Öhman (Bone W Machine). Praeguse koosseisu liikmed on põhiliselt black metali ansamblist Swordmaster ja Ophthalamiast, kuid on ka endiseid Dissectioni liikmeid. Praegu on ansamblis Whiplasher Bernadotte, Nightmare Industries, Skinny Disco (basskitarrist, taustalaulja), Bone W Machine ja Cat Casino (kitarrist). 2006. aastal oli Deathstars Euroopa turneel koos Cradle of Filthiga ja 2007 KoRniga. 29. oktoobril hakkas Deathstars Metrosonic Recording Studios New Yorgis salvestama uut albumit, mis ilmus 2009. aastal. Andreas "Whiplasher Bernadotte" Bergh – laulja Eric "Cat Casino" Bäckman – kitarrist Emil "Nightmare Industries" Nödtveidt – kitarrist ja süntesaatorimängija Jonas "Skinny Disco" Kangur – bassimängija ja taustalaulja Ole " Bone W. Machine" Öhman – trummar Erik "Beast X Electric" Halvorsen – kitarrist "Synthetic Generation" (2003) (Euroopa) (2004) (Põhja- ja Lõuna-Ameerika) "Termination Bliss" (2006) "Night Electric Night" (2009) "Synthetic Generation" (2001) "Syndrome" (2002) "Cyanide" (2005) "Blitzkrieg" (2006) "Virtue To Vice" (2007) "Death Dies Hard" (2009) "Synthetic Generation" (2001) "Syndrome" (2002) "Cyanide" (2005) "Blitzkrieg" (2006) "Virtue To Vice" (2007) "Death Dies Hard" (2009) Deathstarsi koduleht Deathstars Last.FM-is
Vastseliina lahing

Vastseliina lahing toimus 1. juunil 1343 Vastseliina lähedal Pihkva ja Liivi ordu vägede vahel. 1341. aastal oli alanud Liivimaa-Pihkva sõda, mille käigus toimus mitu vastastikku rüüsteretke.[viide?] 1343. aasta aprillis puhkenud Jüriöö ülestõusu tõttu viis ordu oma väed Pihkva piirilt ära Harjumaale, kus nad harjulaste üle võidu saavutasid. Ülestõusnud saatsid aga Pihkvasse teate, et nüüd on neil soodus aeg maa enda kätte haarata. Pihkvast korraldatigi sõjakäik, olgu siis harjulaste kutsel või lihtsalt omapoolse vasturetkena. Renneri kroonika räägib Tartu piiskopkonda ja Otepää alla tunginud 5000-mehelisest väest, kes röövis ja tappis seal nii kuis suutis. Parasjagu Kirumpääl viibinud Riia komtuur Diderich von Rambouw kogunud kokku hulga mehi, sealhulgas Põltsamaa foogti Hildebrand von Lenteni ning Karksi ja Sakala foogtid. Riia komtuur liikunud oma väega vaenlasele vastu ja pidanud lahingu, kus üle 1000 venelase hukkunud, ülejäänud aga põgenenud. Sakslaste pool olevat langenud isand Johan von Levenwolde Tartu piiskopkonnast, Kursi komtuur Johan de Witte, veel kaks orduvenda ja 14 sakslast. Vene leetopisside teatel algas vürst Ivani, vürst Ostafi ja possaadnik Volodtsa juhitud pihkvalaste ja irboskalaste sõjakäik Saksa maade vastu 26. mail. Otepää ümbruses rüüstatud viis päeva ja tagasi pöördudes peetud 1. juunil Vastseliinast kahe versta kaugusel lahing neile järgnenud sakslastega. Pihkvalased kaotanud 17 meest, kuid jäänud lahinguväljale seisma ja tulnud hiljem võidukalt koju tagasi. Novgorodi kroonika järgi osales sõjakäigul 5000 meest, retk kestis 8 päeva ja ööd ning lahing toimus Ostretšina järve ääres. Sulev Vahtre hinnangul ei saavutanud kumbki lahingu pool otsustavat ülekaalu. Tema arvates oli sel sõjakäigul suur mõju sündmustele Eestis, sest sakslased pidid taas viima oma väed venelaste vastu, luues soodsad tingimused ülestõusu jätkamiseks. Tiina Kala (2000/2012). Vana-Liivimaa sisesündmused 14. sajandil. Jüriöö ülestõus. Estonica Sulev Vahtre (1980). Jüriöö. Tallinn: Eesti Raamat, 1980, lk 75 Sulev Vahtre 1980, lk 75–76
Venno

Venno (ka Wenno, Vinno, Vinne, Wyno, Wynne; surnud 1209) oli Mõõgavendade ordu esimene ordumeister (aastatel 1204–1209). Venno oli tõenäoliselt pärit Kassel-Naumburgi alalt Paderborni peapiiskopkonnast. Ordumeister Venno valitsemisajal hakati ehitama Võnnu, Sigulda ja Aizkraukle ordulinnust. Ordumeister Venno tapeti koos oma kapellaani Johanniga Riia ordulinnuses orduvend Wickberti poolt pärast 18-aastast valitsemisaega. Teineteist täiendades kirjeldavad seda rohkete üksikasjadega Läti Henriku kroonika ja Liivimaa vanem riimkroonika. Mõrva motiiv jääb selgusetuks. Üks võimalikest põhjustest on järgmine. Venno oli määranud Soestist (Vestfaalist) pärineva Wickberti haldama Võnnu ordulinnust, siis aga ta sellest ametist lahti lasknud ja asendanud Bertholdiga. Mõlemad kroonikad süüdistavad ainuüksi endist Võnnu komtuuri Wickberti ja kujutavad teda kui vääritut isikut. Konflikt ei tarvitsenud siiski toimuda lihtsalt isiklikul pinnal, vaid võis olla poliitilist laadi. Henriku kroonika järgi lootnud Wickbert leida toetust piiskop Albertilt. Ordu karistas mõrtsukat kõige karmimalt, ta hukati rattal. Pärast Venno matmist tulid orduvennad kokku ja valisid uueks ordumeistriks Wolquini, kellest sai Mõõgavendade ordu teine ja ühtlasi viimane meister. Ritterbrüder im livländischen Zweig des Deutschen Ordens. Köln: Böhlau, 1993. Nr. 946 (lk 707). Vinno primus Magister Livoniae / Scriptores rerum Livonicarum II, 1848, lk 445-446
Maarja Torga

Maarja Torga (sündinud 21. mail 1984) on eesti õigusteadlane. Maarja Torga, Juridica artiklid Maarja Torga Eesti Teadusinfosüsteemis
Puhtu bioloogiajaam

Puhtu bioloogiajaam (ka Puhtu ornitoloogiajaam) on Lääne maakonnas Lääneranna vallas Virtsu lähedal Puhtu poolsaarel asuv looduse uurimise keskus, Eesti vanimaid bioloogiajaamu. 1920. aastate teisel poolel ehitatud ja bioloog Jakob von Uexküllile kuulunud hoone, mille projekteeris Haapsalu arhitekt Erich Landesen, võeti bioloogiajaamana kasutusele pärast Teist maailmasõda. Hooned anti esialgu Tartu Ülikoolile, ent peagi Teaduste Akadeemiale. Märtsis 1950 kinnitati Puhtu poolsaar TA Bioloogia Instituudi (hilisema nimega TA Zooloogia ja Botaanika Instituut) poolt hooldatavaks kaitsealaks. Bioloogiajaamana asutati see ametlikult 1949; Eerik Kumari eestvedamisel kujunes alates 1953. aastast ornitoloogiajaamaks. Lisaks jaama peahoonele (nn "parunimaja") kuulub bioloogiajaama juurde 1960. aastal poolsaare lõunatippu ehitatud linnuvaatlustorn ja peahoone juurde 1960. aastate lõpus ehitatud laborihoone. Poolsaare põhjaosas on 1850. aastail ehitatud nn "krahvimaja" (1930. aastail elas selles krahvisoost Alexander Keyserlingk oma perega), nimetatud vahel ka Puhtu mõisaks, mis on kasutusel jaama hooldava töötaja elupaigana. Puhtu ornitoloogiajaamal on väga tähtis osa olnud lindude rände uuringutes. Eesti läänerannik on oluline lindude rändetee, rändevaatlusteks on Puhtusse rajatud vaatlustorn. Ornitoloogid on tegelenud ka ümbritsevate laidude linnustiku uurimisega. Puhtus on kohatud üle 200 linnuliigi; kohapeal pesitsevaid linde on 80-90 liiki.[viide?] Puhtus on Jüri Keskpaiga eestvedamisel pikka aega tegeldud lindude ökofüsioloogia ja etoloogiaga. Puhtus on toimunud bioloogiaüliõpilaste suvepraktikume ja hulk konverentse (nt Teoreetilise Bioloogia Kevadkoolid 1977 ja 1982). Aastast 1997 kuulub jaam koos Puhtu karjamõisaga ühe kompleksina Eesti Maaülikoolile. Alexander Keyserlingk Laelatu bioloogiajaam Puhtu-Laelatu looduskaitseala Toomas Kukk (toim.) 2010. Puhtu ajalugu ja loodus. Estonia Maritima 8. Puhtulaiu ajaloost
Laelatu bioloogiajaam

Laelatu bioloogiajaam on väliuurimiskeskus Läänemaal Virtsu lähedal. Laelatu puisniidul töötas taimkatte püsikatsetel Kaljo Pork aastatel 1961–1981. Tema algatusel alustati 1981. aastal jaama hoonet ehitama. Bioloogiajaamana hakkas see tegutsema alates 1985. aastast Kalevi Kulli ja tema kaastöötajate eestvedamisel. 1961. aastal rajatud niidukoosluse suktsessiooni uurimise katse on kõige pikaajalisem botaaniline püsiuurimisala Eestis. See koosneb 12 püsilapist (igaüks suurusega 300 ruutmeetrit) ja mõeldud kestma sajandeiks. Laelatu on olnud eksperimentaalse geobotaanika peamiseks baasiks Eestis. Peale puisniidu koosluste uurimise on jaam olnud piirkonna pärandkoosluste uurimise keskuseks. Ühtaegu on Laelatul tegu unikaalse puisniidukaitsealaga ning Eesti kõige liigirikkama taimekooslusega (kuni 76 soontaimeliiki ruutmeetril). Laelatul on korraldatud üliõpilaste praktikume, bioloogiajaam on olnud väiksemate konverentside pidamise kohaks. Bioloogiajaama peahoone ehitas kohalik metsavaht Elmar Vesker aastail 1982–1984. Hoone põles maha 2007. aasta mais. Abihoone on siiani kasutusel. 2015. aastal ehitati bioloogiajaama uus hoone. Laelatu Puhtu bioloogiajaam Puhtu-Laelatu looduskaitseala Toomas Kukk (toim.) 2013. Laelatu ajalugu ja loodus. Estonia Maritima 9.
Kaljo Pork

Kaljo Pork (15. märts 1930 Ramma – 2. detsember 1981 Tartu) oli eesti botaanik ja rohumaateadlane, bioloogiakandidaat (1964). Ta oli Eesti eksperimentaalse fütotsönoloogia rajajaid. Aastail 1952–1981 töötas ta ENSV TA Zooloogia ja Botaanika Instituudis teadlasena. Ta uuris põhjalikult rohumaid (niite ja puisniite), vetikaid, niidutaimekoosluste tüpoloogiat ja tegeles teiste koosluste klassifikatsiooniga. Oma töödes kirjeldas ta Eesti haruldasi taimekooslusi ja tegeles nende kaitsmisega. Samuti uuris ta maarjakase ökoloogiat, levikut ja varu. Ta oli Eesti parimaid niidutaimkatte tundjaid. Ta osales Matsalu looduskaitseala (praegu rahvuspark) taimkatte kaardistustöödes. Tema eestvõttel rajati Laelatu bioloogiajaam, kus 1987. aastal avati tema mälestusmärk. Ta kuulus ENSV TA Looduskaitse Komisjoni ja Eesti Looduseuurijate Seltsi botaanikasektsiooni juhtkonda. Tema abikaasa oli Maia Pork. Elvisto, Tiina; Kukk, Toomas 2013. Kaljo Pork, the founder of Laelatu biological station. Estonia Maritima 9: 160–172.
Jüri Keskpaik

Jüri Keskpaik (sündinud 7. detsembril 1936 Narvas) on eesti ornitoloog, tegelenud lindude ökofüsioloogia, etoloogia ja rändeuuringutega. Aastatel 1965–1993 töötas ta Eesti TA Zooloogia ja Botaanika Instituudis, tehes oma töörühmaga välitöid ja laboratoorseid mõõtmisi peamiselt Puhtu bioloogiajaamas, kus tema algatusel püstitati selleks laborihoone. Ta on uurinud peamiselt lindude termoregulatsiooni ökofüsioloogiat, lennufüsioloogiat, tardund, rännet jt. Ta kasutas Eestis esimesena lindude uurimisel biotelemeetrilist meetodit. Aivar Leito, Ivar Ojaste, Jaak Truu, Jüri Keskpaik 2005. Sookurg. Tartu: Loodusfoto. 2011–2022. Sookure Grus grus (L.) sesoon. I–V. Tartu: Loodusfoto. 1994 Eesti Vabariigi teaduspreemia Eesti linnuatlase kollektiivi liikmena 2001 Valgetähe medaliklassi teenetemärk Tema abikaasa oli bioloog Tiiu Keskpaik. Jüri Keskpaik: Midagi on vaja muuta, Lääne Elu, 8. detsember 2012 Rita Puidet, Jüri Keskpaik loob oma ülemlaulu, Eesti Kirik, 24. aprill 2013
Mart Viikmaa

Mart Viikmaa (4. september 1938 Karuse vald – 13. mai 2018 Tartu) oli eesti bioloog, geneetik. Ta õppis Nehatu Algkoolis, Vatla 7-klassilises koolis ja Lihula Keskkoolis. Ta õppis aastail 1957–1962 Tartu Riiklikus Ülikoolis bioloogiat, spetsialiseerudes zooloogiale. Seejärel aspirantuuris oli tema juhendaja Kalju Põldvere. Aastal 1965 alustas ta tööd Tartu Riiklikus Ülikoolis, 1965–1968 oli ta Meditsiini Teadusliku Uurimise Kesklaboratooriumi nooremteadur. Aastail 1992–1998 oli Molekulaar- ja Rakubioloogia Instituudi dotsent. Tema uurimisvaldkonnad on olnud arengu- ja evolutsioonibioloogia, inimese populatsioonigeneetika, histoloogia, tsütoloogia, biotehnoloogia, tsütogeneetika, teoreetiline bioloogia jpt. 1992 Ain Heinaru, Mart Viikmaa. "Geneetika ülesanded". Tartu: Tartu Ülikool 2006 Tago Sarapuu, Mart Viikmaa, Ivar Puura. "Bioloogia gümnaasiumile". Tartu: Eesti Loodusfoto. ISBN 9985830679 2018 "Pärilikkuseteaduse teerajajaid". Tartu: Eesti Looduseuurijate Selts Mart Viikmaa. Klassikalise geneetika leksikon Mart Viikmaa, Maie Toom, Margit Teller. Bioloogia mõisted gümnaasiumile. Eesti-vene-eesti sõnastik Ta oli Eesti Geneetikute ja Selektsionääride Seltsi ning Tartu Meditsiinigeneetikute Seltsi sekretär. Ta oli Eesti Looduseuurijate Seltsi teoreetilise bioloogia sektsiooni esimees. 1984 Eesti Eluteaduse Hoidja 2004 Tartu Ülikooli medal 2008 auhind "Elutöö geneetikuna" 2009 Eesti Bioloogiaõpetajate Ühingu auliige Toomas Tiivel: "Darwin, darvinism ja evolutsioon" Horisont, 2/2007 "Tartu Ülikooli medali kavalerid". Tartu Ülikool. Vaadatud 5.12.2022. Mart Viikmaa Eesti Teadusinfosüsteemis Autobiograafia CV Eesti Bioloogiaõpetajate Ühingu kodulehel Mart Viikmaa. Klassikalise geneetika leksikon
Tõnu Möls

Tõnu Möls (12. juuni 1939 Tartu – 1. detsember 2019) oli eesti matemaatik ja bioloog. Aastal 1963 lõpetas ta Tartu Riikliku Ülikooli füüsikas, alates 1973. aastast füüsika-matemaatikakandidaat. Aastast 1966 oli ta sealsamas füüsika-matemaatikateaduskonna õppejõud,aastast 1979 dotsent. Aastast 1989 oli ta EPMÜ Zooloogia ja Botaanika Instituudi vanemteadur ja biomeetriarühma juhendaja. Ta on teinud teadustöid tõenäosusteoorias, matemaatilises statistikas, biomeetrias, bioloogias ja ökoloogias. Ta on arendanud välja uusi biomeetria ja teoreetilise bioloogia meetodeid. Ta on tartu-kirivaksiku (Epirrhoe tartuensis) kui liblikaliigi esmakirjeldaja. Oli aastatel 1994–2004 Eesti Looduseuurijate Seltsi president. Jaan Viidalepp, Tõnu Möls. Eesti suurliblikate määraja I. Päevaliblikad. Abiks Loodusevaatlejale 49. Tartu: Eesti Loodusuurijate Selts 1963 Tõnu Möls, Jaan Viidalepp. Eesti suurliblikate nimestik = Catalogus macrolepidopterorum Estoniae. Tartu 1969 Tõnu Möls, Ain Raitviir. Морфометрия и систематика грибов = Morphometrics and the taxonomy of fungi. Scripta mycologica 6. Tartu: Zooloogia ja Botaanika Instituut 1974 Ene-Margit Tiit, Anne-Mai Parring, Tõnu Möls. Tõenöosusteooria ja matemaatiline statistika. Tallinn: Valgus 1977 Matemaatika bioloogidele 1. Tartu: Tartu Riiklik Ülikool, matemaatilise statistika ja programmeerimise kateeder 1978 Erast Parmasto, Ilmi Parmasto, Tõnu Möls 1987. Variation of basidiospores in the Hymenomycetes and its significance to their taxonomy. (Bibliotheca Mycologica 115.) Berlin, Stuttgart: J. Cramer. Tõnu Möls, Taimo Saan, Aini Lindpere, Henno Starast. Peipsi troofsusseire. Tartu: Eesti Teaduste Akadeemia, Zooloogia ja botaanika instituut 1990 Lineaarsed statistilised meetodid Eesti mageveekogude vee ja elustiku analüüsimiseks = Linear statistical methods for Estonian freshwater waterbodies. Looduseuurija käsiraamatud 2. Tartu: Eesti Looduseuurijate Selts 2005 1986 Eesti Eluteaduse Hoidja 1999 Eesti Vabariigi teaduspreemia 2001 Valgetähe V klassi teenetemärk 2004 Tartu Ülikooli medal Tema isa oli geoloog Evald Möls ja ema Liidia Amanda Möls (sündinud Tamm, 1901–1999). Tema abikaasa oli Tiia Möls (sündinud Peil) (1938–2016). Juhani Püttsepp. Matemaatika ilu ja bioloogide probleemid [intervjuu Tõnu Mölsiga]. Eesti Loodus 1: 1–3/1994 "Tartu Ülikooli medali kavalerid". Tartu Ülikool. Vaadatud 5.12.2022. Tõnu Möls Eesti Teadusinfosüsteemis Raadiosaade sarjas Nyyd-muusika: Xenakis ja tõenäosusteooria. 2000
Hans Remm

Hans Remm (26. august 1929 Viluvere, Pärnumaa – 21. juuli 1986 Tartu) oli eesti zooloog (entomoloog), Aastatel 1947–1952 õppis Tartu Riiklikus Ülikoolis (TRÜ) bioloogiat, lõpetas ülikooli kiitusega. 1955. aastal kaitses TRÜs bioloogiateaduste kandidaadi väitekirja "Eesti NSV verdimavate kahetiivaliste fauna". 1975. aastal kaitses NSV Liidu Teaduste Akadeemia Zooloogiainstituudis doktoriväitekirja "NSV Liidu habesääsklaste (Diptera, Ceratopogonidae) fauna". Doktoritöö kirjeldas 530 liiki habesääsklasi, neist 235 liiki oli kirjeldatud esmakordselt; bioloogiadoktor (1976). Aastatel 1952–1986 oli Hans Remm Tartu Riikliku Ülikooli zooloogiakateedri õppejõud, algul vanemõpetaja, hiljem dotsent, 1984. aastast kateedri juhataja ja professor. Ta uuris muu hulgas liblikalisi, mardikalisi ja kahetiivalisi ning oli üks Euroopa tunnustatumaid habesääsklaste tundjaid. Entomoloogiaalaseid uurimisretki tegi ta muuhulgas Siberisse, Kaug-Itta, Kaukaasiasse ja Kesk-Aasiasse. Aastatel 1956–1986 oli Eesti Looduseuurijate Seltsi entomoloogiasektsiooni esimees. Tema sulest ilmus mitu putukamäärajat ja õpikut, ta oli sarja "Loomade elu" 3. köite (putukad) toimetaja ja üks ENE autoreid. Merivee, Ermer; Remm, Hans 1973. Mardikate määraja. Tallinn: Valgus. 1986 Eesti Eluteaduse Hoidja 2003. aastast antakse välja Hans Remmi mälestusmedalit. Seda annab välja Eesti lepidopteroloogide selts saavutuste eest lepidopteroloogia alal. Tema abikaasa oli entomoloog Evi Remm. Tema pojad on zooloog ja geograaf Kalle Remm ning bioloog Maido Remm. Kaupo Elberg. Hans Remm (nekroloog). Eesti Loodus, 10/1986 Juhani Püttsepp. Südamelähedased kärbsed ja liblikad. Eesti Loodus 8/2009 49–51. Mait Talts. 235 teadusele uut habesääsklast. Eesti Loodus 8/2009 51. Hans Remmi mälestusmedali tutvustus