laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Miguel Najdorf

Miguel Najdorf (poola keeles Mieczysław Najdorf; 15. aprill 1910 Grodzisk Mazowiecki, Varssavi kubermang – 4. juuli 1997 Málaga, Hispaania) oli juudi päritolu Argentina maletaja, rahvusvaheline suurmeister (1950). Najdorf oli 1930. aastatel Poola tugevamaid maletajaid. 1935. aastal ja 1937. aastal tuli ta Poola võistkonna koosseisus maleolümpial kolmandaks. Augustis-septembris 1939 mängis Najdorf maleolümpial Buenos Aireses Poola meeskonna teisel laual (esimesel laual mängis Ksawery Tartakower). Poola tuli teiseks (edestades kahe punktiga kolmandaks tulnud Eesti võistkonda). Pärast mänge otsustas Najdorf seoses puhkenud sõjaga kodumaale mitte naasta (kodumaale jäänud lähedased – abikaasa, tütar, ema ja neli venda – hukkusid selles sõjas). Kohe pärast maleolümpiat toimunud Buenos Airese turniiril jagas Najdorf esikohta koos Paul Keresega. Najdorf tuli seitsmel korral Argentina malemeistriks (1951, 1952, 1955, 1960, 1964, 1967, 1975) ja 11 korral võitis või oli kaasvõitja Mar del Plata rahvusvahelise turniiril (1942–1947, 1956, 1959, 1961, 1965, 1969). Sõjajärgses Euroopas jagas Najdorf 1946. aastal Groningenis tugevakoosseisulise turniiril 4.–5. kohta. Samal aastal Prahas toimunud turniiri Najdorf küll võitis, kuid Nõukogude Liidu ja Ameerika Ühendriikide tippmaletajad jäid turniirile saabumata. 1948. aastal Saltsjöbadenis peetud esimesel tsoonidevahelisel turniiril jagas Najdorf 6.–9. kohta ja pääses 1950. aastal Budapests peetud pretendentide turniirile, kus ainsa esikuuikusse jõudnud läänemaailma maletajana tuli viiendaks. Mängis ka järgmisel pretendentide turniiril 1953. aastal Zürichis (6.–7. koht). 1955. aastal Göteborgis peetud tsoonidevahelisel turniiril jagas Najdorf 12.–13. kohta. 1950. aastal võttis Rahvusvaheline Maleföderatsioon (FIDE) kasutusele rahvusvahelise suurmeistri nimetuse. Naidorf oli üks neist, kes sai selle nimetuse kohe samal aastal. Najdorf mängis 14 maleolümpial: kolmel korral Poola (1935, 1937, 1939) ja 11 korral Argentina (1950–1956, 1960, 1962, 1966–1970, 1974, 1976) võistkonna koosseisus. Võitnud meeskonnaga neli hõbemedalit (1939, 1950–1952) ja kolm pronksmedalit (1935, 1937, 1962). 1993 – Poola Maleliidu auliige 1996 – FIDE auliige  Miguel Najdorf – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
1946. aasta Praha maleturniir

1946. aasta Praha maleturniir oli 1946. aastal Prahas korraldatud rahvusvaheline maleturniir teises maailmasõjas hukkunud Karel Treybali ja Vera Menchiki mälestuseks. Turniir kavandati tugevakoosseisulisena – kutsutud olid kogu maailma maleparemik: Mihhail Botvinnik, Vassili Smõslov, Paul Keres, Salomon Flohr, David Bronštein, Max Euwe, Samuel Reshevsky ja Reuben Fine. Ka vanameister Savielly Tartakower oli kutsutud. Ta küll nõustus osalema, kuid ei saanud kohale sõita. Nõukogude Liidu maletajad kavatsesid samuti osa võtta, kuid viimasel hetkel olid sunnitud ära ütlema. 14 osavõtjaga turniiril mängis kuus külalismaletajat: Suurbritanniast Harry Golombek, Rootsist Gösta Stoltz, Argentinast Miguel Najdorf ja Carlos Guimard ning Jugoslaaviast Petar Trifunović ja Svetozar Gligorić. Tšehhoslovakkiat esindasid Jan Foltys, Luděk Pachman, Jaroslav Šajtar, Miroslav Katětov, Čeněk Kottnauer, František Zíta, Karel Opočenský ja Ivan Rohaček. 1. Najdorf 10,5 p, 2.–3. Stoltz ja Trifunović 9 p, 4.–5. Gligorić ja Foltys 8,5 p, 6. Golombek 6,5 p, 7.–8. Pachman ja Šajtar 6 p, 9.–10. Katětov ja Kottnauer 5,5 p, 11.–12. Zíta ja Guimard 4,5 p, 13.–14. Opočenský ja Rohaček 3,5 p. Petar Trifunović, turniiri 2.–3. koht Svetozar Gligorić, turniiri 4.–5. koht Luděk Pachman, turniiri 7.–8. koht Juulis 1946 Winterthuris peetud FIDE 17. kongressil otsustati korraldada MM-turniir, mille üheks osavõtjaks pidi saama Groningeni ja Praha turniiri võitjate omavahelise matši võitja. Kui üks neist olnuks juba MM-turniiri koosseisu kantud, siis kvalifitseerunuks teine automaatselt täiendavaks osavõtjaks MM-turniirile. Hiljem FIDE seisukohad muutusid. 1948. aastal Haagis ja Moskvas peetud MM-turniir toimus ilma Najdorfi osavõtuta. 1946. aasta Groningeni maleturniir Prague Tournament. chessgames.com World Championship Qualifiers 1946. worldchesschampionship.blogspot.com, 1. juuli 2009
Mostõska

Mostõska (ukraina keeles Мостиська, poola keeles Mościska) on linn Ukrainas Lvivi oblastis Javorivi rajoonis. Kuni 2020. aastani oli Mostõska rajooni halduskeskus. Mostõska asub Poola piirist umbes 12 km kaugusel, Lvivist umbes 63 km läänes. Asulat on esmamainitud 1244. aastal. Alates 1387. aastast oli Mostõska Poola Kuningriigi koosseisus. Mostõska sai Magdeburgi linnaõigused 1404. aastal. Esimese Poola jagamise tagajärjel läks Mistõska 1772. aastal Austria keisririigi võimu alla. 1919–1939 oli linn Poola koosseisus. Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Mostõska elanikest ukrainlasi 79,32%, poolakaid 18,84%, venelasi 1,42%, valgevenelasi 0,18%. Про місто Портал міста Мостиська Національний склад міст Datatowel.in.ua
Sudova Võšnja

Sudova Võšnja (ukraina Судова Вишня, poola Sądowa Wisznia) on linn Ukrainas Lvivi oblastis Javorivi rajoonis. Sudova Võšnja asub Poola piirist umbes 26 km kaugusel, Lvivist ligikaudu 48 km läänes. Asulat on esmamainitud 1230. aastal, Magdeburgi linnaõigused sai 1368. aastal. Esimese Poola jagamise tulemusel läks linn 1772. aastal Austria keisririigi võimu alla. 1861. aastal sai Sudova Võšnja raudteeühenduse. 1870. aastal ehitati paberivabrik, mis oli üks esimesi tööstusettevõtteid linnas. Seejärel rajati veski ja tellisetehas. 1918. aasta lõpul ja 1919. aasta algul oli linn lühikest aega Lääne-Ukraina Rahvavabariigi koosseisus. 1919–1939 oli Sudova Võšnja Poola võimu all. 1939. aasta septembris hõivas linna Punaarmee ja mõni aeg hiljem annekteeriti Sudova Võšnja Ukraina NSV osana Nõukogude Liidu koosseisu. Saksa väed vallutasid Sudova Võšnja 26. juunil 1941, Punaarmee vallutas linna tagasi 24. juulil 1944. Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Sudova Võšnja elanike seas ukrainlasi 97,85%, poolakaid 1,26% ja venelasi 0,83%. Судова Вишня Мостиська районна рада Національний склад міст Datatowel.in.ua
Klāņi

Klāņi või Klāņas on küla (mazciems) Kuramaal Lätis Talsi piirkonnas Vandzene valla edelaosas. Küla jääb valla keskusest Vandzenest 6,5, piirkonna keskusest Talsist 10 ja Riiast 132 kilomeetri kaugusele. Klāņi on tekkinud endise Klāņi mõisa (saksa keeles Klanen) keskuse juurde. Vietvārdu datubāze, vaadatud 2.04 2020
Iģene

Iģene on küla (mazciems) Kuramaal Lätis Talsi piirkonnas Vandzene valla kaguosas. Küla jääb valla keskusest Vandzenest 4, piirkonna keskusest Talsist 19 ja Riiast 129 kilomeetri kaugusele. Iģene on tekkinud endise Iģene mõisa (Iggen) keskuse juurde. Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all Iģene kirik, sealhulgas orelirõdu, kirikuliste pingid, altar, kantsel ja selle maalingud. Kohaliku kaitse all on Iģene mõisa häärber. Vietvārdu datubāze, vaadatud 2.04 2020 "Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija. Valsts aizsargājamo nekustamo kultūras pieminekļu saraksts". Originaali arhiivikoopia seisuga 21. jaanuar 2021. Vaadatud 2. aprillil 2020. "Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija. Valsts aizsargājamo nekustamo kultūras pieminekļu saraksts". Originaali arhiivikoopia seisuga 26. veebruar 2021. Vaadatud 2. aprillil 2020.
Valgalciems (Vandzene vald)

Valgalciema on küla (mazciems) Kuramaal Lätis Talsi piirkonnas Vandzene valla kirdeosas. Küla asub valla piiril. Ajaloolisest Valgalciemsi külast paiknes suurem osa tänapäeva Roja vallas, mida tänapäeval eristatakse Valgalciemsi küla Vandzene vallas asuvast osast.
Leedu litt

Litt (leedu litas) oli Leedu rahaühik aastatel 1922–1940 ja 1993–2014. 1. jaanuaril 2015 võttis Leedu riikliku maksevahendina kasutusele euro. 1 litt jagunes 100 sendiks (centas). Valuutatähis standardi ISO-4217 järgi on LTL. Lühend on Lt ja see kirjutati summa ette[viide?]. Litt oli kasutusel 1922–1940 ja võeti uuesti kasutusele 25. juunil 1993 ajutise raha talonase asemele kursiga 1 litt = 100 talonast. Käibel olid 10-, 20-, 50-, 100-, 200- ja 500-litised rahatähed ning 1-, 2-, 5-, 10-, 20- ja 50-sendised ning 1-, 2- ja 5-litised mündid. Litil oli alates 2002. aastast fikseeritud kurss euroga: 1 litt võrdus 0,28962 eurot ehk 4,53157 Eesti krooni. 10 litti 20 litti 50 litti 100 litti 500 litti
Dünserberg

Dünserberg on vald Austrias Vorarlbergi liidumaal Feldkirchi ringkonnas. Dünserbergis on 89 m kõrge raudbetoonist FM ja TV ülekandetorn. Umbes 46 % vallast on metsaga kaetud ja 20 % on mäed. Dauersiedlungsraum der Gemeinden Politischen Bezirke und Bundesländer - Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 10.03.2019. Einwohnerzahl 1.1.2018 nach Gemeinden mit Status, Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 9.03.2019.
Fraxern

Fraxern on vald Austrias Vorarlbergi liidumaal Feldkirchi ringkonnas. Fraxern asub mägedes Feldkirchi kõrval kõrgusel 817 m üle merepinna. 54,6% vallast on kaetud metsaga ja 26,7% on niidud. Fraxerni ("Fraxnara", tähendab tuhka) esimene kirjalik mainimine pärineb aastast 1127. Fraxern on kuulus oma kirsside ja kirsinapsi poolest. Dauersiedlungsraum der Gemeinden Politischen Bezirke und Bundesländer - Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 10.03.2019. Einwohnerzahl 1.1.2018 nach Gemeinden mit Status, Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 9.03.2019.
Göfis

Göfis on vald Austrias Vorarlbergi liidumaal Feldkirchi ringkonnas. Einwohnerzahl 1.1.2018 nach Gemeinden mit Status, Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 9.03.2019.
Klaus (Vorarlberg)

Klaus on vald Austrias Vorarlbergi liidumaal Feldkirchi ringkonnas. Dauersiedlungsraum der Gemeinden Politischen Bezirke und Bundesländer - Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 10.03.2019. Einwohnerzahl 1.1.2018 nach Gemeinden mit Status, Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 9.03.2019.
Katariina trepp

Katariina trepp on 18. sajandi II poolel Peeter I auks ehitatud mäkke viiv astmestik, mis ühendab Kadrioru parki ja Lasnamäe klindipealset osa. Vajaduse rajada trepp tingis kaskaadi ehitamine, mistõttu on eeldatav, et treppi kasutati eelkõige veesüsteemidele ligi pääsemiseks. Trepp andis ka tsaarile ideaalse vaate Tallinna lahel toimuvate sõjalaevastiku õppuste üle. Hiljem aga kasutati astmestikku Põhjasõja ajal, et jälgida vaenlase laevade liikumisi. Veel hilisem trepi kasutus on olnud seotud Lasnamäe arengu ja Uuslinna rajamisega. Trepp asus esialgu suure kunstliku joa juures, mille kaudu suunati Ülemiste järvest suubuvat vett Miraaži tiiki ja sealt edasi veega varustatud ülejäänud pargirajatistesse. Kaskaad pidi plaani järgi olema rajatud lossi ja regulaarpargi keskteljele, kuid see oleks tähendanud Peeter I majakese hävimist. Seetõttu suunati kanal natuke lõuna poole, umbes sinna, kus asub tänapäeva Kumu kunstimuuseum. Katariina trepi kaudu pääseb ka 1806. aastal ehitatud ajaloolise Valge majaka juurde (Tallinna sihi alumine tuletorn), mis oli 19. sajandil üks kohalikke vaatamisväärsusi. 1938. aastal toimusid esimesed ja kõige olulisemad renoveerimistööd. Katariina treppi laiendati oluliselt, täiendati paekivist tugiseintega ja valgustitega. Vajalikke remonditöid tingis arvatavasti presidendi kantselei hoone ehitus, et muuta piirkonda ahvatlemaks ning modernsemaks. Katariina treppi renoveeriti 2005. aastal, kui remonditi trepikoda ning rajati väike veesilm trepi kõrvale. Ain Järve. "Katariina trepp". Kadrioru park. Urmas Seaver (05.05.2005). "Kadrioru park täieneb Eestis ainulaadsete purskkaevudega". Postimees Online.
Vecumvirsa

Vecumvirsa on küla (skrajciems ehk hajaküla) Kuramaal Lätis Talsi piirkonnas Vandzene valla põhjaosas. Küla jääb valla keskusest Vandzenest 7, piirkonna keskusest Talsist 22 ja Riiast 144 kilomeetri kaugusele. Vietvārdu datubāze, vaadatud 2.04 2020
Koblach

Koblach on vald Austrias Vorarlbergi liidumaal Feldkirchi ringkonnas. Dauersiedlungsraum der Gemeinden Politischen Bezirke und Bundesländer - Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 10.03.2019. Einwohnerzahl 1.1.2018 nach Gemeinden mit Status, Gebietsstand 1.1.2018, vaadatud 9.03.2019.
Napoli kollane (värvus)

Napoli kollane on üks kollastest värvitoonidest, kahvatu kuni hele kollane, mille veidi piimjas või pastelne värvus vastab värvipigmendi Napoli kollase värvusele. Värvinime on kasutatud ilukirjanduses ja seda kasutavad kunstitarvete müüjad tootenimekirjades värvitooni märkimiseks, enamasti kasutades vormi Naapoli kollane. Napoli kollasega tehtud värviproov Napoli kollane värvus on värviproovil 18 "Kunstlill naapolikollasel taustal". Ilka Gedő õlimaal ISCC-NBS-i värvide tähistamise süsteemi värvinimede käsiraamat "Color: universal language and dictionary of names" loeb Napoli kollast (Naples yellow) ühel korral säravkollaseks ja kolmel helekollaseks, ühel kahvatu- ja ühel hallikaskollaseks. Loodusteadlastele ja linnuvaatlejatele määratud värviõpik, 1886. aastal ilmunud "A nomenclature of colors for naturalists..." õpetab Napoli kollast segama kaadmium-sidrunkollasest, kollasest ookrist ja valgest. Toon on mahe pastelne ja mitte liiga kahvatu kollane. Napoli kollase (Naples yellow) nime kannab veebivärv, mis on tuntud ka nimede all Jonquil, Brilliant yellow või Stil De Grain Yellow. Võrreldes värvipigmendi tooniga on selle värvus küllastatum kollane. Ral Design värvikaardi toon 070 70 70 Neapelgelb on ooker- või safrankollasele sarnanev tumedam toon. V. Sarapik. Värvisõnavarast eesti proosa näitel. Keel ja Kirjandus 4, 2001 http://www.arte.ee/et/a/akvarellvarv-valged-ood-kuvett-2-5ml-209-naapoli-kollane https://kunstjahobi.ee/est/painting-decorating/painting-materials/colours/oil-colours/oil-paints-ladoga-46-ml-l-st-peterburg.html https://www.snitty.ee/lukas-soft-pastel-12[alaline kõdulink] https://archive.org/details/coloruniversalla00kell/page/52/mode/2up https://archive.org/details/nomenclatureofco00ridg/page/n157/mode/2up https://www.colorhexa.com/fada5e https://www.ral-farben.de/content/anwendung-hilfe/all-ral-colours-names/overview-ral-design-colours.html
Esku külakool

Esku kool oli üks esimesi koole Haljala kihelkonnas. 1840. aasta sügisel hakkas mõisahärra Paul von Focki soovitusel Kõne-Posti talus kooli pidama Juhan (Johann) Joosepi p. Veinman, kes oli pärit Sagadist ja samal aastal lõpetanud Ataste koolmeistrite kooli. Kõne-Posti talu kool oli järeleaitamiskool neile, kellele kodune õppimine raskusi tegi. Kindla õppekavaga päriskool asutati sealsamas aastal 1843. Õppetöö kestis mihklipäevast jüripäevani. Esialgu käis koolis12 last, neist kuus esmaspäeviti ja teisipäeviti, teised kuus aga neljapäeviti ja reedeti. Koolis õpetati usuõpetust, rehkendamist, lugemist, kirjutamist ja laulmist. Kõne-Postil oli kool 1845. aastani, mil P. v. Fock ehitas Eskule kabeli ja köstrimaja. Köster-koolmeistrina jätkas Juhan Veinmann. 1875. aasta Maakoolide seadus nõudis, et kõikides kogukonna koolides viie aasta jooksul vene keele õpetamisega algust tehtaks. Juhan Veinmann ei osanud vene keelt ega ka eesti keelt uue kirjaviisi järgi kirjutada, ta oli eakas ning haiglane, mistõttu oli tarvis uut õpetajat. Mõisniku soovil asus isale appi Kustav Veinmann, kes lõpetas Rakvere Kalevipoja Seltsi kooli ja sooritas 1882. aastal Rakveres kooliõpetajaeksami. Lühikest aega, 1879–1880, töötas koolis ka Andres Veisberg. 1883. aastal Juhan Veinmann suri ning koolipidamine jäi täielikult Kustavi mureks. 1888. aastal ehitati Eskule uus koolimaja, kus töö algas 1889. aastal – see oli üheklassiline algkool. 1919. aastal viidi Esku kool üle Koolimäele, kuhu ehitati avarate ruumidega, aja ja rahva nõuetele vastav koolimaja. Artikkel põhineb üliõpilastööl: Riina Kolk "Haljala ümbruse külakoolide ajaloost XIX sajandil", Tallinn: TPedI, 1968; http://arhmus.tlu.ee/cgi-bin/epam?oid=116397
Võipere külakool

Võipere külakool oli kool Võipere külas Aaspere vallas. Kool loodi 1861. aastal. Esimene õpetaja oli Juhan Akberg, kes oli mõisa kulul Simuna kihelkonnakoolis koolmeistriks õppinud. Algul õpetas ta lastele lugemist, veerimist, laulmist, kirjutamist ja rehkendamist, hiljem lisaks nendele piiblilugu, katekismust ja geograafiat. Akbergi tabas paljude tolleaegsete koolmeistrite saatus: 1892. aastal vallandati ta vene keele mitteoskamise tõttu. Uueks koolmeistriks sai Otto Reinok, kes oli pedagoogilise ettevalmistuse saanud Tartu seminaris, ent kui 1895. aastal avati Liiguste ministeeriumikool, läks Reinok sinna üle. Järgmiseks õpetajaks sai Johannes Lubi, aktiivne karskuse propageerija. Ta võitles salakõrtside vastu, mida selles külas rohkesti leidus ja kogus sellega endale vaenlasi. 1898. aastal Lubi lahkus Võipere koolist, sest talle ei makstud korrektselt palka ja pidi seetõttu isegi kohtus käima. Uueks koolmeistriks valiti Jüri Kuljus. Ta oli Aasperes tuntud hea õpetajana ning seltsielu äratajana. Kuljuse eestvedamisel hakati korraldama pidusid, asutati pasunakoor. Ta istutas koolimaja ümber viljapuuaia. 1902. aastal lahkus Jüri Kuljus sellelt ametikohalt. Artikkel põhineb üliõpilastööl: Riina Kolk "Haljala ümbruse külakoolide ajaloost XIX sajandil", Tallinn: TPedI, 1968; http://arhmus.tlu.ee/cgi-bin/epam?oid=116397 Võipere algkool 75-aastane. Üheaegselt juubeliga ka uue koolimaja õnnistamine. Postimees, 24.10.1936
Kavastu külakool

Kavastu vallas töötas kool juba 1845. aastal, mil seal õppis 12 last. Koolmeistriks oli Simuna kihelkonnakooli haridusega mees Kustav Vebermann. Kool suleti kaheaastase tegevuse järel. Uut koolimaja hakati ehitama 1860. aastal parun Maydellilt saadud maatükile. 1862. aastal alustaski kool tegevust uues majas, koolmeistriks oli Aabram Vebermann ja tema juhatusel õppis 30 last. Õppetöö toimus poistele ja tüdrukutele eraldi – poisid käisid koolis nädala alguses neli päeva ja tüdrukud nädala lõpus kaks päeva. Kooli astudes pidid õpilastel lugemise alged selged olema, et piibliloo ja katekismuse õppimine raskusi ei valmistaks. Õppekavas oli lugemine, kirjutamine, rehkendamine, kirikulaul ja piiblilugu, mõned õppisid ka geograafiat. Artikkel põhineb üliõpilastööl: Riina Kolk "Haljala ümbruse külakoolide ajaloost XIX sajandil", Tallinn: TPedI, 1968; http://arhmus.tlu.ee/cgi-bin/epam?oid=116397
Maruta Varrak

Maruta Varrak (sündinud 9. aprillil 1942 Alūksnes) on Eesti ajaloolane ja museoloog, Tallinna Linnamuuseumi direktor aastatel 1995–2013. Maruta Varrak sündis 9. aprillil 1942. aastal talupidajate peres Lätimaal Alūksnes. Pärast seda kui tema isa 1949. aastal metsavennana tapeti põgenes ema tütrega märtsiküüditamise eest Lõuna-Eestisse Kooraste kanti. Esimesed neli klassi läbis ta Sõmerpalu Algkoolis (1950–1954), mille järel õppis Osula 7-klassilises Koolis ja aastatel 1957–1961 Friedrich Reinhold Kretzwaldi nimelises Võru 1. Keskkoolis. Aastatel 1961–1966 õppis ta Tartu Riikliku Ülikooli ajaloo-keele teaduskonnas. Töötas 1966–1967 ENSV Riikliku Keskarhiivi fotoosakonnas ja 1967–1969 õpetajana Tõstamaa Keskkoolis. 1969. aasta oktoobris läks ta tööle Tallinna Linnamuuseumi, kus töötas nooremteaduri, vanemteaduri ja direktori kohusetäitjana. Aastatel 1975–1995 oli Tallinna Linnamuuseumi alla kuuluva Kiek in de Köki juhataja ning 1995–2013 Tallinna Linnamuuseumi direktor. Kiek in de Kökis töötatud aja jooksul organiseeritud ta ligi 200 näitust, neist suures ülekaalus fotonäitused. Neil aastail muutus torn oluliseks fotokeskuseks. Linnamuuseumi direktorina igapäeva töö kõrval kureeris ta uue püsiekspositsiooni "Linn, mis kunagi valmis ei saa" valmimist. Selle ekspositsiooniga sai Tallinna Linnamuuseum esimese Eesti muuseumina nominendiks Euroopa Muuseumi Foorumi korraldatavas võistluses Euroopa parima muuseumi auhinnale. Koos püsinäitusega sai linnamuuseum Eesti esimese muuseumina ka muuseumikohviku. Tema juhtimise alla rajas Linnamuuseum ka 2009. aastal Lastemuuseum Miiamilla (algse nimega Miia-Milla-Manda Joyce Lankester Brisley lasteraamatu järgi) ning seati sisse 2010. aastal avatud bastioni käikude ning Kiek in de Köki uus ühine püsinäitus "Ajarännak. Tallinn 1219–2219". On olnud Eesti Fotokunstiühingu juhatuse esimees. 2008 – Tallinna teenetemärk 2011 – Valgetähe IV klassi teenetemärk 2013 – Tallinna raemedal Tema abikaasa Toomas Varrak on ajaloolane ja poliitikateadlane. Poeg Peeter Varrak on arhitekt. Tema hobiks on ratsutamine. "Maruta Varrak: poleks arvanud, et muuseumitöötaja saab auraha" Õhtuleht, 3. veebruar 2011 "Võib-olla oli ta kunagi rüütel" Õpetajate Leht, nr 15, 16. aprill 2004 Tallinna linnavalitsuse istuni protokoll, 2. veebruar 2005[alaline kõdulink] "Linlased leiavad aina sagedamini tee uue näo saanud muuseumi" Postimees, 21. märts 2007 "Tallinna linnamuuseumi direktoriks saab Kalmar Ulm" Delfi, 1. aprill 2013 "Kadriorus avab uksed lastemuuseum" Postimees, 23. september 2009 Margus Kruut: "Eesti sai metroo" Tehnikamaailm, 10. oktoober 2010 "Galerii: taasavati Kiek in de Kök ja bastionikäigud" Postimees, 24. märts 2010 Eesti riiklike teenetemärkide kavaleride andmebaas presidendi kantselei kodulehel (president.ee).
Metsiku külakool

Metsiku kool asutati 1863. aastal Metsiku vallas Koduvere külas. Õpetajaks sai Jädivere seminari lõpetanud kohalik elanik Kristjan Joosepi p Brinfeld, kelle mõisnik parun Uexküll-Gülgenbandt oli suunanud sinna õppima. Koolitöö kestis 15. oktoobrist kuni 15. aprillini viis päeva nädalas. Lastele õpetati lugemist, kirjutamist, rehkendamist, laulmist, geograafiat, usuõpetust ja hiljem vene keelt. K. Brinfeldt töötas koolis 1894. aastani. Vaid 1890–1891 asendas teda poeg Fritz (Friedrich), mil isa oli vene keele mitteoskamise pärast vallandatud, ent vallavalitsuse ettepanekul lubati tal siiski tööd jätkata. 1894. aastast kuni Metsiku vallakooli likvideerimiseni töötas seal koolmeistrina Jaan Piibemann, kes olevat olnud väga vali vene keele suhtes – kui mõni laps vene keelt ei olsanud, sai ta karistuseks pliidirõnga kaela. Väike vallakool ei suutnud talurahvale küllaldast haridust anda. 20. sajandi algul lõpetas rida vallakoole tegevuse, kui need liideti üheks Vihula ministeeriumikooliks. Artikkel põhineb üliõpilastööl: Riina Kolk "Haljala ümbruse külakoolide ajaloost XIX sajandil", Tallinn: TPedI, 1968; http://arhmus.tlu.ee/cgi-bin/epam?oid=116397
Kandle kool

Kandle kool oli kool Kandle vallas. Kandle vald sai koolimaja 1865. aastal. Esialgu paiknes kool Kandle mõisa külje all, aastal 1897 viidi kool üle Eisma ja Kandle vahelisse metsa. Kool alustas 36 õpilasega. Esimesel aastal oli koolmeistriks Villem Kruuberg, seejärel asus ametisse Juhan Eduard Ahlberg. Aastal 1880 õpetati koolis lugemist, etteütlust, rehkendamist, laulmist, usuõpetust, vene keelt, ajalugu ja geograafiat. Kooli protokolliraamatu 1893. aasta sissekandest nähtub, et Kandle oli üks väheseid koole, kus oli oma orel. Artikkel põhineb üliõpilastööl: Riina Kolk "Haljala ümbruse külakoolide ajaloost XIX sajandil", Tallinn: TPedI, 1968; http://arhmus.tlu.ee/cgi-bin/epam?oid=116397
Vihula kool

Vihula kool oli kool Vihula külas. Kooli on kooliaruannetes esmamainitud 1866. aastal. Maa ja materjali kooli jaoks andis mõisnik von Schubert, maja ehitas vald oma kuludega. Vihula külas asunud uus kool oli väike talumaja, kus lõuna pool oli õpetaja korter, vastas aga suurem klassiruum ahju ja oreliga. Esimeseks õpetajaks Vihula vallakoolis oli Aabram Vebermann, kes töötas seal 1868. aastani, mil ametisse asus Mart Mänd. Õpiti usuõpetust, lugemist, kirjutamist, rehkendamist, laulmist ja geograafiat. Mart Männi ajal hakati õpetama vene keelt. Mänd olevat laste kallal ohtrasti ihunuhtlust kasutanud, pannud lapsi põlvili ja silmili nurka maha. 1890. aastal valis vallavolikogu õpetajaks Eduard Langsepa, kes oli tubli õpetaja ja energiline seltskonnategelane. Ta asutas Vihulasse laulukoori, mis osales Tallinna laulupeol, organiseeris näiterühma, õpetas lastele viiulimängu ja organiseeris koolipidusid. 20. sajandi algul ühendati Vihula ja Metsiku vallakoolid Vihula ministeeriumikooliks. Artikkel põhineb üliõpilastööl: Riina Kolk "Haljala ümbruse külakoolide ajaloost XIX sajandil", Tallinn: TPedI, 1968; http://arhmus.tlu.ee/cgi-bin/epam?oid=116397
Selja kool

Selja kool asutati 1868. aastal. Esialgu töötati Selja mõisa peretoas, 1869.-1870. aasta vahetusel viidi see uude koolimajja Selja külas. Koolmeistrite tööd raskendas vilets majanduslik olukord, mistõttu nad vahetusid lühikese aja tagant. Selja koolis töötasid õpetajad Jaan Mänd, Paul Bergmann, Tõnis Peppik, Juhanes Pern, August Friedrich Raik, Aleksander Altmann ja Jüri Aunapu. Artikkel põhineb üliõpilastööl: Riina Kolk "Haljala ümbruse külakoolide ajaloost XIX sajandil", Tallinn: TPedI, 1968; http://arhmus.tlu.ee/cgi-bin/epam?oid=116397