laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Mihhail Trunin

Mihhail Trunin (vene keeles Михаил Владимирович Трунин; sündinud 1. augustil 1985) on Eesti kirjanduskriitik ja humanitaarteadlane, kelle erialaks on vene filoloogia ja humanitaarteaduste ajalugu. Ta lõpetas 2007. aastal Moskva Riikliku Ülikooli vene keele ja kirjanduse teadusosakonna. Aastatel 2007–2010 oli ta Moskva Riikliku Ülikooli vene kirjanduse õppetooli aspirant. 2011. aastast ta töötab Tallinna Ülikooli humanitaarteaduste instituudis teadurina. Ta on spetsialist Tartu-Moskva semiootikakoolkonna ajaloo alal. Ta sai doktorikraadi Moskva Riiklikus Ülikoolis 2010. aastal väitekirjaga "Mihhail Longinovi kirjanduslik reputatsioon 1850.–1870. aastatel ("Литературная репутация М.Н.Лонгинова: 1850-е - 1870-е годы") (juhendaja Aleksandr Iljušin). 2017 – Sirbi laureaat 2022 – Ants Orase nimelise kirjanduskriitika auhinna kandidaat 2024 – Jaan Kaplinski nimelise stipendiumi laureaat 2024 – Ajakirja Looming auhinna laureaat Трунин, М. В. "Литературная репутация М.Н. Лонгинова: 1850-е — 1870-е годы" (PDF). Larm, Pille-Riin (5. jaanuar 2018). "Sirbi laureaadid 2017 – Mihhail Trunin". Sirp. "Kriitikaauhinna kandidaadid 2022". Sirp. 2. detsember 2022. "Jaan Kaplinski stipendiumi pälvisid Beatrice Veidenberg ja Mihhail Trunin". err.ee. 19. jaanuar 2024. "Loomingu auhinnad 2023. aastal avaldatud tööde eest". looming.ee. 29. aprill 2024. CV ETISes Konto academia.edu portaalis Intervjuu Sirbile (11.11.22): Valle-Sten Maiste, Mihhail Trunin. Vene ühiskonna põhivektor on apaatia
Rauasulatuskoht

Rauasulatuskoht on koht, kus minevikus on sulatatud rauda. Eesti alal on rauasulatamise kohta andmeid 1. sajandist eKr (Tindimurru rauasulatuskoht) Jüri rauasulatuskoht Rae rauasulatuskoht Tindimurru rauasulatuskoht Uugla rauasulatuskoht Eesti entsüklopeedia. 8. köide: RAI–SUM. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 1995, lk 45.
Vahitorn (ajakiri)

Vahitorn on ajakiri, mida annavad välja Jehoova tunnistajad. Ajakiri ilmub 414 keeles üle kogu maailma. Igat Vahitorni numbrit trükitakse kokku üle 94 miljoni eksemplari. Charles Taze Russell hakkas ajakirja välja andma 1879. aastal. 2008. aastal jagati ajakiri kaheks väljaandeks: üks on mõeldud Jehoova tunnistajatele endile ja teine laiemale avalikkusele. Vahitorn Vahitorn 1/2020, pdf, jw.org "https://www.jw.org/et/jehoova-tunnistajad/tegevus/kirjastustegevus/vahitorn-%C3%A4rgake-ajakiri/". {{netiviide}}: välislink kohas |pealkiri= (juhend)
Port Moresby

Port Moresby (tok-pisini keeles Pot Mosbi või Mosbi) on Paapua Uus-Guinea pealinn. Linn moodustab ühtaegu omaette 1. järgu haldusüksuse (ringkond). Port Moresby asub Uus-Guinea saare kagurannikul Paapua lahe ääres. Linna asukoht oli juba enne eurooplaste saabumist tähtis kauplemiskoht. 20. veebruaril 1873 heiskas kapten John Moresby selles asulas Suurbritannia lipu ja kuulutas selle paiga Suurbritannia osaks. Ta nimetas selle oma isa, admirali Fairfax Moresby järgi. Eurooplaste tegelik kolonisatsioon algas kümmekond aastat hiljem. Asulast sai Briti Uus-Guinea pealinn. 1906 läks Briti Uus-Guinea Austraalia haldusse, 1918 lisandus sellele endine Saksa Uus-Guinea. Esimene lihapood ja esimene vürtspood avati 1909. Elekter saabus linna 1925 ja kanalisatsioon 1941. 1975. aastal sai ta iseseisvunud riigi pealinnaks. Port Moresby on üks kõige kiiremini kasvavaid linnu Australaasias. Aastas suureneb linna elanike arv kuni 4%. Näiteks 1980 oli linnas 120 tuhat ja 1990. aastal 195 tuhat elanikku. Linna teenindab Jacksoni lennujaam. See on Paapua Uus-Guinea suurim lennujaam. Lennuühendus on Paapua Uus-Guinea jaoks väga tähtis, sest raudtee riigis puudub ja maanteevõrk ei ole pidev. Seetõttu ei ole paljudesse asulatesse võimalik jõuda muul moel kui meritsi ja õhutsi. Jacksonist toimuvad regulaarlennud Brisbane'i, Cairnsi, Honiarasse, Hongkongi, Kuala Lumpurisse, Manilasse, Nadisse, Naritasse, Singapuri ja Sydneysse. Port Moresby sõpruslinnad on Jayapura (Indoneesia), Jinan (Hiina, alates 1988) ja Townsville (Austraalia, alates 1983). Linnas on väga kõrge kuritegevuse tase. Ajakiri Economist nimetas Port Moresby 2004 maailma kõige halvema elukvaliteediga pealinnaks. Linnas toimub väga palju vägistamisi, rööve ja mõrvu. Suurt osa linnast kontrollivad kuritegelikud jõugud. Töötus jääb 60% ja 90% vahele ning mõrvu toimub 3 korda sagedamini kui Moskvas ja 23 korda sagedamini kui Londonis. Port Moresby on sageli kaetud suitsulooriga. Seda tekitavad arvukad järelevalveta jäetud lõkked teede ääres ja jäätmaadel, mis vahel tulekahjudeks muutuvad. Tuletõrje nendega üldiselt ei tegele, kui just olulised hooned tuleohtu ei satu. Port Moresbys on lähisekvatoriaalne kliima. Aasta läbi on ühtlaselt palav, kuid eksisteerivad kuiv ja märg aastaaeg. Kõige kõrgem õhutemperatuur, 37 °C, on mõõdetud jaanuaris, kuid igas kuus on mõõdetud sooja üle 30 °C. Kõige madalam temperatuur on 18 °C, mis on mõõdetud aprillis ja juunis. Aasta keskmine sademete hulk on 1012 mm. Kõige sademerikkamad kuud on veebruar (198 mm) ja jaanuar (178 mm). Kõige sademevaesemad kuud on august (18 mm) ja september (25 mm).  Port Moresby – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Arheoloogiakeskus

MTÜ Arheoloogiakeskus on Eesti mittetulundusühing, mis tegeleb Eesti arheoloogiaga seotuga. MTÜ kanti Äriregistrisse 2002. MTÜ on korraldanud näitusi, loenguid, konverentse, avaldanud kirjandust. Eesti Arheoloogiaselts http://www.arheoloogia.ee/arheoloogiakeskus/ (vaadatud 11.06.2018) MTÜst arheoloogia.ee kodulehel
Tamroni reisifoto

Tamroni reisifoto on Eesti iga-aastane reisifotode võistlus. Konkurssi korraldatakse alates 2014. aastast. Konkursile oodatakse reisifotosid, milles on jäädvustatud eri paikade kultuuri ehedal ja puutumata kujul, portreteeritud huvitavaid inimesi või kujutatud hingematvalt kauneid maastikke. Esimesele, 2014. aasta konkursile, laekunud 945 tööd hindas kolmeliikmeline žürii koosseisus loodusfotograaf Sven Začek, portreefotograaf Renee Altrov ning loodusfoto- ja videograaf Toomas Ili. Sven Začek hindas ka järgmisel kahel konkursil. Veel on žürii töös osalenud fotokunstnik Gen Vagula, loodusfoto- ja videograaf Toomas Ili, reisiajakirjanik ja fotograaf Silvia Pärmann, makrofotograaf Urmas Tartes, loodusfotograaf Karl Adami ja veel mõned teised. Konkursile esitati 2015. aastal 1093 tööd, 2016. aastal 919, 2017. aastal 749 ja 2018. aastal laekus 671 tööd. Konkursil antakse välja kolm auhinda: I koht: 1000 euro väärtuses Tamroni fototehnikat Photopointist II koht: 750 euro väärtuses Tamroni fototehnikat Photopointist III koht: 500 euro väärtuses Tamroni fototehnikat Photopointist 2014 – Valdek Udris (foto "Gulmarg, Kashmir, India") 2015 – Valdek Udris (foto "Yuanyangi riisiterrassid, põlvkondade ja sajandite elustiil") 2016 – Rene Türk (foto "37.819332, -122.478243") 2017 – Peep Loorits (foto "Hommik") 2018 – Vyacheslav Biryukov (foto "Pikk teekond koju") Tamron Reisifoto 2018. snap.ee Tamroni Reisifoto konkursi esikolmik. snap.ee Tamroni Reisifoto 2015 esikolmik. snap.ee Tamron Reisifoto 2016. snap.ee Tamron Reisifoto 2017. snap.ee
British Wildlife Photography Awards

British Wildlife Photography Awards ('Briti metsiku looduse fotograafia auhind'), lühend BWPA, on iga-aastane loodusfotode võistlus Suurbritannias töötavatele fotograafidele. Asutatud 2009. aastal. Konkursist võivad osa kõik amatöör- ja professionaalsed fotograafid üle maailma, kes esitavad konkursile tööd, mis on tehtud Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigis, Mani saarel või Kanalisaartel. Võistluste peaauhinnaks on tiitel British Wildlife Photographer ('Briti metsiku looduse fotograaf'). Sellega kaasneb auhinnaraha 5000 £. Kategooriavõitjad saavad auhinnaks Canoni fototehnikat umbes 1000 £ väärtuses. Eraldi auhind on parimale videole. Noorfotograafidele on kaks eriauhinda: vanuserühmas 12–18 aastat ja vanuserühmas kuni 11 aastat. Konkursile esitatud töid hindab 11-liikmeline žürii, kelle seas loodusfotograafid Richard Shucksmith, Danny Green ja Jamie Hall, reisi- ja loodusfotograafid David Norton ja Steve Watkins, BBC Wildlife toimetaja Sheena Harvey ning bioloog ja fotograaf Vivtoria Hillman. 2009 – Ross Hoddinott 2010 – Steve Young 2011 – Richard Shucksmith 2012 – Matt Doggett 2015 – Barrie Williams 2016 – George Stoyle 2017 – Daniel Trim About the competition. bwpawards.org FAQ. bwpawards.org Prizes and awards. bwpawards.org Judges. bwpawards.org Koduleht Book. bwpawards.org British Wildlife Photography Awards ed 6 KK. apollo.ee
Victoria (võidujumalanna)

Victoria (eesti keeles 'võit' või 'võitjatar'[viide?]) oli vanarooma mütoloogias isikustatud tiivuline võidujumalanna, kes pärgas loorberitega peaasjalikult sõjakangelasi. Ta oli üheväärne vanakreeka jumalanna Nikega ning teda seostati rooma sõjajumalanna Bellonaga. Tema entiteeti kohandati sabiini maaharimisjumalanna Vacuna eeskujul ning talle pühendati tempel Palatinuse künkal. Mõnikord juurdlesid impeeriumi kodanikud ka jumalanna Vica Pota ja Victoria samasuse üle. Victoriat on sageli kirjeldatud Pallase ja Styxi tütrena ning Zeluse, Kratose ja Bia õena. Emb-kumb, Nike või Victoria, oli pärimustes Zeusi sõjavankri juhiks tolle võitluses Olümpose vastu. Erinevalt Nikest oli Victorial (ladina keeles 'võit') Rooma ühiskonnas kanda tähtis roll. Tema auks ehitati templeid. Kui keiser Flavius Gratianus Augustus lasi tema kuju 382. aastal likvideerida, tekitas see Roomas raevu. Jumalanna kultus levis eelkõige sõjast naasnud võidukate väepealike seas. Vastupidi Nikele, kes oli tuntud sportlike mängude edendajana, oli Victoria surmaülene võidusümbol, kes määras kindlaks poolte edu lahingus. Victoria kujutist kasutati laialdaselt Rooma müntidel, ehetel, kunstis ja arhitektuuris, tihti Rooma sõjakaariku kõrval või peal. Kvadriigal asetseb tema skulptuur Brandenburgi väraval Berliinis ja kaksikskulptuuridena "Il Vittoriano" külgtiibadel Roomas. Mõlemad rajati uusklassitsistlikus stiilis, mis taaselustas antiikseid eeskujusid uusajal: eriti Itaalia, Saksa ja Prantsuse kultuuriruumis ning kaugemalgi. Rooma ametlikus ikonograafias kujutati võitu esindavaid ning võitjateks kutsutavaid tiivulisi jumalannasid tihti paarikaupa. Kõrgkompositsioonina täitsid need sageli spandrillide tühimikke või muid arhitektuurilisi vahesid. Figuurid kujutasid endast pigem võiduvaimu kui jumalannat ennast. Nende kasutamine jätkus pärast kristluse vastuvõtmist Rooma impeeriumis. Nad tegid läbi aeglase metamorfoosi, muutudes ingliteks. See pani aluse keskaegsele glorifitseerivale inglikultusele. Tiivulise naise kujutisega fresko Pompeis Tiivulise naise kujutisega fresko Marcus Fabius Rufuse majas Pompeis Bareljeef, mis kujutab Marcus Aureliuse triumfikaarikut Traianuse samba reljeef Constantinus II aegne kuldmünt Galeazzo Mondella "Marss ja Victoria" (1504 või 1505) Antoon Claeissinsi maal "Marss saab võidu võhikluse üle" (1605) Philippe de Champagne'i maal "Victoria pärgab Louis XIII" (1635) Charles-Amédée-Philippe van Loo maali "Suure valitseja tõus Olümposele" järgi tehtud laemaaling Louvre'i palee sissekäigu portaali kaunistav reljeef René Rozeti kujundatud frontoon Arcelor Mittali hoonel Luxembourgis: Victoria pärgab Mercuriust Laurent Marqueste'i kujundatud Aleksander III silla dekoratiivskulptuur Pariisis Ladinakeelsest sõnast on tuletatud võidu tähendust enim romaani keeltes (erandiks on inglise keel, mille sõnavara põhineb osalt ladina terminoloogial ja prantsuse mõjutustel): itaalia – Vittoria galeegi – Vitoria portugali – Vitória katalaani – Victòria hispaania – Victoria rumeenia – Victorie prantsuse – Victoire inglise – Victory Nike Ingel
Matkule

Matkule on küla (vidējciems) Lätis Tukumsi piirkonnas, Matkule valla halduskeskus. Küla asub merepinnast 85 meetri kõrgusel, endisest piirkonnakeskusest Kandavast 18 ja Riiast 108 kilomeetri kaugusel. Matkules asuvad lisaks vallamajale veel kultuurimaja, postkontor ja raamatukogu. Matkule tekkis endisaegse Matkule mõisa (Matkuln) keskuse juurde. Nõukogude ajal oli küla kohaliku kolhoosi keskasulaks. Küla lähistel paikneb riikliku tähtsusega arheoloogiamälestis - Matkule ehk Buse linnamägi. Lisaks on muinsuskaitse all Matkule muinaskalmed ja hiiepaik Matkule Kirikumägi. Asulas on postkontor, raamatukogu ja põhikool. http://vietvardi.lgia.gov.lv/vv/to_www_obj.objekts?p_id=3325 Latvijas pagasti. Enciklopēdija. Rīga : A/S Preses nams. 2001—2002. ISBN 9984-00-412-0. Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija. Valsts aizsargājamo nekustamo kultūras pieminekļu saraksts
Harjumaa Keelpilliorkester

Harjumaa Keelpilliorkester on keelpilliorkester, mis ühendab Harjumaa muusikakoolides õppivaid noori keelpilliõpilasi ja nende õpetajaid. Orkester alustas tegevust 2003. aastal ja selle esimene dirigent oli Hando Põldmäe. Lisaks 2003. aastal alustanud põhikoosseisule tegutseb orkestri juures alates 2006. aastast ka ettevalmistuskoosseis. Põhikoosseisu dirigent on alates 2017. aastast Imre Rohuväli, ettevalmistusorkestrit juhatab Tekla Tappo. Orkester valmistab aastas ette neli kuni kuus kava. Orkester on peale Eesti esinenud Soomes, Rootsis, Poolas, Prantsusmaal, Austrias, Bulgaarias, Ungaris, Venemaal, Valgevenes ja Itaalias. Harjumaa Keelpilliorkester. Eesti Sümfooniaorkestrite Liidu veebisait. Harjumaa Keelpilliorkester osales edukalt rahvusvahelisel sümfooniaorkestrite festivalil. ERR uudised, 24.07.2016 Harjumaa Keelpilliorkester - 10, Harjumaa Noorte Puhkpilliorkester - 15. Maaleht, 12.04.2013 "Sümfooniaorkestrite Liit tunnustas Rasmus Puuri ja Tekla Tappot". Pealinn, 24.03.2018 Video YouTube'is: "Kitarrikontsert "Contcerto semplice" II ja III osa, Tõnu Kõrvits, HKO Video YouTube'is: Harjumaa Keelpilliorkestri sügiskontsert Keilas Video YouTube'is: Harjumaa Keelpilliorkestri 20. sünnipäevakontsert Viimsi Artiumis; 5. märts 2023 Galerii. "Noorte stuudios" esines Harjumaa Keelpilliorkester Harjumaa Keelpilliorkester Itaalias; Harju Elu, 2. august 2019 Harjumaa keelpillimängijad esinesid Austrias; Harju Elu, 20. september 2021 Muusikapäev keelpillimuusikaga; Raplamaa Sõnumid, nr. 40, 6. oktoober 2021 (DIGAR) Külaline. Harjumaa Keelpilliorkester andis välja plaadi nimega "Nostalgia"; Klassikaraadio, 2. juuli 2023 HKO hooaja lõpusirge; Harju Elu, 21. juuli 2023 Harjumaa Keelpilliorkester
Kuivajõe org

Kuivajõe org on org Harju maakonnas Kose vallas. Orus voolab Kuivajõgi. Orus esineb karstinähtusi (Kuivajõe karstiala). Orgu kaitstakse Kuivajõe sängi kaitseala piirides. Kuivajõe karstiala ja org Eesti looduse infosüsteemis (vaadatud 12.06.2018) Kuivajõe karstiala ja org Eesti looduse infosüsteemis
Võrgendikoi

Võrgendikoi (Yponomeuta) on võrgendikoilaste (Yponomeutidae) sugukonda kuuluv perekond pisiliblikaid. Perekonnas on kokku 76 liiki, neist Euroopas elab 10 ja Eestis 7. Võrgendikoid on väikesed mustatäpiliste eestiibadega liblikad. Nende röövikud teevad võrgendpesasid puudel ja põõsastel. Yponomeuta evonymellus – toominga-võrgendikoi Yponomeuta padellus – pihlaka-võrgendikoi (varasem nimetus viirpuu-võrgendikoi; toitub pihlakal, laukapuul, viirpuudel, toompihlakal, ka ploomipuudel) Yponomeuta malinellus – õunapuu-võrgendikoi Yponomeuta cagnagellus – kikkapuu-võrgendikoi Yponomeuta plumbellus (toitub kikkapuudel) Yponomeuta rorrella – paju-võrgendikoi (eriti hõbepajudel, leitud Eestis – eriti Tartus – alates 2008. aastast) Yponomeuta sedellus (toidutaimeks verev kukehari) Kaljo Voolma 2011. „Hermeliinliblikad” hõbepajul. Eesti Loodus 9. "FOTOD JA VIDEO | Nagu õudusunenäost: tuhanded röövikud mässisid Haabersti hekid oma võrku" Delfi, 8. juuni 2020 "VIDEO ⟩ Võrgendikoide niidivõrgustik mattis enda alla põõsa ja elektriposti" Lõuna-Eesti Postimees, 12. juuni 2020 "Lugeja küsib: kes on need õudsed Kadrioru puud looritanud vaglad?" ERR Novaator, 15. juuni 2022
Kalju Kukk

Kalju Kukk (2. august 1943 Pärnu – 13. juuni 2018 Järvakandi) oli eesti luterlik vaimulik. Ta on õppinud Pärnu 4. Keskkoolis, kuid lõpetas aastal 1963 Pärnu Kaugõppekeskkooli, samal aastal asus ta õppima Usuteaduse Instituuti, kuid ei lõpetanud seda. Kiriklikku teenimist alustas ta jutlustajana, olles ametis erinevates EELK kogudustes – 1964–1968 Paistus ning 1968–1974 Mehikoormas ja Piirissaarel. 12. novembril 1974 ordineeriti Kalju Kukk aseõpetajaks ning määrati teenima Jämaja ja Anseküla kogudusi Saaremaal, mida ta teenis aastatel 1974–1976. 1978. aasta alguses määrati ta Puhja koguduse õpetajaks. Selles ametis oli ta kuni 1991. aastani, hooldades aastast 1979 ka Rannu kogudust. Hiljem on Kalju Kukk teeninud erinevaid kogudusi Rapla piirkonnas (Rapla, Järvakandi, lisaks hooldanud Juuru, Tori ja Vändra kogudusi). 2012. aastal arvati Kalju Kukk emerituuri, kuid pärast sedagi on ta abistanud vaimulikke erinevate koguduste juures. Kalju Kukk pälvis 2018. aastal EELK aukirja. Tema vend Mihkel Kukk on Rapla Maarja-Magdaleena koguduse õpetaja, vend Joel on purjetaja, jääpurjetaja ja spordireporter. Kalju Kukk saadeti 19. juunil 2018 Rapla kirikust Rapla kalmistule. http://www.eestikirik.ee/eelk-tanab-10/
Paju-võrgendikoi

Paju-võrgendikoi (Yponomeuta rorrella) on võrgendikoi perekonda kuuluv liik pisiliblikaid. Eestis leitud alates 2008. aastast. 2011. aastal oli neid palju Tartus Emajõe-äärsetel hõbepajudel, sama kordus 2018. aastal. Kaljo Voolma 2011. „Hermeliinliblikad” hõbepajul. Eesti Loodus 9. Paju-võrgendikoi andmebaasis eElurikkus
Hilda Anso

Hilda Anso (ka Hilda Heister, Ari Anzo, Ary Anso, Ary von Heister; 17. mai 1901 Tindi talu, Sürgavere vald – 21. jaanuar 1973 Heilbronn, Saksamaa) oli eesti näitleja ja lavastaja. Ta alustas lavategevust 1921. aastal Estonias ja oli hiljem muuhulgas Berliini Saksa riigiteatri draamanäitleja. "Wilhelm Tell" (Estonia teater) – Berta von Bruneck "Lysistrata" (Estonia teater) 1930 "Misalliance" – Lina Szczepanowska 1939 "Kui tähtis on olla tõsine" (Frankfurt) – Miss Prism 1923 "Roheline Manuela" (saksa keeles "Die grüne Manuela – Ein Film aus dem Süden") – mustlanna Tonia Llorrente 1926 "Üleliigsed inimesed" (saksa keeles "Überflüssige Menschen") "Neetud talu"[viide?] "Toomas Nipernaadi"[viide?] Eerik Laidsaare "Uued tuuled" V. Kulki rekonstrueeritud "Pisuhänd" Patrick Hamiltoni "Gaasivalgus" Ta abiellus 1926. aastal Saksamaa suurima raadioajakirja Der Deutsche Rundfunk peatoimetaja (1924–1940) parun Hans Siebert von Heisteriga. Ta on maetud Heilbronni kalmistule Saksamaal. Eesti neiu tee filmile ja lavale., Sakala, nr. 85, 18 juuli 1929, lk. 3 TLÜAR väliseesti isikud: ANSO-HEISTER, HILDA http://isik.tlulib.ee/index.php?id=1941 Foto, Foto Rainer Kohlmayer: Oscar Wilde in Deutschland und Österreich, Tübingen 1996, lk. 349 https://www.imdb.com/name/nm0031765/
Nikolai Ipatjev

Nikolai Nikolajevitš Ipatjev (1869 – 20. aprill 1938 Praha) oli vene sõjaväelane (staabikapten), insener ja ühiskonnategelane. Tema majas Jekaterinburgis tapeti Nikolai II koos perekonnaga.
Volmari kirikumõis

Volmari kirikumõis ehk Valmiera kirikumõis (saksa keeles Pastorat Wolmar-Wolmarshof, varem Pastorat Wolmar, läti keeles Valmieras mācītājmuiža) oli kirikumõis Liivimaal Volmari kreisis Volmari kihelkonnas. Mõisakompleks asub tänapäeval Valmieras aadressil Raiņa iela 9. Pastoraadi rajamise aeg ei ole teada. Mõisa koosseisu kuulus Muižnieksi (Martinkaln) karjamõis, mis asus kahe kilomeetri kaugusel kirikumõisast loodes. Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal neli adramaad, sellele allus 103 mees- ja 128 naishinge. Aastal 1688 oli mõisa suurus 3 ja 3/4 adramaad, aastal 1734 oli adramaid 3 ja 5/8, aastal 1757 aga 4. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 3 ja 17/20, aastal 1881 kuulus mõisale aga 3 ja 24/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses. 1909. aastal oli pastoraadi suuruseks 1016 tiinu ehk 1110 hektarit (sellest moodustas mõisamaa 357, kvoodimaa 69 ja talumaa 590 tiinu). Maa väärtuseks arvestati 369 taalrit. Baltisches historisches Ortslexikon. Teil II. Lettland (Südlivland und Kurland). Köln-Wien: Böhlau Verlag, 1990, lk 715. Bienestamm, H. von. Geographischer Abriss der drei deutschen Ostsee-Provinzen Russlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: Deubner, 1826, lk 240. Materialien zu einer Geschichte der Landgüter Livlands, Heinrich von Hagemeister; lk. 120 Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 232. Richter, Adolf. Baltische Verkehrs- und Adressbücher. Bd I. Livland. Riga, 1909, veerg 395. Baltisches historisches Ortslexikon. Teil II. Lettland (Südlivland und Kurland). Köln-Wien: Böhlau Verlag, 1990. Lk 715.
Rassul Hamzatov

Rassul Hamzatovitš Hamzatov (avaari keeles ХӀамзатил Расул, IPA: [ħamzatil rasul]; vene keeles Расул Гамзатович Гамзатов Rasul Gamzatovitš Gamzatov; 8. september 1923 Tsada küla, Hunzahhi rajoon, Dagestan – 3. november 2003 Moskva) oli arvatavasti kõige kuulsam avaari keeles kirjutanud luuletaja. Tema luuletuste hulgas oli ka "Žuravali" (vene keeles «Журавли»), millest sai Nõukogude Liidus Jossif Kobzoni esituses tuntud laul Suurest Isamaasõjast. 2003 – Püha apostli Andreas Esmakutsutu orden (nr 10) Minu Dagestan [jutustus]. Vene keelest tõlkinud M. Maksing, värsid tõlkinud Kalju Kangur. Tallinn : Eesti Raamat, 1975. 440 lk.
1090

1090. aasta Sajandid: 10. sajand - 11. sajand - 12. sajand Aastakümned: 1040. aastad 1050. aastad 1060. aastad 1070. aastad 1080. aastad - 1090. aastad - 1100. aastad 1110. aastad 1120. aastad 1130. aastad 1240. aastad Aastad: 1085 1086 1087 1088 1089 - 1090 - 1091 1092 1093 1094 1095 ... ... ...
Litóchoro

Litóchoro (kreeka keeles Λιτόχωρο), ka Jumalate linn, on Kreeka väikelinn Olümpose mäejalamil Kesk-Makedoonia piirkonnas. See paikneb 7 kilomeetri kaugusel Therme lahe rannast, kus asub linna raudteejaam ja mida läbib kiirtee, mis suundub 414 km kaugusele Ateenasse. Linnast jääb 22 km Katerínini, 58 km Lárisani ja 90 km Thessaloníkini. Asulat märkis kirjalikult teadaolevalt esimesena püha Dionysius (kreeka keeles Άγιος Διονύσιος), kes külastas mäejalamit 16. sajandil. Linnast algavad peaaegu kõik matkarajad Olümposele. Plaka Dion  Litóchoro – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis