laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Oleri mõis

Oleri mõis (saksa keeles Ohlershof, läti keeles Oleru muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Lõuna-Ruhja kihelkonnas. Tänapäevase haldusjaotuse järgi asub see Lätis Valmiera piirkonnas Jeri vallas. Nii Oleri mõisakompleks kui ka sealsed seinamaalingud on muinsusmälestistena regionaalse kaitse all. Wilhelm Fürstenberg andis 1558. aastal selle mõisa alad 1500 marga eest Johann Schungeli valdusse. Zygmunt III Waza doneeris mõisa 1598. aastal Andreas Concreorile ja selle kasupojale Theodor Buttlerile. Rootsi ajal andis kuningas Gustav Adolf mõisa Endzele mõisa lisana Michael Engelhardi valdusse. Edaspidi kuulus mõis valdavalt sellele suguvõsale. 1805. aastal pantis Wilhelm von Engelhard mõisa 40 000 taalri eest Heinrich August von Bockile. See loovutas mõisa 1807. aastal Franz Georg von Oettingenile, kes tasus selle eest 40 000 taalrit ja 2040 paberrubla. Ent 1808. aastal sai Wilhelm mõisa tagasi. 1812. aastal müüs ta mõisa 40 000 taalri ja 6748 paberrubla eest Ludwig Eberhard von Neuendahlile. 1818. aastal müüs too mõisa 53 000 rubla eest oma naisele Johanna Barbara von Neuendahlile; see müüs aga mõisa selsamal aastal Anton Johann von Engelhardile, kes tasus selle eest 50 000 hõberubla ja 5539 paberrubla. Too pantis 1836. aastal mõisa 36 500 hõberubla eest Carl Theodor von Krüdenerile. 1864. aastal ostis Woldemar Gustav Krüdener Oleri ja Endzele mõisa 60 000 hõberubla eest ülejäänud pärijatelt välja. 1879. aastal ostis tema vend Woldemar Krüdener mõisa temalt 142 850 hõberubla eest ära. Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal neli adramaad, sellele allus 156 mees- ja 132 naishinge. Aastal 1688 oli mõisa suurus 3 ja 3/4 adramaad, nõnda ka aastal 1734. Aastal 1757 oli mõisa suurus neli adramaad, aga aastal 1823 oli see 5 ja 3/10 adramaad. Ka aastal 1832 oli mõisal adramaid 5 ja 3/10, aastal 1881 aga 5 ja 43/80, lisaks allus mõisale 5 ja 24/80 adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses. Aastal 1816 kuulus mõisale kaks karjamõisa: Brenz ja Ehrmek. Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija. Valsts aizsargājamo nekustamo kultūras pieminekļu saraksts, vaadatud 19.01 2024] Materialien zu einer Geschichte der Landgüter Livlands, Heinrich von Hagemeister; lk. 124-125 Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 193-194. Bienestamm, H. von. Geographischer Abriss der drei deutschen Ostsee-Provinzen Russlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: Deubner, 1826, lk 243. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 122. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 191. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 124-125 [1].
Nurmi mõis

Nurmi mõis (saksa keeles Nurmis, läti keeles Nurmu muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Lõuna-Ruhja kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub see Lätis Valmiera piirkonnas Naukšēni vallas Nurmis. Selle varem Dietrich Beckerile kuulunud mõisa läänistas Stefan Batory aastal 1585 Baltasar Schnellile. Too sai aastal 1593 Zygmunt III Wazalt loa müüa mõis Rupert Hummelile. Rootsi ajal andis Gustav Adolf mõisa aastal 1630 Wilhelm Lußile. Mõisa omanikeks said aastal 1646 tema lesk Sophie ja pojad Magnus Wilhelm, Franz Otto Reinhold ning George Christopher. Rootsi kuninganna Kristiina konfiskeeris Normi aastal 1649, ent see tagastati vendade ühiseks valduseks aastal 1682. Edasi päris mõisa Franz Heinrich Löwis, kes pärandas selle oma pojale Heinrich Johannile, kellele kuulus ka Pantene mõis. Aastal 1803 ostis mõisa teistelt pärijatelt 20 000 hõberubla eest välja Alexander von Löwis. Aastal 1846 said mõisa omanikeks tema onud Arthur ja Alexander Freymann, aastal 1854 sai Arthur aga 26 000 rubla eest mõisa ainuomanikuks. Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 7 ja 5/8 adramaad, sellele allus 107 mees- ning 108 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus neli adramaad, aastal 1688 aga 6 ja 1/2 adramaad. Aastal 1734 oli adramaid 5 ja 5/8, aastal 1757 aga 7 ja 1/8. Aastal 1823 oli mõisa suurus 4 ja 19/20 adramaad. Ka aastal 1832 oli mõisal adramaid 4 ja 19/20, aastal 1881 aga kolm, lisaks allus mõisale 4 ja 75/80 adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses. Aastal 1816 kuulus mõisale kaks karjamõisa: Jehze ja Reschel. Materialien zu einer Geschichte der Landgüter Livlands, Heinrich von Hagemeister; lk. 129 Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 201. Bienestamm, H. von. Geographischer Abriss der drei deutschen Ostsee-Provinzen Russlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: Deubner, 1826, lk 243. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 122. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 191. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 129 [1].
Tēdiņi mõis

Tēdiņi mõis (saksa keeles Rujenbach, läti keeles Tēdiņu muiža) oli rüütlimõis, hiljem Naukšēni kõrvalmõis Liivimaal Volmari kreisis Lõuna-Ruhja kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub see Lätis Valmiera piirkonnas Naukšēni vallas. Mõis oli koos Paipe mõisaga Holstferide suguvõsa valduseks. Johann von Holstferi tütar, kes mõisa päris, abiellus Tödwenite suguvõsasse ja pärandas mõisa oma pojale Leonhard von Tödwenile. Aastal 1755 müüs Leonhardi järeltulija Barbara Sophie Schreiterfeld mõisad 8000 taalri eest Joachim Johann von Sieversile. Too loovutas mõisa aastal 1767 Wilhelm Grotele. Aastal 1781 kuulusid mõlemad mõisad Carl von Steinile. Aastal 1828 läksid mõisad 8525 hõberubla eest Friedrich von Grote valdusse, hiljem aga sama summa eest Carl Johann von Engelhardti omandisse. Sellest ajast peale loetakse mõisa Naukšēni kõrvalmõisaks. Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal3 ja 1/4 adramaad, sellele allus 45 mees- ning 46 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus (koos Paipe mõisaga) neli adramaad, aastal 1688 aga 5 ja 7/8 adramaad. Aastal 1734 oli mõisadel adramaid 4 ja 3/4, aastal 1757 aga 6 ja 3/8. Aastal 1823 oli mõisade suurus4 ja 1/5 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 2 ja 3/10, aastal 1881 aga 1 ja 7/80, lisaks allus mõisale 2 ja 37/80 adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses. Materialien zu einer Geschichte der Landgüter Livlands, Heinrich von Hagemeister; lk. 132 Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 196-197. Bienestamm, H. von. Geographischer Abriss der drei deutschen Ostsee-Provinzen Russlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: Deubner, 1826, lk 243. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 122. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 191. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 132 [1].
Eriņi mõis

Eriņi mõis (saksa keeles Heringshof, läti keeles Eriņu muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Lõuna-Ruhja kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub see Lätis Valmiera piirkonnas Ķoņi vallas Eriņis. Mõisa häärber koos sealse vestibüüli trepikäsipuuga on muinsusmälestisena regionaalse kaitse all. Looduskaitse all on mõisa pargis kasvavatest puudest arukask kõrgusega 20 ja ümbermõõduga 3,41 meetrit, tamm ümbermõõduga 4,68 meetrit ja vaher kõrgusega 15 ning ümbermõõduga 4,71 meetrit, lisaks veel Eriņi mõisa tamm ümbermõõduga 4,01 meetrit. Mõis koosnes erinevatest maatükkidest. Eriņi 4 ja 1/2 adramaad andis Jan Hieronimowicz Chodkiewicz Johann Heringi valdusse. 1599. aastal sai mõisa omanikuks tema lesk, kes abiellus George Vietinghofiga. 1671. aastal ostis selle koos Streidase ja Mišleri mõisaga 12 000 taalri eest Anna Sophie Catharina von Haudring. 1781. aastal läks see koos Streidase mõisa ja Mišleri mõisaga Adam Heinrich von Grote valdusse. Hiljem olid sellel ühised omanikud Naukšēni mõisaga, kuni Friedrich von Grote 1880. aastal mõisa oma tütrele Isabella von Grotele kinkis. Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal koos Hessenhofi kõrvalmõisaga 4 ja 5/8 adramaad, sellele allus 98 mees- ja 130 naishinge. 1641. aastal oli nende mõisate suurus 1/8 adramaad, 1688. aastal aga viis adramaad. 1734. aastal oli adramaid 2 ja 5/8, 1757. aastal aga 4 ja 5/8. 1823. aastal oli mõisa suurus neli adramaad. Ka 1832. aastal oli mõisatel adramaid neli, 1881. aastal aga 2 ja 31/80, lisaks allus neile 4 ja 43/80 adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses. 1816. aastal kuulus mõisale üks karjamõis: Tschakkan. Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija. Valsts aizsargājamo nekustamo kultūras pieminekļu saraksts, vaadatud 14.11 2024 Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS Materialien zu einer Geschichte der Landgüter Livlands, Heinrich von Hagemeister; lk. 125-126 Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 195-196. Bienestamm, H. von. Geographischer Abriss der drei deutschen Ostsee-Provinzen Russlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: Deubner, 1826, lk 242. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 122. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 191. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 125 [1].
Virķēne mõis

Virķēne mõis, ka Virķēni mõis (saksa keeles Würken, läti keeles Virķēnu muiža) oli rüütlimõis (fideikomiss) Liivimaal Volmari kreisis Lõuna-Ruhja kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub see Lätis Valmiera piirkonnas Vilpulka vallas Virķēnis. Mõisa juures kasvav Virķēni mõisa tamm on looduskaitse all. Hilisema Virķēne ja Endzele mõisa ala koosneb Orboteni nime kandnud ning Johann Ruischile ja hiljem Johann Bolkenile kuulunud 1 ja 1/2 adramaa suurustest aladest, mille läänistas Wolter von Plettenberg 1520. aastal Ruddelinile. Teise osa moodustas poole adramaa suurune Hermann Stenhusile ja hiljem Remmert von Rönnenile kuulunud valdus. Need alad läksid 1599. aastaks Nikolaus Ruddelini ja Margaretha Akeni valdusse. Rootsi ajal andis kuningas Gustav Adolf mõisa Michael Engelhardi valdusse. Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 4 ja 5/8 adramaad, sellele allus 154 mees- ja 170 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus 2 ja 3/4 adramaad, aastal 1688 aga 4 ja 1/4 adramaad. Aastal 1734 oli adramaid 3 ja 1/4, aastal 1757 aga 4 ja 5/8. Aastal 1823 oli mõisa suurus 5 ja 11/20 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 5 ja 13/20, aastal 1881 aga 4 ja 11/80, lisaks allus mõisale 7 ja 9/80 adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses. 1816. aastal kuulus mõisale üks karjamõis: Johannenhof. Fideikomiss Baltisches historisches Ortslexikon. Teil II. Lettland (Südlivland und Kurland). − Quellen und Studien zur baltischen Geschichte. Köln-Wien: Böhlau Verlag, 1990, lk 718. Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS Materialien zu einer Geschichte der Landgüter Livlands, Heinrich von Hagemeister; lk. 130 Bienestamm, H. von. Geographischer Abriss der drei deutschen Ostsee-Provinzen Russlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: Deubner, 1826, lk 243. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 122. Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 191. Baltisches historisches Ortslexikon. Teil II. Lettland (Südlivland und Kurland). − Quellen und Studien zur baltischen Geschichte. Köln-Wien: Böhlau Verlag, 1990. Lk 718. Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 129-130 [1].
Francisco Franco y Martínez-Bordiú

Francisco Franco y Martínez-Bordiú (sündinud 9. detsembril 1954 El Pardo palees) on Hispaania grand, II Meirási isand ja XI Villaverde markii. Tema vanemad olid X Villaverde markii Cristóbal Martínez-Bordiú (1922–1998) ja I Franco hertsoginna Carmen Franco y Polo (1926–2017).
Jaunmuiža mõis

Jaunmuiža mõis (saksa keeles Radenhof-Neuhof, varem Neuhof, läti keeles Jaunmuiža) oli riigimõis Liivimaal Volmari kreisis Põhja-Ruhja kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub see Lätis Valmiera piirkonnas Vilpulka vallas Lodes Jaunāmuiža külas. Jaunmuiža oli 1826. aastal Jurata karjamõis. 1909. aastal loeti valdust iseseisvaks riigimõisaks. Baltisches historisches Ortslexikon. Teil II. Lettland (Südlivland und Kurland). − Quellen und Studien zur baltischen Geschichte. Köln-Wien: Böhlau Verlag, 1990, lk 492. Baltisches historisches Ortslexikon. Teil II. Lettland (Südlivland und Kurland). − Quellen und Studien zur baltischen Geschichte. Köln-Wien: Böhlau Verlag, 1990. Lk 492.
Lõuna-Ruhja kirikumõis

Lõuna-Ruhja kirikumõis ehk Dienvidrūjiena kirikumõis, varem Ruhja ehk Rūjiena kirikumõis (saksa keeles Pastorat Süd-Rujen, varem Pastorat Rujen, läti keeles Dienvidrūjienas mācītājmuiža, varem Rūjienas mācītājmuiža) oli kirikumõis Liivimaal Volmari kreisis Lõuna-Ruhja kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub see Lätis Valmiera piirkonnas Rūjienas. Baltisches historisches Ortslexikon. Teil II. Lettland (Südlivland und Kurland). − Quellen und Studien zur baltischen Geschichte. Köln-Wien: Böhlau Verlag, 1990. Lk 528.
Põhja-Ruhja kirikumõis

Põhja-Ruhja kirikumõis ehk Ziemeļrūjiena kirikumõis (saksa keeles Pastorat Nord-Rujen, läti keeles Ziemeļrūjienas mācītājmuiža) oli kirikumõis Liivimaal Volmari kreisis Põhja-Ruhja kihelkonnas. Baltisches historisches Ortslexikon. Teil II. Lettland (Südlivland und Kurland). − Quellen und Studien zur baltischen Geschichte. Köln-Wien: Böhlau Verlag, 1990. Lk 528.
Augusta Carolina

"Augusta Carolina" on Gert Helbemäe 1942. aastal valminud ajalooline näidend neljas vaatuses, mis käsitleb aastatel 1787–1798 Koluvere piiskopilinnuses aset leidnud sündmusi. Näidend on ümber töötatud samanimelisest kuuldemängust, mis võitis 1939. a. Riigi Ringhäälingu kuuldemängude võistlusel kolmanda koha. Peategelane on Braunschweig-Wolfenbütteli printsess Auguste Karoline, kes on 17-aastaselt abiellunud Württembergi printsiga. Prints asub Soome asehaldurina Katariina Suure teenistusse. Printsessi edasine abielu areneb teravate konfliktideni oma mehega ning Katariina Suur saadab õnnetu printsessi kuni ametliku lahutuseni Eestisse Koluvere piiskopilinnusesse. Printsessi saabumisega Koluvere lossi näidend algabki. Prints oma lastega lahkub Venemaalt. Eemal kodust ja palavast armastatud lastest, ootab printsess Koluveres peaaegu kaks aastat otsust, mis teda lossi müüride vahelt vabastaks, olles samal ajal täiesti omapärase lossivalitseja meelevallas. 1788. aastal sureb printsess väga salapärastel asjaoludel ja maetakse Kullamaa kirikusse, ilma et lossi müüride vahel toimunud tragöödiat kunagi oleks suudetud täielikult selgitada. Selline on näidendi ajalooline tagapõhi. Sisulise ülesehituse huvides ei ole autor ajaloolistest tõsiasjadest täielikult kinni pidanud, vaid on andnud ruumi oma fantaasiale ja julgetele oletustele. ""Augusta Carolina"". Eesti Sõna. 25.02.1943. Nr 45, lk 4. Vaadatud 30.12.2017.[alaline kõdulink]
Heeros

Heeros oli vanakreeka mütoloogias Olümpose panteoni jumala ja inimese suhtest sündinud pooljumal. Heerostena austati hõimude esiisasid, linnade ja riikide rajajaid. Tuntumad heerosed on Herakles, Kastor ja Polydeukes, Peleus, Pelops, Kadmos, Achilleus, Aineias, Sarpedon ja Theseus, roomlased lisasid Romuluse ja Remuse. Ülekantud tähenduse nimetatakse heeroseks kangelast, sangarit.
Akani järv

Akani järv (jaapani 阿寒湖 Akan-ko) on järv Hokkaidō saare idaosas Jaapanis. See tekkis umbes 6000 aastat tagasi vulkaanilise tegevuse käigus. Järv asub 420 m kõrgusel merepinnast ja selle pindala on 13 km². Akani järv jääb Akani Mashu rahvuspargi piiridesse. Akani järves on järvepalle. Järves elab mitmeid kalaliike, nende seas karpkala, koger, taimen, nerka ja jõe-väikesuutint. Järve külastab umbes 1,5 miljonit turisti aastas.
Stakliškės

Stakliškės on küla (endine alev ja linn) Leedus Prienai rajoonis, Stakliškėse valla keskus. Külas on keskkool, postkontor, raamatukogu ja kultuurimaja. Külas tegutseb vabrik, kus valmistatakse mõdu, ka asuvad asula lähistel mineraalveeallikad. Vaatamisväärsusteks on aastal 1776 valminud katoliku kirik, selle väravad ja kabel. Küla on esimest korda kirjalikult mainitud aastal 1375 (Staghelisken), järgmisel korral aga aastal 1385 (Stakelisken). See tekitab küsimuse asula nime päritolust, sest tüvi staklės, mis tähendab masinat, on küll võimalik nime allikas, ent isikunimedele omane järelliide -iškės muudab taolise nime päritolu kahtlaseks ja ühtki taolise nime kandjat pole ka teada. Võimalik variant on veel see, et tegemist on lühema nimekujuga kas Stanislovasest või Eustachijusest, sest neid nimesid lühendati hiljem sageli Stakaseks või Stachaseks. Kuigi taoliste kristlike nimede esinemine selles piirkonnas tollel ajaperioodil on vähetõenäoline, on see siiski võimalik. XV sajandil rajati küla juurde mõis. Aastal 1513 sai asula alevi staatuse. Aastal 1549 sai selle omanikuks Barbara Radziwiłłówna. Aastal 1586 rajati alevisse esimene kirik. Aastal 1792 andis Stanisław II asulale linnaõigused, ent see kaotas need pärast Poola jagamist, mil asula läks kindral Muravjovi valdusse. XVIII sajandil avasid Pacid sealse allika juures soolatööstuse. Aastal 1791 uuris selle allika vett professor Stanisław Bonifacy Jundziłł. Aastal 1847 avati allika juures väike kuurort, kus aastal 1853 käis tervist parandamas 200 inimest. See ei suutnud siiski populaarsuselt võistelda Birštonasega ja kui aastal 1857 tulekahjus kuurordi hooned hävisid, siis seda enam ei taastatud. Tsaariajal kasutati alevi kohta vene keeles nimekuju Стоклишки. Aastal 1889 avati sealne õllevabrik, kus tänapäeval toodetakse mõdu. Pärast Leedu iseseisvumist kasutati ametlikult nimekuju Stakliškis. Nõukogude ajal kaotas asula alevi staatuse ja muudeti kohaliku kolhoosi keskasulaks. Sealse õllevabriku direktori Aleksandras Sinkevičiause (1908–1989) initsiatiivil hakati vabrikus aastal 1959 tootma ka mõdu. Aastal 1968 liideti Stakliškėsega Stakliškės I ja Stakliškės II külad. Stakliškėse kirik Koolimaja Vabrik, kus valmistatakse mõdu Eleonora Kaminskaitė – leedu sõudja Liudas Gira – leedu luuletaja [1] Lietuvos valdovai (XIII–XVIII a.). Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, Vilnius, 2004. 123 lk. Prienų rajono savivaldybė[alaline kõdulink] Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона, Т. 31А (62) : Статика — Судоустройство. С.-Петербургъ, 1901., 680 lk. Küla koduleht Stakliškės Poola geograafilises sõnastikus Küla portaalis vietoves.Lt
Sadakazu Fujii

Sadakazu Fujii (jaapani keeles 藤井貞和 Fujii Sadakazu; sündinud 27. aprillil 1942 Tōkyōs) on jaapani kirjandusteadlane ja luuletaja. Fujii on tuntud kui Genji monogatari uurija. Ta on uurinud ka tänapäeva jaapani luulet, ainu ja Ryūkyū keeli ja kirjandust. 2010. aastal pälvis ta Jun Takami auhinna. "Titt maksab kätte" (あかちゃんの復しゅう Akachan no fukushū), tõlkinud Lauri Kitsnik. Koma, 2010. https://researchmap.jp/fujii_sadakazu/
Bruno Streckenbach

Bruno Heinrich Hugo Streckenbach (7. veebruar 1902 Hamburg – 28. oktoober 1977 Hamburg) oli Relva-SS-i SS-Gruppenführer. Ta oli 13. aprillist 1944 kuni maini 1945 19. Relvagrenaderide SS-diviisi ülem. Ta lõpetas aastal 1919 gümnaasiumi. Ta kuulus 1. oktoobrist 1930 Natsionaalsotsialistliku Saksa Töölispartei ridadesse, detsembrist 1930 kuulus ta SA ridadesse ja 1. septembrist 1931 kuulus ta SS-i. 13. aprillist 1944 kuni maini 1945 oli ta 19. Relvagrenaderide SS-diviisi ülem.
Andrus Siimon

Andrus Siimon (sündinud 16. juunil 1965) on eesti koorijuht. Ta alustas muusikaõpinguid Kingissepa Lastemuusikakoolis, kus ta õppis akordioni, lõpetas 1980. aastal. 1989. aastal lõpetas ta Tallinna Pedagoogilise Instituudi kultuurhariduse teaduskonna koorijuhtimise eriala Ants Sootsi õpilasena. 1996. aastal lõpetas Eesti Muusikaakadeemia koorijuhtimise eriala Jüri Rendi klassi. 1991. aastast on ta olnud Eesti Rahvusmeeskoori laulja ja koormeister. Ta on Eesti Teaduste Akadeemia Meeskoori, Virumaa Noorte Meeskoori ja Eesti Koorijuhtide Naiskoori peadirigent. 2006. aastast on ta Eesti Teaduste Akadeemia Naiskoori peadirigent. Ta on Georg Otsa nimelise Tallinna Muusikakooli kooridirigeerimise õpetaja. Ta on dirigeerinud X noorte laulupeol ja XXV üldlaulupeol. Ta on Eesti Naislaulu Seltsi juhatuse liige. 2003. aastast elab ta Raasikul. 2006 Eesti Kultuurkapitali rahvakultuuri sihtkapitali aastapreemia (Virumaa Noorte Meeskoori muusikalise arendamise eest) 2011 Eesti Kooriühingu aasta dirigent 2011 Arvo Ratassepa mälestusauhind "Kuressaare Muusikakool. Lennud läbi aegade". Originaali arhiivikoopia seisuga 11. veebruar 2021. Vaadatud 30. detsembril 2017. Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lõpetajad Eesti Teaduste Akadeemia Naiskoor. Dirigendid "Georg Otsa nimeline Tallinna Muusikakool. Kooridirigeerimise õpetajad". Originaali arhiivikoopia seisuga 22. detsember 2017. Vaadatud 30. detsembril 2017. Inforegister. Andrus Siimon[alaline kõdulink] Gertrud Kaljuvee. Dirigent Andrus Siimon Raasikult hindab rahulikku kodukohta. Sõnumitooja, 15. jaanuar 2013
Šilavotase vald

Šilavotase vald (leedu keeles Šilavoto seniūnija) on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Prienai rajooni territooriumil. Valla pindala on 97 km². 2011. aasta seisuga elas seal 1736 inimest. Valla keskus on Šilavotase küla, vallamaja asub aadressil Radušio g. 11. Vallavanem on Neringa Pikčilingienė. Lisaks küladele asub vallas ka Liepalotase huutor, kus aastal 2011 elanikke ei olnud. Šilavoto seniūnija[alaline kõdulink]. Prienų rajono savivaldybė, vaadatud 30.12.2017. 2011 m. surašymas. Lietuvos statistikos departamentas, vaadatud 30.12.2017.
Šilavotas

Šilavotas on küla Leedus Prienai rajoonis, Šilavotase valla keskus. Asula asub samanimelises servamoodustiste vööndis, merepinnast 110-125 meetri kõrgusel. Külas on põhikool, postkontor ja raamatukogu. Vaatamisväärsuseks on aastal 1902 valminud katoliku kirik. Aastal 1806 püstitati Šilavotase kohale puidust kabel, mille juurde XIX sajandi algusaastatel kujunes ka küla. Aastal 1895 moodustati sealne kihelkond. Aastail 1945-1947 küüditati 80 sealset elanikku. Nõukogude ajal oli Šilavotas kohaliku kolhoosi keskasulaks. [1] Prienų rajono savivaldybė[alaline kõdulink] Küla portaalis vietoves.Lt
Lapsnäitleja

Lapsnäitlejaks nimetatakse last, kes tegeleb näitlemisega teatris, filmis või televisioonis. Täiskasvanut, kes on lapsena olnud näitleja, nimetatakse endiseks lapsnäitlejaks. Osa lapsnäitlejaid on kogenud täiskasvanuna raskusi näitlejakarjääri jätkamisel või üldisemalt elus, sellised näited on Lindsay Lohan ja Macaulay Culkin. Teised on hilisemas elus jätkuvalt olnud edukad näitlemises või muudel elualadel, näiteks Daniel Radcliffe, Shirley Temple.  Lapsnäitleja – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis