Sünoptilised evangeeliumid

Sünoptilisteks evangeeliumideks nimetatakse Uue Testamendi kolme esimest evangeeliumit – Matteuse, Markuse ja Luuka evangeeliumit –, kuna nende sisud langevad paljuski kokku. Evangeeliumide sarnasus tuleb hästi esile, kui nimetatud tekste kõrvuti lugeda. Sõna ”sünoptiline” põhineb kreeka keele sõnal σύνοψις, synopsis, mis tõlkes tähendab “koos vaatlemist”. Matteuse, Markuse ja Luuka evangeeliumides räägitakse sageli samadest sündmustest ühesuguses järjekorras, kasutades selleks kattuvaid sõnu, üsna sageli aga lausa identseid lauseid. Nii võib evangeeliume võrreldes näha, et Markuse evangeeliumi 666 salmist on üle 600 leitavad ka Matteuse evangeeliumis. Luuka evangeeliumis on sarnaseid või sõna-sõnalt Markuse evangeeliumiga kokkulangevaid salme ligi 350. Lisaks võib leida ühesuguseid kirjakohti ka Matteuse ja Luuka evangeeliumide vahel (pea 200 ühist salmi), mis Markuse evangeeliumis puuduvad. Perikoopide kokkulangevust seletatakse kirjanduslike sõltuvussuhete teooriate kaudu. Tänapäeval on kõige rohkem tunnustust leidnud kahe allika teooria, mille järgi on Markuse evangeelium vanim. Nii Luuka kui ka Matteuse evangeeliumi aluseks on selle teooria kohaselt võetud Markuse evangeelium ja veel lisaks kaduma läinud Jeesuse ütluste allikas ehk Q-allikas. Samuti on mõlemal evangelistil olnud kasutada veel oma eriallikas. Sünoptilised evangeeliumid on laias laastus ühepikkused. Need on kirjutatud 1. sajandi jooksul antiikaja kreeka ühiskeeles koinees. Kuna sünoptilised evangeeliumid esindavad antiikbiograafia žanrit, siis erinevad nad oluliselt mittekanoonilistest allikatest, näiteks Tooma ja Maarja evangeeliumist. Kolme evangeeliumi sarnasust nimetatakse kolmiktraditsiooniks. Neljas evangeelium, Johannese evangeelium, erineb sünoptilistest evangeeliumidest suurel määral, seda nii sisult kui ka perikoopide järjestuselt. Perikoopide võrdlemisel kolme evangeeliumi vahel tuleb esile salmide suur sarnasus, seda nii sisu kui ka järjestuse osas. Paljud kirjakohad on olemas kõigis sünoptilistes evangeeliumides, kuid üsna sage on ka olukord, kus ühest sündmusest räägib mitte kolm, vaid kaks evangeeliumi (nt: Matteuse ja Luuka evangeeliumid). Samuti on mitmeid tegevusliine, mida on kirjeldanud ainult üks evangelist. Kolmiktraditsiooniks nimetatakse kõigi kolme sünoptilise evangeeliumi kirjakohtade kokkulangemist, kaksiktraditsiooniks siis vastavalt kahe evangeeliumi. Lisaks sõnasõnalisele kattuvusele on kolmiktraditsiooni teooria teiseks lähtekohaks kolmes evangeeliumis ülestähendatud sündmuste samasugune järjestus, seda isegi siis, kui selleks ei näi olevat selget kronoloogilist või ajaloolist põhjust. Eelkõige on see jälgitav sündmuste juures, mis on ära toodud kõigis kolmes evangeeliumis. Sündmused, millest räägivad vaid kaks evangeeliumi, on omavahel lõdvemalt seotud ja perikoopide järjekord võib evangeeliumide sees erinev olla. Teksti kuulumine kolmik- või kaksiktraditsiooni alla pole alati üheselt mõistetav, pigem sõltub see uurimisele seatud nõuetest ja sellest, kuivõrd oluliseks peetakse sarnasuse astet tekstide analüüsil. Näiteks Matteuse ja Markuse evangeeliumis on lugu Jeesusest ja viljatust viigipuust (Mt 21:18–22; Mk 11:12–24), mis mõlemad räägivad selgelt ühest ja samast situatsioonist, kus Jeesus neab vilju mittekandvat puud. Otsides sama sündmust Luuka evangeeliumist, leiame tähendamissõna viljatust viigipuust (Lk 13:6–9). Nii võib osa uurijaid pidada Luuka evangeeliumi perikoopi Matteuse ja Markuse evangeeliumi julgeks edasiarenduseks, teised peavad seda aga eraldiseisvaks kirjakohaks, mis ei mahu kolmiktraditsiooni mõiste alla. Allolevas tabelis on ära toodud mõned olulisemad näited kolmik- ja kaksiktraditsiooni ilmestamiseks. Järgnevas tabelis on illustreeritud kolmiktraditsiooni mõistet perikoobiga, kus Jeesus tervendab pidalitõbist. Paksus kirjas on esile tõstetud kohad, mis langevad sõnasõnaliselt kokku kõigi kolme evangeeliumi vahel. Analüüs näitab, et perikoopide sisust langeb erinevate evangeeliumide puhul kokku rohkem kui pool. Samas on iga evangelist lisanud omalt poolt midagi juurde, mistõttu pole tekstid lõpuni identsed. Sünoptiline probleem tegeleb kirjanduslike sõltuvussuhete uurimisega kolme esimese evangeeliumi vahel, s.t missugune allikas või allikad on evangeeliumide alusmaterjaliks ning missugune võis olla evangeeliumide kirjutamise järjekord. Sünoptilise probleemi uurimise lähtekohaks on Markuse, Matteuse ja Luuka evangeeliumide sarnasus. Seda viimast mitte ainult tekstide sisu raames, vaid ka perikoopide järjestuse ja täpse kreekakeelse sõnastuse osas. Suur osa Uue Testamendi teadlastest on veendunud, et evangeeliumide vahel võib leida kas otseseid või kaudseid sõltuvussuhteid, mille põhjusena nähakse lähtumist ühest allikast. Seega püütakse leida vastust küsimusele, missugune võiks olla sünoptiliste evangeeliumide ühine allikas või allikad, mille põhjal moodustub evangeeliumide suur ühisosa. Sünoptilise probleemi arutelu on toonud kaasa palju vaidlusi: Milline evangeelium on esimesena kirjutatud ja seega teistele allikaks? Kas kõik kolm sünoptilist evangeeliumi lähtusid varem kirjapandust? Või on ses erisusi? Kas mõni osa evangeeliumeist või suisa terve evangeelium on pärit mõnest varasemast dokumendist, mis pole aga säilinud? Kas ja kuidas kasutavad evangeeliumid suulistest allikatest pärit materjali, sh pealtnägijate ütlusi, liturgiaid jmt. Kui Jeesus ja tema kaasaegsed rääkisid aramea keeles, siis kes ja millal tegi tõlke koinee keelde, mis on vanimate säilinud ürikute keeleks? Kuidas ja miks on evangeeliumide lõplikud variandid just sellised, s.t miks on algtekste laiendatud, vähendatud, muudetud või allikaid vahetatud? Lisaks on olemas hulk teooriaid, mis püüavad näha sünoptiliste evangeeliumide seoseid näiteks Johannese evangeeliumi, mittekanooniliste evangeeliumide, apostlite õpetuste, Papiase kirjutiste, rabiinlike materjalidega jmt. Üks esimesi, kes hakkas sünoptilise probleemiga tegelema, oli Augustinus. Nii reastab ta 5. sajandi alguses evangeeliumid kanoonilisse järjekorda, vastavalt siis esimene Matteuse, teine Markuse, kolmas Luuka ja neljas Johannese evangeelium. Augustinus lähtus evangeeliumide reastamisel mõttest, et esimene kirjapandud evangeelium oli Matteuse evangeelium ja teised järgnesid talle. Muuhulgas postuleeris ta, et iga järgnev evangelist ehitab oma töö üles eelkäijate tööle, lisades sinna omapoolseid täiendusi. Nõnda oli sündinud esimene sünoptilise probleemi teooria ehk Augustinuse teooria. Augustinuse mõttekäik, mis nägi Matteuse evangeeliumit esimesena, püsis puutumatuna kuni 18. sajandi lõpuni, mil Johann Jakob Griesbach avaldas uurimuse, kus kõrvutas sünoptilisi evangeeliume ning jõudis järelduseni, et hoopis Markuse evangeelium on olnud Matteusele ja Luukale lähtekohaks. Griesbachi kolmiktraditsiooni teooria sai evangeeliumide omavaheliste suhete uurimisel revolutsiooniliseks, s.t evangeeliumid olid Griesbachi uurimuses trükitud paralleelsetes tulpades kriitilise väljaandena nõnda, et uurijad võisid neid kõiki analüüsida koos ja üheaegselt. 19. sajandil, mil teadlased hakkasid rakendama kirjanduskriitika meetodeid sünoptilise probleemi lahendamiseks, jõuti tõdemuseni, et kolme evangeeliumi aluseks oli arvatavasti hüpoteetiline arameakeelne proto-evangeelium. Samas jäädi üksmeelselt toetama mõtet, et Markuse evangeelium on oluliselt mõjutanud Matteuse ja Luuka evangeeliumide sisu ja ülesehitust. 1838. aastal avaldas saksa teoloog Weisse oma teooria, kus kaksiktraditsiooni põhjusena oli toodud Matteuse ja Luuka evangeeliumide eraldiseisva toetumise kahele allikale – Markusele ning Jeesuse ütlusi sisaldavale Q-allikale. Siinkohal tuleb aga rõhutada, et esiti peeti lisaallikaks Papiase ütlusi, mida tähistati märgiga "Λ", kuid hiljem võeti kasutuse “Q”, mis tuleb saksakeelses sõnast “Quelle”, mis tähendab allikat. Kahe allika teooriat peeti kuni 20. sajandi lõpuni peamiseks sünoptilise probleemi selgituseks, küsimusi tekitas ainult allika sisu, mitte teooria paikapidavus. Kahe allika teoorial on mitmeid modifikatsioone. Näiteks lisas Streeter 1924. aastal veel kaks allikat, M- ja L-allika, ning lõi nelja allika teooria. Streeteri idee põhines kanooniliste evangeeliumide hilisemas väljakujunemises ning võimalike evangeeliumide kokkukirjutamise tehnikate sissetoomises (n-ö ”lõikan-kleebin” tehnika, muude kirjalike allikate kasutamine, suuliste traditsioonide arvestamine, kohaliku folkloori sissetoomine jmt). Viimased aastakümned on kaasa toonud palju vaidlusi sünoptiliste evangeeliumide allikate ja nende kasutamise ümber. Nii kirjutab John Wenham: “Ma leidsin ennast Uue Testamendi Uuringute Ühingu sünoptilise probleemi seminaris, mille liikmed vaidlesid iga viimase kui aspekti üle. Kui see rahvusvaheline rühm 1982. aastal laiali läks, pidid nad aga tunnistama, et nad ei jõudnud isegi pärast kahtteist aastat kestnud tööd mitte ühelegi kokkuleppele.” Sünoptilise probleemi lahenduseks on välja pakutud mitmeid teooriaid. Stephen C. Carlson nimetab üle 20 peamise teooria, millest olulisemad on järgmised: Bauckham, Richard 2006. Jesus and the Eyewitnesses: The Gospels as Eyewitness Testimony. Michigan: Eerdman. Lk 220. Perkins, Pheme 2009. Introduction to the Synoptic Gospels. Michigan: Eerdman. Lk 2–11. Riistan, Ain 2010. Uue Testamenendi sissejuhatus. Tartu Ülikool: e-õppe materjal. Lk 4. Goodacre, Mark 2001. The Synoptic Problem: A Way Through the Maze. Edinburgh: Bloomsbury T&T Clark. Lk. 16 Sanders, E.P; Davies, Margaret 1992. Studing the Synoptic Gospels. 3. trükk. London: SCM Press; Philadelphia: Trinity Press International. Lk 88 Dungan, David L. 1999. A history of the synoptic problem: the canon, the text, the composition and the interpretation of the Gospels. New York: Yale University Press. Lk 112–44. Owen, Henry 1764. Observations on the Four Gospels, tending chiefly to ascertain the time of their Publication, and to illustrate the form and manner of their Composition. London: T. Payne Lührmann, Dieter 1995. The Gospel Behind the Gospels: Current Studies on Q: Q: Sayings of Jesus or Logia. London: Brill Academic Pub. Lk 97–102. Montserrat, Joan 2005. Two-Source Hypothesis. Goodacre, Mark 2001. The Synoptic Problem: A Way Through the Maze. Edinburgh: Bloomsbury T&T Clark. Lk 81 Wenham, John 1992. Redating Matthew, Mark, & Luke. Westmont: Intervarsity Press. Lk xxi. Carlson C., Stephen 2004. Overview of Proposed Solutions. Holtzmann, Heinrich Julius 1878. Zur synoptischen Frage. Jahrbücher für protestantische Theologie. Vol 4, lk 553–554. MacDonald, Dennis Ronald 2012. Two Shipwrecked Gospels: The "Logoi of Jesus" and Papias's "Exposition of the Logia about the Lord.". Atlanta: Early Christianity and Its Literature 8 Wilke, Christian Gottlob 1838. Der Urevangelist oder exegetisch kritische Untersuchung über das Verwandtschaftsverhältniß der drei ersten Evangelien. Dresden. Thomas, Robert L. 2003. Three Views on the Origins of the Synoptic Gospels. Grand Rapids: Kregel Academic & Professional. Lk 64. Farmer, William 1964. 'The Synoptic Problem: A Critical Analysis. New York: Macmillan Beck, David 2001. Rethinking the Synoptic Problem. Baker Academic Thomas, Robert L. 2002. Three views on the origins of the Synoptic Gospels 2002. Lindsey, Robert 1963. A Modified Two-Document Theory of the Synoptic Dependence and Interdependence. Novum Testamentum 6, lk 239–263 Rolland, Philippe (1984). Les Premiers Évangiles, un nouveau regard sur le problème synoptique (in French). Les Éditions du Cerf Turner, David L. 2008. Matthew. Baker Exegetical Commentary on The New Testament. Grand Rapids: Baker Publishing Group. Lk 15–16 Bauckham, Richard 2006. Jesus and the Eyewitnesses: The Gospels as Eyewitness Testimony. Michigan: Eerdman. Lk 220. Beck, David 2001. Rethinking the Synoptic Problem. Baker Academic. Carlson C., Stephen 2004. Overview of Proposed Solutions. Dungan, David L. 1999. A history of the synoptic problem: the canon, the text, the composition and the interpretation of the Gospels. New York: Yale University Press. Lk 112–44. Farmer, William 1964. 'The Synoptic Problem: A Critical Analysis. New York: Macmillan. Goodacre, Mark 2001. The Synoptic Problem: A Way Through the Maze. Edinburgh: Bloomsbury T&T Clark. Lk 81. Holtzmann, Heinrich Julius 1878. Zur synoptischen Frage. Jahrbücher für protestantische Theologie. Vol 4, lk 553–554. Lindsey, Robert 1963. A Modified Two-Document Theory of the Synoptic Dependence and Interdependence. Novum Testamentum 6, lk 239–263. Lührmann, Dieter 1995. The Gospel Behind the Gospels: Current Studies on Q: Q: Sayings of Jesus or Logia. London: Brill Academic Pub. Lk 97–102. MacDonald, Dennis Ronald 2012. Two Shipwrecked Gospels: The "Logoi of Jesus" and Papias's "Exposition of the Logia about the Lord.". Atlanta: Early Christianity and Its Literature 8. Montserrat, Joan 2005. Two-Source Hypothesis. Owen, Henry 1764. Observations on the Four Gospels, tending chiefly to ascertain the time of their Publication, and to illustrate the form and manner of their Composition. London: T. Payne. Perkins, Pheme 2009. Introduction to the Synoptic Gospels. Michigan: Eerdman. Lk 2–11. Riistan, Ain 2010. Uue Testamenendi sissejuhatus. Tartu Ülikool: e-õppe materjal. Lk 4. Rolland, Philippe (1984). Les Premiers Évangiles, un nouveau regard sur le problème synoptique (in French). Les Éditions du Cerf. Sanders, E.P; Davies, Margaret 1992. Studing the Synoptic Gospels. 3. trükk. London: SCM Press; Philadelphia: Trinity Press International. Lk 88. Thomas, Robert L. 2003. Three Views on the Origins of the Synoptic Gospels. Grand Rapids: Kregel Academic & Professional. Lk 64. Turner, David L. 2008. Matthew. Baker Exegetical Commentary on The New Testament. Grand Rapids: Baker Publishing Group. Lk 15–16 Wenham, John 1992. Redating Matthew, Mark, & Luke. Westmont: Intervarsity Press. Lk xxi. Wilke, Christian Gottlob 1838. Der Urevangelist oder exegetisch kritische Untersuchung über das Verwandtschaftsverhältniß der drei ersten Evangelien. Dresden.