laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Sylvisorex ollula

Sylvisorex ollula on karihiirlaste sugukonda kuuluv imetaja. Sylvisorex ollula levila on Kamerunis, Kesk-Aafrika Vabariigis, Kongo Vabariigis, Ekvatoriaal-Guineas, Gabonis ja Nigeerias. Tema looduslikud elupaigad on lähistroopilised või troopilised niisked madalmaa metsad. Sissekanne ADW-s Sissekanne Elu entsüklopeedias Sissekanne IUCN-is Wilson, D. E., & Reeder, D. M. (toim.) (2005)., Mammal Species of the World — A Taxonomic and Geographic Reference., 3. väljaanne. ISBN 0801882214. Sissekanne saidil Wikispecies
Macau embleem

Macau embleem on Hiina Rahvavabariiki kuuluva Macau erihalduspiirkonna embleem. Kasutatusel olev embleemvõeti vastu 20. detsembril 1999, kui Macau läks Portugali valdusest Hiinale. Embleem sarnaneb Macau lipuga, kuid on ümmargune. Sisemisel rõngal on rohelisel taustal valge lootoseõis, mille all on kujutatud silda ning silla all olevad valged triibud tähistavad merd. Õie kohal on üks suur ja neli väikest kollast viisnurkset tähte, mis sarnanevad Hiina Rahvavabariigi embleemil olevale. Välimisel valgel rõngal on Macau ametlik nimi hiina kirjas ning all ladina tähtedega "Macau". Algne vapp 19. sajandist 1935. aastani kasutatud vapp Vapp aastatel 1935–1999
Harilik kukeseen

Harilik kukeseen ehk kantarell (Cantharellus cibarius) on kukeseeneliste sugukonda kukeseene perekonda kuuluv seeneliik.[viide?] Esimest korda kirjeldas harilikku kukeseent teaduslikult Elias Magnus Fries aastal 1821.[viide?] Seen kasvab Põhja-Euroopas, Põhja-Ameerikas, näiteks Mehhikos, Aasias, näiteks Himaalajas, ja Aafrikas, näiteks Sambias.[viide?] Ta kasvab sagedamini okas- ja segametsades. Ta võib mükoriisa moodustada paljude puuliikidega, sagedamini kuuse, männi, tamme ja pöögiga. Ta kasvab niiskes samblas, keset rohtu või varisenud lehti.[viide?] Oma iseloomuliku kuju, värvi, lõhna ja maitse tõttu on seda teistest seeneliikidest võrdlemisi kerge eristada. Kukeseene lähimad sugulased meie metsades on kollakas kukeseen ja lehter-kukeseen.[viide?] Kukeseene viljakeha värv ulatub kollasest oranžini, see on lihakas ja sageli lehtrikujuline. Seenekübar ja jalg on kokku kasvanud, neil pole selget üleminekukohta. Kübara läbimõõt on 2–12 cm. See on sageli lainelise servaga või täiesti ebakorrapärase kujuga. Kübar on pealt sile ja matt. Jalg on kübaraga kokku kasvanud, sellega sama värvi või pisut heledam, seest täis, sile, alt kitsam, 1–3 cm paks ja 4–7 cm pikk. Eosed on erekollased, ellipsoidsed, mõõtmetega 8,5×5 μm.[viide?] Toores seen on kibeda maitse ja erilise lõhnaga, mis teeb sellest väga ussikindla seene: ussitanud kukeseeni kohtab üliharva. Oletatavasti sisaldub kukeseenes tugeva toimega putukamürki, mis on inimesele ohutu.[viide?] Kukeseeni võib leida juuni lõpust kuni sügise esimeste tugevate öökülmadeni. Seened kasvavad sageli hulgakaupa koos ja võivad moodustada seeneringe. Äikesevihmad mõjuvad seente ilmumisele ja kasvule eriti soodsalt.[viide?] Kukeseene moodi näeb välja Eestiski kasvav mittesöödav seen kuld-kukeseenik (kuigi kuulub hoopis puravikulaadsete seltsi). Neid eristavad kõigepealt värvus: kukeseen on kollakam, kuld-kukeseenik erkoranž, ja kuju: kukeseen on ebakorrapärase, kuld-kukeseenik korrapärase ümmarguse kübaraga. Kuld-kukeseenik on pisut väiksem ja peenema jalaga.[viide?] Kukeseen sisaldab vett (91–93% kaalust), valke (2,5%; seeduvad inimeses 70–80% ulatuses), süsivesikuid glükogeeni ja trehhaloosi (paar protsenti), rasvu (0,4%), kiudaineid, beetakaroteeni, D- ja B-vitamiini (peamiselt B1, B3). Energiasisaldus 100 g kukeseentes on 30 kcal.[viide?] Terviseleht nr 29, 2002. Urmas Kokassaar "Kikkaseen on kukepüks" Luup nr 16, 1998. Ain Raitviir "Seeneuputus"
Mandrill (perekond)

Mandrill (Mandrillus) on Aafrikas elav pärdiklaste sugukonda kuuluv imetajate perekond. Mandrilli perekonda liigitatakse järgmised pärdiklaste liigid: Mandrillus leucophaeus (F. Cuvier, 1807) – drill Mandrillus sphinx (Linnaeus, 1758) – mandrill. Loomade elu, 7:434. Sissekanne ADW-s Sissekanne ITIS-es Wilson, D. E., & Reeder, D. M. (toim.) (2005)., Mammal Species of the World — A Taxonomic and Geographic Reference., 3. väljaanne. ISBN 0801882214. Sissekanne NCBI Taxonomys Sissekanne saidil Wikispecies Leroy EM, Telfer P, Kumulungui B, Yaba P, Rouquet P, Roques P, Gonzalez JP, Ksiazek TG, Rollin PE, Nerrienet E., A serological survey of Ebola virus infection in central African nonhuman primates. Lühikokkuvõte, J Infect Dis. 2004 Dec 1;190(11):1895-9., 3. november 2004 (inglise keeles)
Kärde mõisa kalmistu

Kärde mõisa kalmistu on kalmistu Laiuse kihelkonnas Tartumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Kärde külas Jõgeva vallas Jõgeva maakonnas. Kalmistu rajas Kärde mõisa tollane omanik Viktor von Stackelberg 1903. aastal, sest siis uppus või tegi enesetapu tema tütar Margarethe (Rita), kes maetigi tulevasele kalmistule. Ametlikult eraldati maa ja loodi kalmistu 1915. aastal. Kalmistu jääb mõisa südamest linnulennult umbes ühe kilomeetri kaugusele kagusse. Kalmistule maetud inimeste arv ei ole teada; võimalik, et sinna ongi maetud ainult üks lahkunu. Tänapäeval on kalmistu jäetud maha ja rüüstatud, ka Margarethe hauatähis on rüüstatud. 1903 – Margarethe Victoria von Stackelberg (11. jaanuar 1882 (vkj), Tartu – 27. juuni 1903 (vkj), Kuigatsi) Plaan. Eesti Ajalooarhiiv, EAA 3781-1-157, leht 52 Alo Särg. "Kärde (Kardis)". - Jõgevamaa mõisad ja mõisnikud. Argo. Tallinn 2012. Lk 49 ja 51 Taavi Pae. Eesti kalmistute kujunemine ja paiknemise seaduspärasused. // Magistritöö Tartu Ülikooli Geograafia Instituudis. Tartu 2002 Pärandkultuuri objekt: "Preilikivi" (248:HAT:001) Eesti looduse infosüsteemis Kärde mõis ja selle kalmistu Eesti mõisaportaalis "Vana-Tartumaa baltisaksa mõisnike kalmistud". Tartu Postimees, 9. detsember 2008 Ketlin Sirge. Eesti mõisakalmistud. // Magistritöö Tartu Ülikooli usuteaduskonna võrdleva usuteaduse õppetoolis. Tartu 2013
Mäesuusatamine 2006. aasta taliolümpiamängudel

Mäesuusatamine 2006. aasta taliolümpiamängudel toimus 12.–25. veebruarini Sestrieres. Sestriere asub Torinost 100 km kaugusel ja on 2035 meetri kõrgusel merepinnast. 1997. aastal toimusid seal mäesuusatamise maailmameistrivõistlused. Mäesuusatajatele oli olümpiamängudeks ette valmistatud kolm võistluspaika: Sestriere Borgata, Sestriere Colle ja San Sicario. Mäesuusatamises jagatud medalid riigiti. 12. veebruar Osavõtjaid: 55 Olümpiavõitja 2002: Fritz Strobl, Austria Ametlikud tulemused 25. veebruar Osavõtjaid: 97 Olümpiavõitja 2002: Jean-Pierre Vidal, Prantsusmaa Ametlikud tulemused 20. veebruar Osavõtjaid: 82 Olümpiavõitja 2002: Stefan Eberharter, Austria Ametlikud tulemused 18. veebruar Osavõtjaid: 63 Olümpiavõitja 2002: Kjetil André Aamodt, Norra Ametlikud tulemused 14. veebruar Osavõtjaid: 60 Olümpiavõitja 2002: Kjetil André Aamodt, Norra Ametlikud tulemused 15. veebruar Osavõtjaid: 45 Olümpiavõitja 2002: Carole Montillet, Prantsusmaa Ametlikud tulemused 22. veebruar Osavõtjaid: 63 Olümpiavõitja 2002: Janica Kostelić, Horvaatia Ametlikud tulemused 24. veebruar Osavõtjaid: 65 Olümpiavõitja 2002: Janica Kostelić, Horvaatia Ametlikud tulemused 20. veebruar Osavõtjaid: 56 ( Olümpiavõitja 2002: Daniela Ceccarelli, Itaalia Ametlikud tulemused 18. veebruar Osavõtjaid: 45 Olümpiavõitja 2002: Janica Kostelić, Horvaatia Ametlikud tulemused
Piņķi kihelkond

Piņķi kihelkond (saksa keeles Kirchspiel Pinkenhof) oli haldusüksus Liivimaa kubermangus Riia kreisis Riia linnasarases. Piņķi mõis (saksa Pinkenhof, läti Piņķu muiža) Beberbeķi mõis (Bebberbek, Beberbeck, Beberbeķu muiža) Švarcmuiža mõis (Schwartzenhof või Hagenshof, Švarcmuiža, vanasti ka Hāgenu muiža) Bieriņi mõis (Kolzen Lindenruh, Bieriņu muiža või Lindenrū muiža) Esseni mõis (Essenhof, Gothanshof või Drelings hof) Piņķi kirikumõis (Pinkenhof Pastorat, Piņķu mācītājmuiža), Anniņmuiža poolmõis (Annenhof), Švarcenieki poolmõis (Schwarzeckshof), Mazdamasmuiža poolmõis (Klein-Dammenhof) Beberbeķi mõis, 1804. Johann Christoph Brotze Piņķi mõisa härrastemaja, 1804 Indrek Jürjo. Ludwig August krahv Mellin kui talurahva sõber ja estofiil[alaline kõdulink], Tuna 2003 nr. 4 Märt Uustalu, Poolmõisatest ja nende omanikest Eesti- ja Liivimaal. Õpetatud Eesti Seltsi aastaramat Hupel, August Wilhelm (1782). Topographische Nachrichten von Lief- und Ehstland. Dritter und lelzter Band. Riga: zu finden bey Johann Friedrich Hartknoch. Lk 42–51. Hupel, August Wilhelm (1782). Topographische Nachrichten von Lief- und Ehstland. Dritter und lelzter Band. Riga: zu finden bey Johann Friedrich Hartknoch. Lk 42–51.
Groupama Arena

Groupama Arena (tuntud ka kui Ferencvárosi staadion) on mitmeotstarbeline staadion Ungari pealinnas Budapestis. Staadion mahutab 22 000 pealtvaatajat ja on jalgpalliklubi Ferencváros kodustaadion. Staadioni hakati ehitama 27. märtsil 2013. See ehitati endise Flórián Alberti staadioni kohale. 10. augustil 2014 alistas Chelsea FC staadioni avamängus Ferencvárosi tulemusega 2:1. Staadioni koduleht
Väike-Salatsi kihelkond

Väike-Salatsi kihelkond ehk Mazsalaca kihelkond (saksa keeles Kirchspiel Salisburg, läti keeles Mazsalacas draudzes novads) oli haldusüksus Liivimaal Volmari kreisis. Kihelkond moodustati aastal 1668. Patronaadiõigus kuulus Valtenbergi mõisa omanikule. Iduse (Idwen) rüütlimõis, fideikomiss Jaunate (Neu-Ottenhof) rüütlimõis Košķele (Osthof, varem Ostrominsky) rüütlimõis Pantene (Panten, varem Schellenhof) rüütlimõis Sēļi (Sehlen, ka Sehlenhof, varem Zellin) rüütlimõis Skulberģi (Kolberg) riigimõis Valtenbergi, ka Valtenberģi (Schloß Salisburg) rüütlimõis Vecate (Alt-Ottenhof) rüütlimõis Väike-Salatsi ehk Mazsalaca (Salisburg Pastorat) kirikumõis Väike-Salatsi mõis 1804. aastal. Johann Christoph Brotze Väike-Salatsi kirikumõis 1804. aastal Mazsalaca vasallilinnus Materialen zur Kirchengechichte, E. H. von Busch lk. 525 Bienenstamm, Herbord Carl Friedrich von. Geographischer Abriß der drei deutschen Ostsee-Provinzen Rußlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: bei Deubner, 1826. Lk 244 [1]. Büsching, Anton Friedrich. Magazin für die neue Historie und Geographie: IX. Land-rolle des Herzogthums Liefland vom Jahr 1765. Halle: Johann Jacob Curt, 1773. Lk 372 [2]. Hagemeister, Heinrich von. Materialien zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen, 1836. Lk 134-8 [3]. Hupel, August Wilhelm. Topographische Nachrichten von Lief- und Ehstland. Dritter und letzter Band. Riga: zu finden bey Johann Friedrich Hartknoch, 1782. Lk 125-7 [4]. Richter, Adolf. Baltische Verkehrs- und Adressbücher. Bd I. Livland. Riga, 1909.
Umurga kihelkond

Umurga kihelkond (saksa keeles Kirchspiel Ubbenorm, läti keeles Umurgas draudzes novads) oli haldusüksus Liivimaal Volmari kreisis. Kihelkonna moodustamise aeg pole täpselt teada, selle nimetust on mainitud nii aastail 1400, 1431, 1494 kui ka 1504. Umurga koguduse õpetajat Arnold Koopmanni on mainitud aastal 1384. Kirik ehitati sinna aastal 1496, kuigi oletatakse, et varem asus kihelkonnakirik Vainiži piiskopilinnuse juures (sinna rajati hiljem Poola võimu ajal uus katoliku kirik). Ametlikesse nimekirjadesse ilmus see kihelkond aga aastal 1509. Patronaadiõigus kuulus riigile, pastori valis ametisse kirikukonvent ja kindralkuberner kinnitas selle. Kihelkonnale allus ka Ārciemsis asunud kabel, kus alates aastast 1684 peeti jumalateenistusi igal kolmandal pühapäeval. Ārciemsi (Erküll) rüütlimõis, fideikomiss Āstere (Poickern) rüütlimõis Kaijes (Kaizeem), Mazstraupe mõisa kõrvalmõis Kalnamuiža (Maikendorf) rüütlimõis, hiljem Roperbeķi kõrvalmõis, fideikomiss Katvari (Kadfer) rüütlimõis, fideikomiss Ķipēni (Eck, varem Neu-Eck) rüütlimõis Muižkalnsi (Lindenhof) rüütlimõis, hiljem Katvari kõrvalmõis Pociemsi (Posendorf, varem Hof zu Pahl) rüütlimõis Roperbeķi (Roperbeck, varem Salsenhof) rüütlimõis Rucka (Würzenberg, varem Wodis ja Rutzkenhof) rüütlimõis Sārumi (Sarum) riigimõis, Umurga kõrvalmõis Tiegaži (Tegasch) rüütlimõis Umurga (Ubbenorm Pastorat) kirikumõis Umurga (Ubbenorm) riigimõis Vainiži (Wainsel) riigimõis Materialen zur Kirchengechichte, E. H. von Busch lk. 524. www.vietas.lv Bienenstamm, Herbord Carl Friedrich von. Geographischer Abriß der drei deutschen Ostsee-Provinzen Rußlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: bei Deubner, 1826. Lk 249-50 [1]. Büsching, Anton Friedrich. Magazin für die neue Historie und Geographie: IX. Land-rolle des Herzogthums Liefland vom Jahr 1765. Halle: Johann Jacob Curt, 1773. Lk 369 [2]. Hagemeister, Heinrich von. Materialien zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen, 1836. Lk 143-50 [3]. Hupel, August Wilhelm. Topographische Nachrichten von Lief- und Ehstland. Dritter und letzter Band. Riga: zu finden bey Johann Friedrich Hartknoch, 1782. Lk 96-100 [4]. Richter, Adolf. Baltische Verkehrs- und Adressbücher. Bd I. Livland. Riga, 1909.
Kirsa

Kirsa (vene keeles кирза, inglise keeles kirza) on kunstnahast jalatsitüüp. Pealismaterjal on mitmekihiline, välispind jäljendab seanahka.
Paraganglion

Paraganglionid (ladina keeles ains paraganglion; mitm paraganglia) on osadel selgroogsetel mitmete elundite läheduses asetsevad endokriinselt aktiivsed tuumaga rakkude kogumid, mis eritavad bioaktiivseid aineid (näiteks katehhoolamiine noradrenaliini ja dopamiini). Paraganglionid osalevad nii autonoomse närvisüsteemi kui endokriinsüsteemi töös ja liigitatakse neuroendokriinsüsteemi elundite hulka. Paraganglionid esinevad neerudes, neerupealistes, kusepõie seinas, eesnäärmes, südame juures jm. Paraganglionid on kantud kehtivasse inimese tsütoloogia ja histoloogia standardsõnavarasse Terminologia Histologica-sse. Paraganglionites võivad areneda kasvajad- paraganglioomid jt. Paraganglionide süsteemi esmakirjeldajaks peetakse Alfred Kohni (1903). Zuckerkandli elund "Meditsiinisõnastik", 561:2004. Alfred Kohn: Archiv für mikroskopische Anatomie. Die Paraganglien., lk 263–365, 1903., Biodiversity Heritage Library raamatu veebiversioon (vaadatud 15.08.2014) (saksa keeles) Sissekanne Terminologia Histologicas, lk 83 H3.08.02.8.00001: Paraganglia. Paraganglionid Paraganglion, veebiversioon (vaadatud 15.08.2014) (saksa keeles) J. S. D IXON, P. Y. P. JEN ja J. A. GOSLING, Immunohistochemical characteristics of human paraganglion cells and sensory corpuscles associated with the urinary bladder. A developmental study in the male fetus, neonate and infant, J. Anat. (1998) 192, lk 407–415, veebiversioon (vaadatud 15.08.2014) (saksa keeles) WHO classification of tumors (2005)., L. Barnes, L.L.Y. Tse, J.L. Hunt, L. Michaels, "Tumours of the Paraganglionic System". Pathology and genetics of head and neck tumours., Lyon: IARC Press. ISBN 9283224175., veebiversioon (vaadatud 15.08.2014) (inglise keeles) Selles artiklis on kasutatud ingliskeelset artiklit en:Paraganglion seisuga 15.08.2014.
Eduardo Campos

Eduardo Henrique Accioly Campos (10. august 1965 Recife, Pernambuco osariik – 13. august 2014 Santos, São Paulo osariik) oli Brasiilia ökonomist ja poliitik. Ta lõpetas Pernambuco Föderaalse Ülikooli ökonomistina. Ta oli aastatel 2004–2005 Brasiilia teadus- ja tehnoloogiaminister. Aastatel 2007–2014 oli ta Pernambuco osariigi kuberner. Lisaks oli ta aastast 2005 kuni surmani Brasiilia Sotsialistliku Partei president. Aastal 2014 kandideeris ta Brasiilia presidendivalimistel. Eduardo Campos hukkus 13. augustil 2014 São Paulo osariigis Santoses lennuõnnetuse tagajärjel. Tema vanaisa Miguel Arraes (1916–2005) oli Pernambuco osariigi kuberner, ema Ana Arraes on advokaat ja poliitik ning isa Maximiano Campos (1941–1998) oli luuletaja. "Brasiilia presidendikandidaat hukkus lennuõnnetuses". Originaali arhiivikoopia seisuga 19. august 2014. Vaadatud 15. augustil 2014.
Volmari kihelkond

Volmari kihelkond ehk Valmiera kihelkond (saksa keeles Kirchspiel Wolmar-Wolmarshof, varem Kirchspiel Wolmar, läti keeles Valmieras draudzes novads) oli haldusüksus Liivimaal Volmari kreisis. Volmari kirikukihelkond on tõenäoliselt sama vana kui Volmari Püha Siimoni kihelkonnakirik. See jagunes linna- ja maakoguduseks. 1674. aastast oli pastori kõrval ametis diakon; 1883. aastal eraldati diakonaat iseseisvaks Veide kihelkonnaks. Patronaadiõigus kuulus kihelkonna rüütlimõisatele. Gerinši (Jehrenhof) poolmõis, eraldati Kokmuižast Kauguri (Kaugershof) rüütlimõis Mūri (Muremoise) rüütlimõis Skangaļi (Skangal) rüütlimõis Volmari, ka Valmiera (Pastorat Wolmar-Wolmarshof, varem Pastorat Wolmar) kirikumõis Volmari ehk Valmiermuiža, ka Valmiera (Wolmarshof) rüütlimõis, fideikomiss Veide kihelkond Baltisches historisches Ortslexikon. Teil II. Lettland (Südlivland und Kurland). Köln-Wien: Böhlau Verlag, 1990, lk 715. Baltisches historisches Ortslexikon. Teil II. Lettland (Südlivland und Kurland). Köln-Wien: Böhlau Verlag, 1990. Lk 715. Bienenstamm, Herbord Carl Friedrich von. Geographischer Abriß der drei deutschen Ostsee-Provinzen Rußlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: bei Deubner, 1826. Lk 239-240 [1]. Büsching, Anton Friedrich. Magazin für die neue Historie und Geographie: IX. Land-rolle des Herzogthums Liefland vom Jahr 1765. Halle: Johann Jacob Curt, 1773. Lk 370-371 [2]. Hagemeister, Heinrich von. Materialien zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen, 1836. Lk 119-121 [3]. Hupel, August Wilhelm. Topographische Nachrichten von Lief- und Ehstland. Dritter und letzter Band. Riga: zu finden bey Johann Friedrich Hartknoch, 1782. Lk 115-118 [4]. Richter, Adolf. Baltische Verkehrs- und Adressbücher. Bd I. Livland. Riga, 1909. Veerg 395−400.
Noarootsi kalmistu

Noarootsi kalmistu on kalmistu Läänemaal Lääne-Nigula vallas Hosby külas. Ajalooliselt jäi see Noarootsi kihelkonda. Kalmistu on ajastutüüpiline hästisäilinud 18. ja 19. sajandist pärinevate hauatähiste ja jälgitavate piiridega kirikuaiaga ning on hooldatud järjepidevalt. Kalmistu aluse maa omanik on Noarootsi Püha Katariina kogudus ja seda haldab Lääne-Nigula vald. Kokku 1,4 hektari suuruse kalmistu ligikaudu 0,2 hektari suurune vanem osa asub kiriku ümber. Kalmistust on kasutusel ligikaudu 3/4. Kalmistu inventeeriti 2002. aastal ning kalmistul asub umbes 700 inventeeritud hauaplatsi. Valla kodulehelt leiab ka kalmistu haudade registri. Ühtede andmete järgi on kalmistu kasutusel ilmselt 13. või 14. sajandist, kuid teistel andmetel on kalmistu tõenäoliselt rajatud alles 16. sajandil. Kalmistu tunnistati 1997. aastal ajaloomälestiseks. Kalmistul asub tõenäoliselt 13.–14. sajandi paiku kaitsekirikuna ehitatud Noarootsi kirik. Lisaks asub kalmistul kesksel kohal 1935. aastal püstitatud, 1946. aastal hävitatud ning 1990. aastal taasavatud Noarootsi Vabadussõja mälestussammas. Kalmistul on kokku kümme mälestist: kirik, 18. sajandi lõpust pärinev varaklassitsistlik kabel, piirdemüür (müüritisema laotud siduseta kivikuhjatis) ja seitse hauatähist (kaks ketas- ja viis rõngasristi). Kirikuaeda on maetud mitmed kultuuriajalooliselt olulised isikud: Koguduse pastor Gustav Carlblom (1761–1814) Paslepa mõisas sündinud maalikunstnik Karl Johann Emanuel von Ungern-Sternberg (1773–1830) Genealoog Otto Rudolf Constantin von Ungern-Sternberg (1812–1870) Noarootsi kirikumõisas sündinud köster ja kooliõpetaja Johan Nyman (1859–1933) Saare mõisas sündinud ja mõisa taastanud Gustav Friedrich von Rosen Noarootsi kirik Noarootsi kalmistu - Noarootsi Vallavalitsus. Vaadatud. 15.08.2014. 4074 Noarootsi kirikuaed ja kalmistu • Mälestised. Vaadatud 15.08.2014 Kalmistute plaanid ja maetute nimekirjad - Noarootsi Vallavalitsus. Vaadatud. 11.08.2014. Kultuurimälestiseks tunnistamine – Riigi Teataja. Vaadatud 13. veebruar 2023 Noarootsi. Vaadatud 15.08.2014. Noarootsi kalmistu kultuurimälestiste riiklikus registris
Inawashiro järv

Inawashiro (jaapani 猪苗代湖 Inawashiro-ko) on järv Jaapanis Honshū saarel. Asub Fukushima prefektuuris 514 m kõrgusel merepinnast. Järve pindala on 103,3 km² (Jaapanis suuruselt neljas). Suurim sügavus on 95 m. Inawashiro järvest saab alguse Agano jõgi.
Kosava loss

Kosava loss on endine loss Valgevenes Bresti oblastis Ivacevičy rajoonis, Kosava külanõukogus Kosava linna loodepiiri ääres. Valgevene keeles on paiga nimeks Косаўскі замак. Kosava loss oli Kosava valduste keskus, valdusi mainitakse esimest korda aastal 1529. Aastal 1764 liideti Kosavaga ka Mieračoŭščyna mõis ja see tegutses edasi Kosava karjamõisana. Uusgooti stiilis lossi hakati ehitama aastal 1838, mil maade omanikuks olid Pusłowskid. Hoone ehitamise eestvedajaks oli krahv Wandalin Pusłowski. Kastuś Kalinoŭski ülestõusu tõttu konfiskeeriti loss Pusłowskitelt ja uuteks omanikeks said Trubetskoid, seejärel aga Oldenburgid. Lossi arhitekt oli Franciszek Jaszczołd. Hoone oli üks esimesi uusgooti stiilis hooneid Valgevenes, hoone regulaarne põhiplaan annab veel märku klassitsismi mõjust, ka on klassitsismipärane domineeriv keskmine risaliit. Seest kaunistasid hoonet freskod ja stukist kaunistused. Lossis oli 132 tuba, selle 12 torni sümboliseerisid aasta kahtteist kuud. Hoone juurde rajati uhke park, kus oli eeskuju võetud Itaalia renessanssperioodi aedadest. Pargiga liideti ka vana Mieračoŭščyna mõisa park. Hoone sai Esimese maailmasõja ajal kannatada. Pärast taastamistöid sai sellest Poola võimu ajal administratiivhoone. Aastail 1939–1941 oli hoone Punaarmee valduses. Teise maailmasõja ajal oli lossis kohalik geto. Sõja lõpus põles hoone maha. Tänapäeval on alustatud hoone taastamist.  Kosava loss – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Kosava loss Fotod lossi varemetest
Ivacevičy rajoon

Ivacevičy rajoon on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Bresti oblastis Valgevenes. Rajooni pindala on 2998 km². 2009. aasta seisuga elas seal 59 906 inimest. Rajoon moodustati aastal 1940 Kosava rajoonina. 1965. aastast kannab rajoon Ivacevičy rajooni nime ja halduskeskuseks on Ivacevičy. Rajoon koosneb järgmistest külanõukogudest: Abrova, Amialnaja, Bycieńi, Cielachany, Dabramysli, Damanava, Jahlevičy, Kosava, Koziki, Kvasievičy, Lubiščycy, Milejki, Padstaryńi, Rečki, Stajki, Sviataja Vola, Žytlini ja Volka külanõukogu. Halduskeskus on Ivacevičy linn. Teised suuremad asulad on Kosava linn ja Cielachany alev. Jodčyki Białavičy Bycień Ivacevičy Rajooni suurim jõgi on Ščara. Teine tähtsam jõgi on Ščara lisajõgi Hryŭda. Rajooni lõunaosa on soine, seal asuvad mitmed suured turbaväljad. Rajooni läbib Ogiński kanal, mis läbib ka rajooni suurimat, Vyhanaščanskaje järve. 2009. aasta seisuga olid elanikest 94,43% valgevenelased, 3,67% venelased ja 1,9% oli teistest rahvustest. 76,47% elanike emakeeleks oli valgevene keel, 22,67% elanike emakeeleks oli vene keel. Koduse keelena kõneles valgevene keelt 48,28% elanikke, vene ja valgevene keelt aga 50,74%.  Ivacevičy rajoon – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis Rajooni täitevkomitee koduleht (vene keeles) Rajooni kaart
Sala kihelkond

Sala kihelkond (saksa keeles Kirchspiel Holmhof) oli haldusüksus Riia linnasarases Riia kreisis Liivimaa kubermangus Lätimaal, Daugava jõe vasakul kaldal. Kihelkond on saanud nime endiselt Sala mõisalt, kihelkonda kuulus ka Sala Johannese kirik. Sala mõis (Holmhof), Riia linnamõis Sala kirikumõis (Holmhof Pastorat). Sala mõis, 1807. Johann Christoph Brotze Vaade Sala mõisale, 1807 Vaade Sala mõisale, 1807 Hupel, August Wilhelm (1782). Topographische Nachrichten von Lief- und Ehstland. Dritter und lelzter Band. Riga: zu finden bey Johann Friedrich Hartknoch. Lk 42–51. Hupel, August Wilhelm (1782). Topographische Nachrichten von Lief- und Ehstland. Dritter und lelzter Band. Riga: zu finden bey Johann Friedrich Hartknoch. Lk 42–51.