Se înmulțesc temele veștejirii și stingerii, domină atmosfera cu descompuneri în aur și sânge a toamnei, ploi mai mult verlainiene, muzical-monotone, decât bacoviene, fac ecou, de departe, unui simbolism uneori intensificat în coloristica ceva mai păstoasă, de sursă expresionistă a unor stări, materii și embleme Referințele livrești orientează lectura tot către zona simbolistă, de la Verlaine („Un ultim vers vom citi din Verlaine / Apoi, triști porni-vom spre nicăieri”) și Laforgue („Ne purtăm tristețile-n duminici prin grădini”), la Francis Jammes, chiar la modernistul boem Cocteau, înscris o dată alături de regizorul Max Reinhradt și de coregraful Serge Lifar, printre „demonii” inspiratori... Poetul îmbracă, precum în Petică și Minulescu, costumul de „singuratic pelerin” pornit spre ținte necunoscute – una e tot simbolistul Finister, capăt de continent deschis spațiilor marine; altundeva se aude un ecou macedonskian: „Eu sunt pelerinul tăcut și stingher / Spre Mecca visărilor noastre pornit”... Comparativ cu asemenea versuri, cele din volumul După Decembrie mărturisesc o oarecare revigorare a stării de spirit, sugerând apropierea de date ale vieții imediate, cotidiene, cu reducerea paralelă a reveriilor cumva abstracte, care cereau majuscula, ca și tonul mai intim-confesiv din câteva frumoase poeme de dragoste.