Ca o stare de tensiune permanentă, un bîzîit ce poate foarte ușor deveni acut (pariul sound designer -ului Mihai Bogos – cel mai interesant și talentat sound designer cu care am lucrat vreodată –, al fabulosului mixeur Vincent Arnardi și al meu – a fost (este în continuare) că el abia se aude și deci aproape subliminal descrie un sentiment straniu, nu la modul deranjant, și că se confundă ușor cu zgomotul de fond al fiecărei secvențe, este împletit cu ambianța), dar care nu o face decît subtil și doar în cîteva locuri din film și care crește în intensitate – din clipa în care Tudor realizează că fetița lui a dispărut –, pînă undeva aproape de finalul filmului.