Nu prea tare încă – nici nu era vremea –, deoarece Verona s-ar lăsa bucuroasă în unda reveriilor, doar că le alegorizează numaidecît și face din peisaje scenarii existențiale ba crispate, ba criptate: "Lasă-mă să gust lumina efemeră,/ plantă care crești în seră de argint,/ căci ea e cerul, eu îi sunt pămînt,/ de sunt eu sclavul, ea îmi e galeră.// Trecem plutind prin spații fără vreme,/ crengi întinse ne alungă-n val,/ ne-apropiem în sens, pășim egal,/ izbim copacul, pînă lemnul geme" etc.