Pus în situația de a cânta la orgă într-un asemenea concert inopinat, Andreas Ulvo s-a autodepășit, asigurând colegilor săi de trio un suport armonico-ritmic de zile mari, plus o multitudine de idei constructive: sunete-pedală somnolente sau amenințătoare, orizonturi melodice născute din tenebre și aspirând spre lumină (în buna tradiție muzicală instaurată de Grieg), schimbări de climat acustic, formule ostinato, crescendo-uri jucăuș-senine, invocări tenebroase – organizate într-o dramaturgie persuasivă, fără vreo urmă de rigiditate.