Știa și el că să tragem la sorți ar fi fost o tîmpenie pentru că tot pe Tomi ar fi căzut să ia apă, și chiar dacă trăgeam la sorți pe bune, tot el ar fi căzut, sau am fi tras de atîtea ori pînă cădea el și atunci l-am fi văzut cum ar fi plecat de lîngă noi, cu mîinile pe lîngă corp, moi ca aluatul nefăcut, ar fi luat-o așa fără să știe nici el unde și de ce, ar fi umblat degeaba pînă s-ar fi îndurat vreo ospătăriță bătrînă și plictisită de la terasa din parc, să-i dea o sticlă goală, și apoi ar fi umblat iarăși ca un aiurit cu ea în mînă să găsească cișmeaua și după aia s-ar fi întors după nu știu cîte ceasuri tot la ea să-i toarne și niște apă, după ce și-ar fi dat seama că nu găsește niciunde, și ar mai fi durat juma de secol pînă s-ar fi întors, și de asta nu era mare combinație.                   Dar cum spuneam, știa și Tomi soarta lui și de asta n-a mai așteptat să mai zică cineva ceva, s-a luat frumușel și s-a dus, nu ne-a spus nici unde, nici cum are de gînd să facă , nici cînd sau dacă se mai întoarce, a mers pe cărăruie cu mutra lui netulburată, pe bune, parcă atinsă de Harul Ceresc, s-a pornit el să găsească apă și noi ne-am împăcat cu ideea că îl pierdusem pentru multă vreme, iar de sete n-aveam decît să suferim.    După ce ne-am ostenit și-am isprăvit să tragem plasa la loc peste crengile cele mai înalte ale arțarilor, m-am băgat cu Edi și cu Tobă în tufișurile mai răsărite și-am uns crengile ascunse în umbră, pe unde se opreau păsările să se răcorească.