Acest soi de bacovianism precoce va trece, cu vremea, în poeme ale presimțirii/așteptării/iminenței morții: "O mînă apasă pe clanță, n-o văd, dar clanța coboară,/ coboară… E ușa-ncuiată, dar cheia înfiptă în broască/ trădează că sunt înăuntru.//…// Ce fac, dacă eu, dacă ochii, lumina și mîna, și totul/ cedează, și clanța cedează, și capul, iar pașii/ pătrund, au pătruns, înăuntru…" (Staccato).