nu sunt ceea ce se moare, nimic nimic de luat, doar de lăsat saltul nu se face cu ușurință – întrega viață se schimbă în câteva clipe, și e începutul lui a ști, începutului lui a fi legați de nenumărate ancore, context de context, nu le bănuim, decât poate atunci când intrăm în simbioză cu propria conștiință ieșind din minte și-apoi te-ntorci și nu ai cuvinte și nu ai cuvinte pentru ce ai trăit în câteva clipe, și goluri imense se ivesc și se pierd în urmă și totul e mult mai mult decât ce numim îndeobște mister, unde ne așteaptă un alt fel de iubire dincolo chiar de lumină – revino întru tot vine înspre mine și-i simt durerea ca val și ca semn al haosului urcând din trecutul nemântuit, o durere hrănindu-se din durerile celor din jur, totul învăluind așezări și meleaguri într-o eternizare efemeră cu toții, iertați de la început, căci niciodată nu poți vorbi de iertare de unul singur, legați întru clipă și rătăcire, părtași la tot și la toate, încât te-ntrebi unde e cel lângă care te-ar putea cuprinde o pace adâncă și când îl simți în preajmă e doar prelungirea de sfială a propriei inimi, ca tot ne ne-a rămas și ne rămâne și-l auzi murmurând – abia am reușit să mă desprind și ei iarăși mă trag înapoi ... nu-i iertare de unul singur, câtă vreme suntem atât de legați întru tot și toate.