Mirel, Verona "se oprește la prima senzație", fără a mai trece la a doua – și chiar și asta întro poezie de "nespontaneitate" (ceea ce înseamnă că aceste prime senzații vor fi fost deja mediate?) și cu "rigiditate în exprimare."12 Cam așa trebuie să fi fost, căci și lui Regman i se pare că poeta "împacă spontan (uneori numai juxtapunîndu-le) două tipuri de sensibilitate", dintre care unul probează "o vocație a fragmentarului" și un "nesaț al nuanței și instantaneului", pe cînd celălalt se bizuie pe "lucrarea harnică a reflecției poetice".13 Nu s-ar putea zice însă că Verona n-avea gust pentru inefabile în picturile ei cam abstractizante și interes pentru tulburarea peisajelor cu ceva misteriozități: "O dimensiune neobișnuită întretăiase cîmpia./ Totul era arămiu lucitor, și din iarbă/ suia o tăcere subțire la cer.//…/Mi-am prăbușit umbra-n fîșii peste frunze./ Înspăimîntat de melodia născută atunci/ văzduhul răspunse.