De cînd a fost publicat eseul lui Greenberg, pictura figurativă (de exemplu a unui John Wonnacott sau David Inshaw), muzica tonală (de pildă a unui David Del Tredici sau Robert Simpson) și arhitectura clasică (de exemplu a unui Quinlan Terry sau Leon Krier) au fost privite cu suspiciune: ele par să fi ignorat în chip manifest drumul înțesat cu kitsch pe care rătăcește artistul, odată ce abandonează lumina călăuzitoare aprinsă pentru noi de Baudelaire și Manet.