De regulă ai nevoie de o anumită stare în special pentru prima frază, mai ales dacă-i ultima, și nu o obții cu ușurință, o tot scrii, o ștergi, o modifici, te concentrezi, te ridici de pe scaun, te lovești cu creștetul de tavan, te arunci la pămînt, construiești un adăpost individual sub podea, de asta-i bine să locuiești la țară unde ai pămînt pe jos, vacă, găini, iepuri, un cal de curse, ai ajuns din nou pe scaunul rotativ și te gîndești dacă-i nimerit să începi o povestire cu ceva de genul nu te poți apuca de scris o carte nouă, parcă nu, e lipsit de strălucire, și chiar dacă se spune clar, nu este clar despre ce-i vorba, o povestire nouă sau o carte nouă, ștergi totul și tastezi ușurel, sînt ani de cînd n-am mai scris nimic, mi s-au editat articole, interviuri, cronici, păreri, fotografii făcute mai demult, nu-s toate ale mele, n-am mai scris de trei ani, mai precis șapte, iar spaima că nu voi mai putea scrie niciodată nimic nu-i întrecută decît de teama că voi pleca în altă țară și mai ales de teroarea că acum aș scrie prost, cum se-ntimplă odată cu inaintarea-n vîrstă cînd apare zîmbetul șugubăț pe care-l aduc apropiatele probleme legate de prostată, căderea perciunilor și frica de moarte, poate fi o moarte lipsită de măreție, în vreun pat oarecare de-acasă sau de la spital și nu pe cîmpul de luptă, cu sabia ridicată, în uniforma roșie cu fireturi albe de grănicer, ci intr-o pijama cu pantaloni cu turul jos și bluza ruptă-n cot din cauza frecării pe noptiera ruginită căci voi scrie prost pină-n ultima clipă cînd voi cădea lat pe linoleumul proaspăt spălat cu soluție dezinfectantă marca preferată a gîndacilor de rezervă ce mi se vor urca pe corpul micșorat, iar în patul celălalt va sta un muzician cu un dublu bypass care face totuși rost de băutură și fumează complet indiferent la riscul de-a i se obtura simultan grefoanele din artera mamară internă, voi cădea cu zgomot și nimeni, nici o asistentă, nici o infirmieră trăsnind a Chanel 5, nici o doctoriță cu ochelari de motociclist și părul strîns în coadă de cal nu va veni să și-l desfacă ca să-mi măture fața cu el chicotind, cu tandrețea unui apropos sexual, dar unde să ne ascundem ca să nu ne vadă ceilalți, profesorul care vine la contravizită, profesorul meu de literatură din clasa a X-a, a ajuns și el pe-aici pe vremuri, cînd era poet, cum fac ca să găsesc cea mai bună intrare-n miezul povestirii, cum recunosc miezul, n-ar fi normal să fie bun de mîncat, căci dacă-l mănînc mă trezesc fără subiect, sau, dacă a fost amar, rămîne un subiect ronțăit pe jumătate, căci e obligatoriu să muști măcar o dată din toate temele chiar dacă nu-ți plac, e o lege constantă a belestristicii, după cum se vede există extrem de multe chestiuni care trebuie rezolvate înainte de-a te așeza la birou, succesiunea, la cine rămîne copilul, dacă ai mai mulți e dificil, sau nu, îi duci la orfelinat, semnezi și gata, te întorci la treabă, la birou, în fața calculatorului, unde te prinde seara uitindu-te la monitorul tot mai alb, tot mai mărunt, nu te poți apuca de scris o carte nouă ca orice neavenit, ca un paracliser, trebuie să faci sacrificii, să stai în frig, să consumi conserve de pește oceanic, de mare adîncime, cornulețe vechi, să nu dormi mai multe nopți la rînd în care vei rezolva probleme complexe legate de gravitație, să reziști interogatoriilor celorlalți scriitori cu lampa de-o mie de wați izbindu-te nemilos în retină, să te adăpostești în fabrici abandonate, să împingi Pobede cu roți luate de la cărucioare de copii, să sapi în parc, IOR are solul cel mai îndărătnic, gropi în care să așezi cadavre false, să le pui coronițe de premianți, măcar acum să poarte și ele cununile dorite o viață-ntreagă, din margarete, apoi să asculți poveștile groparului, poate te inspiră.