Cînd și cînd, un liliac cu cochilie venea și îmi aducea cîte o frunză de salată, dar mie nu îmi era niciodată foame, singurătatea îmi ținea și de foame, și de sete, cel puțin asta simțeam în vis, un vis în interiorul căruia timpul se desfășura altfel decît pe pămînt, fiecare clipă era aici o mică eternitate, asta, desigur, dacă eternitățile pot fi mici sau mari, dar în visul meu uite că puteau.