nu în zadar   să întorci timpul
precum acele marelui orologiu
victorios
către clipele vii
să le repeți cu încăpățînare
pînă la înțelegere și acceptare   să întorci roata timpului
cu nepătrunsele chei
ale dragostei
să fii gata să treci prin rîpele
pline de noroaiele gloriei
din primul și al doilea măcel   cu nesăbuință
că va veni
vor veni
încă și încă...
tu stai și învîrți cheia
cheia minune
ce deschide timpului drumul
cu perseverență și încredere
că nu în zadar
cad peste noi
florile dalbe   * * *   umbra se mișcă
în noapte
în pîcla deasă
de alte lumini rătăcite
se abate printre crengile
ca niște mari semne
ce sfîșie
pe pietrele umede
reci ca mîinile morții
rotunde ca umerii zilei
de cîte picioare au călcat
peste ele
se-ntinde întreg trupul tău
ca ofrandă   o lume din care ai pleca
ai vrea să pleci
într-o pustie
unde nu se află
purtători de cagule
și toți au în piept
minunile adevărate   dar fără somn veghez
în tulburare
într-o lume în care
nu am loc
o lume-n care voi trăi
pînă la capăt       dar ce rămîne   o! cît de lung pare degetul
degetul scormonitor prin orbite
prin rămășițele zilei
prin creierii nopții   un deget ascuțit
aproape o săgeată
ce se îndreaptă spre inima întrebătoare
anulînd orice încercare
la dreptul de apel și de clemență
un deget ce nu iartă
dar totdeauna înțelege   tot timpul înarmat
ca o oaste în marș
e degetul
la mîna lucrătoare
dar ce rămîne
din sîngele albastru
vărsat pe cîmpul alb
al foii de hîrtie       ca o zi de april   mai zăbovesc încă
uimit
printre despletitele ramuri de pin
și de tuia palmatele crengi
sînt încă sînt
pe planetă
o calc apăsat
rapid în mișcare
mă îngăduie Ei
locuitorii cerești
în luminoasa lor nepăsare
o minune întru plăcerea lor   îți rămîne
atins de ale păsării
aripi negre
un aspru zvîcnet
cu el s-a răpit tinerețea   ești tu
aici încă
aducătoareo de har
pentru noi muritorii
ne aduni sub clopotul fericit
al iubirii   se scutură scoarța pămîntului
cînd pentru o clipă
își coboară luminătorul
privirea
la fel
apele se ascund
în albii de ele știute
o! vino
coboară senină
ca o zi de april
nostalgie       cad și ne astupă   scurtă-i fericirea
nu-ndelung se poartă
părul lung în blondele cosițe
vine secerișul
vara se termină
tinerețea noastră
s-a pierdut în zare   bulgări de pămînt răsună
zboară
noaptea ziua
cu mișcări egale   în capacul lemnului
încă se aude
cum covorul
straturi se așterne   scurtă-i fericirea
dar cu cît folos
cînd la moara vieții
roata se-nvîrte
macină
clipă după clipă
florile le rupe   cine să audă
bulgări de pămînt
care sec lovesc
cad și ne astupă
cerul pentru veci       din strigătul lor   ziua a plecat
s-au închis porțile
a rămas doar vîntul
și seara ce-ți întunecă pașii   marea abia mai respiră
blînd își dă sufletul
pe țărm
în golful adînc
ca o inimă   se pustiește de gînd
tot ce mișcă
nourii negri
sprijină orizontul   doar noi doi
fără Lună
îmbrățișați
ascultăm pescărușii
alunecăm din strigătul lor
în strigătul nostru       vocea   mă chemi
tu mă chemi de departe
prin ziduri
pături groase de aer
prin sunetul ploii
prin nepătrunsele zale de zeu
un glas fără sunet
o voce pierdută-n adîncuri de mare
ca de pe o altă planetă
nicicînd locuită
vine chemarea   înfășurat în pînzele nopții
precum cavalerii
în drumul lor către steaua
ce se arată doar magilor
aud în timpane
lovituri în cadență
prin care berbecul
rupe zăvoarele   se întinde cîmpia
sub pătura neatinsă a iernii
pregătită
hotărîtă să ne îmbrace
cu un lințoliu rece
e ziua
cînd vocea veselă
a vrăbiuțelor
nu se lasă copleșită
învingătoare
peste crestele frigului
se ridică
din aortele dragostei
cu inconștiența purității
vocea.