Sigur, nihilismul în sine ar trebui să fie dogma pieirii pe propria limbă, însă care îi mai e rostul în momentul în care se autoanihilează? Iată un paradox de care Chelsea Wolfe se folosește cu succes, reușind într-un timp scurt să clădească punți între tradiția gotic-ocultă europeană și publicul americano-centric, între underground-ul obscurantist, cufundat în sine, și muzica de largă adresabilitate pragmatică.