Satisfacția interpretării lor, a descifrării, ne poate lumina, ne poate da, printre altele, bucuria că existăm, că pășim, că... Iată, de pildă, încă un sens important: sus, la încheierea construcției, pictorul preferă să nege nerealizarea acestui vis îndrăzneț al Omului vizavi de Divinitate, și-n loc să fie o construcție nefinalizată, Turnul se termină cu o cupolă, poate de Templu, poate în amintirea, cumva, a celui distrus de Nabucodonosor, pribegindu-i pe evrei, și determinându-l pe Verdi să-i redea, într-un plâns magnific: „Acordați a profeților harpă,/ Care-ascunsă în sălcii stă mută/ Amintind strălucirea trecută,/ Unei vremi ce demult ne zâmbea./ Cântă harpă a noastră durere,/ Plângi în strune a robilor soartă/ Sau revarsă în inimi putere/ Suferința s-o știm a-ndura,/ Noi să știm a-ndura“... Dar ce este măreț în pașii babilonienilor care suntem, cu sau fără voia noastră, e că nu noi suntem cei duși de alte forțe, ci noi ducem turnul care are ca-ncoronare ( parcă este și o coroană, acolo, sus!) cupola aurită.