Era un conflict resimțit acut, de exemplu, de un Constant Tonegaru, pe care poemele din Plantații (1945) îl vor exprima spectaculos în epocă, ecou ale unei sensibilități crepusculare, de sfârșit de epocă, stânjenită de o lume croită pe alte coordonate, sfidând reveriile anacronice ale cuiva, „ultimul de la 1200”, complexat de a fi tributar recuzitei desuete, estetizante, romantico-simboliste.