Cît de mare și adînc este abisul care ne desparte de noi înșine, dacă nu reușim să trăim aceleași emoții puternice cînd avem în față ochilor realitatea propriului TIMP? De ce avem nevoie să vorbim tot timpul despre predecesorii noștri? Realitatea imediată nu este suficientă? Sau facem asta tocmai pentru a nu da nas în nas cu ea? Cred că avem tendința inconștientă de a fugi de noi înșine.