Moartea ca obsesie cioraniană, foarte devreme conștientizată, o moarte trăită în gama multor note, care merg până la afirmarea „ridicolului“ morții, o nuanță explorată de Constantin Zaharia (ca și aceea a „fericirii terifiante“, în rare și abisale instanțieri ale acestui sentiment, resimțit ca transgresiv de Cioran), și totodată moartea ca formă a „intimității“ (Gabriel Popescu), ca „exercițiu cotidian“ (Dumitra Baron), ca sentiment de „vid interior“ scos la iveală de plictiseală (Mircea Lăzărescu), ca trăire agonică și metafizică (A.