E un anumit lirism în scriitura dramaturgului grec care îi permite lui Afrim evadări în universul său suprarealist: povestea fetiței răpite și sechestrate de tînărul său vecin îi oferă premisele unui discurs performativ despre misoginism și patriarhat, posesia iubirii și a femeii, captivitatea ca limită a gîndirii (mentalității), reiterarea simpatiei regizorului față de cultura pop și personajele vulnerabile, dar și tușarea marginalilor, a mediilor și comportamentelor care, deși răspîndite, sînt stigmatizate social.