Și-ncepea să turuie despre cum e să lucrezi la privat, despre verișoară-sa care e contabilă la o firmă de IT, și dă-i cu detalii despre patron, un italian șperțar care nu plătește taxele și se dă la vară-sa, deși e însurat… După o vreme, vocea lui se topea într-un zumzăit anemic în capul meu și doar creierul, programat ca un roboțel, continua să scoată la intervale regulate cîte-un „Aha”, „Îhî”, „Aaa, da”, „Mie-mi spui”… Cînd nu mai rezistam, îi spuneam că mă duc la toaletă și dispăream grăbit din încăpere.