Textul e lung cât o zi de post, întrucât concretețea halucinatorie a experiențelor (de)formatoare nu e un suport pentru un simbol general-uman, ci trebuie desfășurată ca atare: „mă uit, în oglindă, cât perete și/ în dreptul ochilor, măriți, îmi fac un chenar: halta/ adjudu-vechi, în ei, astăzi, e/ numai o cenușă?... (idee/ centrală)// nu: retrospectiv, priveliștile/ de acolo, de sus, din pod, erau, încă de pe atunci, în/ interior la fiecare din noi, copiii/ ceferiștilor, adevărate magii: că o/ dată suflam în trâmbițe (de carton) și puneam calul, cu/ 12 inimi («care lacrămă și îți/ linge mâinile…»), legat de gard, din cer să ne/ treacă apele orizontului, pe/ caniculă, peste câmp// ha, voi nu știți nimic: tata, cu o crenguță de măcieș,/ numai spini, făcea și un semn, rotunjind palma: copii, hei,/ copii, striga el, o dată, veniți și vă uitați, prin/ binoclu, la sânge (că lasă, din degetele lui, în-/ țepate la suprafață, să curgă/ picătura, crudă, pe sân/ la cantoniereasă, care țipa, aoleu și țipa și noi/ abia ce mai puteam să privim un deal, acolo, mișcat,/ toamna, plin de viță de vie și în vârf/ cu un fanion…)// păi, trenurile treceau rar, atunci și aveam voie, noi,/ fiii locului, să ținem, îmbrăcată în pătură/ bariera (bună de călărit, dar…): când venea o/ căruță de țigan, pitorească, se ridica și ea, bariera,/ încet-încet, cortină și începea, o dată/ spectacolul ăsta în/ aer liber: ia/ vezi, îi strigam toți odată, vezi, bre, ai o roată/ descentrată, vezi… și țiganul (imagine/ șocantă) oprea, sferă de foc, să/ vază ce vrem…”.