Poezia liminară a volumului se intitulează semnificativ Limane (ca întregul ciclu pe care-l deschide), textul e construit pe o urzeală de vocabule din familia semantică a căilor de comunicație și a vehiculelor ce asigură deplasarea: cărări, căi, drumuri, corăbii „plutind pe ape de-azur”, spre toate punctele cardinale, toate vânturile, dar fără vreun marcat gust al aventurii, căci limanul vizat e unul „de liniști de-mpăcare”... Se va vorbi la alte pagini – de pildă în ciclul Itinerar pacific – despre locuri îndepărtate, Samoa, Islas de las Marquesas, Tahiti asociat inevitabil cu pictorul Gauguin, Pago-Pago, Ronggold sau Fidji-Port Resolution, se va evoca aventura unui călător ca francezul Gerbault, sub Crucea Sudului... În decorul oarecum convenționalizat la acea dată, – țărmuri cu palmieri, atoli, corali, piroge, pescăruși, se insinuează atmosfera crepusculară – „amurgul, ca o floare sau o rană”, „înnoptarea fără vis și stea”, „marea... de purpură și sânge”, „un goeland (ce)-și proiectează umbra”, lăsând să transpară și sursa livrescă, într-un poem – Cu tine, Arthur Gordon, unde eroul lui Poe atrage și referința la „umbrele –albatrosului iubit de Baudelaire pe-alte ape”... E rememorată oarecum o „fin de siècle” evocată cândva de un Ștefan Petică, cu nostalgia „veacului ce moare” și cu „ultima din păsări călătoare, / Ca ultimul Quijote-nfrânt în mine”, o nouă „moarte a visurilor”.