Prin expunerea expresivă, captivantă și inteligentă a aceleiași polarități intens relativizate bine – rău, filmul reamintește cumva, în substanță, de Dogville, deși mizanscena sa nu este gîndită deloc în termeni teatrali (spre deosebire de danezul Lars von Trier), ci valorizează ingenios, elegant, dar și foarte explicit mijloacele cinema-ului: picturalitatea minimalistă a cadrelor (probabil că dacă De Chirico ar fi făcut film, ar fi arătat cam așa, cu un clin d’œil la Jackson Pollock, ca în surprinzătoarea scenă a tomberonului), precizia geometrică a punerii în scenă, unghiurile neobișnuite de filmare, contrapunctul forte al tăcerii, toate într-un film-instalație a cărui structură vizuală folosește tocmai momente-instalație ca noduri principale de semnificație.