Aici, austeritatea observațională a filmului lui Loznitsa întîlnește concluziile la care ajunge personajul Austerlitz: în traducere liberă, „[…] am din ce în ce mai des impresia că timpul nu există absolut deloc, că, dimpotrivă, nu există decît spații imbricate unele în altele după legile unei stereometrii superioare, că viii și morții pot să treacă dintr-o parte în alta după bunul plac și, cu cît mă gîndesc mai mult la asta, cu atît mai mult mi se pare că noi, cei care sîntem încă în viață, sîntem în ochii morților niște ființe ireale, care doar uneori devin vizibile, odată puse într-o lumină anume și grație unor condiții atmosferice precise.“ Reflecția critică asupra contempo-ra-nei-tății la care Loznitsa supune privitorul comportă o inerentă ironie, dacă nu chiar o parte incriminatorie: pe de-o parte, cît de legitimă este această formă de turism în care teatrele de operațiuni de odinioară devin obiective de vizitat, dar mai ales, pe de altă parte, servește ea cu adevărat unui scop – implicit, conservării memoriei? Impresia e aceea că trecutul se atenuează și se abstractizează pe măsură ce ne îndepărtăm de el, aidoma unui obiect greu de recunoscut pe care mulțimile de vizitatori l-ar privi cu interes și nedumerire.