xxx sunt maria, născută undeva în românia soțul și copiii mei sunt departe, pe pământul patriei, părinții mei sunt departe, sub pământul patriei, iar eu am grijă de casa și de viața unui bătrân, într-un oraș de la marginea mării, locuiesc, de fapt, în vecinătatea absenței azi dimineață am facut o mică descoperire, dacă nu cumva e prea mare cuvântul – ședeam pe o bancă de piatră privind în larg bătrânul meu ședea în scaunul său cu rotile privind în gol pescarii ședeau pe țărm cu undițele în mâini, în cer un stol de pescăruși survola apele calme ceilalți umplu preajma cu trupurile împuținate și sluțite de timp și vorbele lor pentru vânt iar eu aud valurile rostirii lăuntrice să ne-nțelegem – sirocco-ul suflă pe dealuri nicidecum prin spațiile dintre sunetele mute acolo zăresc trupul gol de prunc al bătrânului meu învelit în straie de lacrimi – o! cât de grăbit pare c-ar vrea să urce-n Lumina Învierii! prin urmare sunt un agent dublu, numele său fie ambrosio! xxx probabil că toată literatura lumii nu e decât pandantul unei absențe, o încercare de a ne aminti o revelație, o iluminare avută cândva într-un vis pe care l-aș numi colosal dacă nu mi-ar displăcea cuvintele mari o încercare eșuată mereu reluată sub blestemul unui nou eșec până una-alta însă mă las copleșită de aroma dimineților de iarnă când bunica mă trimitea să rup crenguțe de prun, viță-de-vie și zmeură în grădina din preajma casei o dumnezeiască e aroma ceaiului sângeriu cu pâine prăjită dată cu usturoi și untură o dumnezeiesc e gustul dulce-sărat al dimineților de iarnă de altădat’ e vremea să aprind lumânarea de ceară de pe măsuța de cedru din camera de rugăciune, lângă cartea sfântă și ramura de măslin căci s-a făcut seară xxx da, e adevărat, sunt cea fără de chip, anonimă, comună, deprinsă cu efectuarea unor activități rutiniere da, e adevărat, scriu ca și când aș vorbi cu cineva, cu ambrosio, de pildă, cel cu o mie de fețe, în absența Chipului care continuă să nu se arate eu, care am doar două fețe, ca moneda, dar comparația se oprește aci, căci nu sunt de schimb, scriu cu teamă, e adevărat, mi-e teamă să nu se rupă vraja măcar de nu s-ar rupe vraja xxx un copac cu flori, un copac cu ciori – frânturi de marșuri comuniste, refrene de cântece patriotice, ori astfel de versuri răstălmăcite răsună adeseori în golful rostirii lăuntrice ce vreau să zic e că, deși e plin de palmieri peste tot, toate păsările s-au adunat într-unul singur – de ce? – nimeni nu știe nimeni nu-și dă cu presupusul pentru că nimeni nu (se) întreabă toată lumea trece pe sub el, trenurile și mașinile de toate tonajele trec pe lângă el, ambarcațiunile de toate mărimile se îndepărtează de el, avioanele trec pe deasupra lui ca și când n-ar exista decât în cugetul meu dar el crește insesizabil drept gazdă bună ospitalieră pentru un întreg popor de într-aripate la umbra lui din când în când zăbovim noi – eu îl ascult pe ambrosio iar bătrânul se ascultă pe sine – dacă se rostește cumva, doar el aude rostirea-și – uitându-se la defileele scoarței ca la drumul furnicilor un copil modelează păsări de lut, le aruncă-n cer și ele se prăbușesc la picioarele noastre cu zgomot surd xxx alteori în grota rostirii lăuntrice răsună frânturi de cântece populare, romanțe ori cântece de petrecere iar atunci ambrosio pare a fi impresarul meu, unul ezitant și fatalmente ineficace dar nu numai pentru că nu e convins că merită osteneala de-a mă scoate pe scenă și-a mă transforma în cine știe ce vedetă, ci pentru că știe că nu asta îmi doresc din loc în loc, pe ziduri, în apropierea spațiilor publice, sunt lipite afișe A4, sobre, majoritatea sunt în alb-negru, în centru, cu litere de-o șchioapă, nume sonore, la început am crezut că sunt anunțuri de spectacole de operă, cu participarea unor dive, sau a unor iluștri cantautori – e plină această străveche lume nouă, doar pentru mine, de ei – dar m-am dumirit repede că sunt afișe mortuare, căci sub nume, înscrisă, ce-i drept, cu caractere mărunte, apare vârsta: di 87 anni, di 91 anni, căci oamenii aici trăiesc mult și bine, nu glumă când voi muri, vreau ceremonie sobră și simplă, fără tam-tam nu am râvnit nicicând la statutul de vedetă –a zis bătrânul meu odată în prezența unicului său fiu (din volumul Agentul dublu,  în curs de apariție la Editura Limes).