Cu o simțire de Bacovia și Blecher și cu o privire de Bruegel și Magritte, Petre Stoica este un poet ceremonios și grav, uneori tragic, deseori metafizic, amestecînd stranietatea, delicatul și derizoriul cu fine tușe de umor: „Și ce dacă sînt adeptul ceaiului de sunătoare? / și ce? înseamnă oare să nu am dreptul să număr / petecele de pe fundul istoriei?“ Exilul interior și în natură, predilecția pentru trecut și nostalgia imperială, fascinația pentru lucrurile lipsite de grandoare și elogiul anonimatului, toate acestea au avut, în epocă, și o nuanță politică.