Lucrarea reflecției slăbește în Locul sub stele, unde Regman constată că au dispărut "acele gheme de abstracții și prozaisme" de pe urma cărora rezultau înainte doar niște "tentative eșuate de a nimeri nota exactă".14 "Nota exactă" a Veronei e claustrarea într-o solitudine reificată, baricadarea în celula singurătății, dar într-o singurătate ostilă, ghimpoasă, în care se macină subtextual frustrări: "Culoarea cerului: ciment./ Praf dur se scutură-n grădină/ N-ai uitat nici o ușă deschisă./ Perdelele tăgăduiesc fereastra.//…// Să plece zadarnicul oaspe./ Nemișcate cheile, mută/ odaia în care domnește/ inima ta de ciment" (Rigid ).