Macedonski   Cei dragi dispar brusc și din toate părțile
Ca niște blitzuri cosmice
Cineva ne pulverizează mișcările zilnice
Umbra ne doare ca un braț ca un picior   Ne revenim greu
Ne sprijinim de masă de scaun
Știm că pe ele nu le poate lua nimeni
Că vor rămâne lângă noi orice-ar fi   Ce bine că există mese și scaune
Pereți și tavan scări și balcoane
Casa ta ca o haină purtată
Te însoțește în durere   Salcia se va oglindi și ea în fereastra
După care eu nu voi mai fi
În voi lucruri îmi pun nădejdea       Pasăre lovită de fulger   Dimineață soare
Încă o zi din cele ce-mi sunt date
Mă-ntreb ce să fac cu ea
Într-atât sunt de nemulțumit de mine și de lume   Case ferestre
Dar nici un om care să le merite
Poate ne-ar trebui peșteri și găuri în stâncă
Ce minunat e acul de cusut   Descopăr în mine răutatea
Pură ca o pasăre lovită de fulger
Descopăr în mine sila   Ca un terci de cartofi și mălai
Asta-i lumea noastră Doamne
Îndură-te de țopăiala puricilor ce suntem...       Bacoviană   Dimineață ploioasă
Același semn al frunzelor căzând
Eram departe cândva
Și-o bluză mov mă privea de pe-o frânghie   Așadar mai veniți pe la mine
Vă aștept cu pașii strânși ghem
Să nu poată nimeni să mă divulge
Nimeni să mă urmeze   Așa zicea și mama
În dimineți ploioase
Numai că eu n-o ascultam   Credeam că dacă ai mamă
Că dacă ai pași
Nu știu nici eu ce mai credeam       Nici un câine nu poate cobi   Mi-e silă de zidurile caselor
Și de tot ce se află înlăuntrul lor
Am filmat atâția ani
Creierul și bila amărâților de prin odăi
Cămășile nu-mi spuneau nu
Viața din glastrele cu flori mă urmărea   Destul
Nici un câine nu poate cobi
Mai tare decât mine
Veniți să-mi puneți botniță
Să mă duceți la marginea mării
Să mă dați pe mânuța unui homeopat       Colind   Colindul unei zile oarecare
În care nu gândești nimic
Obosit de tine însuți
Nu poți opri zăpada să cadă   Unde să fugi de tine însuți
Amintindu-ți bradul din copilărie
Câteva tăceri ți se-ntretaie
În gât   Nu poți opri zilele să se perinde
Prea obosit de tine însuți
Nici măcar s-o prevezi pe aceea   Care te așteaptă
De mii de ani
Dincolo sau dincoace de soare       Plimbare   Dimineața în creierul gol pe străzi
Prin soarele nărăvaș
Tot ce pot să fac am făcut
Lumina frunzelor îmi stă mărturie   Și dacă nu aș fi lăsat decât
Acest scaun gol și umbra lui pe perete
Tot s-ar fi vorbit de mine
Ca despre cel cu scaunul gol și cu umbra lui pe perete   Așa-mi vine să cred
Cei ce iubesc ușile caselor mă înțeleg
Să vii și să pleci ce bucurie   E libertatea scrisorilor necitite
Care cad în râu și cine știe când
Oblojesc rădăcinile unei sălcii bătrâne       Zi cu soare   Dimineața soarele și eu
Intime motive de mândrie
Stau pe scaunul pe care a stat
Și tatăl meu până când mi l-a dăruit mie   Rima involuntară nu mă supără
Când e soare nimic nu mă mai supără
Zilele au sertare ascunse
Nimic nu e altfel decât la locul lui   Chiar celebrele taifunuri cu nume feminine
Își au rostul lor în configurația
Planetei și a sufletului meu   Chiar glaucomul meu tratat cu picături
Zilnice mă face să apreciez și mai mult steaua polară
Ce luminează discret scaunul tatălui meu.