(Viscol). De altminteri, această teroare a unui anotimp exterminator apare la Verona încă de la bun început, chiar prin poeziile recuperate din perioada tinereții (e atașat un ciclu de astfel de poeme); cu toate că unele dintre ele profesează vagi elanuri și discrete euforii, tonul îl dau poemele spăimoase, în care și "cuvîntul" menește a rău: "Ascultă cum urlă vîntul,/ cum urlă singurătatea-n noi./ Parcă suntem sicrie: cuvîntul/ e corb și croncănește a pustiu și a ploi" etc.