Însă pentru a ajunge în Occident, trebuie să fac de fiecare dată acest „sacrificiu” – după o noapte de obicei pierdută, să mă tîrîi pînă la aeroport (cu eternele angoase că voi pierde avionul, chiar dacă plec cu trei ore înainte sau că avionul meu nu va zbura), să fac check-in, să trec pe la securitate și mutrele tuturor celor de acolo să mi se pară dubioase, să intru în cutia de conservă umană (uneori nu mai mare decît troleibuzul 66), să înțepenesc într-un scaun, să mă forțez să nu mă uit la stewardesa care face instructajul în caz de urgență și, totuși, să nu mă pot abține să o urmăresc fascinată (așa cum fac și cum emisiunea Dezastre în aer), în timp ce avionul începe să huruie grotesc, nefiresc, să-mi transpire palmele – primul semn al atacului de panică ‒, să mă gîndesc dacă mai e cazul să iau un xanax sau poate că ne dau ăștia niște vin, să închid ochii ca înaintea unei execuții, încercînd, totuși, să mă încurajez: „Două ore și ai scăpat! Ești acolo…” Cele mai cumplite sînt decolările și aterizările (și pentru că știu că atunci se întîmplă și cele mai multe catastrofe).