uitându-mă la lume, îi dau dreptate, deși – cum cel ce în durere se-ntreabă, unde e dumnezeu și nu-și mai găsește nici în somn consolarea – nu trebuie să aștepți moartea spre a înțelege toate astea, însă cine cine-s cei pe care-i aud din această depărtare atât de fragilă - să îndrăgim mereu propria durere întipărită pe un chip necunoscut? eu l-am văzut în vis cum se ruga, și se ruga atât de tare încât broboane de sânge se adunau pe frunte, și se ruga și ca duh ce știe, și se ruga și ca om ce ezită și astfel am venit ca apa și mă duc ca vântul (Hafiz) am trecut abia băgat în seamă – o filă din nesfârșita carte pe care o scriem și o rescriem, lăsând în urmă trena unor vorbe stinse peste meleaguri unde puțini au fost și sunt însetați și-am fost mereu ostenit, căci mă odihneam doar în frumusețe, cum ai zări într-o limpede apă o piatră purtând umbra unui surâs – și mă-ntrebam mereu, ce file au fost oare smulse din cartea vieții aici, unde poezia a fost și este pe potriva păsărilor vestind înainte de-a putea fi zărit, țărmul cineva ne călăuzește mereu, altminteri ne-am mistui lent în peisaj sorbiți de ademeniri, uitând că suntem inseparabili – vorbele se sting, intenția rămâne.