Fiind un text rezervat în primul rând cercurilor aristocratice sau școlilor poetice, secțiuni din conținutul cărții, până la varianta tipărită din secolul al XVII-lea, au fost popularizate de teatul noh sau alte genuri populare legate de muzică și dans, pentru ca, în secolul al XVIII-lea, revitalizarea studiilor naționale să-l facă pe Motoori Norigana să vadă în Povestea lui Genji o mărturie unică a sensibilității japoneze definite de conceptul mono no aware sau frumusețea lucrurilor simple și efemere: „De-ar asculta porunca noastră și nu ar mai cădea,/ ce flori de cireș ar fi ele! “ (p.