Soarele-i vede, suspină și-alunecă mai sus, în sine însuși, pe dâra de blândețe-a vremii, unde sub pași nu mai sunt pietre și oști de ființe mici vociferează că nu mai vor deviații și răstălmăciri, ci curăția unor nume, să se-mbete de mireasma nuielei de cuvânt cojit.