Nu mecanica placată asupra viului ne provoacă aici rîsul, așa cum credea Bergson, nu inadecvarea dintre scheme și curgerea firească a vieții, dintre automatisme și insolitul permanent al temporalității, ci, am putea spune, tocmai dimpotrivă – viața iese din schemele sociale, omul depășește plafonul impus de societate, așa cum un copac crește uneori într-o casă și iese prin acoperiș.