În Sincronizarea criticii românești postbelice în deceniile opt și nouă (MNLR, 2013), Alex Goldiș remarcă, la rîndul său, că deși trauma manifestată, între altele, prin „denigrarea revanșardă“ a metodelor, teoriilor și instrumentelor criticii a marcat iremediabil discursul criticii șaizeciste românești, odată cu anii ’70-’80, acesta începe treptat să se specializeze.