Dincolo de aceste simple jocuri verbale, există în volum, mai ales la început, câteva poezii care denotă finețe sentimentală, mărturisiri delicate, triste, cu o notă de dezabuzare: niciodată nu am fost mai tristă ca în dimineața-n care ca la târg mi-a dat șaptezeci de euro să îi scriu poezii dar vai, versurile mele sunt ieftine precum târfele ce se predau la marginea străzii pe câte o hârtie de z’ar Sau: – când vii să ne vezi, adu-mi, te rog, și viața – da, am lăsat-o-n birou după ușă, agățată sub preș, – scuze că-ți cer să-mi faci comisioane – știu, știu că e uzată, că s-a pătat, că s-a scămoșat după doi ani, c-au intrat moirele-n ea, c-au mai purtat-o ș-alții, dar o vopsesc, o pun cu levănțică, îi schimb tocurile, o dau la remaiat... – știi, e frig și-aș vrea să-ncep s-o port din nou, măcar așa, prin casă... Mai sunt și alte versuri promițătoare ca acestea, ceea ce mă face să nu-mi explic caracterul forțat al celor mai multe, scurse de orice picătură de sânge liric, simple jocuri, rareori spirituale.