Poetul e cât se poate de circumspect în exprimare și de un calm aparent bine întreținut:  „le scriu morților unde ești ce faci aveți pîine și supă destulă? nu las să se piardă nici o firimitură nici o faptă nici un distih și nici nu șterg din telefon numerele celor dispăruți ar fi prea definitiv” Și încă: „Pe malul apelor liniștite stau sinucigașii bătrâni buni la orice; după ce apa vorbirii a trecut tristețea lor ticsită de umbre urcă din adînc și e ca rostopasca vindecă toate cicatricile” Chiar dacă persistă ici-colo unele barbiene abscondități, cu numeroase neologisme abstracte, confesiunea lirică e abia ușor codificată, precum în frumoasa poezie intitulată 5 litri de sînge dau o tură de 5 km pe Mureș, hrănită din fărâmele unor amintiri cât se poate de exacte în, totuși, misterioasa lor banalitate: „Copilăria aproape secretă deductibilă în ligheanele cu apă de ploaie părul ca mătasea la sfîrșit de săptămînă diapazonul sîngelui roșu dornic să dea tonul miresmelor inepuizabile care dezlipesc din vitralii sîngele galben al unui trecut pe care nimeni nu-l consideră definitiv; genunchii îndîrjiți ai bicicletei printre ecourile stranii ale neoanelor din gări purtînd sufertașul cu mîncarea pentru Vasile ghișeul din frig al lui Leni care ne ghiftuia cu o amandină la două zile tăunul supraviețuirii așezat pe butelia singuratică a Gelei lectura egală cu fotbalul Micalaca Inepuizabilă” Nelipsită din mai toate poeziile este tema poeziei înseși, a foii albe, a sensului creației, pe scurt, a legăturii intime dintre ființa poetului și instrumentul lui esențial de expresie.