Să mai vorbim de confortul pacientului și al personalului? De condiții minimale? De stres, oboseală și suprasolicitare? Să mai vorbim de situația general dramatică a medicinii noastre? De perspectivele ei sumbre, ușor de intuit, în condițiile în care medicii și asistentele își caută de lucru în alte țări, în care profesioniști plini de bunăvoință sînt obligați să depună armele și să-și ceară de­mi­siile, împiedicați de persoane lipsite de bun-simț, co­co­țate în posturi de decizie, de lipsa cronică și mereu mai gravă a suportului material de fiecare zi, de risipa colosală de fonduri și resurse și celelalte? N-am crezut în apocalipsă, dar încep să mă îndoiesc de propriile credințe.