«Așa am spus? Așa am vorbit?», caut eu infirmarea din partea celorlalte femei din salon.“ Răspunsul nu se lasă așteptat: „«D-apoi eu de ce rîd? Că trează vorbești într-un fel, iar adormită în altul.»“ (p. 81) Acum Tamara Cărăuș înțelege că există un grai primordial, al cărui ritm îl prinsese în primii șapte ani de acasă, un ritm de sub imperiul căruia nu va ieși niciodată, nici măcar după ce, umblînd prin centrele universitare din Europa, va învăța germana, engleza și franceza, și nu oricum, ci la un nivel mulțumitor sub unghiul ușurinței de a se exprima, și cu toate acestea nemulțumitor sub unghiul ambiției de a scrie frumos, de-a dreptul impecabil, într-o limbă pentru al cărei farmec visa s-o invidieze pînă și îngerii.