Atunci se socotește individul justificat să decidă în privința ei, să-și treacă sfîrșitul printre „drepturile subiective“ oficializate? Dar astfel nu urmează el, în fond, curentul general al „aversiunii“ față de urîțenia psiho-fizică a morții? Nu vrea și el să expedieze moartea împreună cu „rușinea“ ei? Nu mă refer la cazurile de persoane care se decid să recurgă la eutanasie din cauza unei teribile suferințe.