Un scurt inventar istorico-literar este lămuritor: epigramele lui Păstorel sînt dedicate mai curînd beției decît vinului, pe care-l asociază oricum destul de hazardat altor delicii ale vieții („vinul, tutunul, dracul și femeia“) – deși, în alt loc, recunoaște resemnat că vinul e o ființă vie, deci inefabil –, iar dacă insistăm cu căutarea pînă în trecutul cel mai îndepărtat, vom observa că poeții, de la antici la moderni, fără excepție, au descris efectele vinului – asemuindu-l cel mai adesea tot cu iubirea –, nu și caracteristicile sale: că ar ascuți văzul și auzul (Baudelaire), că te-ar face să uiți amarul vieții (Khayyam), că s-ar sui la cap fără scară (folclor românesc) – bravos națiune, însă cine bea vinul în cantități atît de mari, încît să ajungă la experimentarea acestor efecte, n-a priceput chiar nimic! (Nici eu; setea a fost întotdeauna mai mare.) Nu e nici o mîngîiere în faptul că impresionantul șir de eșecuri descris mai sus începe cu Noe, patriarhul biblic, care nici el n-a rezistat ispitei cantitative.