În spațiul românesc, prima atestare a acestei idei se găsește la Coresi, în Tîlcul evangheliilor (1567) cea mai reformată dintre toate scrierile tipărite de el: „Cînd zicem cum [cu] credința ne ispăsim [= mîntuim], așa înțeleagem: cum ne iaste mîna cu ce prindem și apucăm ce ne trebuiaște și tragem cătră noi, mai în acela chip și lucrul sufletului cuprindem, apucăm și tragem la noi cu credință dereaptă [= adevărată] sau cu creadere [= convingere].“ O formulare mult mai sofisticată întîlnim în celebra Mărturisire de credință atribuită lui Chiril Lucaris, care dedică un întreg articol acestei probleme: „Credem că prin credință este îndreptățit omul, nu prin fapte.