Un Don Quijote tînăr, indiferent ce ar fi făcut, nu ar fi avut nimic straniu: dacă voia să reînvie un ideal revolut, ar fi fost asemănător hipsterilor de azi, iar iubirea lui iluzorie și neîmplinită ar fi fost o experiență reală și… utilă… Specificul lui Don Quijote vine dintr-un superb dereglaj al temporalității: personajul lui Cervantes nu dă deloc atenție vîrstei sale! De aceea, în sens propriu, donquijotism numește această tendință psihologică, acest imbold de a vrea să cucerești lumea cînd este deja prea tîrziu, mai precis cînd toți ceilalți îți spun că ți-a trecut vremea, că e timpul să (te pregătești să) mori! Într-o patologie corectă, donquijotismul ar descrie în sens strict o tulburare de ritm temporal (a pune semințele laurilor la vremea cînd aceștia, de regulă, se culeg).