Jurnalul unui bibliotecar e desfășurarea unei frămîntări, cu încercarea de a răspunde la o întrebare eternă: ce rost are viața? Autorul răspunde indirect, invocîndu-l pe Dostoievski: iadul e neputința de a iubi, ceea ce înseamnă, prin ricoșeu, că sensul vieții e înrudit cu privilegiul de a iubi natura, semenii, totul.