În Ça ira, totul este altfel față de spectacolele precedente: luminile lui Eric Soyer, cu care spectatorul era obișnuit, raportul scenă-sală (actorii se află deseori printre spectatori, lucru nou la Pommerat), acel cadru „cinematografic” în care ochiul spectatorului este adus aproape de intimitatea individului, acele corpuri-umbre, maniera de a vorbi la limita susurării textului, momentele de tăcere profundă... Toate aceste elemente estetice prin care teatrul său putea fi identificat nu mai sînt prezente în Ça ira.