Sâmbure Eram o noapte în august, de cealaltă parte a ghețurilor planetei, eram mâna care apuca și strângea, eram avalanșă, negru-însângeratul perete în flăcări, eram înfricoșătorul pasaj din inima mamei hotârând dacă viața merită să fie trăită, eram pofta tatălui meu, eram uitare, eram puls în pământ, în cele mai adânci vine, eram roua ierbii într-o dimineață aspră și rece, eram floare și mireasma nectarului și gustul dulceag picurând dintr-un măr cu coajă de roș-amăruie garoafă – un sâmbure trecând peste ape fără să se scufunde aruncat la țărm pe coasta cea dinspre nord a paralelei cincizecișișase, eram ascunsa descoperită de raza pornită din ochiul unui înger - un ochi care se crezuse rătăcit, acolo pe-un țărm alb de sare, cu nisip ușor ca cenușa unde pădurea de lângă plajă silise coastele-abrupte să se-oglindească în apă, ecou după ecou… Eram febră mistuitoare în sânge, membrana care-a pleznit, păsările care zburau, eram murmur în camera de sub bolta copacilor, un zumzet de sunete ducând fără greutate-năuntru, unde-s șterse potecile și nu e cale de-ntoarcere, în magneticul câmp al ascunselor, în zona de beznă ce-absoarbe, de unde-au țâșnit literele alfabetului – afară în lumină afară în tăcere spre-a prinde rădăcini în prezentul fără sfârșit unde locuiesc umbrele și nu se asimilează.