Cele câteva repere politice fixe, obligatorii, banale, în relațiile bilaterale, au fost asezonate cu ideea că literatura ar putea contribui la domesticirea globalizării, precum și cu câteva aluzii laconice la un trecut cultural comun: Heine la Paris, hughenoții la Berlin... În final, destăinuirea, măgulitoare la adresa invitatului, cum că deși nu vorbește franceza îi face plăcere să o audă, a dat o ușoară notă personală discursului cancelarei, și mai palid în comparație cu strălucita prestație oratorică a președintelui Macron, care a luat cel dintîi cuvântul.