Și atunci publicul a lăsat a se vedea, fără nicio jenă, lipsa lui de încredere și – ceea ce e încă mai grav – lipsa de curiozitate.” (p. 110). Fără ca Sebastian s-o spună, avem parcă de-a face aici cu o reeditare a situației curente din secolul anterior, când pe scenele teatrelor românești se jucau piese străine, în franceză, și când abundența „traducțiilor” îl făcea pe Kogălniceanu să propună un program de resuscitare a „duhului național”.