Pe linia neoromantismului deja semnalat, sugerând recuperarea dimensiunii naturale a vieții amenințate de alienarea civilizației moderne, e introdusă în acest univers figura zeului Pan („Pan cântă / Elegia toamnelor ce curg înspre șes / Cântă sau plânge / Pentru vara asta ce faldul și-l strânge / Sau pentru tristețea ce-n suflet se-mplântă / Prea des, / Mult prea des”), o amintire desigur blagiană, iar prezența îngerului împrumutat din Coran, în titlul ciclului al treilea al volumului, Israfel, cântând pe coarde de lut cu „cea mai fermecătoare voce dintre toate vietățile pământului”, nu poate sugera decât tot un fel de reverie a regăsirii a unei armonii pierdute a ființei.