Oricît de tentată aș fi, însă, de o incursiune în cotloanele istoriei muzicii din care răzbat sunete de rîndunică (pe la Dvorjak și Ceaikovski), cînepar (Couperin, Haydn sau Rahmaninov), codobatură (Britten), sticlete (Vivaldi), pițigoiul mare (Bruckner), chiar și de gîscă (Ma mère l’oye de Ravel) sau de rață (tema măcănită a oboiului din Petrică și lupul de Prokofiev), oricîte piese aș enumera, nu voi reuși decît să ating suprafața unei teme pe cît de fascinantă, pe atît de complicată.