Încît tînărul Caragiale, la 22 de ani, își exersase și el condeiul și gama trăirilor sufletești, compunînd poezie sentimentală: „Sărac, fără putere, În lume sînt sortit, Prin valuri de durere, Să trec necontenit […] Durerea-mi este mare, Profund e al meu dor, O, lacrime amare, Grăbiți, căci voi să mor.“ (Elegie) Mai mult, filozofase prozaic, deși în versuri și rime, în jurul unui motiv tipic eminescian – însă problema dilematică a căii existențiale era deja pusă: „Ce-mi spui de poezie, d-acea chimeră tristă, Cînd lumea d-astăzi, rece și materialistă, Își rîde de chimere și de puterea lor? Credințele d-acum condamnă poezia Ca rătăcirea, crima, păcatul, erezia, Ce merită să poarte disprețul tutulor.