O ființă care vrea să crească, chiar și dincolo de moartea sa! Și atunci? De ce este sancționată social (căci o sancțiune socială este rîsul, după Bergson) dorința de creștere a lui Don Quijote, a oricărui „bătrîn“ care vrea să (mai) crească? De ce vrea societatea să penalizeze o dorință firească a omului, căci tot de la Bergson știm că prin rîs penalizăm tocmai o rupere a ritmului natural al unei stări de lucruri, a cărui întruchipare supremă este grația? Ce este rizibil în aventurile hidalgo-ului nostru? Rîsul cu care rîdem de Don Quijote nu este rîsul nostru… Rîsul cu care rîdem de Don Quijote este rîsul supraeului, al eului social, al comandamentului lăuntric, al „cetății“ interioare.