Cristi Iftime păstrează asumat anumite influențe ale Noului Val (rigoarea mizanscenei, preferința pentru planul secvență, priza mimetică de realitate, absența aproape totală a fundalului sonor, finalul flou), însă în egală măsură își infuzează debutul cu un umor și o tandrețe intimistă care aduc aminte de filmele Noului Val ceh ale unor Jiri Menzel sau Milos Forman, dar și cu o nostalgie solară a acceptării care, uneori, poate fi numită melancolie.