Meandrele vineții ale unei spirale infinite sfredeleau parcă în centrul ființei lui, care era în același timp punctul central al întregului univers, în timp ce se uita în ochii soției sale, întorși cu susul în jos în extazul dement al voluptății, ochi nevinovați, dar acum atât de străini, aparținând unui animal angelic – nu era soția lui, nici iubita, ci un ciudat idol animal, întruchiparea întregii fragilități a tot ceea ce există, a trecerii timpului neprețuit, lucrul cel mai de preț dintre toate.