Cei care insistă pe latura „neagră“ a artei lui Basquiat pot afla argumente cu relativă ușurință: artistul a fost perfect conștient de limitele multiculturalității americane, de aerul insultător al interesului arătat până la acel moment artei primitive de câțiva mari artiști ai modernității (gen Matisse, Picasso, Gauguin) și nu a ezitat să-și afirme originile sau pur și simplu să taxeze un intervievator atunci când acesta i-a pomenit de arta sa din perspectiva unui „sort of primal expressionism“, cerându-i ironic lămuriri: „Primal? Like ‘primate’? Like an ape?“ Dar reacția nu trebuie luată în tragic: tot Basquiat afirma, de altfel fără prea mult parapon, că nu a întâlnit pe nimeni care să aibă nevoie de vreun critic pentru a ști ce-i arta; o idee în care, intuitiv și cameleonic cum era, sunt sigură că a crezut sincer.