Karjalan kieli

Question: Puhutaanko suomen kieltä jossain muualla kuin Suomessa?


Karjala on uralilainen kieli, joka kuuluu suomalais-ugrilaisten kielten itämerensuomalaisten kielten pohjoisryhmään. Karjala on suomen läheisin sukukieli[1]. Sen kaikkien murteiden puhujia yhteensä arvioidaan olevan 60000–95000,[2] joten se on puhujamäärältään itämerensuomalaisista kielistä suomen ja viron jälkeen kolmanneksi suurin. Karjalaa puhutaan Venäjällä Karjalan tasavallassa eli Itä-Karjalassa, Suomessa sekä Venäjällä Tverin karjalaisalueilla. Karjalan kieli on sekä Venäjällä että Suomessa vakavasti uhanalainen.[3]
Karjalan kielen sisäiset murre-erot ovat suuret, eikä yhteisen kirjakielen luominen kaikille karjalaisille ole vielä onnistunut. Yleensä karjalan kielessä erotetaan kolme päämuotoa: varsinaiskarjala, aunuksenkarjala eli livvi sekä lyydi. Näistä varsinkin lyydi, karjalan ja vepsän välinen siirtymämurteisto, luetaan toisinaan omaksi kielekseen. Varsinaiskarjalassa erottuvat edelleen pohjoiset vienalaismurteet ja eteläisempi karjala, johon kuuluu myös Tverin karjalaissaarekkeiden kieli.[4]
Historiallisesti karjalan kieli polveutuu Laatokan länsiosan tuntumassa yli tuhat vuotta sitten puhutusta pohjoisitämerensuomalaisesta kielimuodosta, jota tutkimuksessa on tapana nimittää muinaiskarjalaksi. Saman kielimuodon jatkajia ovat Suomen Etelä-Karjalassa, Kannaksella ja inkerinsuomalaisten parissa puhutut suomen kielen kaakkoismurteet sekä Suomen Pohjois-Karjalan murre, joka kielitieteellisesti kuuluu suomen savolaismurteisiin.[5] Lisäksi muinaiskarjalasta polveutuu inkeroisen kieli. Näitä ei kuitenkaan lueta karjalan kieleen kuuluviksi. Tavallisille suomalaisille karjalan kielen ja suomen kielen ns. karjalaismurteiden (so. kaakkois- ja itäisten savolaismurteiden) eronteko on usein epäselvä.[6]
Vielä 1950-luvulla karjalan kieli luokiteltiin usein suomen murteeksi. Kysymys siitä, onko karjala oma kielensä vai murre, on ollut pitkälti poliittinen. Siihen ovat vaikuttaneet myös Kalevala, jonka pohjana olleen kansanrunouden alkuperäinen kieli, vienankarjala, on hyvin lähellä suomen kieltä, sekä karelianismin perinne, jonka mukaan karjalaisuus nähtiin jonkinlaisena alkuperäisen suomalaisuuden aarreaittana. 1930-luvulla ja jatkosodan aikana heimoaktivistit näkivät karjalan "suomalaisuuden" yhtenä syynä liittää Itä-Karjala osaksi Suomea.
Karjalan alueen menetys toisen maailmansodan päätteeksi Neuvostoliitolle oli vakava isku karjalan kielelle.[3] Suomessa karjalan kielen hiipumista on edesauttanut se, että karjalaiset nähtiin suomalaisina ja heidän kulttuurinsa ja kielensä sulautui hyvin nopeasti suomalaiseen kulttuuriin niiden samankaltaisuuden vuoksi.[3] Toisaalta karjalaa saatettiin kieltää puhumasta esimerkiksi kouluissa tai jopa Karjalan liiton tilaisuuksissa.[3] Nykyistä karjalan heikkoa tilaa voidaan pitää Suomessa vakavana ihmisoikeuskysymyksenä.[3]
Karjalan kieli Venäjällä
Venäjällä karjalan kielen puhujien määrä on 1900-luvun jälkipuoliskolla jatkuvasti huvennut. Kun vuonna 1926 karjalaisia oli Karjalan tasavallassa yli satatuhatta ja Tverin karjalaisalueilla yli 140 000 ja näistä lähes kaikki puhuivat karjalaa, vuoden 2010 väestönlaskennassa karjalaa ilmoitti koko Venäjän federaatiossa puhuvansa enää 25 600. Näistä suurin osa kuuluu vanhempiin ikäluokkiin. Karjalan kielen siirtyminen lapsille ja nuorille on vakavasti vaarantunut. Jokseenkin kaikki Venäjän karjalaiset puhuvat venäjää, monet käytännössä jopa sujuvammin kuin karjalaa; heikommin venäjää osaavia on korkeintaan kaikkein vanhimmassa sukupolvessa. Venäjää käytetään yleensä kodin ulkopuolella ja etenkin kaupungeissa. Karjalan tasavallan asukkaista suuri enemmistö on venäjänkielisiä, ja näistä vain harva yleensä osaa karjalaa, joten karjalan kielestä on tullut perheiden ja maaseudun pienten karjalaisyhteisöjen sisäinen kieli.[7]
Karjalan tasavallassa karjalan kieltä suojelemaan on vuonna 2004 säädetty erillinen laki, mutta karjalalla ei ole virallisen kielen asemaa.[8] Karjalaksi ilmestyy sanomalehti Oma Mua, jossa nykyään julkaistaan kirjoituksia sekä aunuksen- että vienankarjalaksi, sekä satunnaisia artikkeleita muissakin lehdissä. Karjalan tasavallassa myös lähetetään säännöllisesti jonkin verran karjalankielistä radio- ja toisinaan tv-ohjelmaa.[9] Karjalaa opetetaan joissakin Karjalan tasavallan ja Tverin karjalaisalueen kouluissa oppiaineena, mutta koulujen opetuskielenä sitä ei käytetä, eivätkä karjalan oppitunnit sielläkään, missä niitä on tarjolla, näytä kunnolla tukevan elävää kaksikielisyyttä tai karjalan kielen käyttöä koulun ulkopuolella.[10]

Karjalan kielen kirjallista viljelyä aloitteli Venäjällä 1800-luvulla ortodoksinen kirkko, joka julkaisi jonkin verran uskonnollista ja opetuskirjallisuutta. Lokakuun vallankumouksen jälkeen, kun monille Neuvostoliiton vähemmistöille kehitettiin kirjakieli, karjala jäi tämän kehityksen ulkopuolelle: Karjalan tasavallassa valtaa pitivät suomalaiset emigrantit, jotka ottivat käyttöön viralliseksi kieleksi venäjän rinnalle suomen. (Tämä järjestely sopi vienankarjalaisille, joiden oma kieli oli suomen kieltä hyvin lähellä.) Tverin alueen karjalaisille sitä vastoin kehitettiin 1930-luvun alussa latinalaiseen kirjaimistoon perustuva kirjakieli. Vasta 1930-luvun loppupuolella, kun poliittinen linja muuttui ja Karjalan tasavallan suomalaisjohdosta suuri osa joutui Stalinin vainojen uhriksi, suomi menetti virallisen kielen aseman, ja professori Dmitri Bubrih kollegoineen sai tehtäväkseen kehittää kaikille karjalaisille yhteisen kirjakielen, joka perustuisi kyrilliseen kirjaimistoon. Tämä kieli ehti olla käytössä vain pari vuotta: Suomen talvisodan ja Karjalais-suomalaisen neuvostotasavallan perustamisen yhteydessä viralliseksi kieleksi venäjän rinnalle palautettiin suomi. Näin Karjalasta tuli ainoa neuvostotasavalta, jonka "nimikkokansan" kieli ei saanut omaa kirjakieltään.[11]
Karjalan kirjakielen kehittämistä ja standardointia alettiin puuhata uudelleen 1980-luvun lopulla. Yhteistä kirjakieltä kaikille karjalaisille ei suurten murre-erojen takia ole edelleenkään pystytty kehittämään. Tällä hetkellä Venäjän Karjalassa käytetään kirjallisesti sekä aunuksen- että vienan-, jossain määrin myös eteläkarjalaa; tverinkarjalaiset ovat myös kehittäneet omaa kirjakieltään. Nämä kielet käyttävät kaikki latinalaista kirjaimistoa.
Karjalan kieli Suomessa

Toiseen maailmansotaan asti karjalan kieltä puhuttiin Suomessa Raja-Karjalan alueella. Siihen kuuluivat Suojärvi, Salmi, Korpiselkä, Suistamo, Impilahti ja Soanlahti. Lisäksi karjalan kielen murteita käytettiin Ilomantsin itäosassa sekä Suomussalmen ja Kuhmon parissa vienalaiskylässä. Salmissa ja Suojärven itäosissa ns. Hyrsylän mutkassa puhuttu kielimuoto oli livviä eli aunuksenkarjalaa. 
Koska karjalan kieltä ei virallisesti pidetty omana kielenään vaan suomen murteena, tarkkoja tietoja karjalankielisten lukumäärästä ei ole, mutta eräänä lähtökohtana voidaan pitää Raja-Karjalassa asuneiden ortodoksien määrää, joka vuonna 1939 oli yli 36000 henkeä.[12] Näistä arviolta 29000 henkeä puhui karjalaa äidinkielenään.[12] Suomen karjalankielisten määrään vaikuttivat myös Itä-Karjalasta 1920-luvulla saapuneet Repolan ja Porajärven pakolaiset sekä vienankarjalaiset; vienalaisia muutti Suomeen tuhansia jo autonomian aikana, ja vuosina 1918–1922 heitä saapui pakolaisina arviolta 11.500, joista osa tosin palasi olojen rauhoituttua takaisin kotiseuduilleen[13]. Täten voidaan uskoa, että Suomessa oli talvisodan alkaessa ainakin 33000–34000 henkeä, joiden äidinkieli oli karjala.[12]
Sotien jälkeen Raja-Karjalan maatalousväki sijoitettiin vuoden 1945 maanhankintalain mukaan Pohjois-Karjalaan, Pohjois-Savoon, Etelä-Kainuuseen ja osittain Pohjanmaalle. Suhteellisesti eniten karjalaisia sai Pohjois-Karjalan pohjoisin kunta Valtimo, johon sijoitettiin yli tuhat siirtokarjalaista pääasiassa Suojärveltä.[14] Karjalankielisten keskittymiä muodostui myös suurimpiin asutuskeskuksiin, kuten pääkaupunkiseudulle, Lahteen, Jyväskylään, Joensuuhun, Kotkaan, Tampereelle ja Ouluun. 
Karjalan kielellä ei ole viime vuosiin saakka ollut virallista asemaa Suomen koululaitoksessa, eikä sitä ole opetettu kouluissa muuten kuin joidenkin yksittäisten opettajien harrastustoimintana. (Valtimon kunnassa, minne on aikoinaan tullut paljon rajakarjalaisia evakkoja, tällaista karjalan kielen harrastusta koulussa piti 1900-luvun lopulla yllä paikallinen opettaja ja karjalaisaktivisti Paavo Harakka.)[15] Karjalan kieli on ollut lähes pelkästään puhekieltä, ja siten karjalaisyhteisöjen hajotessa myös kieli on hävinnyt. Selvitettäessä karjalankielisten määrää nykyään voidaan lähtökohdaksi ottaa se, että ennen sotia syntyneet ja karjalan kielen äidinkielenään oppineet puhuvat karjalan kieltä edelleen. [12] Lukuun on lisättävä 1940-luvulla ja myöhemmin syntyneet, jotka ovat oppineet äidinkielenään karjalan. Heidän lukumääränsä arvioiminen on hankalaa, koska virallisia tilastoja ei ole ja koska osa lapsena karjalaa puhuneista on saattanut sen myöhemmin unohtaa. Suomeen on saapunut myös viime vuosina Venäjältä karjalankielisiä maahanmuuttajia, joiden määrästä ei ole tarkkaa tietoa.
1990-luvulla arvioitiin Suomessa olevan noin 5 000 karjalan puhujaa.[3] Epävirallisten laskelmien mukaan karjalankielisiä olisi Suomessa vuonna 2001 ollut 11000–12000 henkeä. Kaikki näistä eivät välttämättä pystyneet aktiivisesti keskustelemaan karjalaksi, vaikka ymmärtävätkin puhetta.[16] Sujuvien karjalan puhujien ja sitä päivittäin käyttävien määräksi on arvioitu noin 5000 henkeä.[1] Myös vuonna 2017 karjalan kielen asiantuntija professori Anneli Sarhimaa arvio karjalan puhujayhteisön kooksi Suomessa noin 5 000 henkeä.[3] Tällä hän tarkoitti juuri päivittäistä kielen käyttöä.[3] Vähintään melko hyvin tai hyvin kieltä osasi vuonna 2017 noin 11 600 henkeä.[3] Lisäksi on noin 20 000 henkeä, jotka osaavat kieltä vähän tai ymmärtävät sitä.[3] Vuodesta 2011 lähtien karjalan kielen on voinut ilmoittaa väestörekisteriin virallisesti äidinkielekseen[17], ja tätä mahdollisuutta on käyttänyt hyväkseen joitakin satoja henkilöitä.[3]
Kielen tutkimuksella ja opetuksella on vuoden 2009 alusta ollut Joensuun yliopistossa (nykyään Itä-Suomen yliopisto) professuuri, jota hoiti alkuvuodet vienankarjalainen Pekka Zaikov.[18] Zaikovin jäätyä eläkkeelle hänen seuraajakseen valittiin vuonna 2015 Vesa Koivisto. Virka on maailman toinen karjalan kielen professuuri Petroskoin yliopiston jälkeen.
Yle aloitti keväällä 2015 karjalankieliset radiouutislähetykset, jotka toteutetaan yhteistyössä Karjalan Kielen Seuran kanssa.[19] Karjalaksi ilmestyy Suomessa myös verkkolehti , ja useat suomalaiset karjalan kielen harrastajat ylläpitävät karjalankielisiä sivustoja, verkkoaineistoja, blogeja tai Facebook-ryhmiä. Suomen karjalaisissa on sekä aunuksen- että vienan- ja eteläisemmän varsinaiskarjalan puhujia, ja kaikkia näitä kieliä käytetään myös kirjallisesti Suomen karjalaisyhteisössä. Yhteisestä kirjakielestä on toisinaan ollut julkisuudessa puhetta, mutta toistaiseksi sellaista ei ole saatu aikaan.
Joulukuussa 2009 tehdyssä asetusmuutoksessa Suomi lisäsi karjalan kielen Euroopan alueellisten tai vähemmistökielten peruskirjan suojelemien kielten joukkoon. Tällä päätöksellä kieli sai käytännössä vähemmistökielen aseman, mikä oikeuttaa mahdollisen rahallisen tuen hakemisen EU:lta kielen elvyttämiseen.[18] Niin sanottua virallista vähemmistökielen asemaa karjalalla ei kuitenkaan ole, koska Suomen lainsäädäntö ei tunne "kansallisen vähemmistökielen" käsitettä. Tätä nykyä karjala on ainoa Suomen kotoperäinen vähemmistökieli, jota ei nimenomaisesti mainita perustuslaissa eikä muissakaan laeissa. Karjalan kielen tukemiseksi ei myöskään ole laadittu kielipoliittista toimintaohjelmaa, jollaiset Suomessa on paitsi kansalliskielillä suomella ja ruotsilla myös Suomen romanikielellä, saamelais- ja viittomakielillä.[17]
Karjalan kielen murteet

Karjalan kieli jakautuu kolmeen päämurteeseen, joita toisinaan pidetään myös omina kielinään. Tarkempi murrejako voidaan esittää seuraavasti:


varsinaiskarjala
vienankarjala (viena, pohjoiskarjala)
Kieretin murre
Oulangan murre
Kiestingin murre
Vitsataipaleen murre
Pistojärven murre
Uhtuan murre
Vuokkiniemen murre
Hietajärven murre
Kuivajärven murre
Kontokin murre
Jyskyjärven murre
Paanajärven murre
Usmanan murre
eteläkarjala
Itä-Karjalan keskiosan ja Raja-Karjalan  murteet
Tunkuan murre
Suikujärven murre
Repolan murre
Rukajärven murre
Paatenen murre
Mäntyselän murre
Porajärven murre
Ilomantsin murre
Korpiselän murre
Suojärven murre
Suistamon murre
Impilahden murre
tytärkarjalaiset murteet
Tihvinän murre, tihvinänkarjala
Valdain murre, valdainkarjala
Tverin murre, tverinkarjala
Doržan murre
Maksuatihan murre
Ruameškan murre
Tolmatšin murre
Vesjegonskin murre

aunuksenkarjala (aunus, livvi)
Salmin murre
Tulemajärven murre
Munjärven murre
Säämäjärven murre
Vieljärven murre
Vitelen murre
Kotkatjärven murre
Nekkulan-Riipuskalan murre
lyydi
Kontupohjan murre (pohjoislyydi)
Prääsän murre (keskilyydi)
Kuujärven murre.

Karjalan kielen ominaispiirteistä
Karjalan kieltä yhdistävät suomen kielen itäisiin murteisiin esimerkiksi pitkien a- ja ä-vokaalien diftongiutuminen (moa ‘maa’, peä ‘pää’), verbien yksikön kolmannen persoonan vartalovokaali e:n labiaalistuminen o:ksi tai ö:ksi (mänöy ~ menöy ‘menee’, tulou ‘tulee’) sekä tiettyjen konsonanttien liudentuminen (alkuperäisen) i:n tai j:n edellä (män'i ~ men'i ‘meni’, vrt. savolaismurteiden mänj). Suomen yleiskielestä poikkeavia ja useimmille itämurteillekin outoja äännepiirteitä taas ovat esimerkiksi h:n säilyminen sanojen jälkitavuissa (terveh ‘terve’, perttih ‘pirttiin’, kindahat ‘kintaat’) sekä jälkitavujen pitkien vokaalien diftongiutuminen (voattiet ‘vaatteet’, maguan ‘makaan’).
Suomalaisen silmään pistävä erikoispiirre on klusiilien (k p t) sekä s:n soinnillistuminen sanan sisällä soinnillisessa ympäristössä: poiga ~ poigu ‘poika’, lindu ‘lintu’, käzi ‘käsi’. Tämä puuttuu kuitenkin vienalaismurteista, joissa k, p ja t ääntyvät samaan tapaan kuin suomessa.
Karjalassa suomen s:ää vastaa toisinaan suhu-š, eri murteissa erilaisin ehdoin. Vienankarjalassa s on yleensä muuttunut suhu-s:n tapaiseksi, paitsi jos sitä seuraava i liudentaa sen. Aunuksenkarjalassa taas š tai sen soinnillinen muoto ž esiintyy tyypillisesti alkuperäisen i:n jäljessä: ižä ‘isä’, lašku ‘laiska’, muštan (~ varsinaiskarjalan muissan) ‘muistan’. Karjalassa esiintyy myös usein affrikaattoja (soinniton tš eli č, soinnillinen dž), esim. čondžoi ‘kirppu’, ruočči ‘ruotsi, luterilainen (suomalainen)’.
Astevaihtelu toimii karjalassa hieman toisin kuin suomessa. Aunuksenkarjalassa jotkin suomessa ja karjalassa vaihtelevat konsonanttiyhtymät eivät vaihtele lainkaan (lähten ‘lähden’), varsinaiskarjalassa taas vaihtelevat esimerkiksi sk, st ja tk (muissan ‘muistan’, matan ‘matkan’). Lyydissä astevaihtelu koskee vain kaksoiskonsonantteja, yksinäiskonsonantteja ei lainkaan.
Muoto-opissa karjalan kielen tyypillisiä piirteitä ovat esimerkiksi verbien refleksiivitaivutus (pezietšen ~ pežeten ‘peseydyn’) sekä ns. passiivin käyttö monikon kolmannen persoonan sijasta (hyö tullah ‘he tulevat’, “he tullaan”).
Suomalaisen silmään pistävät karjalan kielessä lukuisat venäläiset lainasanat. Niitä on vienalaismurteissa vähemmän kuin eteläisemmissä karjalan kielen murteissa.
Katso myös
Karjalan kielen sanakirja
Burlakat
Santtu Karhu & Talvisovat
Oma Mua
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Markianova, L. F. & Mensonen, Aaro| title = Opastummo karjalakse: Lugemistu aiguzile| publisher = Joensuu: Ilias: Petroskoi: Verso: Joensuu: Karjalan kielen seura| year = 2006| version = Karjalan kielen seuran julkaisuja n:o 2| isbn = 952-5309-95-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Markianova, Ljudmila & Pyöli, Raija| title = Sanakirja suomi–karjala| location = Kuopio| publisher = Salmi-säätiö| year = 2008| id = ISBN 978-952-92-4045-6}}
Harakka, Paavo: Sunduga, Täyzi kuaskoi, runoloi da näytelmie. Joensuu: Suojärven Pitäjäseura ry, 1989. ISBN 952-90101-7-6
Citation error, replace with{{cite book| author = Sarhimaa, Anneli| title = Karjalan kieli Suomessa: ELDIA-projektin tuloksia| location = Mainz| publisher = ELDIA| year = 2015| format = [ online version]}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Sarhimaa, Anneli| title = Vaietut ja vaiennetut: Karjalankieliset karjalaiset Suomessa| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 2017| version = Tietolipas, 256| isbn = 978-952-222-890-1| id = ISSN}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Karjalainen, Heini et alii| title = Karelian in Russia: ELDIA Case-Specific Report| location = Mainz| publisher = ELDIA| year = 2013| format = [ online version]}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Miikkulainen, Raija (toim.)| title = Karjala – kieli, murre ja paikka| publisher = Kotus| year = 2004| version = Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen julkaisuja, 129| isbn = 952-5446-08-5| id = ISSN| format = [ online version]}}
Aiheesta muualla
 Karjalankielinen Wikipedia hautomossa

 Kotimaisten kielten tutkimuskeskus.
 Kotimaisten kielten tutkimuskeskus.



 Keskustelupalsta suomeksi ja karjalaksi.




*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit