Hikipaja

Question: Mistä prostituutio sai alkunsa?


Hikipaja () on työympäristö, jota länsimaissa pidetään työoloiltaan tai työehdoiltaan huonona. Joissakin tapauksissa työ on vaarallista tai työntekijät eivät voi vaikuttaa työoloihinsa. Joissakin hikipajoissa työskennellään ilman suojausta vaarallisilla laitteilla ja materiaaleilla äärimmäisissä lämpötiloissa työnantajan väärinkäytösten kohteena. Monet hikipajatyöläiset tekevät pitkiä päiviä pienellä palkalla ilman ylityökorvausta tai alle minimipalkan. Hikipajoissa lapsityö on yleistä.
Monien taloustieteilijöiden mukaan hikipajojen kieltäminen tai rajoittaminen ajaa työläiset vieläkin huonompiin työoloihin ja matalampiin palkkoihin, vie lapsityövoiman katuammatteihin kuten prostituutioon ja estää kehitysmaita vaurastumasta niin, että tulevaisuudessa olisi tarjolla parempia työpaikkoja.
Hikipajojen puolesta
Vaikka hikipajat liitetään kehitysmaihin, niitä voi olla missä maassa hyvänsä. Hikipajoja on tavattu kaikista maista mukaan lukien Yhdysvallat ja Euroopan maat.  Hikipajat liitetään usein alkeelliseen teknologiaan, ja ne voivat tuottaa kaikenlaisia tuotteita, esimerkiksi leluja, kenkiä, vaatteita, huonekaluja ja elektroniikkaa. Ekonomistit Paul Krugman[1] ja Johan Norberg[2] ovat puolustelleet hikipajoja, sillä ne antavat toimeentulon ihmisille, joilla ei muuten olisi mitään toimeentuloa.
Vaikka hikipajojen työolot ja palkat näyttävät länsimaisesta näkökulmasta huonoilta, ne ovat parannus siihen, mitä maissa oli tarjolla ilman niitä. Muutenhan työntekijät eivät hakeutuisi noihin töihin (ja jopa maksaisi pimeää lisää saadakseen näitä haluttuja työpaikkoja[2][3]). Hikipajojen vaihtoehtoja työntekijöille olisivat omavaraisviljely ja muut äärimmäisen raskaat työt, prostituutio, roskanpoiminta tai nälkiintyminen työttömänä.[4][5] Tämä johtuu työn matalasta tuottavuudesta köyhimmissä maissa, palkkaa ja työoloja ei voi nostaa työn arvoa korkeammalle. Ilman läntistä osaamista, teknologiaa ja konekantaa työntekijän on vaikeaa tuottaa sellaista, mistä asiakkaat olisivat valmiit maksamaan enemmän.[6]
Jos hikipajojen työllistämismahdollisuuksia rajoitetaan, tuloksena voi olla nälkiintyminen. Kun Yhdysvalloissa esiteltiin Child Labour Deterrence Act, arviolta 50 000 lasta erotettiin Bangladeshissa töistään vaatetusteollisuudessa, ja moni heistä joutui turvautumaan töihin kuten kivenmurskaus, katuammatit ja prostituutio. Unicefin tutkimus Maailman lasten tila vuonna 1997 totesi vaihtoehtoiset työt vaateteollisuutta vaarallisemmiksi ja riistävämmiksi.[7]
Vastustajat sanovat, että työläiset usein eivät ansaitse tarpeeksi ostaakseen valmistamiaan tuotteita. Tällöin he vertaavat kehitysmaan palkkoja teollisuusmaan hinta- ja varallisuustasoon[8].
Tietokirjailija Johan Norberg on todennut ironisesti:[9]
Hikipajojen vastustajat sanovat, ettei pitäisi ostaa Vietnamin kaltaisista maista, koska niiden työolot ovat vääränlaisia. He sanovat: "Te olette liian köyhiä käymään kauppaa kanssamme. - - Me emme osta tuotteitanne ennen kuin olette yhtä rikkaita kuin me." Tämä on täysin väärin. Nämä maat eivät rikastu, elleivät ne saa viedä tuotteitaan.
Penn & Teller haastattelivat Wal-Mart-jaksossaan taloustieteen professori Benjamin Powellia, jonka mukaan hikipajatyyppiset työt kehitysmaissa ovat usein huomattava parannus vaihtoehtoisiin töihin nähden (mm. maatalous) ja muistuttaa, että Yhdysvallatkin oli aikanaan samassa hikipajojen kehitysvaiheessa.[10]
Artikkelissaan Niken hikipajasta Vietnamissa Johan Norberg kirjoitti: "Kun puhun tehtaalla nuorelle vietnamilaiselle naiselle, Tsi-Chille, palkka ei ole se, josta hän on kaikkein onnellisin. Toki hän tienaa viisi kertaa enemmän kuin ennen, enemmän kuin aviomiehensä, ja hän voi nyt kustantaa laajennuksen taloonsa. Mutta kaikkein arvokkain asia on, hän sanoo, että hänen ei tarvitse enää työskennellä ulkona maatilalla - - Maataloustyö tarkoittaa 10–14 tunnin työpäiviä polttavassa auringossa tai rankkasateessa - - Kaikkein sinnikkäimmät väitteet, joita Nike kuulee työntekijöiltään, on vaatimus laajentaa tehtaita, niin että työntekijöiden sukulaisetkin saisivat sieltä töitä."[2]
Christian Science Monitor -lehti kirjoitti vuonna 2005: "Esimerkiksi Hondurasissa, jossa oli tunnettu Kathy Lee Gifford -hikipajaskandaali, keskivertovaatetustyöntekijä ansaitsee 13,10 dollaria päivässä, kun 44 % maan väestöstä elää alle 2 dollarilla päivässä - - Kambodžassa, Haitissa, Nicaraguassa ja Hondurasissa hikipajayritysten palkat ovat keskimäärin yli kaksinkertaisia maiden keskituloihin nähden."[11]
1990-luvulla on dokumentoitu kolme tapausta, joissa hikipajoja vastustavat aktivistit ovat tahattomista lisänneet lapsiprostituutiota köyhissä maissa:[12]
Bangladeshissa suljettiin monia saksalaisyrityksen hikipajoja, minkä seurauksena tuhannet bangladeshilaiset lapset menettivät työnsä ja ajautuivat prostituoiduiksi, rikollisuuteen tai nälkäkuolemiin.
Pakistanissa Niken, Reebokin ja muiden yritysten hikipajoja suljettiin, ja nämä pakistanilaislapset ajautuivat prostituutioon.
Nepalissa mattotehdas sulki monia hikipajoja, jolloin tuhannet nepalilaistytöt ajautuivat prostituutioon.
19.10.2008 AP raportoi Kiinan kansalaisten valittavan, miten Yhdysvaltojen talouskriisi sai heidät menettämään työnsä hikipajoissa. Eräs heistä, Wang Wenming, totesi: "Tämä Amerikan finanssikriisi tappaa meidät. Se vie jo ruoan suustamme."[13]
Hikipajojen kritiikkiä
Vuonna 2000 Naomi Klein toi esiin hikipajat  globalisaatiokriittisessä teoksessaan No Logo. Kirja sättii brändipainotteista kulutuskulttuuria kuvaamalla suuryritysten toimintaa. Nämä yritykset ovat myös yleensä syyllistyneet työntekijöiden riistoon hikipajoissaan maailman köyhimmissä maissa tavoitteenaan aina suuremmat tuotot, Klein kirjoittaa. Hän arvosteli Nike-yhtiötä kirjassaan niin paljon, että siitä tuli yksi ensimmäisistä julkaisuista, joka sai vastauksen suoraan itse yhtiöltä.[14].
Ammattiyhdistysliikkeen ja kansalaisjärjestöjen PlayFair2008-kampanjaverkoston mukaan tilanteen parantumisesta huolimatta hikipajojen työntekijöillä ei edelleenkään ole vapaata järjestäytymis- ja neuvotteluoikeutta, heidän palkkansa ei riitä elämiseen, pätkätyöt ovat yleistyneet ja tehtaat saatetaan sulkea yllättäen.[15]
Hikipajojen historia
Vaikka monet työpaikat ovat olleet ahtaita, vaarallisia, matalapalkkaisia ja ilman työsuhdeturvaa, kaikki työpaikat eivät kuitenkaan alun perin olleet hikipajoja. Hikipajat saivat alkunsa 1830–1850 -luvuilla verkatehtaissa, joissa aliurakoitsijaa kutsuttiin hiostajaksi. Hiostusjärjestelmäksi kutsuttiin aliurakointia, jossa palkkaus määräytyi tuotetun tavaramäärän mukaan.  Termiä käyttivät järjestelmän kriitikot kuten Charles Kingsley.[16] Aliurakoitsija saattoi palkata toisen aliurakoitsijan pienemmällä palkalla, jolloin itse työn tekijälle maksettava palkka jäi lopulta mitättömän pieneksi. Niinpä lopullisen työn tekijäksi jäivät hätää kärsivät naiset ja lapset "nälkäpalkalla". Työturvallisuus oli olematonta. Vammautuneet tai sairaat työntekijät korvattiin pian toisilla.
1800-luvun lopulla hikipajat houkuttelivat maaseudun köyhälistöä ja siirtolaisia kaupunkeihin. Näin kasvoivat Lontoon East London ja New Yorkin Lower East Side verkatehdasalueet. Hikipajat herättivät vastustusta, ja ammattiyhdistysväki kutsui niitä ahtaiksi, huonosti ilmastoiduiksi, palovaarallisiksi ja tauteja levittäviä rottia viliseviksi loukoiksi. Vuonna 1910 perustettiin International Ladies' Garment Workers' Union työolosuhteiden parantamiseksi.
Verkatehtaiden hikipajoista saivat alkunsa niin ammattiyhdistysliike kuin työturvallisuuslaki ja työlainsäädäntö. Hikipaja alkoi sanomalehdistössä tarkoittaa työpaikkaa, jonka olosuhteet olivat ala-arvoiset. Etenkin Jacob Riisin valokuvat teoksessa How the Other Half Lives ja Upton Sinclairin kirja The Jungle (suom. 'Viidakko') nostivat  Hikipajojen olosuhteet suuren yleisön ja poliitikkojen tietoisuuteen.
Lopullisen kolauksen hikipajojen huonoon maineen yleisön silmissä aiheutti verkatehtaiden tulipalo New Yorkissa 1911. Vaikka talouskasvusta seurannut työntekijän parempi tuottavuus ja neuvotteluasema, tai toisaalta vähimmäispalkka, työlainsäädäntö, paloturvallisuus ja oikeuslaitos hävittivät hikipajat länsimaista, ne eivät kuitenkaan kokonaan kadonneet. Nykyään hikipajat yhdistetään kolmannen maailman tehdastyöhön.
Yhdysvaltain hallitus (Government Accountability Office) totesi raportissaan vuodelta 1994, että maassa on tuhansia  hikipajoja. Hikipaja tarkoitti raportissa "työnantajaa, joka rikkoo useampaa kuin yhtä työlakia koskien minimipalkkaa, työaikaa, lapsityötä, työturvallisuutta, työterveyttä, tukia tai yrityksen rekisteröintiä.[17] Useimmat teollisuusyritykset kehitysmaissa ovat tämän määritelmän mukaisesti kuin hikipajoja.
Hikipajoihin liittyy usein myös ihmiskauppa, kun työläisiä huijataan väärin lupauksin tai velkasitein. Laittomia siirtolaisia, kouluttamattomia köyhiä ja lapsityövoimaa on helppo painostaa ja uhkailla viranomaisilla. Koska ympäristö- ja työsuojelulainsäädäntö on puutteellista, työtapaturmat ovat yleisempiä kuin lännessä. Joskus jopa vankilat naamioidaan hikipajoiksi.
Hikipajojen ongelmia on vaikea korjata. Kehitysmaat kuten Intia, Kiina, Vietnam, Bangladesh ja Honduras houkuttelevat tuotantoa lännestä hikipajoihinsa. Prosessi, jossa tuotanto siirtyy länsimaista kehitysmaihin on nimeltään maapalloistuminen, mutta sitä kutsutaan myös neoliberalismiksi, johon kuuluu vapaa markkinatalous. Toisaalta kehitysmaissa lännestä tulleet "hikipajat" ovat parannus verrattuna keskimääräisiin aiempiin työpaikkoihin sekä työoloiltaan että palkkatasoltaan[3][18][19]
Sosiaalinen vaikutus

Elintasokuilu kasvaa
Tulokuilu maailman rikkaimpien ja köyhempien maiden välillä kasvaa. Suhde rikkaimman ja köyhimmän viidenneksen välillä oli 74:1 vuonna 1997, 60:1 vuonna 1990 ja 30:1 vuonna 1960. 1820 se oli 3:1, 1870 7:1 ja 1930 11:1 [21] Kuten oheinen kuvaaja osoittaa, se johtuu köyhyyden lisääntymisestä hikipajattomissa kehitysmaissa, kun taas hikipajamaissa köyhien määrä on vähentynyt huomattavasti.[20]
Katso myös

Lähteet

Aiheesta muualla








 - New York Times, by Nicholas Kristof and Sheryl WuDunn



Luokka:Työ