Viro

Question: Onko Tallinna ollut aina Viron pääkaupunki?


Viron tasavalta () eli Viro on tasavalta Itämeren itärannalla Pohjois-Euroopassa Suomenlahden eteläpuolella. Virolla on maaraja Venäjän federaation ja Latvian kanssa. Maan asukasluku on 1320000, joista noin kolmannes (434426) asuu pääkaupungissa Tallinnassa. Tallinnan jälkeen suurimpia kaupunkeja ovat yliopistokaupunki Tartto (98449 asukasta), teollisuuskaupungit Narva (59049 asukasta) ja Kohtla-Järve (37198 asukasta) sekä niin sanottu Viron kesäpääkaupunki Pärnu (40005 asukasta).
Maantiede

Viron pinta-ala on noin 45339 neliökilometriä.[1] Alueeltaan se on näin ollen Baltian maista pienin. Se on suurempi kuin esimerkiksi Alankomaat, Sveitsi tai Tanska. Idästä länteen Virolla on leveyttä 350 kilometriä ja pohjoisesta etelään pituutta 240 kilometriä. 
Muiden valtioiden pääkaupungeista Tallinnaa lähinnä on Helsinki: Suomenlahden yli matka on noin 85 kilometriä.[2]

Viron maaseutua täplittävät yli 1500 järveä, joista suurin on Venäjän rajalla oleva Peipsijärvi. Viron suurimmat joet ovat Narvanjoki ja Emajoki. Virossa on noin 800 saarta.[3] Pinnanmuodoiltaan Viro on melko tasainen. Korkein kohta on Iso Munamäki () Etelä-Virossa, 318 metriä meren pinnan yläpuolella.[4] Keskimäärin Viro on vain 50 metriä merenpinnan yläpuolella ja alle 10 prosenttia maan pinta-alasta on yli 100 metrin korkeudella merenpinnasta.[5]
Pohjois- ja Länsi-Viro ovat pinnanmuodoiltaan tasaisia, mutta Etelä-Viron pinnanmuodot ovat vaihtelevampia. Länsi-Viron manneralueen pääosa kuuluu Länsi-Viron alankoon, joka on vanhaa merenpohjaa. Pohjois- ja Länsi-Virossa on laaja kalkkikivitasanko, joka on osa Baltian klinttiä. Tasangon reunan kalkkikivitörmästä muodostuu jyrkänteitä, joista korkein on Koillis-Virossa sijaitseva Ontika, jolla on korkeutta 56 metriä. Ontikaa matalampi, mutta kuuluisampi on Saarenmaan Pangan rantatörmä, jolla on pituutta 2,5 kilometriä ja korkeutta 21 metriä.[6] Pohjois- ja Länsi-Viron nummilla on kalkkikiven hajotessa syntyneitä karstiluolia. Sedimenttikerrostumat ovat ohuita lukuun ottamatta Etelä-Viroa, jossa sedimenttikerrostumien paksuus voi olla jopa 76 metriä. Huomattavimmat luonnonmaantieteelliset piirteet Virossa on muovannut mannerjäätikkö, joka vetäytyi Virosta 13000 – 10000 vuotta sitten.[5]
Ilmasto
pienoiskuva|Tabasalun rannikko.
Viro kuuluu mantereisen ja merellisen ilmaston siirtymävyöhykkeeseen. Ilmasto on lauhkea, kesät ovat lämpimiä ja talvet leutoja. Viron ilmastoon vaikuttavat muun muassa Suomenlahti, Itämeri, sekä Golfvirran ja Atlantin läheisyys. Viron vuotuinen sademäärä on noin 670mm.[7] Pysyvä lumipeite saapuu ensiksi itäiseen Viroon, yleensä joulukuun alussa, ja viimeisenä Saarenmaalle, yleensä vasta tammikuun puolella. Lumipeite pysyy suurimmassa osassa maata noin 100 päivän ajan, mereisillä alueilla se pysyy lyhyimmän aikaa. Pisimpään lumipeite pysyy Haanjan ylängöllä. Lumet ovat sulaneet lounaisesta Virosta ja Saarenmaalta yleensä maaliskuun viimeiseen päivään mennessä, ja muualta Virosta huhtikuun alkupäivinä. Keväät ovat kuivia ja aurinkoisia, terminen kesä alkaa keskimäärin toukokuun puolessavälissä. 
Heinäkuu on lämpimin kuukausi, jolloin keskimääräinen lämpötila on 17,4 astetta. Kylmin on helmikuu, jolloin keskilämpötila on −4,5  astetta.[8] Yli puolet vuodesta sää on liikkuvien matalapaineiden takia pilvinen, tuulinen ja sateinen, etenkin syyskuukausina. Sateisin kuukausi on elokuu.[7] Tuulet puhaltavat enimmäkseen lounaasta, mutta keväällä ja alkukesällä tuuli puhaltaa lännestä ja koillisesta.
Luonto
Kasvillisuus

Suot kattavat noin 22 prosenttia Viron pinta-alasta, mikä on toiseksi eniten maailmassa Suomen jälkeen.[9]Yli yhden hehtaarin kokoisia soita Virossa on noin 10000. Valtaosa Viron soista on pieniä, 1,10 hehtaarin kokoisia soita. Vanhimmat suot ovat 7000 – 8000 vuotta vanhoja. 66 prosenttia kaikista soista on syntynyt maan soistuessa.[5] Loput ovat umpeen kasvaneita järviä. Tyypillisiä piirteitä Viron soille ovat paksu turvekerros ja suonsilmäkkeet. Soiden suojelu alkoi 1970-luvulla kun huolestuttiin niiden ojittamisesta. Nykyisin suojeltua suota on Virossa noin 216000 hehtaaria. Soista noin 1600 on riittävän suuria turpeentuotantoon. Turvetta nostetaan 103 paikasta, ja sitä käytetään lämmitykseen ja maataloudessa. 
Metsät kattavat Viron maapinta-alasta noin 49 prosenttia.[10] Suurimmat metsät sijaitsevat Lounais- ja Koillis-Virossa. Kaikista metsistä noin 20 prosenttia on suojeltu. Viro on taiga- ja lehtimetsien rajavyöhykettä. Yleisimpiä puulajeja ovat mänty, kuusi, koivu, haapa ja tervaleppä. Metsäpinta-alasta 33 % on mäntymetsää ja 31 % koivumetsää.[10] Tammi, saarni, lehmus ja vaahtera ovat Virossa selvästi yleisempiä kuin Suomessa. Länsi-Virossa on lehtoniittyjä, jolla kasvaa monia harvinaisia pohjoisen lehtipuulajeja. Monet lehtoniityt ovat muuttumassa lehtometsiksi. Parhaiten säilyneitä lehtoniittyjä on suojeltu.[11] Länsi-Virossa on lehtoniittyjen lisäksi rantaniittyjä, joilla aiemmin kasvatettiin maitokarjaa. Karjanpidon loputtua monet niistä ovat vesakoituneet. Luonnonsuojelualueilla tätä on yritetty välttää tuomalla alueelle lihakarjaa.[12]
Eläimet

Virossa tavataan noin 20000 eri hyönteislajia, sekä 65 kala-, 10 sammakkoeläin- ja viisi matelijalajia. Sammakkoeläimistä suurin osa on harvinaisia ja rauhoitettuja. Selkärankaisia on yhteensä noin 500 lajia. Nisäkkäistä yleisimpiä ovat metsäkauris (40000 kpl), rusakko, metsäjänis ja villisika (13000 kpl). Petoeläimistä Virossa on muun muassa 1100 ilvestä, 800 karhua ja noin 600 sutta. Harmaahylkeitä on Viron merialueella yli 2000, norppia on alle 1000. Viroon on tuotu maasta hävinneitä lajeja, kuten euroopanmajava ja saksanhirvi, sekä kokonaan uusia lajeja kuten piisami, supikoira ja minkki. Vesikko on Suomen tapaan hävinnyt Virosta, mutta Hiidenmaata on puhdistettu minkeistä ja vesikkoa on istutettu takaisin sinne. Virossa on tavattu 331 lintulajia, joista 207 pesii Virossa säännöllisesti.[13] Lehti- ja sekametsissä elää monia lintulajeja, mutta erityisesti eri varpuslintuja. Yleisimpiä niistä ovat peippo, sirittäjä, tiltaltti, punarinta, metsäkirvinen ja rautiainen. Saaristossa ja rannikolla on muun muassa lokkeja, tiiroja ja hanhia. Soilla pesii muun muassa riekko, kapustarinta, isolepinkäinen ja muuttohaukka. Isot petolinnut menestyvät suurten luonnonsuojelualueiden takia. Kotkapareja maassa pesii noin 250. Kattohaikarat pesivät muun muassa vanhoissa savupiipuissa ja puhelinpylväiden päällä. Virossa tavataan myös mustahaikaraa, joka on pääasiassa erämaiden asukki.[14]
Historia

Esihistoria

Viimeisen jääkauden hellittäessä vetäytyi mannerjää pohjoiseen siten, että nykyisen Viron alue vapautui jääpeitteestä noin 10000 vuotta eaa. Pian maanpinnan paljastumisen jälkeen alkoi myös ihmisasutus levitä etelästä tälle alueelle. Baltiaan syntyi Kundan kulttuuriksi sanottu kivikautinen asutus. Asutus on jatkunut tähän päivään asti. Varhaisimman asujaimiston kielestä ei ole yksimielisyyttä. Vuoden 5000 eaa. tienoilla Suomenlahden molemmille puolille levinneen niin kutsutun kampakeraamisen kulttuurin on usein arveltu olleen suomalais-ugrilainen, joskin muitakin näkemyksiä on.
Kivikautta seurasivat Virossakin pronssikausi (1500 – 500 eaa.) ja rautakausi (500 eaa. – 1200 jaa.), joilta on runsaasti arkeologisia löytöjä. Rautakaudelle ajoittuvat esimerkiksi ”maalinnoiksi” kutsutut linnoitukset. Nykyisten Viron ja Suomen alueiden välillä vallitsivat jo tällöin vilkkaat yhteydet. Viron alue oli tähän aikaan tiheämmin asuttu, todennäköisesti myös kehittyneempi ja vauraampi kuin perifeerinen Suomi.
Keskiaika ja uuden ajan alku

Saksalaisvalloitus
Saksalaiset alkoivat työntyä itään 1100-luvulla. Lyypekki perustettiin vuonna 1159, mikä avasi portin itään. Alustyyppi koggi mahdollisti suurten matkustaja- ja tavaramäärien kuljetuksen.[15] Saksalaisia tuli vuoden 1159 paikkeilla Väinäjoen suulle. Vuonna 1182 alueelle tuli piispa Meinhard, joka aloitti paikallisten käännytyksen.[16] Saksalaisvallan alle Baltian alueen toi Liivinmaan kolmas piispa Albert von Buxhövden, joka tuli alueelle vuonna 1200.[17] Hänellä oli mukanaan ristiretkeläisiä, ja vuonna 1201 hän perusti Riian alueen keskukseksi.[18] Liiviläiset ja latvialaiset alistettiin suhteellisen nopeasti[19]. Virolaisten alistaminen alkoi vuonna 1208. Virolaiset tekivät kostoiskun latvialaisten tekemän iskun johdosta nykyisen Latvian alueelle, mitä seurasivat puolestaan latvialaisten ja saksalaisten kostoretket.[20] Vuonna 1217 käytiin Matinpäivän taistelu, jossa virolaisten yhdistyneet joukot kärsivät tappion Lembitun johdolla saksalaisille.[21] Tanskalaiset valtasivat Pohjois-Viron Lyndanisen taistelun myötä vuonna 1219[22]. Viimeinen vapaa virolainen alue Saarenmaa kukistui vuonna 1227.[23]
Saksalaisvallan aika
Saksalaishallinnon alussa Viroon syntyi vasallisto eli aateli. Heidän luokkansa syntyi alueiden läänittämisen myötä. Vasallit olivat pääosin saksalaisia, ja he muodostivat vasallien enemmistön myös Tanskan omistamilla alueilla.[24] Läänitysten myötä virolaiset talonpojat joutuivat lääninherrojen vallan alaisuuteen.[25] Virolaisten jatkuvaan kapinointiin kyllästyneenä Tanska myi omat alueensa Virossa Saksalaiselle ritari­kunnalle vuonna 1350,[26] viimeisenä Saarenmaan.[27] Saksalaisvallan aikana alkoi syntyä yhä suurempia kaupunkeja.[28] Reformaatio alkoi 1500-luvun alkupuolella.[29] Vanha-Liivinmaa romahti Liivinmaan sodan aikana 1558–1561 ja se jaettiin Ruotsin ja Puolan kesken Puolan saadessa Etelä- ja Ruotsin Pohjois-Viron.[30] Sodan aikana Viroa koetteli rutto.[31]
Ruotsalaisvallan aika
Puolan Liivinmaa liitettiin Ruotsiin vuonna 1629 ja Saarenmaa vuonna 1645, jolloin Ruotsi omisti koko Viron. Pohjois-Viro muodosti Viron herttuakunnan Etelä-Viron muodostaessa nykyisen Latvian pohjois­osien kanssa Liivinmaan kenraalikuvernöörikunnan.[32] Ruotsi läänitti alueita ruotsalaisille ja suomalaisille sotaherroille heikentäen samalla saksalaisten asemaa[33]. Vuonna 1668 voimaan tullut poliisiasetus alisti talonpojat maa­orjuuteen[34]. Ruotsin vallan aikana perustettiin Tarton yliopisto[35]. Ruotsi menetti Baltian Venäjälle suuressa Pohjan sodassa Uudenkaupungin rauhalla vuonna 1721[36].
Venäjän vallan aika ja kansallistunteen nousu
pienoiskuva|Tarton yliopiston päärakennus.
Viron alue siirtyi Venäjän valtaan suuren Pohjan sodan seurauksena Uudenkaupungin rauhassa 1721.[37] Virosta eli Vironmaasta, joka käsitti Pohjois-Viron, Liivinmaasta, johon Viron eteläosa liitettiin, sekä Kuurinmaasta muodostettiin yhtenäinen alue Itämerenmaakunnat, jossa talonpoikaisväestö oli maaorjuudessa 1800-luvulle saakka. Maaorjuuden vähittäinen poistaminen alkoi talonpoikaislaeilla, joista Virossa käytetään nimitystä Iggaüks. Alue säilyi 1800-luvun loppupuolelle saakka melko autonomisena suhteessa Venäjään ja sitä hallitsivat baltiansaksalaiset kartanonherrat tsaarien vahvistamien etuoikeuksien pohjalla. 
Venäjän keskushallinto kasvatti hiljalleen valtaansa Baltiassa saksalaisten aatelisten kustannuksella, ja vuonna 1876 itsehallintojärjestelmä lakkautettiin. Tämän kehityksen osana Viron talonpojat vapautettiin maaorjuudesta vuosien 1816–1819 välisenä aikana. Kuitenkin vasta 1860-luvulla talonpojat saivat oikeuden ostaa viljelemänsä maat itselleen.[37]
Kansallinen herääminen alkoi Virossa 1800-luvulla muun muassa maaorjuuden lakkauttamisen myötä. Vironkielisiä kouluja perustettiin ja Viron kansalliseepos Kalevipoeg luotiin. 1880-luvulla keskushallinto aloitti venäläistämisohjelman, jonka johdosta monet baltiansaksalaiset instituutiot lopetettiin tai muutettiin pelkästään venäjänkielisiksi, kuten Tarton yliopisto. Venäläistämisohjelman aikana myös vironkielisiä sanomalehtiä, kouluja ja kansallismielisiä seuroja lakkautettiin. 
Maailmansota – Venäjän valta kaatuu
Venäjän keisarikunnan luhistuttua ensimmäisessä maailmansodassa Virossa tapahtui helmikuun vallankumouksen jälkeen useita vallanvaihtoja nopeassa tahdissa. 
Pian helmikuun vallankumouksen jälkeen Viro sai laajemman autonomian, kun 12. huhtikuuta 1917 perustettiin Viron autonominen kuvernementti johtajanaan kuvernementtikomissaari Jaan Poska. Aikaisemman Vironmaan kuvernementin lisäksi siihen kuului myös siihenastisen Liivinmaan kuvernementin pohjoisosa, ja täten Viro sai suurin piirtein nykyiset rajansa. Kesällä virolaiset 1917 loivat ensimmäisen kansallisen parlamentin, maapäivät, joka lähti suunnittelemaan kansallista, virolaista hallintoa.

Bolševikkien lokakuun vallankumouksen jälkeen virolaiset bolševikit tekivät Viktor Kingisseppin ja Jaan Anveltin johdolla vallankaappauksen ja ottivat vallan käsiinsä yhdessä bolševikkisotilaiden kanssa kolmeksi kuukaudeksi. Bolševikit perustivat ns. Viron työkansan kommuunin.

Samaan aikaan maapäivissä valtaa pitäneet poliittiset voimat, bolševikkien vastavoimat, lähtivät suunnittelemaan Viron itsenäisyyttä. Maapäivillä valtaa pitäneet poliittiset voimat julistivat Viron itsenäiseksi 24. helmikuuta 1918. Tähän aikaan bolševikit halusivat ainoana poliittisena virolaisvoimana säilyttää yhteyden Venäjään. Venäjällä oli tässä vaiheessa vallassa Leninin johtama bolševikkihallitus. 

Saksan keisarillinen armeija oli aloittanut Neuvosto-Venäjän kanssa käynnissä olevien Brest-Litovskin rauhanneuvottelujen venymisen vuoksi etenemisen Väinäjoen eteläpuolelta vallaten Latvian pohjoisosan ja Viron suuret saaret, Saarenmaan, Muhun ja Hiidenmaan, syksyyn 1917 mennessä. Helmikuussa 1918 eteneminen jatkui Viron manneralueella niin, että helmikuun 25. päivä saksalaiset valtasivat Tallinnan. Maaliskuun alkuun mennessä saksalaiset olivat vallanneet Viron alueen – Narvan 4. maaliskuuta 1918. Alkoi saksalaisten miehityshallinto, ja itsenäisyyden julistaneet voimat painuivat maan alle. Samalla bolševikkivoimat perääntyivät Venäjälle.

Viron vapaussota 1918–1920


Saksalaisten romahdettua sodan lopuksi Saksassa puhjenneeseen vallankumoukseen 2. marraskuuta 1918 ja liittoutuneiden kanssa solmittuun aseleposopimukseen 11. marraskuuta 1918 Neuvosto-Venäjän bolševikkihallitus mitätöi saksalaisten kanssa maaliskuussa 1918 tehdyn rauhansopimuksen 13. marraskuuta 1918 ja puna-armeija hyökkäsi Baltian maihin.[38] Saksalaismiehityksen aikana Tallinnassa toimi tehokas lähinnä suurten tehtaiden venäläisistä työläisistä koostunut bolševikkeja kannattava ryhmä, joka hakeutui yhteistoimintaan Leninin hallituksen kanssa. He liittyivät innolla virolaisten kommunistien kanssa niin sanottuihin kansanneuvostoihin, jotka yllyttivät työläisiä auttamaan maahan tunkeutunutta venäläistä puna-armeijaa.
Hyökkäystä seurasi virallisesti 28. marraskuuta 1918 – 3. tammikuuta 1920 käyty Viron vapaussota, jossa 4000 miehen vahvuisilla vapaaehtoisilla suomalaisjoukoilla oli suuri merkitys. Myös Britannia lähetti virolaisten tueksi laivasto-osaston.[39] Puna-armeija lyötiin takaisin, kuten myös saksalaiset Freikorps-joukot.

Viro ja Neuvosto-Venäjä solmivat vuoden 1919 lopulla välirauhan.[40] Vuonna 1920 solmittiin Tarton rauha, jossa Viro ja Neuvosto-Venäjä tunnustivat toisensa. Virolaisen kulttuurin ja talouden perusta luotiin seuraavina vuosikymmeninä. Maahan järjestettiin tehokas vironkielinen alkeisopetus. Tarton yliopisto muutettiin vironkieliseksi jo vuonna 1919. Maauudistuksessa kartanoiden maat jaettiin talonpojille. Vuonna 1921 Viro liittyi Kansainliittoon. Kommunistien kansannousu tukahdutettiin joulukuussa 1924.
Viro maailmansotien välillä

Vuoden 1920 perustuslaki oli erittäin parlamentaristinen. Parlamentti valitsi valtionpäämiehen (riigivanem, suomeksi ”maanvanhin”), joka johti hallitusta ja hoiti myös presidentin tehtävät.

Vaikka virolaiskommunistit eli bolševikit olivat kokeneet tappion vapaussodassa ja joutuneet perääntymään kesään 1919 mennessä takaisin Neuvostoliittoon, he kokivat tilanteen mahdolliseksi vallanotolle. Niinpä 1. joulukuuta 1924 Neuvostoliiton tukemat bolševikit yrittivät vallankaappausta, joka kuivui kuitenkin kokoon muutamassa tunnissa. Asian jatkokäsittelyssä Viron parlamentti kielsi Viron kommunistisen puolueen toiminnan maanpetoksellisena.
Suuren laman aikana 1930-luvun alussa työttömyys nousi ja kruunua jouduttiin devalvoimaan. Laman seurauksena Viro ajautui sisäpoliittiseen kriisiin. Tyytymättömyys demokraattisen järjestelmän saamattomuuteen kanavoitui äärioikeiston kannatukseksi, kuten monessa muussakin Euroopan maassa. Virossa oikeisto-oppositiota nousi edustamaan Viron vapaussotureiden liitto, niin sanottu vapsit.[41] Vapsit saivat suuren vaalivoiton syksyllä 1933 ja liikkeen painostuksesta hyväksyttiin vuonna 1933 uusi perustuslaki, joka teki riigivanemista itsenäisen toimeenpanovallan haltijan, jolla oli laajat valtaoikeudet.
Suomen ja muiden Baltian maiden tavoin Viro solmi Neuvostoliiton uuden politiikan aloitteesta hyökkäämättömyyssopimuksen Neuvostoliiton kanssa vuonna 1932. Sopimuksilla oli tarkoitus varmistaa Neuvostoliiton ulkorajat.
Samaan aikaan Baltian maissa oli vallalla reunavaltiopolitiikka, missä Puola, Liettua, Latvia ja Viro hakivat toisistaan turvaa puolustusyhteistyötä tiivistämällä. Baltian maat solmivat puolustusliiton 12. syyskuuta 1934. Näin muodostui Baltian entente.
Vapsien aloitteesta perustuslakia muutettiin siten, että presidentin valtaa lisättiin huomattavasti. Uusi perustuslaki astui voimaan 1934. Ylimenokauden hallituksen johtaja, keskustaa edustava Konstantin Päts huolestui kuitenkin vapsien yhä kasvavasta voimasta ja käyttäen uusia valtionpäämiehen valtaoikeuksiaan hyväksi julisti kenraali Johan Laidonerin kanssa ja armeijan tuella maan 23. maaliskuuta 1934 poikkeustilaan ja lakkautti koko vapsien järjestön ja vangitutti liikkeen johdon.
Kansanedustuslaitos hajotettiin syksyllä 1934 ja kaikki puolueet lakkautettiin 1935. Diktaattorina hallinnut Konstantin Päts perusti ylhäältä johdetun puolueen Isänmaanliitto (Isamaaliit). Joulukuussa 1935 vapsit suunnittelivat vallankaappausta suomalaisen Sinimustat-järjestön tuella, mutta viranomaiset saivat siitä vihiä ja juonijat pidätettiin. Konstantin Päts hallitsi Viroa varsin yksinvaltaisesti vuoteen 1938, jolloin hänet nimitettiin uuden, vuonna 1937 säädetyn perustuslain mukaiseksi presidentiksi ja hän palasi perustuslailliseen hallintotapaan.
Helmikuussa 1936 kansanäänestyksessä kannatettiin paluuta demokratiaan. Perustuslaillisuuteen palaaminen ei kuitenkaan tuonut juurikaan muutosta vallanpitoon, ja Konstantin Päts jatkoi presidenttinä. Neuvostoliiton ja Britannian neuvotellessa sopimusta huhtikuussa 1939 Viro ja Latvia solmivat hyökkäämättömyyssopimuksen Saksan kanssa.
Toinen maailmansota

Toisen maailmansodan alkaessa Viro tahtoi pysytellä puolueettomana, mutta katsoi olevansa pakotettu tekemään Neuvostoliiton kanssa yhteistyö- ja tukikohtasopimuksen 28. syyskuuta 1939.[42] Viroon siirrettiin 25000 Neuvostoliiton sotilasta suljettuihin tukikohtiin 18. lokakuuta 1939 alkaen. Virolla itsellään oli tuolloin rauhanaikaisena vahvuutena jatkuvasti palveluksessa 15000 sotilasta.
Kesäkuussa 1940 Molotov esitti Virolle uhkavaatimuksen, jossa syytettiin Viroa yhteistyösopimuksen rikkomisesta ja vaadittiin saada tuoda lisäjoukkoja maahan. Viron hallitus piti vastarintaa toivottomana, minkä vuoksi vaatimus hyväksyttiin.[42] 17. kesäkuuta – 21. kesäkuuta 1940 maahan tuotiin noin 90000 neuvostosotilasta lisää, jolloin Virossa olevien puna-armeijan joukkojen määrä oli jo yli 100000 sotilasta.
Elokuussa 1940 Virosta tuli yksi neuvosto­tasa­valloista. Presidentti Konstantin Päts vangittiin, ja hän kuoli 18. tammikuuta 1956 psykiatrisessa sairaalassa Buraševossa Tverin alueella.
Neuvostomiehitys keskeytyi kolmeksi vuodeksi Saksan vallattua jälleen Baltian kesällä 1941. Saksalaismiehityksen aikana Virossa toimi saksalaisten alaisuudessa virolainen hallinto. Sen johdossa oli näennäisesti vapaussoturien liikkeen (vapsien) johtohahmoihin kuulunut Hjalmar Mäe. Saksan miehityksen aikana Viro oli ensimmäinen maa, mistä juutalaiset (noin 950–1000 henkilöä) poistettiin kokonaan vuoden 1941 aikana, mikä todettiin Wannseen pöytäkirjoissa 20. tammikuuta 1942.
Puna-armeija miehitti Viron uudelleen syyskuussa 1944 sen jälkeen, kun Suomi oli tehnyt syyskuun alussa 1944 Neuvostoliiton kanssa aselevon.
Neuvosto-Viro


Varsinaisesti neuvostojärjestelmä vakiinnutettiin toisen maailmansodan jälkeen 1940-luvun lopulla. Kymmeniä tuhansia virolaisia karkotettiin Siperiaan, ja maatilat muutettiin kollektiiveiksi. 1950-luvulla Viron kulttuurielämä alkoi vilkastua. Viron sosialistinen neuvostotasavalta oli melko suljettu 1960-luvun loppupuoliskolle asti. Vähitellen virolaiset alkoivat katsella maan pohjoisosissa myös Suomen televisiota. Suomen television katselu oli luvatonta, mutta siitä huolimatta sitä katseltiin erikoisesti tätä tarkoitusta varten tehdyllä laitteella.
[43]
Ideologisen taistelun tehostamiseksi Viron kommunistisen puolueen pääsihteeriksi nimitettiin 1978 Karl Vaino. Vuoden 1980 Moskovan kesäolympialaisten eräitä tapahtumia, kuten purjehdus järjestettiin Tallinnassa.[44] Moskovan keskushallinto pyrki venäläistämään neuvostotasavaltaa. 1980-luvun lopulle tultaessa virolaisten osuus maan väestöstä oli romahtanut 1930-luvun lähes 90 prosentista noin 60 prosenttiin. 
Vuonna 1988 Mihail Gorbatšovin pääsihteerikaudella vaihtui myös Viron kommunistisen puolueen ensimmäinen sihteeri. Uusi pääsihteeri oli kansallismielinen Vaino Väljas.
Uusi itsenäisyys
Marraskuussa 1988 Viron korkein neuvosto julisti maan suvereeniksi.[45] Toukokuussa 1990 osa vuoden 1938 perustuslaista palautettiin voimaan ja maan nimi muutettiin Viron tasavallaksi. Kansanäänestyksessä suurin osa kansasta kannatti itsenäisyyden palauttamista. Viro julistautui uudelleen itsenäiseksi 20. elokuuta 1991, kun Neuvostoliitossa tapahtui kommunistien epäonnistunut vallankaappausyritys. Vuonna 1993 Viron hallitus määritteli 500000 maan asukasta "ulkomaalaisiksi" ja määräsi heidät hakemaan oleskelulupaa. Viimeiset Venäjän armeijan joukot vetäytyivät elokuuhun 1994 mennessä.
1990-luvun lopulla suomalaisten matkailijoiden määrä kasvoi valtaisasti Pohjois-Virossa. Viron talous alkoi kasvaa kovaa vauhtia. Muun muassa kiinteistösijoituksilla oli suuri merkitys Viron talouden nousussa.
Suomen salainen tuki
Heikki Rausmaan väitöskirjan mukaan Viro alkoi vuodesta 1988 rakentaa demokraattisen markkinatalouden perustaa. Tällöin Suomi linjasi salaa tukevansa Viroa maksimaalisesti. Presidentti Mauno Koivisto ohjeisti ministereitä, että tuen voi kanavoida kulttuurin nimissä. Poliittisempi rahoitus hoidettiin helmikuusta 1989 Tuglas-seuran kautta, ja seurasta tulikin virolaisten tukikohta Helsingissä. Ulkoministeri Lennart Meri oli ahkera vierailija. Muut Suomen ministeriöt tukivat Viron infrastruktuuria, yksityistiloja, koulutusta, terveydenhoitoa ja paikallishallinnon uudistamista. Viisumien määrä Suomeen nousi 4200:sta peräti 94000:een vuosina 1988–1990. Myös kunnat, järjestöt, puolueet ja yksityishenkilöt tukivat Viroa. Helmikuussa 1990 Viro julisti päämääräkseen täyden itsenäisyyden, mutta Koivisto ja Harri Holkerin hallitus jatkoivat tukea hiljaisesti sen jälkeenkin.[46]
EU-Viro

Viro hyväksyttiin keväällä 2004 kuuden muun maan kanssa sotilasliitto Naton jäseneksi. Toukokuun alusta Virosta tuli myös Euroopan unionin jäsenvaltio yhdeksän muun maan kanssa.[47]
Vuosina 2003–2011 Viro soti Irakissa Yhdysvaltojen rinnalla. Vuonna 2009 Virolla oli joukkoja Irakissa noin 40 miestä. Sodassa kuoli kaksi ja haavoittui parikymmentä virolaista.[48]
Koko 2000-luvun kiihkeänä jatkunut talouskasvu päättyi vuonna 2007, jolloin Viron talous romahti ja maa painui syvään lamaan. Romahdus johtui maan kaikkien taloussektoreiden – niin tehdasteollisuuden, rakentamisen, vähittäiskaupan kuin vienninkin – nopeasta heikentymisestä.[49]
Vuoden 2011 alussa Viron valuutaksi vaihdettiin euro. Aiempi valuutta oli Viron kruunu.
Raja Venäjään

Viro solmi uuden rajasopimuksen 2005. Sopimuksessa rajat noudattivat neuvostotasavallan rajoja siten, että Virolle ennen toista maailman­sotaa kuuluneet osa Setumaata ja Narvan­joen itäranta jäivät Venäjälle. Mielipidetiedustelujen mukaan sopimusta vastusti 80prosenttia virolaisista. Venäjän duuma ei kuitenkaan ratifioinut sopimusta,[50] koska Viro oli liittänyt sopimuksen ratifiointilain esipuheeseen maininnan neuvostomiehityksestä. Tämä olisi Venäjän federaation mukaan estänyt sopimuksen olemasta lopullinen, koska maininta olisi tarjonnut mahdollisuuden myöhemmin esittää, että sopimus olisi ollut seurausta pätemättömästä oikeustilasta, miehityksestä, jolloin olisi jälleen ollut mahdollisuus palata Tarton rauhansopimukseen vuodelta 1920. Näin ollen sopimus ei astunut voimaan. Viro puolestaan ei pitänyt lisäystään neuvostomiehityksestä sopimuksen ratifioinnin perusteluihin merkityksellisenä.
Rajasopimus allekirjoitettiin vihdoin helmikuussa 2014.[51] Sopimus vaatii vielä parlamentin hyväksynnän astuakseen voimaan.[50]
Politiikka



Viron kansalaiset valitsevat 101-paikkaisen yksikamarisen parlamentin, riigikogun, joka neljäs vuosi. Vaaleissa käytetään suhteellista vaalitapaa.[37]
Parlamentti valitsee presidentin, jonka on saatava taakseen kaksi kolmasosaa äänistä. Jos parlamentti ei pysty valitsemaan presidenttiä kolmen äänestyskerran jälkeen, valinta siirtyy valitsijakokoukselle. Valitsijakokous koostuu parlamentin jäsenistä ja paikallisten itsehallintoelinten edustajista.[52]
Presidentin virkakausi kestää viisi vuotta. Sama henkilö voidaan valita presidentiksi vain kahdeksi kaudeksi peräkkäin. Presidentti on myös Viron puolustusvoimien ylipäällikkö.[53] Viron presidenttinä on toiminut lokakuusta 2016 Kersti Kaljulaid.[54]
Parlamenttivaaleissa on viiden prosentin äänikynnys.[37] Heti uudelleenitsenäistymisen jälkeisinä vuosina Viron puoluekartta oli pirstoutunut: vajaata puoltatoista miljoonaa ihmistä edusti runsaat kymmenen puoluetta. Puolueiden määrä on laskenut sittemmin noin puoleen. Valtakunnallisissa vaaleissa on yleinen ja yhtäläinen äänioikeus kaikilla yli 18-vuotiailla Viron kansalaisilla. Kolmen vuoden välein pidettävissä paikallisvaaleissa saavat äänestää kansalaisuudesta riippumatta kaikki 18 vuotta täyttäneet asukkaat.[55]
Viron pääministerinä on toiminut marraskuusta 2016 alkaen keskustapuolueen Jüri Ratas. Hallituksen muodostavat Viron keskustapuolue, sosiaalidemokraattinen puolue ja Isänmaan ja Res Publican liitto.[56]
Riigikogussa on ollut vuoden 2015 vaalien jälkeen edustettuina kuusi puoluetta, jotka ovat suuruusjärjestyksessä Reformipuolue, Keskustapuolue, Sosiaalidemokraattinen puolue, Isänmaan ja Res Publican liitto, Vapaapuolue sekä Konservatiivinen kansanpuolue.[57]
Aluejako
Viro jakaantuu hallinnollisesti maakunniksi (), jotka muodostuvat kunnista (vald) ja kaupungeista (linn).[58] Virossa on 15 maakuntaa, 15 kaupunkia ja 64 kuntaa.[59] Kuntien ja kaupunkien määrä putosi vuoden 2017 kuntauudistuksessa 213:sta 79:ään.[60]
Maakunnat

Viro jakautuu viiteentoista maakuntaan. Eniten asukkaita on Harjumaalla (610468 asukasta 1.1.2018), vähiten Hiidenmaalla (9580 asukasta 1.1.2018). Kaupunkeja on eniten Harjumaalla ja Itä-Virumaalla (4 kpl). Hiidenmaalla, Jõgevamaalla, Põlvamaalla, Raplamaalla, Saarenmaalla ja Valgamaalla ei ole yhtään kaupunkia. Kuntia on eniten Harjumaalla (12 kpl).[59]

Kaupungit


Virossa on 15 kaupunkia, joissa oli vuoden 2018 alussa yhteensä 810443 henkeä[59]. Niiden lisäksi Virossa on 32 entistä kaupunkia, joista kuntaliitosten myötä on tullut epäitsenäisiä kaupunkeja, joilla ei ole hallinnollista merkitystä.[61][58]
Oheisessa kartassa näkyy 15 suurimman kaupungin ja viiden maakuntakeskuksen (Jõgeva, Jõhvi, Kärdla, Põlva, Rapla) sijainti.[62]
 = yli 100 000 asukkaan kaupungit: 1 kpl, Tallinna
 = 30 000...100 000 asukkaan kaupungit: 4 kpl, Tartto, Narva, Pärnu ja Kohtla-Järve
 = 10 000...30 000 asukkaan kaupungit: 8 kpl
 = alle 10 000 asukkaan kaupungit: 17 kpl (ei kaikkia kartassa)
Kunnat

Virossa on yhteensä 64 kuntaa.[59]
Asutut paikat

Viron kunnat koostuvat kylistä (küla), kauppaloista (alev), pienkauppaloista (alevik) ja epäitsenäisistä kaupungeista (vallasisene linn). Kaupungit voidaan jakaa kaupunginosiksi (asum).[58]
4. marraskuuta 2016 Virossa oli yhteensä 4699 asuttua paikkaa: 30 oli kaupunkia, 17 epäitsenäistä kaupunkia, 12 kauppalaa, 188 pienkauppalaa ja 4452 kylää.[63]
Talous

Bruttokansantuote
Viron bruttokansantuote vuonna 2018 on noin 29 miljardia Yhdysvaltain dollaria. Ostovoimakorjattuna luku on noin 44 miljardia dollaria. Lukujen välinen ero supistui huomattavasti vuonna 2007, sen jälkeen ero on vaihdellut vuosittain, mutta pysynyt keskimäärin selkeästi aiempaa pienempänä.[64] Viron bkt per capita on 2010-luvulla ollut edelleen merkittävästi matalampi kuin Pohjoismaissa, myös ostovoimakorjaus huomioiden.
Energia

Viro on yliomavarainen sähkön tuotannon suhteen, ja sähköä on viety 2000-luvulla lähinnä Latviaan, satunnaisesti myös Liettuaan ja Suomeen[65]. Viron sähkö oli 2000-luvun alkuvuosina euroalueen halvinta[66]. Hinta on kuitenkin noussut niin, että vuonna 2014 pienkuluttajan (2,5–5 MWh/vuosi) maksama hinta oli vuonna 2014 noussut lähelle EU-maiden keskitasoa (Viro 13 snt/kWh, Suomi 15 snt/kWh, EU-maiden mediaani 17 snt/kWh)[67].
Koillis-Virossa, Narvan seudulla, louhitaan öljyliusketta, joka on maan tärkein energianlähde. Palavankiven osuus Viron sähköntuotannosta on noin 90 prosenttia. EU:n päästösäädösten takia öljyliuskevoimaloiden omistaja, Eesti Energia, on uusinut voimalaitoksiaan vuosina 2014–15 muun muassa suomalaisen Metson ja Fortumin kanssa[68].
Luonnonvarat
Viron merkittävimmät luonnonvarat ovat öljyliuske ja metsät. Turpeella on jonkin verran merkitystä lämmön tuotannossa.
Koska Viron mineraalivarat ovat niukat, sen talous perustuu pitkälti kevyeen teollisuuteen ja palveluihin, joita ovat matkailu, kauppa ja pankkitoiminta. Viro sijaitsee idän ja lännen välisen vilkkaan kauppareitin varrella, ja maassa on aina ollut hyviä satamia: transitoliikenteellä ja ulkomaankaupalla onkin yhä kasvava merkitys Viron taloudelle. Viime vuosina myös informaatioteknologiasektori on kehittynyt nopeasti. Hyvin nopean kasvun jälkeen talous supistui jyrkästi vuonna 2009, mutta elpyi hiljalleen seuraavalla vuosikymmenellä.[64]
Valuutta
Viron valuutta on euro vuoden 2011 alusta lähtien. Vuoden 2010 loppuun valuuttana ollut kruunu oli sidottu euroon suhteessa 1 EUR = 15,6466 EEK, josta tuli myös lopullinen euron ja kruunun välinen muuntokerroin. Aikaisemmin kruunu oli sidottu kiinteällä vaihtokurssilla Saksan markkaan.[69] Viron, kuten myös muiden Baltian maiden pankkisektori on käytännössä lähes kokonaan ulkomaisten pankkien omistuksessa[70]. Euron käyttöönottoa edelsi Viron liittyminen yhdessä Liettuan ja Slovenian kanssa Euroopan unionin valuuttakurssimekanismi ERM II:een 27. kesäkuuta 2004. 
Verotus
Viro otti ensimmäisenä maana käyttöön tasaveron vuonna 1994. Tuloveroprosentti oli silloin 29 prosenttia riippumatta henkilön tuloista.[71] 1. tammikuuta 2005 vero alennettiin 24 prosenttiin, 1. tammikuuta 2006 23 prosenttiin ja edelleen 1. tammikuuta 2009 21 prosenttiin. Vuonna 2017 tulovero (tulumaks) on 20 % ja arvonlisävero (käibemaks) myös 20 %. Lisäksi työnantajan tulee maksaa eläke- ja terveysvakuutusmaksu (sotsiaalmaks), joka on 33 % bruttopalkasta.[72]
Tärkeimpiä teollisuusalueita ovat pääkaupunki Tallinna, sitä ympäröivät alueet sekä Koillis-Viro. Suurimmat työnantajat ovat paperi-, puutavara- ja tekstiiliteollisuudessa. Yksi kahdestakymmenestä virolaisesta ansaitsee elantonsa maataloudella, kalastuksella ja metsänhoidolla. Maanviljelyssä harjoitetaan muiden viljelykasvien kasvatuksen lisäksi muun muassa rapsin kasvatusta rapsiöljyn tuotantoon ja mansikanviljelyä. Talouden rakennemuutos kannustaa etsimään muita elinkeinoja perinteisen karjanhoidon ja maanviljelyn ohella. Oheiselinkeino maaseudulla on muun muassa maatilamatkailu.
Elintarvikeostoksilla virolaiset yleensä suosivat kotimaisia tuotteita, mutta kotimaisen ruoan suosio on laskenut Virossa tasaisesti, ja virolaiset ostavat yhä enemmän ulkomaista ruokaa.[73] Viro vie ulkomaille kojeita, sähköteknisiä laitteita ja niiden osia sekä moottoriajoneuvojen turvavarusteita. Pieni ja keskisuuri teollisuus ovat vallitsevia.
Ulkomaankauppa
Viron ulkomaankauppa on 2010-luvulla ollut vuosittain 12–14 mrd. euroa. Kauppatase on ollut viime vuosina jatkuvasti negatiivinen (1–3 mrd. euroa). Vuonna 2015 viennin arvo oli 11,6 mrd. euroa, ja tuonti 13,1 mrd. euroa.[74]
Viron suurimmat kauppakumppanit ovat Suomi (16 % viennistä ja 15 % tuonnista vuonna 2015) ja Ruotsi (19 % viennistä ja 8 % tuonnista). Merkittävimmät vientituotteet olivat vuonna 2015 koneet ja laitteet (29 %), puu ja puunjalostustuotteet (10 %), maataloustuotteet (10 %) sekä kivennäistuotteet (9 %). Arvoltaan suurimmat tuotavat tuoteryhmät olivat lähes samoja: koneet ja laitteet (28 %), kivennäistuotteet (11 %) ja maataloustuotteet (11 %).[74]
Vaihtotase
2000-luvun alussa Viron vaihtotase oli voimakkaasti alijäämäinen. Suurimmillaan - vuosina 2006 ja 2007 - alijäämä oli noin 15 prosenttia. 2010-luvulla vaihtotase on ollut lievästi ylijäämäinen.[64]
Väestö

Etniset ryhmät
Viron suurin etninen ryhmä ovat virolaiset, joita oli vuoden 2015 alussa 69,1 prosenttia väestöstä. Suurin vähemmistöryhmä ovat venäläiset, joita oli vuonna 2015 noin 330000 eli 25,1 prosenttia. Seuraavaksi suurimmat vähemmistöryhmät ovat ukrainalaiset (1,7prosenttia), valkovenäläiset (0,9prosenttia), suomalaiset (7321 henkilöä eli 0,6prosenttia) sekä juutalaiset (0,2prosenttia) ja tataarit (0,2prosenttia).[75] Joskus virolaisiin luettava vähemmistö ovat setukaiset Viron kaakkoisosassa. Uskonnoltaan he ovat ortodokseja ja he ovat säilyttäneet joitakin vanhoja kansanperinteitä. Historiallisia vähemmistöjä ovat muun muassa vironruotsalaiset ja baltiansaksalaiset, joista vain rippeet säilyivät Virossa toisen maailmansodan jälkeen.
Kielet
Viron ainoa virallinen kieli on viro (). Vuoden 2011 väestötutkimuksen mukaan vironkielisiä eli etnisesti virolaisia oli 68,5 prosenttia maan vakinaisesta väestöstä. Muita merkittäviä kieliryhmiä olivat lopulla venäjänkieliset (29,6 prosenttia), ukrainankieliset (0,6 prosenttia), suomenkieliset (0,2 prosenttia) ja valkovenäjänkieliset (0,1 prosenttia).[76]  Kaakkois-Virossa puhutaan myös virolle lähisukuisia võron ja seton kieliä, joita varsinkin aikaisemmin on pidetty vain viron murteina. Kielellisesti etniset virolaiset kuuluvat itämerensuomalaisiin ja suomalais-ugrilaisiin kansoihin yhdessä suomalaisten kanssa.
Kielipolitiikka
Nykyinen Viron kielilaki on vuodelta 1995. Siihen on tehty voimaantulon jälkeen 17 korjausta. Aiemmin venäjänkieliset tekstit olivat kiellettyjä julkisilla paikoilla, ja esimerkiksi kauppa sai ikkunassaan kertoa vain viroksi mitä siellä myydään. Myöhemmin lakia lievennettiin niin, että myös vähemmistökieliset tekstit sallittiin, kunhan sama asia on kerrottu myös viroksi ja vironkielinen teksti on ensin. Lain noudattamista on valvonut ”kielipoliisi”, kielen tarkastusvirasto.[77][78]
Viroon on suunnitteilla uusi kielilaki, jonka tehtävä on varmistaa, että kansalaiset saavat palvelunsa viroksi ja kielen kehittyminen taataan. Lailla yritetään myös estää liiallista englannin käyttöä esimerkiksi turismikohteissa kuten Tallinnan vanhassa kaupungissa. Myös murteiden käyttö kirjakielessä on tarkoitus estää. Lakiluonnosta on arvosteltu ankarasti sensuroivana ja sananvapautta rajoittavana.[78][79]
Kansalaisuuspolitiikka
Viron itsenäistyessä uudelleen 1991 maan kansalaisuuden saivat automaattisesti kaikki, joilla oli Viron kansalaisuus ensimmäisen itsenäisyyskauden aikana sekä heidän jälkeläisensä. Muiden on Viron kansalaisuuden saadakseen osattava viron kieltä sekä tunnettava maan historiaa ja lainsäädäntöä[80]. Suurimmalla osalla vironvenäläisistä on nykyään Viron kansalaisuus[81], mutta merkittävällä osalla alueen venäjänkielisistä on ainoastaan muukalaispassi ja Amnesty Internationalin raportti vuodelta 2013 syyttää Viroa edelleen venäjänkielisen vähemmistön sortamisesta[82].
Kansalaisuudet Virossa
Valtaosa Viron vakinaisista asukkaista on nykyisin Viron kansalaisia: uudelleenitsenäistymisen jälkeen vuonna 1992 Viron kansalaisten osuus asukkaista oli 68 prosenttia, mutta vuonna 2015 jo yli 84 prosenttia. Ilman kansalaisuutta olevien osuus on vähentynyt vuoden 1992 32 prosentista 6 prosenttiin vuonna 2015. Venäjän kansalaisia asui Virossa joulukuussa 2015 noin 91000.[83]



























KansalaisuusLukumäärä
v. 2015Osuus 
v. 2015Osuus 
v. 2008[55]Osuus 
v. 20031 142 65284,6 %83,8 %81 %91 4616,8 %6,8 %7 1300,5 %0,4 %6 8980,5 %0,2 %3 8390,3 %0,1 %2 5830,2 %2 1630,2 %0,1 %1 6500,1 %0,1 %Muu10 0010,7 %0,6 %7 %Ei kansalaisuutta82 6886,1 %7,9 %12 %Yhteensä1 351 065100 %100 %100 %
Terveys
Unicefin tilaston mukaan Virossa oli vuonna 2013 Euroopan maista suhteellisesti eniten HIVin kantajia, noin 1,3% aikuisväestöstä eli kaikkiaan noin 8000 henkilöä[84]. Koulutustaustaan liittyvät erot elin­ajan­odotteissa olivat Virossa vuonna 2008 Eurostatin tilastoimista maista suurimmat: 30-vuotiaiden korkean koulutuksen saaneiden miesten elinajanodote oli noin 20 ja naisten noin 10 vuotta pidempi kuin alhaisen koulutuksen saaneiden.[85]
Maailman terveysjärjestö WHO:n vuonna 2004 tekemän selvityksen mukaan Virossa käytettiin puhtaaksi alkoholiksi muunnettuna 9,85 litraa aikuista kohti.[86]
Uskonto


Virossa ei ole valtionkirkkoa. Kirkkokunnista merkittävimmät ovat evankelis-luterilainen kirkko ja ortodoksinen kirkko. Uskonto ei juurikaan näy jokapäiväisessä elämässä, ja Viro onkin varsin maallistunut maa.[87]

Vuoden 2005 Eurobarometrin kyselyn mukaan 16prosenttia virolaisista uskoo Jumalaan, kun taas 54 prosenttia uskoo olevan olemassa jonkinlaisen henkiolennon tai elämänvoiman, ja 26prosenttia ei usko, että olisi olemassa minkäänlaista henkiolentoa, jumalaa tai elämänvoimaa. Tämän tutkimuksen mukaan virolaiset ovat Euroopan unionin vähiten uskonnollinen kansa.[88]
Vuoden 2011 väestölaskennassa Viron aikuisväestöstä 54prosenttia ilmoitti olevansa uskonnottomia ja 29prosenttia tunnustavansa jotain uskoa, enimmäkseen kristinuskoa. Noin 16prosenttia ei halunnut tai osannut vastata. Uskontokunnista yleisimmät olivat ortodoksit (16prosenttia) ja evankelis-luterilaiset (10prosenttia).[89][90]
Valtion 2000-luvulla teettämässä kyselyssä 11 prosenttia väestöstä kertoi harjoittavansa maavaldia, vanhaa virolaista luonnonuskoa. Valtio on rauhoittanut useita satoja pyhiä luonnonkohteita, jotka ovat yleensä puita tai lähteitä. Maauskoa edustaa Maavalla Koda -järjestö.[91]
Tarton yliopisto julkaisi vuonna 2014 tutkimuksen, jonka mukaan 58 prosentilla virolaisista on "oma usko, joka on riippumaton kirkkokunnista ja järjestäytyneistä uskonnoista". 61prosenttia piti luonnonuskontoa Viron kansan oikeana uskontona, vaikka vain neljä prosenttia kertoi harjoittavansa sitä. Ateisteiksi ilmoittautui kymmenen prosenttia.[92]
Kulttuuri

Viron kulttuuri on saanut vaikutteita Baltian maiden, Suomen ja erityisesti saksalaisesta kulttuurista.[87] Vahva kulttuurillinen vaikutus on ollut myös entisillä hallitsijamailla Ruotsilla ja Venäjällä. 
Kirjallisuus


Kansainvälisesti tunnetuimpia ja käännetyimpiä virolaisia kirjailijoita ovat Jaan Kross ja Jaan Kaplinski. Erityisesti Kross oli merkittävä ja häntä pidettiin mahdollisena Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajana.[93] Kansallisia suuria nimiä ovat A. H. Tammsaare ja Friedrich Reinhold Kreutzwald, joka kirjoitti virolaisen kansanrunouden pohjalta ja Kalevalan innoittamana Viron kansalliseepoksen Kalevipoegin.[41]
Musiikki
pienoiskuva|upright|left|XIX tanssijuhlat (2014).
Suurin ja merkittävin virolainen kulttuuritapahtuma on kerran neljässä vuodessa pidettävät laulu- ja tanssijuhlat: "Yleinen laulu- ja tanssijuhla" (Üldlaulupidu ja Üldtantsupidu).  Juhlien päätapahtuma järjestetään Tallinnan Laululavalla (Lauluväljak). Kuoro- ja kansantanssikulttuuri yleisestikin ovat tärkeässä asemassa Virossa. Ensimmäiset laulujuhlat pidettiin vuonna 1869. Vuonna 2014 järjestetyissä 24. laulujuhlissa esiintyi 1046 ryhmää, joissa oli yhteensä yli 30000 esiintyjää.[94]
Virolaissyntyistä Arvo Pärtiä pidetään yhtenä 1900-luvun merkittävimmistä säveltäjistä. Muita tärkeimpiä virolaisia säveltäjiä ovat muun muassa sinfonikko Eduard Tubin sekä nuoremmasta polvesta Erkki-Sven Tüür. Maailmankuuluja kapellimestareita ovat Eri Klas ja Neeme Järvi, sekä jälkimmäisen pojat Paavo ja Kristjan Järvi. 
Kevyen ja klassisen laulun tärkein nimi Virossa oli Georg Ots. Viihdemusiikissa virolaiset tunnetaan Tanel Padarin, Dave Bentonin ja 2XL -yhtyeen vuoden 2001 Euroviisu-voitosta kappaleella Everybody.[95]
Ruokakulttuuri

Virolainen keittiö on perinteisesti noudattanut vuodenaikojen rytmiä. Kesällä syödään puutarhan antimia kuten uusia perunoita. Heinä–elokuussa syödään paljon esimerkiksi kampelaa. Syksyn tullen aletaan suosia raskaampia ruokia, kuten hapankaalia, uunipaistia, lihahyytelöitä, verimakkaraa sekä täyteläisiä keittoja ja pataruokia. Tyypillisiä virolaisia ruokia ovat esimerkiksi hapatettu ruisleipä ja hapankaali sekä sian- ja vasikanlihasta virolaisittain valmistettu lihahyytelö (sült). Suosituinta lihaa on sianliha, jota nautitaan tavallisimmin perunan ja haudutetun hapankaalin kanssa. Suosittuja juomia ovat olleet maltainen kotikalja, sima ja olut. Jouluisin Virossa syödään perinteiseen tapaan hyvin runsaasti.[96]
Viestimet
Pieneksi maaksi Viroon on itsenäistymisen jälkeen noussut hyvin runsas tarjonta joukkoviestimiä. Virossa on kolme maanlaajuista televisioyhtiötä: julkinen Viron Televisio (ETV, vuodesta 1955) ja yksityiset Kanal 2 (1993) ja TV3 (1996). Jälkimmäiset ovat ulkomaalaisten omistuksessa. Useat paikalliset kaapelikanavat tarjoavat venäjän- suomen-, ruotsin- ja latviankielisiä ohjelmia.[97]
Julkiset radiolähetykset aloitti 1926 Viron radio (Eesti Raadio). Vuonna 1992 aloittaneen Radio Kukun myötä yksityisten kanavien määrä lisääntyi nopeasti ja 2008 maassa oli 31 radiokanavaa, joista viisi julkisia Viron radion kanavia. Vuonna 2007 julkiset Viron televisio ja Viron radio yhdistyivät Eesti Rahvusringhääling -yhtiöksi (ERR).[98][99]
Virossa ilmestyy satoja sanoma- ja aikakauslehtiä. Suurimpia sanomalehtiä ovat päivälehdet Postimees (23,6prosentin markkinaosuus vuonna 2007) ja Eesti Päevaleht (12,9prosenttia) sekä iltapäivälehti Õhtuleht (23,6prosenttia). Viikkolehdistä suurin levikki on Eesti Ekspressillä (14prosenttia), joka jo ennen Viron itsenäistymistä, 1989 alkoi ilmestyä ensimmäisenä riippumattomana virolaisena lehtenä. Toiseksi suurin viikkolehti on Maaleht (11,6 prosenttia).[98]
Yksityisten televisio- ja radioyhtiöiden tapaan virolaiset lehdetkin ovat ulkomaisen pääoman kiinnostuksen kohde. Kanal 2:n omistava norjalainen Schibsted and Modern Times Group omistaa puolet Õhtuleht -lehdestä ja suurimman osan Postimeesistä. Ruotsalainen Bonnier Group omistaa maan suurimman talouslehden Äripäevin.[100]
Viroa kutsutaan joskus E-stoniaksi, viitaten internetin, matkapuhelinten ja sähköisten palvelujen yleisyyteen ja suosioon maassa.[101]
Maassa toimii kaksi uutistoimistoa. Baltic News Service on yksityinen vuonna 1990 perustettu uutistoimisto, jonka omistaa suomalainen Alma Media. Baltic News Servicen toiminta kattaa Viron, Latvian ja Liettuan.[102]   Eesti Rahvusringhääling ylläpitää julkisen sektorin rahoittamaa ETV24-uutistoimistoa.
Kansallisia symboleita
Haarapääsky valittiin kansallislinnuksi 1960-luvun alussa. Viron luonnonsuojeluyhdistyksen vuonna 1968 järjestämässä kilpailussa valittiin kansalliskukaksi selvällä enemmistöllä ruiskaunokki. Kansalliskiveksi valittiin 1992 harmaa kalkkikivi.  Epävirallisena kansallispuuna pidetään tammea.[103]
Juhlapäivät
Valtakunnalliset juhlapäivät ja vapaapäivät (riigipühad):[104]
1. tammikuuta uusi vuosi (uus aasta)
24. helmikuuta Viron itsenäisyyspäivä (Eesti iseseisvuspäev). Maapäivien valtuuttama pelastuskomitea julisti Viron itsenäiseksi Tallinnassa 24.2.1918.[105]
pitkäperjantai (suur reede) ja pääsiäispäivä (ülestõusmispühad)
1. toukokuuta vappu (töörahvapüha)
helluntai (nelipühad)
23. kesäkuuta voitonpyhä (voidupüha), vuoden 1919  Cēsisin taistelun muistoksi.[106]
24. kesäkuuta juhannus (jaanipäev)
20. elokuuta uudelleen itsenäistymisen vuosipäivä (taasiseseisvumispäev). Viro julistautui uudelleen itsenäiseksi 20.8.1991.[105]
24.–26. joulukuuta joulu (jõulud)
Valtakunnalliset merkkipäivät (riiklikud tähtpäevad):[104]
6. tammikuuta loppiainen (kolmekuningapäev)
2. helmikuuta Tarton rauhan vuosipäivä (Tartu rahu aastapäev)
14. maaliskuuta äidinkielen päivä (emakeele päev)
toukokuun toinen sunnuntai: äitienpäivä (emadepäev)
4. kesäkuuta Viron lipun päivä (Eesti lipu päev)
14. kesäkuuta surupäivä (leinapäev). Kyyditysten, pommitusten ja muiden 2. maailmansodan tapahtumien uhrien muistopäivä. Neuvostoliitto aloitti virolaisten suurkyydityksen 14.6.1941.[107]
23. elokuuta kommunismin ja natsismin uhrien muistopäivä (kommunismi ja natsismi ohvrite mälestuspäev). Molotov–Ribbentrop-sopimus solmittiin 23.8.1939.[108]
syyskuun toinen sunnuntai: isovanhempien päivä (vanavanemate päev)
22. syyskuuta vastarintataistelun päivä (vastupanuvõitluse päev). Saksalaisten vetäydyttyä ja ennen Neuvostoliiton miehitystä muodostettiin Tiefin hallitus 23.9.1944.[109]
lokakuun kolmas lauantai: heimopäivä (hõimupäev). Virolaisten alkuperän, kielen, kulttuurin ja suomalais-ugrilaisten kansojen päivä.[110]
2. marraskuuta pyhäinpäivä (hingedepäev)
marraskuun toinen sunnuntai: isänpäivä (isadepäev)
16.11. uudelleen syntymisen päivä (taassünni päev). Viron SNT:n suvereenisuusjulistus 16.11.1988.[111]
Urheilu
pienoiskuva|upright|Kiiking on virossa keksitty laji.
Viron miesten koripallomaajoukkue on selviytynyt neljä kertaa lajin EM-kilpailuihin.[112] Virolaisista koripalloilijoista Martin Müürsepp on pelannut NBA:ssa[113] ja Tiit Sokk voitti olympiakultaa Neuvostoliiton koripallomaajoukkueessa 1988.[114]
Miesten lentopallomaajoukkue pelasi EM-kisoissa toistaiseksi ainoan kerran vuonna 2009. Joukkue ei selviytynyt lohkosta jatkoon.[115] Viron jalkapallomaajoukkue ei ole osallistunut kansainvälisiin arvoturnauksiin. 1.6.2017 julkaistussa FIFA-rankingissa se on sijalla 93.[116] Virolainen jalkapallolehti Jalka valitsi 100 parasta virolaista jalkapalloilijaa vuonna 2016, listan kärjessä olivat Mart Poom, Ragnar Klavan ja sotaaedeltävän ajan maalivahti Evald Tipner.[117]
Viro on ollut omalla joukkueellaan mukana olympialaisissa vuosina 1920–1936 ja uudelleen vuodesta 1992. Eniten maan 40 olympiamitalista[118] ovat saaneet hiihtäjät Andrus Veerpalu ja Kristina Šmigun-Vähi, jotka ovat saavuttaneet kolme mitalia.[119] Kristjan Pajusalu voitti kultaa sekä vapaapainissa että kreikkalais-roomalaisessa painissa 1936.[120] Erika Salumäe voitti kultaa ratapyöräilyssä 1988 Neuvostoliiton joukkueessa ja 1992 Viron joukkueessa.[121]
Viro on menestynyt myös yleisurheilussa; kymmenottelija Erki Nool on voittanut olympiakultaa vuonna 2000[122], ja kiekonheittäjistä Gerd Kanter on voittanut kultaa 2008 ja pronssia 2012 [123] ja Aleksander Tammert pronssia 2004.[124]
Nimitykset Viro ja Eesti
Eesti on Viron vironkielinen nimi. Nimi esiintyy jo roomalaisen Tacituksen Germania-teoksessa aesti-kansan nimessä. Useimmat tutkijat kuitenkin otaksuvat, että rautakautinen nimitys aesti viittasi Itämeren kaakkoisrannikon (Liettua ja Kaliningradin alue) balttilaista kieltä puhuvaan väestöön eikä varsinaisiin virolaisten esivanhempiin. Keskiajalle tultaessa nimi oli kuitenkin ”vaeltanut” pohjoiseen, sillä 1200-luvun skandinaavisissa lähteissä Estland- tai Ehstland-nimeä käytetään Virosta. Yleisesti Viroa kuitenkin kutsuttiin keskiajalla ja uuden ajan alussa Liivinmaaksi. Virolaiset itse käyttivät itsestään nimeä maarahvas ja kielestään nimeä maakeel. Historiallinen nimi ”Eesti” tuli käyttöön vasta 1700-luvulla. Kirjakieleen nimitys Eesti tuli 1800-luvun puolessavälissä, kun Johann Voldemar Jannsen julkaisi vuonna 1857 ensimmäisen vironkielisen lehden ensimmäisen numeron tervehdysrunon: ”Terre armas Eesti rahwas!”[125]. 
Suomessa Viroa kutsuttiin Eestiksi varsinkin 1920- ja 1930-luvulla heimoaktivistien keskuudessa ja toisen maailmansodan jälkeen neuvostovallan aikana vasemmistossa. Myös Neuvostoliitossa julkaistussa suomenkielisessä kirjallisuudessa puhuttiin aina Neuvosto-Eestistä tai Eestin SNT:sta.[126] Suomeen vakiintunut sovinnaisnimi on kuitenkin Viro. Muun muassa Viron edesmennyt entinen presidentti, kielentutkija Lennart Meri ja Kielitoimisto suosittavat suomeen vakiintuneen Viro-nimen käyttöä. Helsingin yliopiston suomen kielen laitoksen amanuenssi Erkki Lyytikäinen perustelee näin: ”Suomen kielenhuolto vierastaa Eesti-nimeä siksi, että se on turha raakalaina. Saman periaatteen mukaan Ruotsista pitäisi käyttää nimeä Sverige, Saksasta Deutschland ja Venäjästä Rossija. Eesti-nimi poikkeaa edellisistä vain sikäli, että suomalaisen on se helppo ääntää.”[127][128][129] Suomen kielen lautakunta ja Kielitoimisto hyväksyvät myös nimet Eesti ja eestin kieli, mutta asettavat Viron ja viron kielen ensi sijalle.[130]
Viro-nimitys on tullut suomen kieleen Koillis-Viron historiallisesta Virumaan maakunnasta.[131]  Virun alueella on kaksi nykymaakuntaa: Länsi-Viru ja Itä-Viru (Lääne-Viru ja Ida-Viru).[132]
Katso myös


Viron ilmavoimat
Viron rautatiet
Luettelo Viron lentoasemista
Viron tienumerointijärjestelmä
Viron instituutti

Viron taide
Viron taidemuseo
Eesti Pank
Eesti Post
Viron kylmä sota

Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Kari Alenius| title = Viron, Latvian ja Liettuan historia| location = Jyväskylä| publisher = Atena Kustannus| year = 2000| isbn = 951-796-216-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Tapio Mäkeläinen| title = Viro, kartanoiden, kirkkojen ja kukkaketojen maa| location = Helsinki| publisher = Tammi| year = 2004| isbn = 951-31-2936-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Seppo Zetterberg| title = Viron Historia| location = Helsinki| publisher = Tammi| year = 2007| isbn = 9517465203}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Loog, Alvar (toim.)| title = Eesti Vabariik: Maa. Rahvas. Kultuur| location = Tallinna| publisher = TEA kirjastus| year = 2013| version = "TEA entsüklopeedia" eriväljaanne| isbn = 978-9949-24-185-9| language = (in Estonian)}}
Aiheesta muualla



*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit