Suomen äänioikeuden historia

Question: Mikä oli Suomen alkuperäinen äänestys ikäraja?



Suomen äänioikeuden historia alkaa jo sääty-yhteiskunnan ajalta. Varsinkin 1900-luvun aikana äänioikeutta on Suomessa merkittävästi laajennettu. Ruotsin vallan ja autonomian aikana Suomen kansanedustuslaitoksena toimivat nelisäätyiset säätyvaltiopäivät. Porvarissäädyssä äänioikeus määräytyi veronmaksukyvyn, talonpoikaissäädyssä maaomistuksen ja pappissäädyssä virka-aseman perusteella. Aatelissäädyn edustajia ei valittu lainkaan vaaleilla. Yleinen ja yhtäläinen äänioikeus toteutettiin Suomessa valtiollisella tasolla vuonna 1906 samassa yhteydessä kun säätyvaltiopäivät korvattiin eduskunnalla. Tuolloin naiset ja myös suurin osa miespuolista väestöä saivat ensi kertaa äänioikeuden ja äänioikeutettujen määrä kymmenkertaistui. Kunnallisella tasolla vastaava uudistus toteutettiin 1917. Myöhemmin äänioikeudesta on vielä poistettu eräitä rajoituksia sekä äänioikeusikärajaa alennettu.
Ennen yleistä ja yhtäläistä äänioikeutta
Vaalitoiminnan alku
Vuonna 1362 Ruotsin kuninkaaksi valittu Haakon VI Maununpoika määräsi, että suomalaisilla oli oikeus ottaa osaa Ruotsin kuninkaanvaaliin. Suomen edustajina tuli lähettää Moran kiville laamanni, pappeja ja 12 talonpoikaa.[1]
Äänioikeus säätyvaltiopäivien vaaleissa
Ruotsin säätyvaltiopäivillä porvarissäädyssä olivat edustettuina kaupungeittain porvarinoikeuksien haltijat, talonpoikaissäädyssä kihlakunnittain perintö- ja kruununtilalliset, mutta eivät rälssitalonpojat tai maattomat. Talonpoikien asema neljäntenä säätynä oli muualla Euroopassa tuntematon ruotsalainen erikoisuus.[2] Porvarissäädyn vaalissa äänimäärä määräytyi vero-osuuden mukaan ilman ylärajaa.[3] Pappissäätyyn saivat virassa olevat papit ja kappalaiset valita rovastikunnittain edustajansa, minkä lisäksi piispat olivat itseoikeutettuina paikalla. Aatelissäätyyn oli jokaisella ritarihuoneeseen merkityllä aatelissuvulla oikeus lähettää yksi edustaja, yleensä vanhimman sukuhaaran vanhin miespuolinen jäsen tai tämän valtuuttama henkilö. Vuonna 1750 aateli käsitti koko valtakunnan väkiluvusta noin 0,5, papisto 0,9 ja porvaristo 2 prosenttia. Valtiopäivillä päätöksen tekeminen edellytti vähintään kolmen säädyn hyväksyntää, perustuslakiasioissa kuitenkin kaikkien neljän säädyn yksimielisyyttä.[2]
Porvoon valtiopäivillä 1809 ja vuodesta 1863 alkaen kokoontuneilla Suomen säätyvaltiopäivillä noudatettiin aluksi Ruotsin aikaista lainsäädäntöä, jonka pohjalle myös vuoden 1869 valtiopäiväjärjestys muotoiltiin. Siihen sisällytettiin muodollisesti myös kansanedustuksen periaate, sillä ensimmäisen pykälän mukaan valtiopäiville kokoontuneet säädyt edustivat Suomen kansaa.[4] Äänioikeusikäraja oli kaikissa säädyissä 21 vuotta, joka oli myös täysi-ikäisyyden raja.[5]
Aatelissäädyssä vuoden 1869 uudistus poisti eri aatelisarvojen välisen luokkajärjestyksen, mikä merkitsi siirtymistä päätöksentekoon yksinkertaisella enemmistöllä. Pappissäätyyn saivat vuodesta 1869 alkaen valita edustajansa evankelis-luterilaisen kirkon pappien ohella myös yliopiston opettajat ja vakinaiset oppikoulujen miesopettajat. Kaikille ryhmille oli erikseen kiintiöity edustajamäärät. Pappissääty torjui edustusoikeuden laajentamisen kansakoulunopettajiin tai muuhun maaseudun korkeakoulutettuun väestöön.[6]

Talonpoikaissääty oli perinteisesti tarkoitettu vain varsinaisille talonpojille, mutta vuodesta 1869 alkaen sen vaalissa äänioikeutettuja olivat kaikki maalaiskuntien miespuoliset asukkaat, jotka omistivat manttaaliin pantua perintö- tai rälssimaata tai hallitsivat pysyvällä oikeudella kruununtilaa, eivätkä kuuluneet muihin säätyihin. Näin valtiopäiville pääsi myös maata omistavia muiden elinkeinojen harjoittajia – pahimmillaan vuoden 1885 valtiopäivillä vain niukka enemmistö säädyn edustajista oli varsinaisia talonpoikia ja muut kuuluvat ylempiin sosiaaliluokkiin. Vuoden 1869 uudistus lakkautti myös maataomistavien naispuolisten leskien äänioikeuden sekä valitsijoiden oikeuden antaa edustajilleen sitovia ohjeita. Talonpoikaissäädyn valtiopäivämiehet valittiin kaksiportaisella vaalilla: maanomistajat pääsivät ensin valitsemaan kuntansa edustajat vaalissa, jossa henkilön käyttöönsä saama äänimäärä määräytyi tämän omistaman manttaalimäärän mukaan. Nämä ”valitsijamiehet” valitsivat lopullisille valtiopäiville yhden miehen kustakin tuomiokunnasta vaalissa, jossa jokaisella edustajalla oli yksi ääni. Vuonna 1900 laskettiin talonpoikaissäädyn vaalissa olevan 102 184 äänioikeutettua, joka vastasi 4,3 prosenttia maalaiskuntien asukasluvusta ja selvää vähemmistöä myös täysi-ikäisistä miehistä.[7]
Porvarissääty edusti vuoteen 1879 asti kaupunkien veroa maksavia porvareita ja muita privilegioituja ammatinharjoittajia. Vanhan ammattikuntajärjestelmän lakkauttamisen jälkeen säädyn vaaliin saivat osallistua kaikki kaupunkien muihin säätyihin kuulumattomat miespuoliset veroa maksavat asukkaat, lukuun ottamatta erikseen laissa nimettyjä ryhmiä. Alemmat sosiaaliryhmät pyrittiin rajaamaan valitsijakunnan ulkopuolelle, koska esimerkiksi palkkatyöläiset eivät olleet ”itsenäisessä asemassa”. Väljä lainsäädäntö kuitenkin mahdollisti sen, että vaalikäytännöt muodostuivat eri kaupungeissa voimakkaasti toisistaan poikkeaviksi, varsinkin rajatapauksiksi jäävien ammattiryhmien kohdalla. Monissa kaupungeissa jopa osa työväestöä saattoi päästä äänestämään esimerkiksi talon omistamisen perusteella. Vuonna 1881 äänioikeutettujen osuus henkikirjoitetusta täysi-ikäisestä miesväestöstä vaihteli eri kaupungeissa 15 ja 48 prosentin välillä. Äänimäärä määräytyi veroäyrien mukaan, mutta vuodesta 1869 alkaen kaupungeilla oli halutessaan oikeus asettaa enimmäisäänimäärä eli äänikatto, usein jotain 10 ja 25 äänen väliltä. Viipurissa ennen äänikaton asettamista eräällä yksittäisellä äänestäjällä oli 1830 ääntä. Käytännössä enin osa äänistä kasaantui suurituloisimmille. Käytössä oli yleensä myös sensus eli äänioikeuteen oikeuttava vähimmäistulomäärä. Vuoden 1883 kunnallisasetuksen mukaan alarajana olivat vähintään kahden veroäyrin eli 400–800 markan tulot.[8]
Kunnallinen äänioikeus vuoteen 1917
Vuoden 1865 asetus maalaiskuntien itsehallinnosta määräsi kuntien päättäväksi elimeksi kuntakokouksen, johon saivat osallistua kaikki kunnallisveroa maksavat asukkaat, jotka eivät olleet toisen isäntävallan alaisia. Myös kunnallisvaaleissa sai käyttöönsä yhden äänen veroäyriä kohden, mutta yhdellä henkilöllä sai olla enintään 1/6 kaikista äänistä. Vaikka varakkaimmilla oli edelleen suurin vaikutusvalta, maaseudun kunnallishallinnon äänioikeus oli selvästi laajempi kuin talonpoikaissäädyn vuoteen 1906 saakka ja talonpojille aukeni tilaisuus päästä paikallistasolla entistä keskeisempiin luottamustehtäviin.[9][10] Vastaavasti kaupungeissa kunnallishallintoon saivat ennen vuoden 1875 asetusta osallistua vain porvarinoikeuksien haltijat, sen jälkeen kaikki hyvämaineiset, omaisuuttaan hallitsevat kunnallisveronmaksajat – miehet, naiset ja myös yhtiöt. Naimattomilla, veroa maksavilla naisilla oli siis kunnallinen äänioikeus, mutta he olivat vaalikelpoisia eli oikeutettuja asettumaan ehdolle ainoastaan lautakuntiin, eivät valtuustoihin. Äänikatto oli 25 äänessä ja yhdellä äänestäjällä sai olla enintään 1/50 osa kaikista äänistä. Myös kaupungeissa valitsijoiden piiri oli tämän jälkeen selvästi laajempi kunnallisvaaleissa kuin porvarissäädyn vaaleissa, vaikka sen ulkopuolelle jäivät edelleen muun muassa naimisissa olleet naiset ja suuri osa työväestöä joko toisen alaisuuden tai köyhyyden vuoksi – vuonna 1900 kaupunkien henkikirjoitetusta väestöstä noin viidennes oli äänioikeutettuja. Uusi kunnallishallinto muodostui kuitenkin varhaisten äänioikeusreformipyrkimysten esikuvaksi.[11][12][13]
Vaatimukset äänioikeuden laajentamisesta
Kaksikamariseen parlamenttiin siirtymisestä oli tehty aloitteita valtiopäivillä jo 1860-luvulta alkaen, mutta ne eivät olleet koskaan johtaneet mihinkään.[14] Säätyvaltiopäivien edustavuus heikkeni koko 1800-luvun jälkipuoliskon ajan, sillä teollisuustyöläisten ja varsinkin maaseudun tilattoman väestön suhteellinen osuus kasvoi huomattavasti. Maataomistavia talonpoikia oli 1900-luvun alussa enää noin kaksi viidesosaa maataloudessa toimivasta väestöstä.[15]
1880-luvulta alkaen fennomaanit alkoivat vaatia porvarissäädyn vaaliin yleistä 10 äänen äänikattoa, kun taas ruotsinkieliset liberaalit olivat äänioikeusreformien suhteen varsin pidättyväisiä ja konservatiivisimmat svekomaanit kannattivat pääsääntöisesti rajattomia ääniasteikkoja. Fennomaanien päätavoite oli vallata enemmistö porvarissäädyssä, koska hallitsemalla tämän jälkeen kolmea säätyä he olisivat saaneet suvereenin vallan valtiopäivillä. Vastaavasti yleinen 25 äänen äänikatto vastasi liberaalien keskivertokannattajien tulotasoa, joten heillä ei ollut syytä vaatia radikaaleja muutoksia.[16] Vuoden 1885 valtiopäivillä nuorten fennomaanien johtajat nostivat jo esiin ajatuksen yhtäläisestä äänioikeudesta, mutta vielä seuraavan kahden vuosikymmenen ajan kamppailu käytiin lähinnä porvarissäädyn ääniasteikoista.[17] Useat suomenkieliset kaupungit siirtyivät yksitellen alempiin äänikattoihin 1800-luvun loppuvuosina. Aivan viimeisissä säätyvaltiopäivien vaaleissa vuonna 1905 muutama kaupunki käytti peräti kahden äänen äänikattoa.[18] Valtiopäivillä esitykset äänioikeuden laajentamisesta eivät kuitenkaan menestyneet säätyjen jarrutuksen ja osaksi myös Venäjän vanhoillisuuden vuoksi.[19]

Nuorsuomalaisten tavoitteeksi tuli 1890-luvulla ääniasteikkojen korvaaminen yhtäläisellä äänioikeudella porvaris- ja talonpoikaissäädyssä, joskaan ei vielä yleinen äänioikeus. Naisten äänioikeus nousi valtiopäiväkeskusteluun vasta 1890-luvun jälkipuoliskolla ja ensimmäinen aloite siitä tehtiin vuonna 1897.[20] Aloitteen tekijä oli porvarissäätyä edustanut Ivar Alexander Kyander.[21] Vuonna 1884 perustettu Suomen Naisyhdistys oli jo aiemmin vaatinut naisille kunnallista vaalikelpoisuutta ja valtiollista äänioikeutta.[22] Yleistä, yhtäläistä ja välitöntä ääni- ja vaalioikeutta sekä miehille että naisille asettui ensimmäisenä vaatimaan Suomen Työväenpuolue perustavassa kokouksessaan Turussa 1899. Forssan kokouksessa 1903 listalle lisättiin vielä parlamentin yksikamarisuus.[23] Porvarillisista puolueista yleisen ja yhtäläisen äänioikeuden sisällytti ohjelmaansa ensimmäisenä Suomalainen puolue lokakuussa 1904.[24]
Vuosien 1904–1905 valtiopäiville annettiin lakiesitys ääniasteikkojen poistamisesta, mikä olisi tuonut yhtäläisen äänioikeuden aatelittomiin säätyihin. Säätyjen perustuslakivaliokunnan mietinnössä olisi lisäksi annettu myös palkollisille äänioikeus ja naisillekin vaalioikeus, mutta ei vaalikelpoisuutta. Mietintö hyväksyttiin eräin muutoksin talonpoikais- ja pappissäädyssä, mutta aatelis- ja porvarissäädyt eivät ottaneet sitä käsiteltäväkseen, sillä varsinkin ruotsinkieliset perustuslailliset halusivat ”valtiopäivälakkoa” kunnes lailliset olot olisi palautettu. Tämän seurauksena työväenliike otti vuoden 1905 aikana äänioikeustaistelun johdon käsiinsä ja sai mobilisoitua kansanjoukot suuriin mielenosoituksiin vaatimaan yleistä ja yhtäläistä äänioikeutta.[25]
Yleinen ja yhtäläinen äänioikeus
Eduskuntauudistuksen valmistelu
Keisarikunnan huono menestys sodassa Japania vastaan laukaisi Venäjällä vallankumouksen vuoden 1905 aikana ja lokakuun lopussa tsaari Nikolai II myöntyi antamaan lokakuun manifestin, jossa luvattiin perustaa laajalla äänioikeudella valittava lakia säätävä parlamentti eli duuma. Myös Suomessa puhkesi suurlakko, jonka aikana työväenliike sai ajettua läpi vaatimuksensa äänioikeusuudistuksesta. Asiaa ei osin työväen toiveiden mukaisesti saanut ratkaista kansalliskokous, vaan sen hyväksyminen jäi vanhan järjestelmän käsiin. Tsaarin 4. marraskuuta Suomelle antamaan marraskuun manifestiin sisältyi toimeksianto uudelle senaatille valmistella yleiseen ja yhtäläiseen äänioikeuteen perustuva valtiopäiväjärjestys, mikä oli perustuslaillisten ja venäläisen esivallan myönnytys työväenliikkeelle ja kansanjoukoille. Poikkeuksellinen kumouksellinen tilanne mahdollisti vain hieman aiemmin mahdottomina pidettyjen uudistusten toteuttamisen ja toisaalta konservatiiviset tahot katsoivat välttämättömäksi taipua radikaalien vaatimuksiin.[26][27]

Uusi Mechelinin senaatti nimitti 4. joulukuuta 1905 eduskuntauudistusta valmistelemaan 14-henkisen komitean, jonka puheenjohtajaksi tuli professori Robert Hermanson ja jäseniksi ruotsalaisista Emil Schybergson, Felix Heikel ja T. J. Boisman, nuorsuomalaisista P. E. Svinhufvud, Th. Rein, E. N. Setälä ja Santeri Alkio, vanhasuomalaisista J. R. Danielson-Kalmari, J. K. Paasikivi ja Juho Torppa sekä sosiaalidemokraateista Edvard Valpas, Heikki Lindroos ja Yrjö Sirola.[28] Naisten vaalioikeus hyväksyttiin komiteassa lähes keskusteluitta, mutta naisten vaalikelpoisuudesta jouduttiin äänestämään lähinnä ruotsalaisten vastustaessa sitä. Vain puheenjohtaja Hermanson vastusti molempia ja jätti yksinään komiteamietintöön vastalauseensa naisten äänioikeudesta. Miesten osalta yleinen vaalioikeus ja -kelpoisuus oli jo etukäteen selvä komitean toimeksiannon johdosta. Vaalioikeuden alaikärajaksi komitea esitti vanhaa 21 vuotta, mutta vaalikelpoisuuteen 24 vuotta.[29] Pitkän kiistelyn jälkeen komitea pääti myös, että eduskunnasta tulisi yksikamarinen ja vaalitavasta suhteellinen. Se jätti mietintönsä 28. helmikuuta 1906.[30] Lopullisessa laissa äänioikeus toteutui komitean esittämässä muodossa, tosin senaatin esityksestä myös vaalioikeuden ikäraja korotettiin 24 vuoteen – äänioikeutetun tuli olla täyttänyt 24 vuotta ennen vaalivuotta. Viimeiset säätyvaltiopäivät hyväksyivät lopulta uuden valtiopäiväjärjestyksen ja vaalilain 1. kesäkuuta 1906 oleellisilta osiltaan muuttumattomina ja keisari vahvisti ne 20. heinäkuuta.[31] Venäjä hyväksyi radikaalin uudistuksen, sillä se ei kuitenkaan kaventanut hallitsijan valtaoikeuksia Suomessa.[32]

Ensimmäiset eduskuntavaalit pidettiin 15.–16. maaliskuuta 1907. Siihen asti muita Euroopan maita demokratian suhteen jäljessä ollut Suomi siirtyi niiden edelle. Suomessa naiset saivat ensimmäisinä Euroopassa sekä vaalioikeuden että -kelpoisuuden ja uuteen eduskuntaan valitut 19 naisedustajaa olivat maailman ensimmäiset naispuoliset kansanedustajat. Säätyvaltiopäivien ajan lopulla äänioikeutettuja oli Suomessa noin 126000, mutta ensimmäisissä eduskuntavaaleissa 1272873, eli eduskuntauudistus kymmenkertaisti valitsijakunnan. Myös moderni puoluelaitos syntyi Suomessa yleisen äänioikeuden myötä vuoden 1906 aikana.[33]
Yleisen äänioikeuden toteuttaminen kunnallisvaaleissa
Siinä missä kunnallisvaalit olivat säätyvaltiopäivien aikana olleet valtiollisia vaaleja demokraattisemmat, kääntyi tilanne vuoden 1906 uudistuksen myötä päinvastaiseksi. Edelleen tulojen mukaan porrastettua kunnallista äänioikeutta pidettiin Euroopan vanhanaikaisimpana.[34]
Yleisen ja yhtäläisen äänioikeuden toteuttaminen myös kunnallisella tasolla kuitenkin lykkääntyi vielä vuosikymmenellä. Eduskunta hyväksyi asiaa koskevan lain jo vuonna 1908 pääasiassa vanhasuomalaisten ja sosiaalidemokraattien äänin 146–41, mutta amiraalisenaatti viivytteli sen esittelyä keisarin vahvistettavaksi vuoteen 1914 saakka. Lopulta antamassaan lausunnossa senaatti totesi yleisen ja yhtäläisen äänioikeuden ”epäoikeudenmukaiseksi” ja hallitsija jätti lain vahvistamatta. Vasemmistoenemmistöinen eduskunta hyväksyi heinäkuussa 1917 uudet yleiseen ja yhtäläiseen äänioikeuteen perustuvat kunnallislait, joissa lisäksi oli äänioikeusikärajana 20 vuotta ja mahdollisuus kunnallisiin kansanäänestyksiin.[13] Venäjän väliaikainen hallitus ei vahvistanut näitäkään lakeja, vaan hajotti eduskunnan valtalain vuoksi. Kahdeksan tunnin työaikalain ohella kunnallislakien toimeenpano oli samana syksynä yhtenä päävaatimuksista sosiaalidemokraattien ”Me vaadimme” -ohjelmassa, jonka toteuttamiseksi järjestettiin marraskuussa uusi yleislakko. Julistauduttuaan 15. marraskuuta korkeimman vallan haltijaksi Suomessa uusi eduskunta vahvisti välittömästi nämä lait.[35][36] Ensimmäiset yleiseen ja yhtäläiseen äänioikeuteen perustuvat kunnallisvaalit päästiin sisällissodan vuoksi järjestämään vasta joulukuussa 1918, mutta tuolloisen käytännön mukaisesti niissäkin valittiin vasta kolmannes valtuutetuista. Kokonaisuudessaan yleisellä äänioikeudella valitut valtuustot saatiin siis vasta vuoden 1920 kunnallisvaalien myötä. Lisäksi porvarienemmistöinen eduskunta poisti vuoden 1919 aikana kunnallisvaalilaeista niiden radikaaleimmat piirteet: äänioikeusikäraja nostettiin ensin 24:een ja tasattiin sitten 21:een vuoteen, minkä lisäksi kansanäänestysten mahdollisuus poistettiin. On arveltu, että kunnallisen demokratian puuttumisella oli merkittävä vaikutus sisällissotaan johtaneeseen kehitykseen, sillä varsinkin syksyllä 1917 harvainvaltaisten valtuustojen ja järjestäytyneen työväestön välit kiristyivät monilla paikkakunnilla hyvin jyrkiksi.[13]
Yleiseen äänioikeuteen jääneet rajoitukset
Vuoden 1906 valtiopäiväjärjestys rajasi vielä muutamat ryhmät äänioikeuden ulkopuolelle. Ilman äänioikeutta jäivät vakinaisessa sotapalveluksessa olevat, holhouksen alaiset, kolmen edellisen vuoden aikana hengillekirjoittamattomina olleet, kruununverot kahden edellisen vuoden aikana maksamatta jättäneet (muusta syystä kuin todistetun köyhyyden vuoksi), vakinaista vaivaishoidon apua nauttivat, omaisuutensa velkojille luovuttaneet (”kunnes hän on pesäntilansa valalla vahvistanut”), kolmen edellisen vuoden aikana irtolaisuudesta tuomitut, tuomion nojalla kansalaisluottamusta vailla olleet sekä edellisen kuuden vuoden aikana vaalirikoksesta kuten äänten myymisestä tai ostamisesta tuomitut.[37]
Suurin osa rajoituksista perustui siihen, että jonkinasteisen taloudellisen itsenäisyyden katsottiin edelleen olevan välttämätön edellytys yhteiseen päätöksentekoon osallistumiselle. Monet niistä poimittiin suoraan vuoden 1869 valtiopäiväjärjestyksestä. Sosiaalidemokraatit arvostelivat erityisesti köyhiin kohdistuneita rajoituksia. Henkikirjoitusehto katsottiin välttämättömäksi, sillä Suomessa ei ollut muuta yleistä väestökirjanpitoa, mutta varsinkin vailla vakituista asuinpaikkaa olleet ja runsaasti matkustavat jäivät helposti pois henkikirjoista. Muutkin ihmiset joutuivat lain vuoksi henkikirjoittajien erehdysten ja mielivallan armoille – esimerkiksi kansanedustaja Matti Helenius-Seppälä ei voinut vuoden 1909 vaaleissa asettua uudelleen ehdolle, sillä hänen nimensä puuttui vahingossa henkikirjasta. Myös äänioikeusikärajan nosto karsi huomattavasti äänioikeutettujen joukkoa. Rajoitusten kohteeksi joutuneiden tarkkaa osuutta on mahdotonta laskea, mutta henkikirjojen ja kirkonkirjojen vertailulla sen on arveltu olleen 1900-luvun alussa noin 11–15 prosenttia äänioikeusikäisistä. Verojen maksamattomuus ja vaivaishoidon apu karsivat noin 140 000 äänestäjää, loput rajoitukset koskettivat pienempää joukkoa.[38] Myös vangit olivat pitkään käytännössä vailla äänioikeutta, sillä vankiloissa ei ollut äänestysmahdollisuutta.
Sosiaaliset äänioikeuden menettämisperusteet eli verojen maksamatta jättäminen ja vaivaishoito puuttuivat vuonna 1917 säädetyistä kunnallislaeista, mutta ne lisättiin niihin jo vuonna 1919 valtiollisia vaaleja vastaavasti. Konkurssitilaa ja irtolaisuustuomiota ei kuitenkaan lisätty kunnallisen äänioikeuden rajoitusehtoihin.[39] Vuosina 1930–1944 olivat lisäksi voimassa niin sanotut kommunistilait, jotka epäsivät vaalikelpoisuuden ”yhteiskuntajärjestykselle vaaralliseen yhdistykseen” kuuluneilta.[40]
Myöhemmät laajennukset äänioikeuteen
Äänioikeuden menetysperusteet poistettiin myöhemmin valtiopäiväjärjestyksestä yksi kerrallaan: konkurssitila ja maksamattomat kruununverot vuonna 1928 (uuden valtiopäiväjärjestyksen yhteydessä), vakinainen sotapalvelus ja köyhäinhoito 1944, kansalaisluottamuksen puuttuminen 1969 ja holhouksenalaisuus, irtolaisuustuomio sekä hengillekirjoittamattomuus 1972.[41][42] Kunnallisen äänioikeuden menettämisperusteina verojen maksamattomuus ja köyhäinhoidon apu säilyivät vuoteen 1948, joskin ensimmäinen ehto oli poikkeussäädöksellä poissa käytöstä jo vuosien 1945 ja 1947 kunnallisvaaleissa.[39] Vaalirikoksista tuomittu vaalioikeuden menettäminenkin poistui rajoitusperusteena kunnallislaista vuonna 1976 ja viimein 1995 myös valtiollisista vaaleista viimeisenä äänioikeuden rajoitusperusteena – ikärajaa ja kansalaisuusehtoa lukuun ottamatta.[42] Vaalikelpoisuuden esteistä ovat edelleen jäljellä vajaavaltaisuus (ent. holhouksenalaisuus) sekä eduskuntavaalien osalta sotilasvirassa toimiminen.[43]
Kunnallisvaalien äänioikeusikäraja oli ollut jo vuodesta 1919 21 vuotta, mutta valtiollisissa vaaleissa se laskettiin takaisin 21 vuoteen vasta 1944. 1960- ja 1970-luvuilla äänestysikärajaa alennettiin vielä neljästi: kunnallisvaalien äänioikeusikäraja alennettiin 20 vuoteen 1968 ja valtiollisten vaalien 1969; vaalioikeuden ikäraja laskettiin kaikissa vaaleissa 18 vuoteen vuonna 1972 ja myös vaalikelpoisuuden vuonna 1976. Vuonna 1995 siirrettiin vielä äänioikeuden määräytymispäivä vaalivuotta edeltävän vuoden viimeisestä päivästä itse vaalipäivään, mikä keskimäärin alensi ikärajaa noin puolella vuodella. Pikemminkin ikärakenteen muutoksen kuin äänioikeusikärajan alentamisen vuoksi on äänioikeutettujen suhteellinen osuus väestöstä kasvanut suuresti: vuonna 1907 heitä oli 45,0 %, vuonna 2003 jo 80,9 %.[44]
Vuonna 1955 tehty lainmuutos mahdollisti oteäänestyksen sairaaloissa, Suomen ulkomaisissa edustustoissa ja suomalaisissa laivoissa merellä. Oteäänestys korvattiin vuonna 1969 ennakkoäänestyksellä, joka 1972 määrättiin toimitettavaksi myös suljetuissa laitoksissa, kuten mielisairaaloissa, vankiloissa ja työlaitoksissa. Näin myös suljettujen laitosten asukkaat saivat tosiasiallisen äänioikeuden.[45] Henkikirjojen korvaaminen uudella väestörekisterillä mahdollisti toisen vuoden 1972 lainmuutoksen, jolla annettiin äänioikeus valtiollisissa vaaleissa myös ulkomailla asuville Suomen kansalaisille. Tämä oli ensi kertaa käytössä vuoden 1975 eduskuntavaaleissa.[46] Kunnallisvaalien äänioikeus laajennettiin 1976 koskemaan myös Suomessa vähintään kaksi vuotta asuneita muiden Pohjoismaiden kansalaisia ja 1991 kaikkia vähintään neljä vuotta maassa asuneita ulkomaalaisia. Vuonna 1995 kaikkien Euroopan unionin maiden sekä Islannin ja Norjan Suomessa asuvat kansalaiset saivat kunnallisen äänioikeuden samoilla ehdoilla kuin Suomen kansalaisetkin.[47]
Vuonna 2010 oikeusministeri Tuija Brax asetti julkisen keskustelun vuoksi työryhmän selvittämään mahdollista äänioikeusikärajan alentamista 16 vuoteen kunnallisvaaleissa. Työryhmä ei mietinnössään ottanut kantaa siihen, tulisiko muutos toteuttaa.[48][49][50][51]
Äänioikeuden kieltoperusteet ja niiden voimassaolo

Äänioikeus muissa vaaleissa
Seurakuntavaalit
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakuntavaaleissa äänioikeus määräytyi vuoden 1869 kirkkolain mukaisesti perheittäin ja perheenpää äänesti koko perheen puolesta. Äänimäärä oli sidottu siihen osuuteen, jolla perhe osallistui papin palkkaukseen, mutta kenelläkään ei saanut olla enempää kuin 1/6 seurakunnan äänistä. Yleinen äänioikeus tuli seurakuntavaaleihin kirkolliskokouksen päätöksellä 1913. Äänioikeus oli muutoin yhtäläinen, paitsi että yli 40-vuotiaat saivat yhden lisä-äänen ja yli 10 vuotta naimisissa olleet toisen.  Naiset hyväksyttiin vaalikelpoisiksi muihin kirkon luottamustehtäviin paitsi kirkolliskokousedustajiksi vuonna 1923. Järjestelmä korvattiin täysin yhtäläisellä äänioikeudella 1953.[55] Vuonna 2008 säädetyllä lailla äänioikeusikäraja alennettiin kirkollisissa vaaleissa kirkkoherranvaalia lukuun ottamatta 16 vuoteen.[56]
Lähteet

Citation error, replace with{{cite book| author = Juhani Mylly| title = Edustuksellisen kansanvallan läpimurto| location = Helsinki| publisher = Suomen eduskunta (Edita)| year = 2006| id = ISBN 951-37-4541-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Aki Rasilainen| title = Oikeudellinen argumentointi politiikassa: Suomalaisen legalismin poliittinen historia| location = Helsinki| publisher = Suomalainen lakimiesyhdistys| year = 2004| version = Suomalaisen lakimiesyhdistyksen julkaisuja, A-sarja N:o 257| id = ISBN 951-855-232-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lauri Tarasti| title = Suomen vaalilainsäädäntö| location = Helsinki| publisher = Valtion painatuskeskus| year = 1990| id = ISBN 951-37-0099-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lauri Tarasti| title = Vaali- ja puoluelainsäädäntö| location = Helsinki| publisher = Edita| year = 2006| id = ISBN 951-37-4513-9}}
Vesa Vares: Demokratian haasteet 1907–1919, teoksessa Kansanvalta koetuksella (Vares, Uola & Majander). Suomen eduskunta (Edita), Helsinki 2006. ISBN 951-37-4541-4
Citation error, replace with{{cite book| title = Suomen historian pikkujättiläinen| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 1987| id = ISBN 951-0-14253-04}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Suomen historia 6: Romantiikasta modernismiin; rajamaasta tasavallaksi| location = Welin+Göös| publisher = WSOY| year = 1987| id = ISBN 951-35-2495-7}}
Viitteet

Aiheesta muualla
 -sivusto
Luokka:Äänioikeus
Äänioikeus