Vilja

Question: Mikä on rikastamattoman ruisjauhon hivenainepitoisuus täysjyvään verrattuna?




Viljat ovat heinäkasveihin (Poaceae eli Gramineae) kuuluvia siemenkasveja, joita kasvatetaan eli viljellään niiden ravinnoksi kelpaavien siementen eli jyvien vuoksi. Kasvitieteellisesti jyvät ovat kuivia, yksisiemenisiä pähkylähedelmiä.
Vilja on maailman tärkein ravintovara, sillä sitä kasvatetaan maapallolla enemmän kuin mitään muita ravintokasviryhmiä. Se myös antaa ihmisille enemmän ravintoa kuin mikään muu ravintoaineryhmä. Eräissä kehitysmaissa köyhät ihmiset syövät lähes pelkästään viljaa. Kehittyneissä maissa viljan osuus ihmisten ravinnosta on pienempi, mutta silti merkittävä. Vaikka eri viljalajeissa on eroja, niiden viljely on periaatteessa varsin samankaltaista. Kaikki ovat yksivuotisia heinäkasveja: yhdellä kylvämisellä saadaan yksi sato. Kylmien alueiden viljaa on usein kahta tyyppiä: syys- ja kevätviljaa.  
Viljan ravintosisällöstä suurin osa on hiilihydraattia, mutta niissä on myös merkittävä määrä proteiinia, vaikka sen aminohappokoostumus ei olekaan ihmisen ravitsemuksen kannalta optimaalinen. Kokojyvävilja on hyvä kuidun, eräiden hyödyllisten rasvahappojen, vitamiinien ja muiden hivenaineiden lähde.[1]
Viljoista vehnän viljelyn historia ulottuu pisimmälle: sen viljelyn katsotaan alkaneen jo 10 000 vuotta sitten.
Viljan viljely
Kevätvilja
Kevätviljan hyötyjä on se, että mahdollinen maanmuokkaus voidaan tehdä keväällä, jolloin maaneroosiota ei synny talvella, tai se on merkittävästi vähäisempää.[2]
Haittapuoli on se, että kuivina alkukesinä kevätviljojen sato on huonompi kuin syysviljoilla.[3]
Syysvilja
Syysviljan hyötyjä on se, että kuivina alkukesinä sato on parempi kuin kevätviljalla.[3] Syysvilja almistuu nopeammin puitavaksi kuin kevätvilja, koska riittävä lämpösumma saadaan nopeammin kerrytettyä, koska pellon kuivumista ei tarvitse odottaa.
Haittapuolena on suurempi eroosio kevätviljoihin verrattuna, koska mahdollinen maanmuokkaus pitää tehdä syksyllä[2] ja talvi tuottaa tappiota.
Viljalajikkeet
Tunnettuja kevätviljalajikkeita
Kevätvehnä: Quarna, Demonstrant ja Anniina
Kevätruis: Juuso ja Rogo
Tunnettuja syysviljalajikkeita
Syysvehnä: Ceylon, Skagen ja Sw Magnifik
Syysruis: Reetta, Kws Livado, Dankowskie Agat ja Su Performer
Syysohra: Matros
Vilja ravintona
Maailman nykyään kahdestatoista tärkeimmästä viljelyskasvista viisi on viljoja: vehnä, maissi, riisi, ohra ja durra. Nämä viisi viljalajia tuottavat yli puolet ihmiskunnan käytössä olevasta ravintoenergiasta.
Viljat voidaan jaotella kahteen ryhmään sen mukaan, mikä on niiden pääasiallinen käyttökohde. Osa viljoista käytetään suoraan ihmisravinnoksi, pääasiassa leipäviljaksi, osa puolestaan käytetään pääasiallisesti eläinten ruokintaan eli rehuviljaksi. Leipäviljoja ovat muun muassa vehnä ja ruis, kun taas maissia, ohraa ja kauraa käytetään enemmän rehuviljoina.
Maailmaa vuodesta 2008 lähtien ravistellut ruokakriisi on aiheutunut kasvi- ja erityisesti viljaperäisen ravinnon korvautumisesta eläinperäisellä ravinnolla, öljyn hinnan nousemisesta
ja viljelyä tukevien rahoitusten vähyydestä.[4] Mikäli koko maailman viljasato käytettäisiin vain ihmisten ruokkimiseen, viljasato riittäisi koko ihmiskunnan ruokkimiseen mainiosti. Yli puolet maailman viljasadosta käytetään kuitenkin eläinten rehuksi. Tällöin sen hyötysuhde ihmisravintona putoaa esimerkiksi naudalla kymmenesosaan verrattuna siihen, että ihminen käyttäisi viljan ravinnokseen sellaisenaan.
Suomalaiset viljakasvit

Suomessa viljellään pääasiassa neljää viljalajia, jotka ovat pinta-alan mukaisessa yleisyysjärjestyksessä ohra (30 % viljelyalasta), kaura (20 %), vehnä (6 %) ja ruis (1 %). Näiden viljelyalat, keskisadot hehtaarilta ja kokonaissadot olivat vuonna 2017 seuraavat[5]:
vehnä 194 300 hehtaaria, 4 130 kg/ha, yhteensä 802,0 miljoonaa kg
ohra 358 300 hehtaaria, 4 070 kg/ha, yhteensä 1 460,1 miljoonaa kg
kaura 269 500 hehtaaria, 3 760 kg/ha, yhteensä 1 013,9  miljoonaa kg
ruis 28 900 hehtaaria, 3 920 kg/ha, yhteensä 113,5 miljoonaa kg
Vaikka ruis kuuluukin oleellisena osana suomalaiseen ruokavalioon, sen viljelyhalukkuutta heikentää nykyään viljelyn riskialttius. Ruis on kylvettävä aikaisin (elo-syyskuun vaihteessa), joten sen esikasvi on puitava aikaisin. Märkinä kesinä rukiin kylvö saattaa aiheuttaa peltomaan tiivistymistä, mikä vaikuttaa epäsuotuisasti sekä maan kasvukuntoon että odotettavissa oleviin satoihin. Lisäksi sen talvehtiminen riippuu talven sääoloista.
Suomalaisista viljalajeista vehnä ja ruis lasketaan leipäviljoiksi, kaura ja ohra rehuviljoiksi niiden pääasiallisen käyttökohteen mukaan. Ihmisravinnoksi käytetään Suomessa rukiista 80 prosenttia, vehnästä 39 prosenttia, kaurasta 6 prosenttia ja ohrasta alle 1 prosentti. Tässä yhteydessä viljan, pääasiassa ohran käyttöä maltaaksi ei ole laskettu ihmisravinnoksi. Rehuksi suomalaisviljoista käytetään kaurasta 76 prosenttia, ohrasta 62 prosenttia, vehnästä 44 prosenttia ja rukiista 0,2 prosenttia. Rukiin täysin olemattomaan rehukäyttöön on syynä sen heikko soveltuvuus eläinten ravinnoksi.
Myös rehumaissia viljellään Suomessa, mutta sen osuus peltoalasta on hyvin pieni. Maissin osuuden tosin ennustetaan ilmastonmuutoksen myötä kasvavan. Vaikka ilmasto-olosuhteet tulevaisuudessa suosisivatkin Suomea maissinviljelyalueena, esteenä viljelylle on sen heikko sopeutuminen päivän pituuteen. Maissi vaatii vuorokaudessa enemmän pimeitä tunteja kuin Suomessa on kasvukauden aikana. Maissi korjataan Suomessa yleisimmin rehuksi. Tällöin maissista korjataan koko maanpäällinen kasvusto.
Viljalajeja
Viljalajeja, suunnilleen vuosituotannon järjestyksessä:
vehnä eli leipävehnä (Triticum aestivum), lauhkean ilmaston päävilja
riisi (Oryza sativa), trooppisen ilmaston päävilja
maissi (Zea mays), Pohjois- ja Etelä-Amerikan sekä Afrikan käytetyin vilja; paljon myös karjan rehuna
ohra eli pelto-ohra (Hordeum vulgare), myös mallasohrana käytetty
durra (Sorghum bicolor), Afrikassa
ruis (Secale cereale), kylmässä ilmastossa
kaura eli peltokaura (Avena sativa), viileässä viljastossa ja paljon myös karjan rehuna
tefheinä (Eragrostis tef), yleinen Etiopiassa, mutta viljellään harvoin muualla
intiaaniriisi (Zizania aquatica)
spelttivehnä (Triticum spelta), vehnän läheinen sukulainen
durumvehnä (Triticum durum), vehnän läheinen sukulainen, jota viljellään etupäässä Välimeren maissa ja käytetään varsinkin pastojen valmistukseen
viljahirssi eli hirssi (Panicum miliaceum)
italianpantaheinä eli tähkähirssi (Setaria italica)
helmihirssi eli neekerinhirssi (Pennisetum glaucum)
sulkahirssi (Pennisetum sp.), Afrikassa ja Aasiassa
Toisinaan luetaan viljoihin kuuluviksi myös muutamia muihin heimoihin kuin heinäkasveihin kuuluvia viljelyskasveja. Sellaisia ovat tattari, kvinoa ja amarantti. Ne eivät kuitenkaan täytä viljan määritelmää, joten ne ovat ns. pseudo- eli valeviljoja. Usein puhutaan myös palkoviljoista, joilla tarkoitetaan eräitä viljeltyjä hernekasveja, mutta nekään eivät täytä viljan määritelmää. Nimessä esiintyvä vilja viitanneekin enemmän niiden luonteeseen viljelykasveina.
Vilja vientituotteena
Viljan kokonaissato Suomessa on noin 3,5–4 miljardia kiloa, josta normaalivuonna viedään maailmalle 400–600 miljoonaa kiloa. Suurin osa viennistä on kauraa, jota viedään muun muassa Yhdysvaltoihin hevosten rehuksi. Saudi-Arabiaan, Syyriaan ja Pohjois-Afrikkaan viedään ohraa rehukäyttöön.[6]
Hivenainesisältö
Hivenaine- ja B-vitamiinihäviöt ovat suurimmat valkoisessa vehnäjauhossa (taulukko).[7]
Jauhojen hivenainepitoisuus täysjyvään verrattuna (rikastamaton jauho):

Lähteet


*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit