Yleisradio

Question: Omistaako Digita suomalainen yhtiö?


Yleisradio Oy (, lyhyesti Yle) on Suomen eduskunnan alaisuudessa toimiva valtakunnallinen julkisen palvelun yleisradiotoimintaa harjoittava viestintäyhtiö.[1] 99,98 % Ylestä on valtion omistuksessa, muita osakkeenomistajia ovat muun muassa eräät media-alan yritykset. Ylen rahoitus muodostuu vuodesta 2013 alkaen Yle-veron tuotoista.[2][3]
Ylellä on neljä kanavaa kolmella televisiokanavapaikalla, kuusi radiokanavaa, teksti-TV, mobiilipalvelut ja internetpalvelut yle.fi-sivustolla.[4]
Ylen suurimmat toimipisteet sijaitsevat Helsingin Pasilassa ja Mediapoliksessa Tampereen Ristimäessä. Ylen rakennuksia Pasilan alueella ovat mm. pääsisäänkäyntinä toimiva Mediatalo, Studiotalo, Luova talo ja Pasilan linkkitorni. Pienempiä tuotantoyksiköitä yhtiöllä on ympäri maata. [5][6]
Yleisradiotoiminnan historiaa Suomessa
Radioamatöörit, radioyhdistykset ja radiopataljoona
Ennen O.Y. Suomen Yleisradio – A.B. Finlands Rundradio perustamiskokousta ja ennen perusamiskokouksen päätösten perusteella osakeyhtiöisi rekisteriröitymistä patentti- ja rekisterihallituksen kaupparekisterissä, Suomessa yleisradiotoimintaa harjoittivat yksityiset yhdistykset ja Suomen puolustusvoimien radiopataljoona Santahaminassa. Helsingissä radioamatöörit perustivat Radiola -nimisen yleisradioaseman. 
Radiopataljoona lähetti yleisradiolähetyksen huhtikuussa 1923 entiseltä Venäjän keisarikunnan Itämeren laivaston upseerikasinolle, nykyiselle Katajanokan kasinolle. [7] Kesällä 1923 Tampereella aloitti Arvi Hauvosen ylläpitämä Tampereen Radio 10 W:lla, jatkoi syksyllä 25 W:lla ja sai 1924 jo 250 W:n lähetysmahdollisuudet keväällä. 1924 aloittaneet Lahden Radioharrastajat saivat tapaninpäivänä 1926 aikaan Lahden kaupungin ensimmäisen yleisradiolähetyksen Rautatienkadun ja Harjukadun kulmasta kolmannesta kerroksesta asuintaloa.

Ylen alkutaival
O.Y. Suomen Yleisradio – A.B. Finlands Rundradio -yhtiön perustava kokous pidettiin Helsingissä 29. toukokuuta 1926.[8] Samana vuonna 9. syyskuuta yhtiö lähetti ensimmäisen radio-ohjelmansa Unioninkatu 20:ssä sijainneesta studiosta Suomen Radioyhdistykseltä hankituilla laitteistoilla, ja tätä päivää pidetään Ylen syntymäpäivänä, vaikka vasta vuonna 1928 Ylen lähetyksiä pystyi kuuntelemaan koko maassa.[8] Tämän jälkeen maanlaajuista verkkoa kehitettiin ja tultaessa 1930-luvulle Yleä pystyi kuuntelemaan jo 100000 suomalaista kotia. Vuonna 1934 Ylen toiminta siirtyi Suomen valtiolle. Uuden yhtiön nimeksi tuli ensin Oy Suomen Yleisradio Ab ja vuodesta 1944 Oy Yleisradio Ab. Nimi Yleisradio napattiin Puolustusvoimilta, jossa yleisradiolla tarkoitettiin kaikkien kuultavissa olevaa radiolähetystä.[9]
Sodan aikana Yleisradio jatkoi toimintaansa ja keskittyi erityisesti kotirintaman mielialan ylläpitoon. Se teki lähetyksiä myös rintamilta ja avusti maanpuolustusta muun muassa mahdollistamalla ohjeiden lähettämisen kaukopartioille suositun lastenohjelman, Markus-sedän lastentunnin, terveisiin kätkettynä. Talvisodan aikana Lahden radioasema kärsi vaurioita pommituksissa. Sodan jälkeen Yleisradio kielsi useiden neuvostovastaisina pidettyjen levyjen soittamisen.
ULA-lähetykset
Ultralyhyiden aaltojen lähetykset alkoivat Suomessa melko pian Saksan jälkeen 1950-luvun alussa ja laajenivat nopeasti 1950-luvun lopulle tultaessa.
1960-luvun alussa radion ULA-verkko peitti maan Lappia lukuun ottamatta. Koko maa oli ULA-verkon piirissä vuonna 1965[10] ja samalla rakennettiin toista ULA-verkkoa. Vuonna 1965 myös Lapissa alkoi toimia rinnakkainen ULA-verkko. Etelä- ja länsirannikolle oli valmistunut ruotsinkielisille ohjelmalle oma verkkonsa. Tämän jälkeen koko maassa kuului pääosin omaa ohjelmaa lähettävät Yleisohjelma ja Rinnakkaisohjelma, sekä rannikoilla ruotsinkielinen ohjelma. Sävelradio-lähetysten aloitus vuonna 1963 lisäsi ohjelman määrää tuntuvasti. Stereofoniset lähetykset alkoivat vuonna 1967. Järjestely valtakunnallisten kanavien osalta säilyi tällaisena vuoteen 1985 asti, jolloin kaksi suomenkielistä kanavaa eriytettiin täysin toisistaan. Jonkin verran lähetettiin myös maakunnallisia ohjelmia, mutta varsinaisesti paikalliset ohjelmat aloitettiin vuonna 1975, kun paikallisohjelma Ylen aikainen ja vastaava ruotsinkielinen Radio Mellannyland aloittivat pääkaupunkiseudulla.
Televisiolähetysten synty

24. toukokuuta 1955 Teknillisen korkeakoulun (TKK) Radioinsinööriseuran Televisiokerho toteutti ensimmäisen langattoman suomalaisen TV-lähetyksen TKK:n sähkölaboratoriosta Helsingin Albertinkadulta. Lähetystä vastaanotettiin eri puolille pääkaupunkiseutua sijoitetuilla 13 vastaanottimella.[11] TV-lähetysten alkaessa Ylen ulkopuolella Yle oli juuri laittanut pystyyn ultralyhyiden aaltojen (ULA) radiotoiminnan Suomessa, jolloin yhtiön rahoitus ja kiinnostus oli keskittynyt vain radioon. Vuonna 1957 Yle kuitenkin aloitti ensimmäiset testilähetykset ja vakinaiset televisiolähetykset alkoivat 1. tammikuuta 1958 nimellä Suomen Televisio.[12] Vuonna 1959 rakennettiin linkkiyhteys Ruotsiin, minkä kautta saatiin yhteydet myös Eurovisioon. Vuonna 1961 rakennettiin linkkiyhteys Porkkalanniemelle, jolloin saatiin yhteys Intervisioon.
Yleisradion uutistoiminnan alkutahteja todistettiin ensimmäisten televisiouutisten myötä syyskuun 1. päivänä 1959, jolloin ruudussa nähtiin viiden minuutin mittainen Suomen Tietotoimiston (STT) sähkelähetys. Tuolloin televisio oli pikemmin erikoisuus kuin todellinen joukkotiedotusväline. Televisiouutisten aloittaessa oli televisiolupia Suomessa vasta vajaat 30000, eikä televisio näkynyt lainkaan Pohjois- tai Itä-Suomessa.[13]
Television suosio maassa kasvoi nopeasti ja vuonna 1964 Yle osti ja sulautti itseensä Tesvision ja tamperelaisen Tamvision. Aluksi keskusteltiin toisen kanavan lopettamisestakin, mutta lopulta päädyttiin kahteen kanavaan, jotka saivat nimekseen TV-ohjelma 1 ja TV-ohjelma 2, 1970-luvun alussa nimiksi vaihtuivat nykyiset TV1 ja TV2. Vuonna 1969 Yleisradio aloitti tv-ohjelmien lähettämisen värillisinä, mutta tekniikan kalleuden vuoksi käytännössä kaikki ohjelmat näkyivät värillisinä vasta 1970-luvun lopulla. Vappuna 1977 väriin siirtyi Tv-uutiset sekä TV-nytt.
Musiikkisensuuri
1970-lukua leimasi myös politisoituminen. Jo aiemmin Yleisradio oli kieltänyt tiettyjen äänilevyjen soittoa, mutta 1950-luvulla levy joutui soittokieltoon lähinnä teknisistä syistä kuten epäpuhtaan äänen vuoksi. 1960-luvulla tilanne muuttui, ja levyjä joutui soittokieltoon myös moraalisista ja poliittisista syistä. Syitä saattoivat olla esimerkiksi kaksimielisyydet, uskonnollisten tunteiden loukkaaminen, päihteiden ihannointi, vammaisten pilkkaaminen ja kansallislaulujen väärinkäyttö. Vuosikymmenen puolivälissä joutuivat soittokieltoon mm. useat Irwin Goodmanin ja Juha ”Watt” Vainion levyt. Speden ja Simon Keltainen jäänsärkijä oli soittokiellossa jäänmurtajalakkojen aikana kohdan ”Värssy Wällärille, pojat!” ansiosta.[14] Varsinaisista soittokielloista luovuttiin vuonna 1972; tiettävästi viimeinen varsinaisella kieltolistalla ollut levy oli Serge Gainsbourgin ja Jane Birkinin duetto Je t’aime – moi non plus. Eräitä levyjä saatettiin silti edelleen ”jäädyttää”, mikä merkitsi että niiden käyttö oli sallittu ainoastaan erityisestä syystä ja vakavassa asiayhteydessä: esimerkiksi Tuomari Nurmion kappale Kurja matkamies maan oli vuonna 1979 tällä tavoin jäädytetty, ja sen soittaminen kevyessä äänilevykonsertissa aiheutti julkista närkästystä. Nykyisin vastuu levyjen soittamisesta on päälliköillä ja toimittajilla.[15]
Ylellä oli monopoli radiokanavissa vuoteen 1985 asti, jolloin paikallisradiokanaville alettiin myöntää lupia.[16] Monopoli purettiin vasta vuonna 1995, jolloin muut maanlaajuiset radioasemat sallittiin.
Ulkomaanlähetykset
Ulkomaille suunnatut lähetykset ovat Ylellä oma erityistoimintonsa. Lähetykset lyhyillä aalloilla muualle Eurooppaan ja toisiin maanosiin alkoivat pienellä teholla 1938 ja laajemmin uuden lähettimen valmistuttua Poriin vuonna 1948. Sotavuosina lähetettiin suomen ja ruotsin ohella etenkin venäjäksi, jatkosodan aikana viidellä muullakin kielellä. Sodan jälkeen jäivät käyttöön kotimaisten kielten ohella englanti ja ranska.
Lyhytaaltolähetysten asema Yleisradiossa vaihteli ja etenkin vuodet 1958–1967 olivat alennustilan aikaa. Toiminta alkoi elpyä 1970-luvun alussa ja vuonna 1987 aloitti uusi valtion tuella rakennettu ulkomaanlähetysasema Porissa. Tätä ennen ohjelmistoon oli palautettu englannin oheen ranska ja saksa. Venäjä aloitettiin uudelleen syksyllä 1990.
Ulkomaanlähetyksistä käytettiin 1970-luvulta nimitystä Radio Finland, joka sittemmin rekisteröitiin yhtiön aputoiminimeksi. Helsingissä aloitti 1978 Radio Finlandin vieraskielisiä ohjelmia välittänyt ULA-taajuus. Vuonna 1991 sillä alettiin releoida myös ulkomaisten yleisradioyhtiöiden ohjelmia eri kielillä. Aseman nimeksi tuli YLE Capital FM ja vuonna 2005 nimeksi muutettiin YLE Mondo. Vuonna 1993 Radio Finlandin puitteissa aloitettiin radion jakelu satelliittiteitse, aluksi yhteistyössä Deutsche Wellen kanssa. Vuoteen 1997 mennessä satelliittijakelu kattoi koko maapallon Etelä-Amerikkaa ja joitakin Atlantin ja Tyynenmeren osia lukuun ottamatta.
Kotimaankielinen ulkomaanlähetystoiminta laajeni 1990-luvulla. Yleisradio markkinoi sitä aktiivisesti edullisena tapana saada uutisia Suomesta. Vuonna 2002 Yleisradio päätti lopettaa vieraskieliset lähetykset venäjää lukuun ottamatta. Koko lyhytaaltotoiminta lopetettiin vuoden 2006 päättyessä. Ulkomaanlähetysten keski- ja lyhytaaltojakelu päättyi vuonna 2007 Helsingin keskiaaltolähetintä lukuun ottamatta.[17][18] Radion jakelu satelliiteilla Euroopan ulkopuolelle lopetettiin vuoden 2012 alussa, jolloin Yle poistui satelliiteista AsiaSat2 ja Intelsat Americas. Myös  Euroopassa radion saatavuutta satelliiteista supistettiin ja jakelutieksi jäi vain radiopalvelu TV Finlandia lähettävän Thor 5:n yhteydessä.[19]
Vuosituhannen taite
Vuonna 1994 voimaan astuneen lain mukaan yhtiön nimi muutettiin Yleisradio Oy:ksi, ruotsiksi Rundradion Ab. Edellisen vuoden alussa tehty television kanavauudistus oli siirtänyt kaupallisen ohjelmiston omalle kanavalleen ja jättänyt TV1:n ja TV2:n pelkästään Ylen käyttöön. Digitalisoitumisen myötä Yle perusti useita uusia tv-ja radiokanavia. Suomen ensimmäinen digitaalinen radiokanava YLE Peili aloitti toimintansa vuonna 1998. Seuraavana vuonna aloittivat digitaaliset radiokanavat Ylen Klassinen ja Radio Aino. Kanavauudistuksen jälkeen vuonna 2003 radiokanavat olivat YLE Radio 1, YleX, YLE Radio Suomi ja YleQ. YleQ lakkautettiin vuonna 2006 ja sen tilalle tuli Yle Puhe. Yleisradion nykyiset digitaaliset televisiokanavat ovat 4. elokuuta 2008 alkaen Yle TV1, Yle TV2, Yle Teema ja Yle Fem. Entisiä kanavia ovat YLE24, YLE Extra ja YLE TV1+. YLE TV1+ -kanava lähetti Yle TV1:n ohjelmaa vanhalla tekstitystekniikalla eli kuvaan poltetulla tekstityksellä, mutta nämä lähetykset lopetettiin 4. elokuuta 2008. 1. elokuuta 2005 alkoi myös Ylen tv-kanavien satelliittijakelu yhteistyössä Canal Digitalin ja Viasatin kanssa. Ulkomaille suunnattu television satelliittijakelu koostekanava TV Finland oli alkanut toimia Euroopassa 1998.
Kotisivunsa Yleisradio avasi muiden valtamedioiden tapaan 1990-luvun puolivälissä. Todellinen sisältöjen vieminen verkkoon on alkanut 2000-luvulla. Yle Elävä arkisto avautui syyskuussa 2006. Yle Areena avautui kesällä 2007 ja toi nettiin tv- ja radio-ohjelmia myöhemmin katsottavaksi. Yleisradion kaikki televisiokanavat, TV1, TV2, Teema sekä Fem, ovat olleet katseltavissa suorana Yle Areenassa 22. huhtikuuta 2013 alkaen. Tekijänoikeudellisista syistä osaa kanavien ohjelmista voi katsella Yle Areenassa ainoastaan Suomen rajojen sisäpuolella.[20] Yhtiön kaikkien radiokanavien kuuntelu Yle Areenan kautta oli mahdollista jo aiemmin.[21]
Vuonna 2007 Yle perusti oman uutistoimiston, Yle Uutiset, jolloin luopui STT:n palveluista.[13] Yle Uutiset muodostettiin vanhasta YLE24-yksiköstä.
Ylen kanavat ja palvelut
Yleisradio Oy tarjoaa digitaalisesti maanpäällisessä verkossa sekä alueellisia että valtakunnallisia julkisen palvelun televisio- ja radiokanavia. Maanpäällisen verkon omistaa Ylen entinen tytäryhtiö Digita Oy.
Televisio
Yle TV1
Yle TV1 HD
Yle TV2
Yle TV2 HD
Yle Teema & Fem
Yle Teema & Fem HD
TV Finland
Radio
Yle Radio Suomi
Yle Radio 1
YleX
Yle Puhe
Yle X3M
Yle Vega
Lisäksi radion puolella toimivat:
Yle Suomen 17 maakunta- ja 4 alueradiota
Yle Vegan 5 alueradiota.
Yle Mondo
Yle Sámi Radio
Yle Klassinen
Yle Sat 1
Yle Sat 2
Palvelut
Yle Areena
Kioski
Yle Elävä arkisto
Yle Tiede
Oppiminen
Yle Teksti-tv
yle.fi/musiikki
Yle Uutisluokka
Yle Tuotanto ja Design
Entiset radiokanavat
1926–1963 Suomen ainoa radiokanava
1963–1985 Yleisohjelma, Rinnakkaisohjelma
1963–1990 ruotsinkielinen ohjelma/verkko[10]
1939–2006 lyhytaaltolähetykset, vuodesta 1972 Radio Finland
1985–1990 1-verkko (Yleisohjelman jatkaja), 2-verkko (Rinnakkaisohjelman jatkaja)
1990–1997 Riksradion, Regionalradion (ruotsinkielisen verkon jatkajat)[22]
1990–2003 Radiomafia (2-verkon jatkaja nuorten aikuisten populaarikulttuurin osalta)
1997–2005 FSR Mixkanalen (suomenkielisillä alueilla kuulunut koostekanava, joka lähetti Vegan ohjelmaa tämän valtakunnallisen lähetyksen aikana sekä Extremin ohjelmaa Vegan aluelähetysten aikana)
1999–2003 Radio Aino
1999–2006 FSR+
2003–2006 YleQ
Entiset televisiokanavat
2001–2007 YLE24
2007–2008 YLE Extra
2008 YLE TV1+
2011–2014 Yle HD
2001–2017 Yle Teema
2014–2017 Yle Teema HD
2001–2017 Yle Fem
2014–2017 Yle Fem HD
Entiset palvelut
A-tuubi
Kulttuurikunto
Yle Lapset (sulautui muihin palveluihin, esim. Yle Areenaan)
Olotila
Aivonarikka
YLE Arkki
Tehosto
Supertekstitelevisio (lakkautettiin teknisen vian katkaistua lähetyksen)
Kritiikki ja keskustelu

Yksityinen media on arvostellut voimakkaasti Ylen toimenkuvan laajentumista ja sen ilmaiseksi jakamia sisältöjä.
Huhtikuussa 2009 Viestinnän Keskusliitto ja Sanomalehtien liitto olivat Ylen tietojen mukaan lähettäneet jäsenilleen paimenkirjeen, jolla oli tarkoitus yhtenäistää kaupallisen median suhtautumista Yleen. Paimenkirjeen mukaan Yle vääristää mediakilpailua ja uhkaa maakunta- ja paikallislehtien sekä Suomen tietotoimiston asemaa. Kaupalliset toimijat pyrkivät vaikuttamaan kansanedustajiin, Ylen johtoon, media-alan avainhenkilöihin, suureen yleisöön ja julkiseen mielipiteeseen.[23] Suomen tietotoimisto tuki Euroopan komissiolle kyselyn, voiko Yle jakaa ilmaiseksi uutisia julkaistavaksi esim. kauppakeskuksissa ja lentoasemilla näyttötauluilla.[24]
Kilpailijoiden kritiikin kohteeksi nousi myös Lintilän työryhmän ehdottama mediamaksu, joka korvaisi televisiomaksun.[25][26]
Syyskuussa 2009 Iltalehti moitti että Yleisradio kuluttaa ”surutta rahaa Tangomarkkinoihin, saippuasarjaan ja jättimäiseen henkilökuntaan. –– Ylen henkilökuntamäärä on Suomen oloihin suhteutettuna suorastaan jättimäinen. –– Peräti 15 prosenttia tv-kanavien kustannuksista palaa ruotsinkieliseen Yle Fem -kanavaan, vaikka sen katsojaluvut rämpivät pohjalukemissa. –– Ylen miljoonia palaa lähivuosina roppakaupalla myös surullisenkuuluisaan Musiikkitaloon.”[27]
Yle Uutisten vastaava päätoimittaja Atte Jääskeläinen arveli lokakuussa 2009, että Yle-keskustelun ylilyönnit johtuvat internetin synnyttämästä lehdistön liiketoimintakriisistä. Jääskeläisen mielestä lehtiyhtiöt eivät enää saa verkkopalveluitaan kannattavasti maksullisiksi, vaikka Yle lakkaisi olemasta. Ylen rahoitusta Jääskeläinen puolusti muistuttamalla lehdistön tilausmaksujen nollaverokannasta arvonlisäverotuksessa. Vaikka tilausmaksut ovat verottomia, lehdet saavat valtiolta palautuksina ostojensa arvonlisäverot.[28]
Jörn Donner kritisoi Suomen kuvalehden kolumnissaan Ylessä on tarpeellista kaikki paitsi FST vuonna 2012 että Yleisradion säästökuurit ovat kohdistuneet aina vääriin kohteisiin eikä oikeisiin. Donnerin mukaan Ylen säätökuurit ovat kohdistuneet pääasiassa ihmisiin eikä yhtiön rakenteisiin kuten esim. Tampereen Ristimäessä sijaitsevan Yleisradion studion ylläpitoon joka on vain Donnerin mukaan aluepoliittinen symboli.[29]
Median riippumattomuus
Ex-päätoimittaja Jaakko Tapanisen selvityksen mukaan nykykehitys voi johtaa Ylen ylivertaiseen hallintaan, jolloin vallassa oleva poliittinen ryhmittymä voisi estää oppositiota saamasta ääntään kuuluviin. Vastaavasti Puolassa tuore konservatiivihallitus vaihtoi Puolan yleisradion johdon.[30]
Marraskuussa 2016 nousi kohu, kun Ylen johto, eli käytännössä päätoimittaja Atte Jääskeläinen, päätti rajoittaa uutisointia ja ohjelmia, joita toimittajat tekivät koskien pääministeri Juha Sipilän mahdollista esteellisyyttä Terrafame-rahoituspäätöksessä sekä Sipilän tuohtunutta reagointia kriittiseen journalismiin. Ylen Pressiklubi-ohjelman juontaja Ruben Stiller sai varoituksen, koska aikoi käsitellä asiaa ohjelmassaan.[31] Jääskeläisen mukaan asiaa oli käsitelty aivan tarpeettoman laajasti sen mittasuhteisiin nähden[32].  Oikeusasiamies[33] tutki pääministeri Sipilän mahdollisen esteellisyyden Terrafame-päätöksessä ja totesi, ettei pääministeri ollut asiassa esteellinen. Ylen politiikan toimituksen entisen päällikön Pekka Ervastin mukaan Ylessä on erityisesti Sipilän hallituskaudella sensuroitu juttuja, ja toimittajille on annettu varoituksia[34]. Mitä missä milloin–tietosanakirjan mukaan  Jääskeläisen selitykset eivät hälventäneet epäilyjä, että Yle oli taipunut Sipilän edessä poliittisesta painostuksesta. Epäilyt levisivät ulkomaille asti ja horjuttivat Suomen mainetta sananvapauden mallimaana.[35] Ylen uutis- ja ajankohtaisohjelmien päälliköt julkaisivat avoimen kirjeen, jossa he antoivat varauksettoman tukensa Atte Jääskeläiselle.[36]
Helmikuussa 2017 Ylen toimittaja Susanne Päivärinta irtisanoutui Ylestä vedoten Atte Jääskeläisen johtamistyyliin ja ottaen kantaa ns. "Sipilä"-gateen. Irtisanoutumiskirjeessään Päivärinta kritisoi Jääskeläisen johtamista ja sanoi Jääskeläisen sensuroineen toimittajia.[37]
Toukokuussa 2017 Atte Jääskeläinen jätti tehtävänsä Ylessä.[38] Journalistien ammattilehti Journalisti julkaisi Jääskeläisen eron jälkeen laajan artikkelin Ylestä. Artikkelissa useat toimittajat sanoivat, etteivät tunnista työpaikkaansa kielteisestä julkisuudesta syntyneestä kuvasta. Tv-uutisten tuottaja Ilmari Kontio arvioi, että julkista keskustelua hallitsivat erityisesti Helsingin Sanomat ja Suomen Kuvalehti, joiden yksipuolisen kirjoittelun takia Jääskeläisestä tuli rasite Ylelle. Samassa yhteydessä Journalisti julkaisi Ylen oikeustoimittajan Päivi Happosen kirjeen, jossa hän kirjoitti, että (Ylen) "toimituksessa on suuri määrä ihmisiä, jotka ovat pettyneitä Jääskeläisen lähdöstä. Moni ihmettelee varmaan loppuelämänsä, miten yhdestä Terrafame-jutusta alkanut erimielisyys saattoi paisua lopulta valtavaksi ajojahdiksi, jota mikään eikä kukaan kyennyt pysäyttämään."[39]
Ylen jättänyt päätoimittaja Atte Jääskeläinen kertoi eronsa syistä heinäkuussa 2018 Demari-lehden haastattelussa. Jääskeläisen mukaan syy hänen eroonsa ei ollut poliittinen painostus vaan työrauhan säilyttäminen toimituksessa pitkällisen mediakohun jälkeen. Hänen mukaansa painetta tuli muualta mediasta ja jonkin verran myös toimituksen sisältä.[40]
Yle-vero ja resurssit verrattuna muihin medioihin
Keskisuomalaisen mukaan Yle-veron korkea taso on valtiollisen tiedotuksen voitto vapaasta lehdistöstä ja Yle on poliitikkojen tiedotusväline, joka palkitsee näitä runsaalla näkyvyydellä symbioottisesti. Osa rahoista pitäisi Ylen sijaan käyttää sanomalehtien kuljetustukiin.[41][42]
Kalevan mukaan ministeriön asettaman kansanedustajatyöryhmän[43] linjaus (2016) vahvistaa (kansanedustaja)hallintoneuvoston otetta ja säilyttää Ylen puolen miljardin euron tuki muiden viestinten rahoituksen supistuessa tarkoittaa, että poliitikot ottaisivat Ylen entistä tiukempaan otteeseen.[44][42]
Viestintäministerin työryhmän mukaan Ylen pyrkimys markkinajohtajuuteen ja maksimaaliseen yleisöön vaikeuttaa suuresti muun median toimintaa.[30]
Vuonna 2015 Sanoma Oy:n hallituksen puheenjohtaja Antti Herlin arvosteli Yle-veroa: hänestä vanha televisiomaksumalli oli reilumpi, koska siinä käyttäjät maksoivat.[45]
FST ja kieliriita
Samassa Suomen Kuvalehden kolumnissa vuodelta 2012 Jörn Donnerin kritiikki kohdistui myös ruotsinkieliseen FST:hen, jonka osuus Ylen televisiokokonaiskustannuksista on 16 prosenttia, mutta sen katsojaosuus on vain 1,6 prosenttia. [29]
Ruotsinkielisten televisio-ohjelmien esittämisessä Donner kiinnitti siihen, että suurin osa niistä tulee suoraan Ruotsin televisiosta, jonka ohjelmia Yleisradio näytti FST5:n/Femin kautta vuosina 2011–2017. [29]
Donnerin mukaan itsenäisen ruotsinkielisen televisiokanavan Yle Femin rakentaminen oli haaskaamista, sillä todellisuudessa ruotsinkieliset katsojat, lähinnä Ahvenanmaalla ja ruotsinkielisellä Pohjanmaalla, katsovat jotakin aivan muuta kuin FST:n ohjelmia. Tämänkin osoituksen perusteella, Donnerin mukaan, FST voidaan ihan hyvin itsenäisenä kanavana lopettaa kokonaan. [29]
Kaupallinen MTV3 on myös tuominnut yksityisen rahan käytön Ylen ohjelmien rahoitukseen. Arvostelu koski ruotsinkielisten säätiöiden varojen käyttöä Yle Femin aamuohjelman rahoitukseen. MTV3:n toimitusjohtajan mukaan Ylen pitää olla verovaroin rahoitettu, eikä se saa haalia yksityistä rahaa toimintaansa.[46]
Yhteistyö Niklas Herlinin Uuden Suomen kanssa
Sanoma Newsin toimitusjohtaja Mikael Pentikäinen närkästyi loppuvuodesta 2009 Yle Puheen ja Niklas Herlinin uusisuomi.fi-verkkolehden välisestä yhteistyöstä kolumnien toimittamisessa. Toimitusjohtaja Mikael Jungner vastasi siihen että Yle tekee kaupallista yhteistyötä myös Sanoma Oyj:n Startelin kanssa ja riippumattomat yhtiöt tuottavat viidenneksen televisio-ohjelmista.[47]
Slovenia ja Patrian kaupat
Slovenian vaalit hävinnyt pääministeri Janez Janša teki Yleisradiosta tutkintapyynnön Slovenian valtakunnansyyttäjälle vuoden 2008 loppupuolella[48] Yleisradion MOT-ohjelmassa annettiin kantajan mukaan kevein perustein ymmärtää, että Slovenian pääministeri olisi saanut lahjuksia Patria AMV -kaupoissa.[49] Myöhemmin, kesäkuussa 2013, Janša tuomittiin Sloveniassa vankilaan Patria-kauppoihin liittyvistä lahjuksista.[50]
Radiotalon suurtuotantosiiven purku

Helmikuussa 2015 julkisuuteen tuli tieto, että Yleisradion johto suunnitteli Pasilan Radiotalossa sijaitsevien Suomen suurimpien ja kulttuurihistoriallisesti arvokkaiden musiikkistudioiden sekä maan ainoiden kuunnelmastudioiden purkamista.[51] Tieto herätti huolta ja kritiikkiä erityisesti kulttuurialalla. [52] Yleisradion johtoa syytettiin asiantuntemuksen puutteesta, sekä siitä, että musiikki- ja äänialan ammattilaisia ei asiassa kuultu riittävästi.[53] Yleisradio tiedotti rakentavansa uuden kuunnelmastudion vanhaan televisiostudioon.[54] Kuunnelmatuotannolle tarkoitetut studiotilat vähenisivät merkittävästi ja Näyttelijäliitto ilmaisi huolensa Yleisradion hallitukselle ja hallintoneuvostolle osoittamassaan kannanotossa.[55] Sen sijaan tietoa uusista musiikkistudioista ei ole. Populaarimusiikkia on kaavailtu tehtäväksi vanhassa TV-studiossa ulkotuotantoauton kanssa. Klassisen ja taidemusiikin tuotantotiloiksi oikean studion asemesta ehdotettiin kirkkoja sekä konsertti- ja harjoitussaleja pääkaupunkiseudulla.[56] Suurtuotantosiipi purettiin vuonna 2016. Syynä tähän oli mm. se, että Helsingin kaupunki oli kaavoittanut alueen asuinrakentamiseen. Yle maksoi suurtuotantosiivestä sakkona kolminkertaista kiinteistöveroa. [57][58]
Yhtiötunnukset

Yleisradion logo 1940–1965 (Sananjalan kuusi)
Yleisradion logo 1965–toukokuu 1990 (Sananjalan kuusi)
Yleisradion logo toukokuu 1990–1.10.1999 (Renkaat)
Yleisradion logo 1.10.1999–5.3.2012 (Tolppa YLE Tolppa)
Yleisradion logo 5.3.2012– (Laatuleima)

Yhtiön ensimmäisenä logona (vuodesta 1940) oli Ami Hauhion suunnittelema ympyrä, jonka sisässä oli kaksi kuusta, radiomasto ja radioaaltoja kuvaava aaltoviiva sekä sana Radio. Logoa kutsuttiin ”Sananjalan kuuseksi”.[59][60]Vaikka Ylellä oli televisiotoimintaa jo 1950-luvulta, logossa oli maininta vain radiosta, mutta vuonna 1965 logoon lisättiin sen ajan television kuvaputkiruudun ääriviivat.[60] Television ruutuilmeessä tätä logoa ei käytetty.
Toukokuussa 1990 Yle otti käyttöön Herbie Kastemaan suunnitteleman tunnuksen, ”Renkaat”, jotka eri värisinä muodostivat sisäänsä ympyrän tai pallon, jonka alapuolella oli teksti YLE.[59][60] Tunnuksen pohjana Kastemaa käytti vuoden 1965 tunnusta. Renkaat kuvastivat uutisia, urheilua, musiikkia, viihdettä ja draamaa. Tästä logosta tehtiin myös ruututunnus, jota esitettiin vuosina 1992-1999 TV1:ssä ja 1992-1997 TV2:ssa ennen aamun ensimmäistä ohjelmaa ja illan viimeisen ohjelman jälkeen. Tunnus korvasi vanhan E. Rädyn suunnitteleman joutsentunnuksen vuodenvaihteessa 1991–1992. Tunnuksen musiikin sävelsi Jukka Tiensuu.[61] TV2:ssa tunnusta näytettiin 10. elokuuta 1997 ja TV1:ssä 1. lokakuuta 1999 asti.
Ylen logoksi tuli Markkinointi Viherjuuri -yhtiön suunnittelema ”Tolppa, YLE, tolppa” 1. lokakuuta 1999.[59][60] Logoa nähtiin maaliskuusta 2001 alkaen tuotantoplanssina ohjelmien lopussa, ja Ylen omatuotantoisissa ohjelmissa on mainittu myös ohjelman tuotantovuosi.
Ylen uudeksi logoksi tuli 5. maaliskuuta 2012 Yleisradion graafikkotiimin suunnittelema ”Laatuleima”. [62] Ylen uuden fontin suunnitteli Saku Heinänen.
Aikamerkki
Alusta lähtien Yleisradio on lähettänyt myös aika­merkkejä. Aluksi aika­merkki annettiin triangelilla, vuodesta 1934 lähtien gongilla. Kesästä 1963 lähtien se koostui kuudesta piippauksesta ja gongin äänestä. Myöhemmin otettiin käyttöön viidestä lyhyestä ja yhdestä pitkästä piippauksesta koostunut aika­merkki, joka on edelleen käytössä.[63]
Yleisradion alku­aikoina aika­merkki annettiin vain kaksi kertaa päivässä, myöhemmin aina ennen radiouutisia. Vuonna 1978 se alettiin antaa joka tasa­tunti sekä lisäksi uutisten edellä klo 11.30, 12.30, 17.30, ei kuitenkaan esimerkiksi kesken radioitavan jumalan­palveluksen tai sinfoniakonsertin.[63]
Hallinto
Yle on julkisen palvelun yleisradioyhtiö, jonka osakkeista ja äänivallasta on aina oltava vähintään 70 prosenttia valtion omistuksessa. Ylen toiminnasta on säädetty lailla[64]. 
Yhtiön tehtävänä on tuoda monipuolinen ja kattava julkisen palvelun televisio- ja radio-ohjelmisto siihen liittyvine oheis- ja lisäpalveluineen jokaisen saataville yhtäläisin ehdoin. Näitä ja muita julkisen palvelun sisältöpalveluja tulee tarjota yleisissä viestintäverkoissa valtakunnallisesti ja maakunnallisesti.
Yleisradioon liittyvä lainsäädäntö valmistellaan liikenne- ja viestintäministeriössä.
Hallintoneuvosto
Yleisradion korkein päättävä elin on hallintoneuvosto, jonka 21 jäsentä valitsee eduskunta.[65] Lisäksi Ylen henkilökunnalla on 2 edustajaa ilman äänioikeutta.[65] Kaikki varsinaiset jäsenet ovat kansanedustajia.[66]
Hallintoneuvoston jäseniksi on valittava tiedettä, taidetta, sivistystyötä ja elinkeino- ja talouselämää tuntevia sekä eri yhteiskunta- ja kieliryhmiä edustavia henkilöitä. 
Hallintoneuvosto valitsee ja erottaa yhtiön hallituksen, päättää asioista, jotka koskevat toiminnan huomattavaa supistamista tai laajentamista tai yhtiön organisaation huomattavaa muuttamista, valvoo sitä, että julkisen ohjelmatoiminnan tehtävät tulevat suoritetuiksi sekä laatii ennakkoarvion uusista palveluista ja toiminnoista. Hallintoneuvosto päättää myös yhtiön strategiasta sekä talouden ja toiminnan suuntaviivoista.[67]

Ylen hallitus
Ylellä on ulkoinen hallitus, jonka hallintoneuvosto valitsee. Hallituksen tulee edustaa monipuolista asiantuntemusta ja molempia kieliryhmiä. Hallituksen jäsenet eivät saa olla hallintoneuvoston jäseniä eivätkä kuulua yhtiön muuhun ylimpään johtoon.
Hallituksen tehtävänä on valita ja erottaa yhtiön toimitusjohtaja ja yhtiön muu ylin johto. Hallitus päättää yhtiön talousarviosta ja valmistelee yhtiökokoukselle esitettävät asiat. Hallitus valmistelee myös hallintoneuvostolle ehdotuksen yhtiön strategiaksi. Hallitus antaa vuosittain kertomuksen Viestintävirastolle.[69]

Johtoryhmä
Johtoryhmä vastaa strategisesta ja operatiivisesta johtamisesta ja valmistelee asiat hallitukselle.[71]

Toimitusjohtajat
Ylen korkeimman johtajan nimike oli vuosina 1944–1994 pääjohtaja.[72]

Katso myös
Euroopan yleisradiounioni
Radion ja television historia Suomessa
Yleisradion ohjelmaneuvostot
Antenni-lehti, entisiltä nimiltään Radiokuuntelija ja Radiokuuntelija-tv
Lähteet
 Yle
 Suomen Radioamatööriliitto
 Agricola – Suomen historiaverkko
Yleisökertomus 2006
Viitteet

Kirjallisuutta
Yleisradion historia, 1. osa 1926–1949 Eino Lyytinen:”Perustamisesta talvisotaan”, Timo Vihavainen:”Sodan ja vaaran vuodet” Yleisradio OY, WSOY Painolaitokset 1996.
Citation error, replace with{{cite book| author = Kähkölä, Paavo & Hemánus, Pertti (toim.)| title = Revon haamusta taivaskanaviin| location = Helsinki| publisher = Hanki ja jää| year = 1989| id = ISBN 951-8916-04-7}}
Zilliacus, Ville: Kaksikielinen Yleisradiomme. [Helsinki]: Yleisradio, 1988
Velander, Paavo: Kidekoneesta väritelevisioon. Helsinki: Kirjayhtymä, 1986
Yleisradio: Ohjelmatoiminnan säännöstö [Helsinki]: Yle, 1992
Aula, Maria Kaisa: Poliitikkojen ja toimittajien suhteet murroksessa?: tutkimus Yleisradion politiikan toimittajien ammatti-identiteetistä 1980-luvulla. Helsinki: Yleisradio, 1991
Kiuru, Sakari: Puhetta tuulta vastaan: Yleisradion ohjelmapolitiikan pohdintaa suurten muutosten vuosina [Helsinki]: Yleisradio, 1990
Paukku, Eero: Yleisradio, julkinen palvelu ja sananvapaus. Helsinki: Liikenne- ja viestintäministeriö/Edita, 2004
Yle 50: ääniä ja kuvia: ljud och bild. Helsinki: Yleisradio, 1976
Hellman, Heikki: Uustelevision aika?: yleisradiotoiminnan edellytykset television rakennemuutoksessa. [Helsinki]: Hanki ja jää, 1988
Ville Pernaa: Uutisista, hyvää iltaa. Ylen tv-uutiset 50 vuotta. (2009)
Citation error, replace with{{cite book| author = Pietilä, Veikko| title = Tv-uutisista, hyvää iltaa: Merkityksen ulottuvuudet televisiouutisjutuissa| location = Tampere| publisher = Vastapaino| year = 1995| version = Yleisradion julkaisusarja, tutkimus 4/1995| id = ISBN 951-9066-95-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Helimäki, Liisa Mirjam & Pavas, Petteri & Riuttu, Pentti (toim.)| title = Yleisön puolesta: Puheenvuoroja mediakeskusteluun| location = Jyväskylä| publisher = PS-kustannus| year = 2004| id = ISBN 952-451-094-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Leppänen, Airi & Heino, Timo-Erkki & Mäntymäki, Eeva| title = Yleisradio median murroksessa| location = Tampere| publisher = Vastapaino| year = 2010| version = Julkaisija: Radio- ja Televisiotoimittajien liitto| id = ISBN 978-951-768-313-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Mäntymäki, Eeva| title = Hyvinvointivaltio eetterissä: Yleisradion rakentuminen populaarien diskurssien kentillä| location = Tampere| publisher = Tampere University Press| year = 2006| version = Väitöskirja: Tampereen yliopisto| id = ISBN 951-44-6657-8| format = [ online version] (PDF)}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Salokangas, Raimo| title = Yleisradion historia. 2. osa, 1949–1996: Aikansa oloinen| location = Helsinki| publisher = Yle| year = 1996| id = ISBN 951-43-0714-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Wiio, Juhani| title = Television viisi vuosikymmentä| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 2007| id = ISBN 978-951-746-939-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Suomi, Vilho| title = Suomen Yleisradio 1926-1951| location = [Helsinki]| publisher = Oy Yleisradio Ab| year = 1951}}
Aiheesta muualla



*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit