Indoeurooppalaiset kielet

Question: Puhutaanko banglan kieltä vielä vuonna 2019?


Indoeurooppalaiset kielet muodostavat maailman levinneimmän kielikunnan. Ennen löytöretkiä ja merentakaisten alueiden kolonisaatiota niiden puhuma-alue käsitti suuren osan Eurooppaa ja Aasiaa Intiaan ja Nepaliin saakka. Siirtomaahallinnon aikana indoeurooppalaiset kielet tulivat valtakieliksi myös suuressa osassa Pohjois- ja Etelä-Amerikkaa sekä Australiaa. Indoeurooppalaisia kieliä puhuu nykyään äidinkielenään lähes kolme miljardia ihmistä[1] eli suunnilleen puolet ihmiskunnasta. Nykyisten indoeurooppalaisten kielten oletetaan kehittyneen indoeurooppalaisesta kantakielestä.
Indoeurooppalaisten alkuperä

Marija Gimbutasin kurgaaniteorian mukaan indoeurooppalaisten alkukoti sijoittuu Mustanmeren pohjois- ja itäpuolelle Ukrainan ja Etelä-Venäjän aroille ja ajoittuu vuosituhannelle 4000 eaa. Gimbutasin mallin mukaan indoeurooppalaiset olisivat saapuneet Kaakkois-Eurooppaan kolmena asutusaaltona vuosien 4400 eaa. ja 2800 eaa. välissä. Sen sijaan Colin Renfrew on väittänyt, että indoeurooppalaista kantakieltä puhuttiin alkujaan Anatoliassa (nykyisessä Turkissa), josta se olisi levinnyt Eurooppaan jo yli 2000 vuotta aikaisemmin sitä mukaa kuin maanviljelyskin levisi yhä lännemmäksi. Näin ollen indoeurooppalaiset olisivat levittäytyneet Balkanilta Keski-Eurooppaan jo noin 7000–5000 eaa. tuoden maanviljelyn mukanaan.[2][3] Muitakin teorioita on esitetty, mutta kurgaaniteoria on ainoa, joka on sopusoinnussa kielellisen todistusaineiston kanssa, ja siksi se on yleisimmin hyväksytty. Kantaindoeurooppaan rekonstruoidaan rikas vaunusanasto ja muun muassa sana merkityksessä ”pyörä”, joka viittaa siihen että kantaindoeuroopan leviäminen ja hajoaminen on tapahtunut vasta pyörän keksimisen jälkeen eli alle 6000 vuotta sitten.
Eurooppaan on levinnyt useampia indoeurooppalaisten kielten aaltoja. Sen lisäksi, että ne syrjäyttivät muiden kielikuntien kieliä, ne syrjäyttivät myös aiemmin puhuttuja indoeurooppalaisia kieliä.
Kielikunnan tutkimus
Euroopassa tunnistettiin jo keskiajalla muutamia lähisukuisten kielten muodostamia ryhmiä. Tiedettiin, että latinan paikallismurteista polveutuneet romaaniset kielet olivat sukua toisilleen ja että myös Pohjois-Euroopan germaaniset kielet olivat sukua keskenään. Kuitenkaan näiden kahden kieliryhmän välillä ei nähty laajempaa sukulaisuutta, vaikka jo muinaiset roomalaiset olivat huomanneet tiettyä yhtäläisyyttä kreikan ja latinan välillä.
Suuren Euroopan ja Intian kieliä käsittävän kielikunnan olemassaolo selvisi kuitenkin jo niin varhain kuin 1500-luvulla, kun kontaktit Intiaan lisääntyivät. Jo 1600-luvulla muun muassa hollantilaiset, tanskalaiset ja ranskalaiset oppineet olivat hahmottaneet kantakielen, jota sanottiin monessa yhteydessä skyytiksi. Näiden oppineiden varsin kattavista analyyseista voidaan katsoa vertailevan kielitieteen alkaneen (muun muassa Claudius Salmasius, 1643, joka oletti aivan oikein, että alkuperäinen alkukieli ei ollut skyytti vaan jokin kadonnut kieli). Englantilainen itämaantutkija Sir William Jones julkaisi tutkimuksensa sanskritin kielestä 1786, jossa hän esitti jonkin verran systemaattisemmin jo ennen häntä tehtyjä havaintoja. Jones näki sanskritin, kreikan ja latinan kielten välillä niin suuria yhtäläisyyksiä, etteivät ne voineet johtua sattumasta vaan yhteisestä alkuperästä. Hän havaitsi niissä yhtäläisyyksiä myös muiden kielten, kuten persian, gootin ja kelttiläisten kielten kanssa. Jones ei varsinaisesti keksinyt mitään uutta, hän vain julkaisi tutkimuksensa otollisempaan aikaan kuin 1600-luvun oppineet. Vielä 1600-luvulla uskottiin yleisesti, että kaikki kielet polveutuvat Raamatussa kuvatusta alkukielestä, joka sekoittui Jumalan hajotettua Baabelin tornin.
Jonesin julkaisema tutkimus oli alku 1800-luvun historiallis-vertailevalle kielentutkimukselle, jonka ensimmäisiä edustajia olivat Rasmus Rask ja Franz Bopp. Uusi tieteenala alkoi vanhojen kielten muoto-opillisten ominaisuuksien vertailulla. Boppin 1852 mennessä valmiiksi saama vertaileva kielioppi oli uuden tieteenalan virstanpylväitä.
Thomas Youngin (1814) ehdottamaa nimitystä ”indoeurooppalaiset kielet” käytetään useimmissa kielissä; saksalaisella kielialueella on tosin yhä käytössä nimitys ”indogermaaniset kielet”. Myös nimitystä ”arjalaiset kielet” on joskus käytetty koko kielikunnasta, vaikka se oikeastaan tarkoittaakin vain indoiranilaista ryhmää. Indoeurooppalaista kielikuntaa koskevaa tutkimusta voidaan vastaavasti kutsua nimillä indoeuropeistiikka tai indogermanistiikka. Sen rinnalle syntyi sittemmin myös suomalais-ugrilaisten kielten vertaileva tutkimus, fennougristiikka. Jo 1800-luvulla saatu kuva indoeurooppalaisen kielikunnan laajuudesta ja sisäisestä luokittelusta pätee edelleenkin hyvin suuressa määrin.
Indoeurooppalaisten kielten luokittelu
Kentum ja satem
Indoeurooppalaiset kielet jaetaan kentum- ja satem-kieliin lukusanan sata lausumisen mukaan. Kentum-kieliin kuuluvat läntiset indoeurooppalaiset kieliryhmät, kuten itaaliset, germaaniset ja kelttiläiset kielet sekä kreikka; satem-kieliin taas itäiset kieliryhmät, kuten slaavilaiset, balttilaiset ja indoiranilaiset kielet sekä armenia ja albania. Kuitenkin heetti ja kaikkein itäisin indoeurooppalainen kieli tokaari ovat kentum-kieliä ja rikkovat itä–länsi-jaon.[4] Suomen lukusana sata on selvästi lainattu satem-kielestä.


Albanialaiset kielet
albania
Armenialaiset kielet
armenia
Balttilaiset kielet
itäbalttilaiset kielet
latvia (lätti)
latgalli
liettua
länsibalttilaiset kielet
muinaispreussi
jatvingi
kuuri
Germaaniset kielet
itägermaaniset kielet
gootti
länsigermaaniset kielet
alasaksa (Plattdüütsch)
afrikaans
englanti
skotti
friisi
hollanti
luxemburgin kieli
saksa
jiddiš
pohjoisgermaaniset kielet
fääri
islanti
norja
ruotsi
tanska
Indoiranilaiset kielet
indoarjalaiset kielet
bengali
gudžarati
hindi
pandžabi (punjabi, panjabi)
romanikieli
sanskrit
urdu
iranilaiset kielet
paštu
persia (farsi)
kurdi
Kelttiläiset kielet
bretoni
iiri
kymri
gaeli
manksi
korni
Helleeniset kielet
mykeneläinen kreikka
kreikka
nykykreikka
Itaaliset kielet
latina
oski
umbri
faliski
Latinan paikallismurteista syntyneet romaaniset kielet
eteläromaaniset kielet
korsika
sardi (Sardinia)
italo-länsiromaaniset kielet
italo-dalmaatialaiset kielet
italia
sisilia
länsiromaaniset kielet
galloromaaniset kielet
ranska
oksitaani
valloni
arpitaani (frankoprovensaali)
retoromaani
iberoromaaniset kielet
espanja
galego (galicia)
katalaani
portugali
ladino
asturia
aragonia
itäromaaniset kielet
romania
moldova
aromania
Slaavilaiset kielet
eteläslaavilaiset kielet
kroatia
bosnia
serbi
montenegro
bulgaria
makedonia
sloveeni
kirkkoslaavi
itäslaavilaiset kielet
ukraina
valkovenäjä
venäjä
länsislaavilaiset kielet
puola
slovakki
sorbi
tšekki
kašubi
slovintsi, hävinnyt
Katso myös
Indoeurooppalaisten alkuperä
Vasarakirveskulttuuri
Indoiranilaiset kulttuurit
Kurgaani
Skyytit
Heettiläiset
Mykeneläiset
Indouralilaiset kielet
Uralilais-altailaiset kielet
Lähteet

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit