Valéry Giscard d’Estaing

Question: Miten kauan Valery Giscard d'Estaing oli Ranskan presidenttinä?


Valéry Giscard d’Estaing (; s. 2. helmikuuta 1926 Koblenz, Saksa) on ranskalainen valtiomies, joka toimi Ranskan tasavallan presidenttinä 27. toukokuuta 1974 – 21. toukokuuta 1981.[1]
Tie presidentiksi
Giscard d’Estaingen isä toimi valtion tilintarkastajana miehitetyllä Reininmaalla, joka on Ranskan valtion yksi kaikkein arvostetuimpia ja halutuimpia virkoja. Kahdeksantoistavuotiaana hän liittyi armeijaan ja ehti vielä toisen maailmansodan taisteluihin Ranskassa ja Saksassa. Ansioistaan sodassa Giscard d’Estaignelle myönnettiin Croix de guerre, toisen maailmansodan urhoollisuusmitali Ranskassa.
Korkeakouluopintonsa hän suoritti teknisessä korkeakoulussa (École polytechique), jonka jälkeen hän suoritti kansallisen hallintokoulun (ENA), jonka tehtävänä on kouluttaa virkamiehiä valtion hallintoon.[1]  Hallintokoulun jälkeen hän valitsi uran valtion tilintarkastajana, joka on hallintokoulun priimusten yleisin suosikki, kun he paremmuusjärjestyksessä saavat valita avoimista viroista itselleen sopivimman.
Giscard d’Estaingen eteneminen urallaan on hyvä esimerkki perinnöllisestä sosiaalisesta etenemisestä. Toisaalta ENA-koulun tarkoituksena on ollut tällaisen etenemisen estäminen, mutta siinä ei ole onnistuttu. Giscard seurasi siis isäänsä valtion tilintarkastajana. Hän kuitenkin jätti virkansa tilintarkastajana 1956, kun hänet valittiin kansanedustajaksi. Tämän tehtävän hän ”peri” isoisältään, joka luopui pitkään hallussaan pitämästään paikasta.
Vuonna 1962 Giscard nimitettiin valtiovarainministeriön valtiosihteeriksi ja pian tämän jälkeen pääministeri Georges Pompidoun ehdotuksesta kenraali Charles de Gaulle nimitti hänet valtiovarain- ja talousministeriksi.[1] Tästä tehtävästä hän joutui kuitenkin luopumaan vuonna 1966 tultuaan hyvin epäsuosituksi.  Tämän jälkeen hän perusti oman puolueensa, joka ohjelmaksi hän julisti: ”Me olemme enemmistöltämme keskusta- ja eurooppalainen puolue”. Hän tukikin 1960-luvun lopulla voimakkaasti Britannian jäsenyyttä Euroopan yhteisössä.
Kenraali de Gaullen eron jälkeen hänet nimitettiin uudelleen valtiovarain- ja talousministeriksi. Tässä tehtävässä Giscard d’Estaing toimi vuosina 1969–1974.[1]  Saaden hyväkseen Jacques Chiracin tuen valinnalleen, voitti Giscard d’Estaing Jacques Chaban-Delmasin presidentinvaalien ensimmäisellä kierroksella ja niin hänestä tuli oikeiston yhteinen ehdokas vasemmiston François Mitterrandia vastaan. Hänet valittiin elokuussa 1974 Ranskan tasavallan nuorimmaksi presidentiksi 48-vuotiaana.
Presidenttiys

Tultuaan presidentiksi Giscard d’Estaigne nimitti tukijansa Jacques Chiracin pääministeriksi, mutta erimielisyyksien tähden tämä erosi parin vuoden kuluttua. Seitsenvuotiskautensa aikana Giscard sai tehtyä joitain välttämättömiä uudistuksia: keskinäiseen sopimukseen perustuva avioero saatiin voimaan, ministeri Simon Veilin voimakkaasti ajama uudistettu aborttilaki toteutettiin ja täysi-ikäisyysraja laskettiin 18 vuoteen.
Giscard d’Estaing on aina ollut intohimoinen yhtyneen Euroopan puolustaja. Presidenttikaudellaan hän puolusti voimakkaasti ajatusta ”Euroopan Yhdysvalloista.” Hän toimi aloitteentekijänä valtionpäämiesten säännöllisille huippukokouksille ja vahvistutti Euroopan parlamentin valtaoikeuksia, eritoten tämän budjettivaltaa. Myös parlamentin valinta yleisellä ja yhtäläisellä äänioikeudella oli hänen aloitteitaan. Talouden alueella hän sai aikaan EMU:n perustamisen, jonka tehtävänä oli vähentää jäsenvaltioiden välisen valuuttakaupan riskejä.
Uudistusmielisenä Giscard d’Estaing jatkoi muutoksiaan. Hän heikensi eräitä keskeisiä kansallisia symboleja: kansallislipun sinisestä tehtiin vähemmän aggressiivinen, kansallislaulua soitettiin vähemmän sotilaallisesti ja hyökkäävästi, puheensa hän piti myös englanniksi. Ensimmäisenä valtionpäämiehenä hän pukeutui virallisessa kuvassaan tavalliseen arkipukuun. Myös presidentin virka-asunnon Élysée-palatsin tiukkaa ja monimutkaista protokollaa yksinkertaistettiin. Ranskan oloissa nämä muutokset ovat todella merkittäviä.
Vuoden 1981 vaaleissa vasemmiston ehdokas François Mitterrand voitti Giscard d’Estaingin toisella vaalikierroksella, ja näin hänestä tuli eläkeläispresidentti 55-vuotiaana.
Presidenttiyden jälkeen
Entisenä presidenttinä Giscard d’Estaing oli itseoikeutettu istumaan perustuslakia tulkitsevassa valtioneuvostossa (Conseil d’État), mutta erosi siitä kuitenkin jo heti 1981, jotta säilyttäisi sanomisen vapauden ja kannanottojen mahdollisuuden. Tällöin hän johti hetken 1978 perustamaansa puoluetta.
Uudet yritykset
Giscard d’Estaing palasi vanhalle ”läänitykselleen” Auvergneen, jossa hän pääsi aluehallinnon puheenjohtajaksi, mutta epäonnistui yrityksissään päästä Clermont-Ferrandin kaupunginjohtajaksi. Tämän jälkeen hän jättäytyi pois varsinaisesta kansallisesta politiikasta ja keskittyi alueellisen politiikkaan ja Euroopan asioihin. Hän on ollut sittemmin mm. Euroopan parlamentin jäsen.[1]
Paikallisvaaleissa 21. ja 29. maaliskuuta 2004 hän ja hänen puolueensa hävisivät sosialistien ehdokkaalle alueparlamentin puheenjohtajuuden Puy-de-Dômen alueella. Vasemmiston massiivinen voitto sai Giscard d’Estaingin lopettamaan osallistumisen päivänpolitiikkaan myös alueellisella tasolla ja hän päätti palata uudelleen perustuslakineuvoston (Conseil d’État) jäseneksi.
Eurooppa
Vuonna 2001 Laekenissa Belgiassa pidetyssä Euroopan johtajien kokouksessa Giscard d’Estaing nimettiin puheenjohtajaksi Euroopan unionin tulevaisuutta pohtivan konventiin. Konventin tehtävänä oli yksinkertaistaa Euroopan unioniin liittyvää lainsäädäntöä ja käytäntöjä, ja se päätyi ehdottamaan EU:n perustuslakisopimusta. Puheenjohtaja Valeri Giscard d’Estaing sai osakseen runsaasti kritiikkiä, eritoten omavaltaisista ja hyvinkin itsenäistä päätöksentekotavoistaan. Melkoinen vastaisku hänelle oli ranskalaisten tekemä kielteinen kannanotto kyseiseen perustuslainomaisen sopimuksen hyväksymiselle.
Ranskan Akatemia
11. joulukuuta 2003 Giscard d’Estaing valittiin Ranskan akatemiaan tuolille n:o 16, joka oli vapautunut Senegalin entisen presidentin ja ranskankielisen runoilijan Léopold Sédar Senghorin kuoleman myötä.[2] Äänestyksessä hän sai 19 ääntä annetuista 34 äänestä. Tämä ehdokkuus ja valinta ovat herättäneet runsaasti kritiikkiä ranskalaisen älymystön keskuudessa ja on mahdollista, että myös sillä oli osuutensa kansanäänestyksessä, jossa konventin esitys henkilöityi voimakkaasti Giscard d’Estaingiin.
Teokset
Démocratie française, Fayard, 1976;
Deux français sur trois, Cie 12, 1984;
Le Pouvoir et la Vie – osa I La Rencontre, Cie 12, 1988;
Le Pouvoir et la Vie – osa II L’Affrontement, Cie 12, 1991;
Le Passage, Robert Laffont, 1994;
Dans cinq ans, l’an 2000, Cie 12, 1995;
Les Français, réflexions sur le destin d’un peuple, Cie 12, 2000;
Giscard d’Estaing, keskustelu Agathe Fourgnaud’n kanssa, Flammarion, 2002;
Giscard d’Estaing présente la Constitution pour l’Europe, Albin Michel, 2003.
Kirjallisuutta
La République mondaine, essai sur le giscardisme Grasset, 1979, Jean Bothorel
Le Pharaon – Histoire du septennat Giscardien 19 mai 1974 – 22 mars 1978. Grasset, 1983. Jean Bothorel.
Lähteet

Aiheesta muualla






Luokka:Ranskan akatemian jäsenet
Luokka:Ranskan presidentit
Luokka:Vuonna 1926 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt