Kordillieerit

Question: Kuinka monen maan läpi Andit kulkevat?


Kordillieerit on Amerikan mantereen länsireunalla sijaitseva maailman pisin poimuvuoristo, joka kulkee koko Pohjois- ja Etelä-Amerikan läpi, jatkuen käytännöllisesti katsottuna Etelänmantereelle asti.[1] Vuoriston pituus on noin 17000 kilometriä ja leveys pääosin 500–700 kilometriä. Sille ovat luonteenomaisia maanjäristykset ja tulivuoritoiminta, sekä rannikon suuntaiset korkeat rinnakkaisjonot, joiden väliin jää laajoja laakioita ja altaita. 
Vuoriston korkeimman osan muodostavat Etelä-Amerikan Kordillieerit eli Andit, jonka korkeimmat huiput ovat lähes 7000 metrin korkuisia. Sen korkein huippu, Aconcagua (6959 metriä) on Amerikoiden korkein vuori. [2]
Keski-Amerikan Kordillieerit ulottuvat Panaman alanteesta Tehuantépecin kannakselle ja sen korkeimmat huiput ovat yli 4000 metrin korkuisia.[3] Sitä reunustavat useat toimivat ja sammuneet tulivuoret. Meksikossa Sierra Madre Occidentalin ja Sierra Madre Orientalin väliin jää Meksikon ylätasanko. [2]
Pohjois-Amerikan Kordillieerit ulottuvat Beringinsalmelle asti noin 7000 kilometrin pituisena. [3] Niihin kuuluu useita peräkkäisiä jonoja, kuten Kalliovuoret, Saint Eliasin vuoret, Rannikkovuoret, Kaskadit, Sierra Nevada sekä Alaskavuoristo, johon Pohjois-Amerikan korkein huippu Mount McKinley (6194 metriä) kuuluu.[2][3] Yhdysvaltojen kohdalla rannikkojonojen ja Kalliovuorten väliin jää laajoja altaita, kuten Great Basin ja Coloradon laakio. Tällä kohtaa Pohjois-Amerikan Kordillieerit saavuttaa suurimman leveytensä, noin 1700 kilometriä. [2]
Vaikutukset
Pohjois-Amerikka
Pohjois-Amerikan Kordillieerit vaikuttavat koko mantereen ilmastoon. Kun mantereen yli kulkevat ilmamassat törmäävät Kalliovuoten itälaitaan, joka pakottaa se kostean ilman ylös, jäähdyttää sen ja kosteus tiivistyy pilviksi, jotka vapauttavat kosteutensa orografisena sateena maahan. Sateen ja lumen tuoma vesi valuu moniin latvajokiin ja edelleen  Missouri- ja Arkansasjoen kaltaisiin suuriin jokiin, jotka virtaavat itään laajojen preerioiden halki, ja lopulta laskee meksikonlahteen. Kosteutensa purkanut ilma lakskeutuu lopulta Kordillieeninen länsikylkeä nopeasti lämmeten, samalla kun lähestyy tyyntämerta. Nämä vuoret ovat syynä sille, että suuret aavikot sijaitsevat vuorien länsipuolella pohjoisten leveyspiirien 25 ja 40 välissä. Näihin aavikoihin kuuluvat mm.  iso suolajärvi,  mojave ja viscainon aavikot sekä grand desert. [1]
Etelä-Amerikka
Kun tyynenmeren laatta työntyy Etelä-Amerikan mantereen alle, aiheuttaa tämä alueella lukuisia maanjäristyksiä ja on synnyttänyt alueelle monia tulivuoria. Näistä tunnetuimmat tulivuoret ovat mm. Sabancaya (Peru), Cotopaxi (Ecuador), Nevado del Ruiz (Kolumbia) ja Lascar (Chile). Maanjäristyksien voimakkuus vaihtelee pienistä päivittäisistä täriöistä maailman voimakkaimpiin järistyksiin, kuten Chilen vuoden 1960 maanjäristys, joka oli 9,5 magnitudia.[1]
Luonto
Pohjois-Amerikka
Kordillieerien alueen kasvit ovat sopeutuneet alueen eri korkeuksiin. Vuoriston alueelta löytää mm. lehtimetsää, havumetsää, vuoristoniittyä ja juuri lumirajan alapuolelta; paljakkaa. Alueella on myös paljon eläimiä, jotka ovat sopeutuneet voristoelämään monin eri tavoin. Louhikkoisilla rinetillä itsevamrasti hyppelevät mm. amerikanlampaat ja lumivuohet. Hirvet ja karibut laskeutuvat talvikuukausina vuorilta alas lämpimimpiin ilmoihin. Monet eläimistä, jotka elävät vuoristossa ympäri vuoden vaihtavat ruskean kesäturkkinsta talveksi valkoiseen turkkiin. Näihin eläimiin lukeutuu mm. lumikenkäjänis, jolla on nimensä mukaan suuret ja leveät tassut, joiden avulla se pysyy lumen päällä. Joillakin eläimillä, kuten karhuilla ja murmeleilla aineenvaihdunta hidastuu talveksi, ja ne vaipuvat talviuneen, tai -horrokseen. Kordillieereille perustetut luonnonpuistot tarjoavat nykyään suojapaikan monelle eläinlajille, kuten sudelle ja mustajalkahillerille, jotka ovat hävinneet tai erittäin uhanalaisia muualla mantereella.[1]
Etelä-Amerikka
Adeilla elää ainutlaatuinen lajisto kasveja ja eläimiä, jotka ovat kukin sopeutuneet omilla tavoillaan selviämään kuivuudesta ja kylmyydestä Andeilla. Adnien eläimistä tunnetuin lienee kamelin kaltainen guanako. Pitkäkaulaisuutensa ja varmajalkaisuutensa ansiosta se pystyy havaitsemaan ja välttelemään saalistajiaan, kuten puumia ja jaguaareja. Lisäksi gunako kykenee selviytymään köyhällä heinällä sen ainutlaatuisen ruoansulatuksen avulla. Maailman kookkain ananaskasvi Article ([{{fullurl:{{{1}}}|action=edit}} edit]| [[Talk:{{{1}}}|talk]]| [{{fullurl:{{{1}}}|action=history}} history]| [{{fullurl:{{{1}}}|action=protect}} protect]| [{{fullurl:{{{1}}}|action=delete}} delete]| [{{fullurl:Special:Whatlinkshere/{{{1}}}|limit=999}} links]| [{{fullurl:{{{1}}}|action=watch}} watch]| | ) Puya raimondii, kehittyi andien ankarissa oloissa, ja sitä esiintyy vain yli 4000 metrin korkeudessa Perun ja Bolivian Andeilla. Kasvi kukkii vasta 80-100 vuoden ikäisenä, jolloin se kasvattaa 9-10 metriä korkean kukkavarren. Nykyään kasvi on valitettavasti luokiteltu uhanalaiseksi.[1]
Alkuperäiskansat
Pohjois-Amerikka
Amerikkaan ihmiset saapuivat noin 9000-15000 vuotta sitten useassa muuttoaallossa Siperian ja Alaskan kautta. Nämä metsästäjä-keräilijä-kansat vaelsivat itään, pitkin maankannaksia ja saariketjuja metsästäen mastodontteja, esihistoriallisia karhuja, biisoneita ja karibuja. He jatkoivat matkaansa etelään kohti Meksikoa, ja siitä edelleen Keski-Amerikkaan ja sitä kautta Etelä-Amerikkaan, ja näin asuttivat amerikan mantereet. Kordilllieerien asukkaat elivät vuodenaikojen mukaan: talveksi muutettiin tasangoille metsästämään biisoneita ja kesäksi muutettiin vuorille, missä kerättiin marjoja ja kasvien juuria, ja pyydystettiin kalaa, kauriita ja hirviä. Näiden "paleointiaaninen" jälkeläisiä ovat Amerikan muut intiaaniheimot. Eurooppalaisten saapuminen rannikolle muutti alkuperäiskansojen elämän peruuttamattomasti. Kordillieerien vuoristot olivat viimeinen paikka jolle tulokkaat veivät vaikutusvaltaansa. Mutta lopulta sinnekkin saapui "vuoristolaiskolonisteja": ensin kultaa hamuavia espanijalaisia, heidän jälkeen turkiksia ja mineraaleja hamuavia brittejä ja ranskalaisia. Heidän perässään tulivat pysyvät uudisasukkaat. Kalifonian kultalöydöt vuonna 1884 merkitsivät kultakuumeen alkua. Tuhansittain onnenonkijoita ryntäsi Kordillieereille muuttaen seudun elämänmenon pysyvästi.[1]
Etelä-Amerikka
Inkavaltio on lähtöisin Andien Cuzcon alueelta, nykyisestä Perusta, mistä se alkoi laajeta 1400 luvulla. Kukoistuskautena inkavaltion piiriin kuului yli kuusi miljoonaa ihmistä lähes koko Andien pituudelta, jolloin valtion alue kattoi lähes Rooman valtakunnan kokoisen alueen. Inkat pitivät valtionsa kasassa tiukan kurin ja pikkutarkan hallinnon avulla. He rakensivat kastelukanavia ja kivetettyjä teitä, joista monet ovat yhä käytössä. Kastelujärjestelmän ansiosta maanviljely oli mahdollista myös kuivemmilla ja syrjäismillä alueilla. Jyrkät rinteet pengerrettiin kivimuurien avulla porrasmaisiksi peltotilkuiksi, ja samlla estettiin rankkasateita huuhtomasta maata pois. Inkavaltio oli kuitenkin lyhytikäinen. Sen kohtaloksi koitui kansakunnan suuri vauraus; Uuteen maailmaan purjehtineet espanjalaiset kuulivat inkojen mittavista kulta-aarteista ja lähtivät ryöstämään niitä. Kuningas Atahualpa tapettin viekkaudella ja juonittelulla, ja valtion kaatoi Pizaron johtama pieni 180 miehen armeja vuonna 1532. Valloittajien tuomat kulkutaudit nopeuttivat valtion kaatumista. Kun Espanjan valtio puolestaan menetti otteensa useiden itsenäisyystaistelujen myötä, jakautui Andien alue nykyisiksi itenäisiksi valtioiksi: Venezuelaksi, Kolumbiaksi, Ecuadoriksi, Peruksi, Boliviaksi, Chileksi ja Argentiinaksi.[1]
Kordillieerien synty
Kordillieerit syntyi mesotsooisen kauden lopulla ja tertiäärikaudella tapahtuneen alpiinisen poimutuksen aikana. [2]
Pohjois-Amerikan Kordillieerit
Kordillieerit alkoivat kasvaa, kun luoteeseen menevä Pohjois-Amerikan laatta alkoi työntymään Tyynenmeren laatan päälle. Kehityksen aiheutti tuolloin tapahtunut Atlantin aukeaminen. Vuoriston syntyyn vaikutti kaksi orogeniaa, eli vuoristoja muodostavaa prosessia. Mannerlaattojen liikkuessa amerikan laatta törmäsi Japanin saaren kokoisiin saariin, jotka olivat aikaisemmin irtautuneet mantereesta. Nämä harhailevat saaret törmäsivät nyt Amerikan mantereeseen poimuuntuen ja käyden läpi voimakasta muodonmuutosta. Suunnaton puristusvoima pirstoi valtavia määriä kiveä ja liu'utti valtavia kalliolohkoja toistensa päälle, näin syntyi Kolumbianvuoret, joista syntyi myöhemmin Kalliovuoret. 85 miljoonaa vuotta sitten alkanut Larambien orogenia käynnisti uuden puristuksen ajanjakson, joka muovasi kalliovuoret nykyiseen asuunsa. Tetriäärikauden puolivälissä puristus muuttui venytykseksi, joista seurasi tulivuoritoiminnan kasvaminen ja maan kohoaminen, näiden seurauksena syntyi Kalliovuorten eteläosa ja Coloradon laakio.[1]
Etelä-Amerikan Kordillieerit
Andit kuuluvat Etelä-Amerikan Kordillieeneihin, jotka syntyivät kahden mannerlaatan yhteentörmäyksessä. Painavampi tyynenmeren laatta painuu kevyemmän Etelä-Amerikan mannerlaatan alle, nostaen tätä. Andit vuoristo kasvavat edelleen. Etelä-Amerikan mannerlaattaa työntää 130 miljoonaa vuotta sitten alkanut Atlantin valtameren aukeaminen, jonka seurauksena Tyynimeri kutistuu muutaman sentin vuodessa, Atlantin vastavaasti kasvaessa. Jatkuvasta liikkeestä huolimatta huolimatta, eroosio kuluttaa vuoria samaan tahtiin kun ne kasvavat, joten vuorten korkeus ei juurikaan kasva.[1]

Katso myös
Inkavaltakunta
Yhdysvallat
Etelä-Amerikka
Pohjois-Amerikka
Lähteet

Luokka:Pohjois-Amerikan vuoristot
Luokka:Etelä-Amerikan vuoristot
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit