khalidalt/tydiqa-goldp huggingface dataset:
Kanagawan sopimus

Question: Milloin solmittiin Kanagawan sopimus?


Kanagawan sopimus () eli Japanin–Yhdysvaltain ystävyyssopimus () solmittiin 31. maaliskuuta 1854 Yhdysvaltain edustajien ja Japanin välillä Kanagawassa. Se oli ensimmäinen Japanin ja ulkovaltojen välillä solmituista kansainvälisistä sopimuksista. Sopimus avasi japanilaiset Shimodan ja Hakodaten satamat kaupalle Yhdysvaltojen kanssa, takasi haaksirikkoutuneiden yhdysvaltalaisten merimiesten turvallisuuden Japanissa ja perusti pysyvän konsulaatin. Sopimus lopetti käytännössä Japanin yli 200 vuotta kestäneen eristäytymispolitiikan (sakoku).[1]
Sopimus syntyi Yhdysvaltain painostuksesta: kommodori Matthew Perry oli saapunut sotalaivoineen (kurofune) Tokionlahdelle edellisen vuoden heinäkuussa vaatimaan japanilaisten satamien avaamista ja palasi takaisin seuraavana vuonna antaakseen japanilaisille miettimisaikaa.[1] Alun perin Perry kieltäytyi puhumasta japanilaisten virkamiesten kanssa ja vaati audienssia Japanin valtionpäämieheltä. Perryn vierailun aikaan Japanin hallitsija oli käytännössä shōgun Tokugawa Ieyoshi – Japanin keisarin ja ulkomaalaisten välinen tapaaminen ei tullut millään tavalla kyseeseen. Lopulta Perry neuvotteli sopimuksen shōgunin edustajien eikä keisarin kanssa.  
Kanagawan sopimusta seurasi Ystävyyden ja kaupan sopimus vuonna 1858. Se salli ulkomaisten luovutusalueiden perustamisen, minimaaliset tuontiverot ulkomaalaisille tavaroille ja sen, etteivät Japanin lait koske ulkomaalaisia. Venäläiset, ranskalaiset ja britit neuvottelivat myöhemmin samankaltaiset sopimukset. 
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Edo-kausi
Luokka:Kansainväliset sopimukset
Luokka:1854
Three Flavours Cornetto trilogy

Question: Kuka näytteli pääosaa The World End elokuvassa?

Three Flavours Cornetto trilogy (joskus myös Cornetto trilogy tai Blood and Ice Cream trilogy[1]; ) on kolmen brittiläisen komediaelokuvan sarja, jotka on ohjannut Edgar Wright, käsikirjoittanut Wright yhdessä Simon Peggin kanssa ja tuottanut Nira Park.
Trilogiaan kuuluvat vuoden 2004 romanttinen zombie-elokuva Shaun of the Dead, vuoden 2007 poliisielokuva Hot Fuzz ja vuoden 2013 pubikierroksesta kertova elokuva The World's End.[2] Elokuvissa on myös suurelta osin samat näyttelijät, ja niiden pääosissa ovat Simon Pegg ja Nick Frost.

Trilogian nimen alkuperä on vitsissä, jonka elokuvien tekijät kertoivat kun toimittaja kysyi heiltä Shaun of the Dead- ja Hot Fuzz -elokuvissa nähdyistä Cornetto-jäätelöistä. Se on viittaus puolalaisen ohjaaja Krzysztof Kieslowskiin niin sanottuun trikolorisarjaan Kolme väriä (1993–1994).[3] Shaun of the Deadissa jäätelö on punainen ja mansikanmakuinen, Hot Fuzzissa sininen klassikkomaku ja The World's Endissa vihreä ja maultaan minttu-suklaa.[1][4]
Jokaisessa elokuvassa nähdään Cornetto-jäätelö ja kuullaan musiikkia hedelmäpelistä Ooh Aah Dracula. Elokuvia yhdistää myös jokaisessa oleva kohtaus, jossa hypätään aidan yli huonoin lopputuloksin.[1] Wright on myös todennut elokuvien yhdistävän ihmissuhdekomedian zombielokuvaan, poliisielokuvaan ja tieteiselokuvaan.[3]
Trilogian näyttelijät

Lähteet

Luokka:Elokuvasarjat
Risteilyalus

Question: Rakennetaanko Suomessa risteilylaivoja?


Risteilyalus, puhekielessä myös risteilijä tai loistoristeilijä, on matkustaja-alus, joka on rakennettu pääasiassa virkistysmatkailua varten. Vaikka alus risteilyn aikana yleensä poikkeaakin useissa satamissa, risteilyalusten tarkoitus ei ole kuljettaa matkustajia paikasta toiseen reittiliikenteen tavoin. Suurin osa matkustajista palaa takaisin lähtösatamaansa. Matkan hintaan voi sisältyä edestakaiset lennot ja mahdollisesti ensimmäinen yö hotellissa. 
Entisaikoijen suuret höyrylaivat, joista loisteliampana mainittakoon RMS Titanic, eivät olleet risteilyaluksia vaan linjalaivoja, koska niiden pääasiallinen tehtävä oli siirtää matkustajia ja postia meren ylitse. 
Nykypäivän risteilijät ovat jättiläismäisiä merten kelluvia viihdekeskuksia. Ravintoloita ja baareja on runsaasti. Aluksella on mahdollisuuksia monenlaiseen kuntoiluun, alkaen ulkokansien juoksuradoista ja voimailusaleista. Suurimpiin aluksiin on mahdutettu jopa täysimittainen jääkiekkokaukalo ja seinäkiipeilypaikka. Risteilijässä on tyypillisesti suuret allasosastot. Joissain aluksissa on myös kappeli.
Suomalainen Oy Wärtsilä Ab, sittemmin Masa-Yards, Kvaerner Masa-yards, Aker Yards, STX Europe ja nykyinen Meyer Turku on rakentanut huomattavan määrän risteilyaluksia lähinnä Karibianmeren liikenteeseen Hietalahden telakalla Helsingissä ja Pernon telakalla Turussa. Suomessa risteilyalusten rakentaminen keskittyy nykyisin Turkuun, jossa on suurempi kuivatelakka.
Nykyään suurin osa ristelijöistä rakennetaan Suomessa (Meyer Turku), Italiassa (Fincantieri), Ranskassa (ent. Alstom → STX Europe) ja Saksassa (Meyer Werft). Vaikka muilta osin laivanrakennusteollisuus onkin pääosin siirtynyt Itä-Aasiaan, risteilijöiden rakentamisessa se on vasta aloittelija.
STX Europen Turun telakalta valmistui marraskuussa 2009 rakentamishetkellä maailman suurin risteilyalus M/S Oasis of the Seas (aiemmalta työnimeltään ”Genesis”). Toinen saman luokan alus on M/S Allure of the Seas ja kolmas M/S Harmony of the Seas, joka on maailman suurin matkustaja-alus nykyisin.
Matkustaja-autolauttoja kutsutaan Suomessa toisinaan virheellisesti risteilyaluksiksi. Keskeisin autolautan ja risteilylaivan välinen ero on, että autolautta kuljettaa nimensä mukaisesti myös ajoneuvoja. Tästä suurin osa on yleensä rahtia. 
Aiheesta muualla

Luokka:Laivatyypit
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Paul Nurse

Question: Kuka Paul Nurse on?


Sir Paul M. Nurse (s. 25. tammikuuta 1949) on brittiläinen biokemisti. Hän sai Nobelin lääketieteen palkinnon vuonna 2001 yhdessä Leland H. Hartwellin ja Tim Huntin kanssa. He selvittivät, miten solusyklin eli solun jakautumisen säätelystä vastaavat sykliinit ja kuinka sykliineistä riippuvaiset kinaasit toimivat.
Nurse on opiskellut Birminghamin ja East Anglian yliopistoissa. Valmistuttuaan hän on työskennellyt erilaisissa syöpään erikoistuneissa huippututkimusyksiköissä Lontoon seudulla ja Oxfordin yliopistossa. Vuodesta 2003 alkaen hän on ollut Rockefeller-yliopistossa New Yorkissa, missä hän jatkaa solusyklin tutkimista.
Nurse on Royal Societyn puheenjohtaja 1. joulukuuta 2010 alkaen.[1]
Lähteet

Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.




Luokka:Brittiläiset kemistit
Luokka:Royal Societyn jäsenet
Luokka:Nobelin fysiologian tai lääketieteen palkinnon saajat
Luokka:Copley-mitalin saajat
Luokka:Vuonna 1949 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt
Fosfaatti

Question: Mitä ovat fosfaatit?


Fosfaatti (ortofosfaatti), PO43− on negatiivinen ioni eli anioni, jossa fosfori esiintyy viidenarvoisena. Fosfaateiksi sanotaan myös fosforihapon suoloja, joissa fosfaatti-ioni on anionina.
Fosfaatti-ionin konjugaattihappo on monovetyfosfaatti-ioni, HPO42− ja tämä taas on divetyfosfaatti-ionin H2PO4− konjugaattiemäs.  Divetyfosfaatti-ioni on fosforihapon, H3PO4 konjugaattiemäs. 
Fosfaatteja käytetään muun muassa lannoitteissa. Tavallisimpia fosfaattilannoitteita ovat superfosfaatti, tuomaskuona ja luujauho. Fosfaatteja käytetään myös pesuaineissa, hammastahnoissa ja posliinin valmistukseen. DNA:ssa fosfaatti muodostaa yhdessä deoksiriboosin kanssa DNA:n juosteen rangan. Fosfaatti on liittyneenä kahdella hapellaan deoksiriboosin viidennen ja kolmannen hiilen happeen.
Käyttö
Fosfaattia on käytetty pitkään pyykin- ja astianpesuaineissa vedenpehmentimenä. Fosfori on kuitenkin merkittävä vesien rehevöitymiseen vaikuttava aine ja koska EU-alueella vedenpuhdistuksen taso vaihtelee, kielsi EU ympäristösyistä fosfaatin käytön kuluttajille suunnatuissa pyykinpesuaineissa 30.6.2013 ja konetiskiaineissa 1.1.2017 alkaen. Laitos- ja teollisuuskäyttöön suunnatuissa tuotteissa fosfaattia saa kuitenkin käyttää.
Riittävyys
Varsinaisia fosfaattikivivarantoja arvioidaan olevan 67 miljardia tonnia (Jasinski 2013) eli tilastollisesti 338 vuodeksi. Laajemmin fosfaattikiveä on vielä moninkertainen määrä, arviolta 290–460 miljardia tonnia  (Jasinski 2013; Van Kauwenbergh 2010). [1]
Vuonna 2007 riittävyydeksi nykykäytöllä laskettiin 345 vuotta.[2] Institute for Sustainable Futuresin vanhempi tutkija Dana Cordell tosin sanoi vuonna 2008 Times-lehdelle, että nykyvauhdilla varannot loppuisivat jo 50–100 vuodessa.[3] Helsingin Sanomat uutisoi vuonna 2014, että pelkästään jo nyt tunnettuja fosforivarantoja on arviolta 370 vuodeksi.[4] Vuonna 2012 U.S. Geological Survey arvioi 71 miljardin tonnin helposti käytettävät varannot ja maailmassa louhittiin 0,19 miljardia tonnia vuonna 2011 (373 vuoden tahdilla).[5] Keskivertokivessä on 0,1% fosforia[6] (kasveissa tyypillisestä 0,03–0,2%),[7], joten maan 3·1019 tonnissa kiveä[8] sitä on miljoonia gigatonneja eli vuosimiljooniksi, joskin pääosin sen saaminen käyttöön on nykyteknologialla kalliimpaa.
Merkittävät esiintymisalueet









Aasia
Irak
Israel
Jordania
Kambodža
Mongolia
Sri Lanka
Syyria
Vietnam
Afrikka
Algeria
Angola
Egypti
Etelä-Afrikka
Guinea-Bissau
Länsi-Sahara
Mali
Marokko
Mauritania
Niger
Senegal
Tansania
Togo
Tunisia
Zimbabwe
Amerikka
Alankomaiden Antillit
Peru
Australia ja Oseania
Joulusaari
Kiribati
Marshallinsaaret
Nauru
Salomonsaaret
Katso myös
Fosfonaatti
Lähteet


Luokka:Luonnonvarat
Luokka:Funktionaaliset ryhmät
Luokka:Fosfaatit
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Condorcet’n paradoksi

Question: Kuka keksi Sorites paradoksin?

Condorcet’n paradoksi on sosiaalisen valinnan teoriaan liittyvä enemmistösääntöä koskeva paradoksi, joka osoittaa, että tietyissä tilanteissa enemmistön tahtoa ei ole mahdollista määrittää. Paradoksi perustuu siihen havaintoon, että vaikka yksittäisten äänestäjien preferenssit äänestettävien vaihtoehtojen suhteen olisivat transitiivisia, äänestäjien enemmistön preferenssit eivät välttämättä ole sitä. Paradoksi on nimetty keksijänsä, 1700-luvulla eläneen ranskalaisen matemaatikon ja valistusfilosofin Nicolas de Condorcet’n mukaan.
Condorcet’n paradoksi liittyy tilanteisiin, joissa päätös on tehtävä enemmistön tahdon pohjalta, mutta vaihtoehtoja on enemmän kuin kaksi eikä enemmistö pidä mitään yksittäistä vaihtoehtoa lähtökohtaisesti parhaana. Condorcet kehitti tätä varten niin sanotun Condorcet’n menetelmän, jossa kukin äänestäjä asettaa vaihtoehdot paremmuusjärjestykseen, vaihtoehtoja vertaillaan sitten yksittäisinä pareina ja voittajaksi valitaan vaihtoehto, jota enemmistö pitää parivertailuissa parempana suhteessa kaikkiin muihin vaihtoehtoihin. Condorcet kuitenkin havaitsi, että joissain tilanteissa menetelmä ei kyennyt ratkaisemaan voittajaa.
Esimerkki: Äänestäjät A, B ja C valitsevat vaihtoehdoista x, y ja z.
A:n mielestä x on parempi kuin y, joka on parempi kuin z.
B:n mielestä y on parempi kuin z, joka on parempi kuin x.
C:n mielestä z on parempi kuin x, joka on parempi kuin y.
Tällöin parivertailuissa havaitaan, että kahden kolmasosan mielestä x on parempi kuin y, kahden kolmasosan mielestä y on parempi kuin z, ja kahden kolmasosan mielestä z on parempi kuin x. Condorcet’n menetelmän mukainen paremmuusjärjestys olisi siis x > y > z > x, mikä muodostaa päättymättömän kehän rationaalisen järjestyksen sijasta. Ilmiötä kutsutaan enemmistöpreferenssien intransitiivisuudeksi. Jos esimerkkitilanteessa äänestettäisiin yhdestä parista kerrallaan, voittajaksi voisi päätyä mikä tahansa kolmesta vaihtoehdosta riippuen siitä, missä järjestyksessä äänestykset suoritettaisiin.
Useat 1900-luvun politiikantutkijat ovat todenneet, että Condorcet’n paradoksi syntyy yleensä tilanteissa, joissa äänestäjät hahmottavat vaihtoehdot useamman kuin yhden poliittisen ristiriitaulottuvuuden (esim. vasemmisto–oikeisto-ulottuvuus) kautta.
Katso myös
Arrow’n paradoksi
Lähteet
Maija Setälä: Demokratian arvo – teoriat, käytännöt ja mahdollisuudet, s. 40–44. Gaudeamus, Helsinki 2003.
Luokka:Paradoksit
Luokka:Päätösteoria
Luokka:Vaalitavat
Solulima

Question: Mitä solulima on?


Solulima eli sytoplasma on solukalvon sisällä, mutta tuman ulkopuolella oleva nesteseos, joka on suurimmaksi osaksi vettä ja siihen liuenneita tai suspensoituneita aineita, kuten ioneja, sokereita, aminohappoja, rasvahappoja ja proteiineja. Soluliman erottaa soluväliaineesta solukalvo (kasvisoluilla lisäksi soluseinä) ja tumasta tumakotelo. Solulimakalvosto jakaa soluliman lokeroiksi. Monet solun aineenvaihduntareaktiot ja biosynteettiset toiminnot tapahtuvat solulimassa tai siellä olevissa soluorganelleissa. 
Soluliman nestemäistä osaa kutsutaan sytosoliksi. Soluliman ulointa kerrosta kutsutaan puolestaan ektoplasmaksi ( ’ulkopuolella’, plasma ’muovautunut’). Se on jäykähkö kerros, jossa ei ole soluelimiä. Se sisältää kuitenkin vettä ja elektrolyyttejä, erityisesti kalium- ja kloridi-ioneja, sekä veriplasman ainesosia kuten proteiineja. Lihassolujen solulimaa kutsutaan myös sarkoplasmaksi.
Aiemmin käytettiin termiä protoplasma eli alkulima, jonka käsitteeseen sisältyy myös tuma.[1]
Kalsiumionien liike solulimaan ja sieltä pois on arveltu olevan aineenvaihdunnan akviteetin signaaleja.[2]
Lähteet

Citation error, replace with{{cite book| author = Tirri, R. & Lehtonen, J. & Lemmetyinen, R. & Pihakaski, S. & Portin, P| title = Biologian sanakirja| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 2001| id = ISBN 951-1-17618-8}}

Luokka:Soluorganellit
Pinokkio

Question: Kuka on kirjoittanut Pinokkion seikkailut saturomaanin?


Pinokkion seikkailut (, suomennettu myös mm. nimillä Pitkänenän seikkailut ja Pinokkio) on italialaisen Carlo Collodin kirjoittama saturomaani. Sen alkupuoli julkaistiin sarjamuodossa vuosina 1881–1883, ja koko kirja ilmestyi helmikuussa 1883. Kirja kertoo eläväksi muuttuvan Pinokkio-puunuken ja hänen isänsä, köyhän nukentekijän Geppetton, seikkailuista. Pinokkion nenä on yleensä lyhyt, mutta se pitenee jos hänellä on stressiä tai jos hän valehtelee.
Kirja kuuluu nykyään lastenkirjallisuuden klassikoihin. Tämä maailmanhistorian eräs eniten painetuista tarinoista on käännetty yli 200 kielelle. Kirjan pohjalta on tehty useita muita teoksia, muun muassa Disneyn animaatioelokuva Pinocchio (1940)[1] sekä elokuvat Pinokkion seikkailut (1996) ja Pinocchio (2002). Pinokkiosta on myös tehty myös useita animesarjoja, kuten Nippon Animationin tekemä vuonna 1976 valmistunut sarja, ja saksalainen animaatiosarja, jossa Pinokkio seikkailee muun muassa huvipuistossa. Lisäksi Ruotsiin on tehty pronssinen Pinokkiota esittävä patsas.[2]
Lähteet

Aiheesta muualla

 Iltasatu-verkkopalvelussa
 Gutenberg-projektissa Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Sadut
Luokka:Italialaiset kirjat
Luokka:Vuoden 1883 kirjat
Keskushermosto

Question: Kuuluuko selkäydin keskushermostoon?


Keskushermosto () on keskussäätelyjärjestelmä, joka ohjaa kaikkea kehon toimintaa.[1] Se käsittelee tietoja ja pitää meidät yhteydessä ulkomaailmaan.
Keskushermostoon kuuluvat selkäydin ja aivot.[2] Aivorunko osana aivoja on yhdistämässä selkäydintä ja aivoja. Aivot toimivat toimintojen ylikoordinaattorina, ne säätelevät vireystilaa, unirytmiä, ajattelua, havainnointia, sekä motorisia toimintoja.
Selkäydin ohjaa aivojen käskyjä eteenpäin, ja sen poikkileikkaus muistuttaa perhosen siipiä, joiden etu ja takakärjissä sijaitsevat ns. pylväät. Selkäytimen etupylväässä on motoristen, eli liikettä tuottavien neuronien soomat, eli osat, joissa tuma sijaitsee. Takapylväs on muodostunut sensoristen, eli aistimuksia välittävien neuronien aksoneista, joiden soomat sijaitsevat takapylvään ulkopuolella spinaaligangliossa.
Keskushermoston lisäksi hermostoon kuuluu ääreishermosto, joka tuo keskushermostoon informaatiota.[2]
Osat
Aivot
Aivorunko
Selkäydin
Katso myös
PKV-lääkkeet
Lähteet



Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Tanskan hallitsija

Question: Mihin sukuun Tanskan kuningashuone kuuluu?


Tanska on kuningaskunta, jonka nykyinen hallitsija on Margareeta  II. Tanskan hallitsijoilla ei käytännössä juurikaan ole poliittista valtaa. 
Yleistä
Tanskan kuningaskunta on nykyisistä Euroopan kuningaskunnista vanhin ja Oldenburgin hallitsijasuku on myös vanhin edelleen vallassa oleva hallitsijasuku Euroopassa.
Suvun ensimmäinen kuningas oli vuonna 1448 valtaan tullut Kristian I, joka oli myös Norjan ja Ruotsin kuningas. Oldenburgin hallitsijasuku hallitsee edelleen Tanskassa ja Norjassa, mutta Ruotsissa suvun valtakausi loppui jo vuonna 1522. 
Oldenburgin suvun alkuperäinen päähaara sammui vuonna 1863, kun kuningas Fredrik VII kuoli lapsettomana. Valtaistuimelle nousi Kristian IX suvun nuoremmasta sukuhaarasta Glücksburgin suvusta, joka polveutuu Tanskan kuninkaasta Kristian III:sta (hallitsi 1534–1559).
Tanskan nykyinen kuningatar Margareeta II nousi valtaistuimelle isänsä Fredrik IX:n kuoltua vuonna 1972. Tanskan alkuperäinen kruununperimysjärjestys mahdollisti kruunun perimisen vain miehille, mutta koska Fredrik IX:lle syntyi vain tyttäriä, muutettiin kruununperimyslakia vuonna 1953 siten, että hallitsijan tytär saattoi periä kruunun poikien puuttuessa. Vuonna 2009 lakia muutettiin uudelleen siten, että hallitsijan vanhin lapsi perii kruunun automaattisesti sukupuolestaan riippumatta.
Katso myös
Luettelo Tanskan hallitsijoista
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Esko Korkeamäki| title = Euroopan monarkit| location = Jyväskylä| publisher = Sukuseurojen Keskusliitto ry| year = 2004| version = Tanska| id = ISBN 951-692-575-8| page = 224–231}}
*
Ravintokuitu

Question: Kuinka paljon kuitua ihminen tarvitsee vuorokaudessa?

Ravintokuidulla eli imeytymättömillä hiilihydraateilla tarkoitetaan kasveista saatavia suurimolekyylisiä hiilihydraatteja,[1] jotka eivät sula ihmisen ruoansulatuksessa. Toisaalta eräät kasvinsyöjänisäkkäät hyödyntävät kuituja energiana pötsisienten avulla.[2]

Veteen liukenemattomia kuituja, joita ovat selluloosa, hemiselluloosa ja ligniini, saadaan pääosin viljavalmisteista. Nämä kuidut lisäävät ulostemassaa ja nopeuttavat sen kulkemisnopeutta elimistössä, joten ne parantavat vatsan toimintaa ja hoitavat ummetusta. Ihmisen ruoansulatuskanavassa ei ole kuituja hajoittavia entsyymejä, mutta paksusuolen mikrobit pystyvät hajoittamaan joitakin kuidun ainesosia.[1] Ne parantavat suolen terveyttä ja vähentävät suolistosyövän riskiä.[3]
Kuidut ovat sopivaa ravintoa laihduttajille, sillä ne antavat kylläisyyden tunteen mutta ihminen ei saa niistä ravintoenergiaa.[1]
Veteen liukenevia eli geeliytyviä kuituja (β-glukaani, kasvikumit ja pektiini) saa marjoista, hedelmistä ja palkokasveista. Liukenevat kuidut vaikuttavat sokeri- ja rasva-aineenvaihduntaan. Veren kokonais- ja LDL-kolesterolin määrä pienenee, kun kolesterolin imeytyminen vähenee. Kuiduilla on myös vaikutusta verensokerin nousuun ja insuliinivasteeseen.[3]
Kuidun tarve ja saanti
Kuitusuositus on Suomessa 25-35g kuitua päivässä eli 3g/vrk kuitua ravinnosta energiana saatua megajoulea kohti.[4] Finravinto 2012 -tutkimuksen mukaan työikäiset miehet syövät ravintokuitua keskimäärin 22g/vrk (2,4g/MJ/vrk) ja naiset 21g/vrk (2,9g/MJ/vrk).[5] Kuidun saanti voisikin olla nykyistä suurempi. Suomalaiset saavat kuidun viljavalmisteista, erityisesti ruisleipä on tärkeä. Kuituja saadaan myös muista kasvikunnan tuotteista, kuten hedelmistä, marjoista ja kasviksista.[6]

Tieteellistä tutkimusta kuidun ja suolistosyövän yhteydestä
Yhdysvaltalaisessa laajassa 388000 henkilön yhdeksävuotisessa tutkimuksessa havaittiin, että runsaasti ravintokuitua saavat 50–71-vuotiaat henkilöt välttyivät tutkimuksen aikana kuolemalta 22% todennäköisemmin kuin tutkimuksen keskivertoaikuiset.[8] Tutkimuksessa havaittiin lisäksi runsaan kuidunsaannin aletava vaikutus sydäntautiperäisiin kuolemiin ja hengitystieinfektoihin sekä erityisesti miesten kohdalla alentava vaikutus riskiin kuolla syöpään.
Wageningenin yliopiston tutkijoiden tekemässä meta-analyysissä havaittiin, että ravintokuidun, erityisesti kokojyväviljojen, syöminen oli yhteydessä alentuneeseen kolorektaalisyöpään.[9] Tutkimus julkaistiin BMJ:ssä 2011. Harvardin yliopisto (2004) ei havainnut 124 000 amerikkalaisen seurantatutkimuksessa kuidun saannilla olevan merkittävää vaikutusta paksusuolen syövän ilmaantuvuuteen, joskin tutkijat havaitsivat monien muiden elintapojen sekoittaneen tulosta.[10] Cochrane Collaboration -järjestön tutkijoiden katsauksessa (2008) ei löydetty tutkimusnäyttöä siitä, että kuidun lisääminen länsimaiseen ruokavalioon vähentäisi suolistosyöpätapauksia.[11]
Katso myös
Ravinto
Glykeeminen indeksi
Divertikuloosi
Lähteet

Aiheesta muualla
Fineli: 
Fineli: 
Luokka:Ravinto-oppi
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Yhdysvaltain osavaltiot

Question: Kuinka monta osavaltiota Yhdyvalloissa on?


Yhdysvaltain osavaltiot ovat Yhdysvaltain  aluetta.
Yhdysvaltain osavaltioilla on suhteellisen paljon itsehallintoa suhteessa liittovaltioon, vaikkakin liittovaltion lainsäädäntö ja liittovaltion perustuslaki menee osavaltioiden lainsäädännön edelle. Osavaltiot eroavat Yhdysvaltoihin kuuluvista viidestä pysyvästi asutusta territoriosta (Puerto Rico, Guam, Pohjois-Mariaanit, Yhdysvaltain Neitsytsaaret ja Amerikan Samoa) muun muassa siinä, että osavaltioista kullakin on väkilukuun perustuva määrä äänivaltaisia edustajia liittovaltion kongressin edustajainhuoneessa ja kullakin kaksi edustajaa senaatissa.
Kartta Yhdysvaltain osavaltioista



Luettelo Yhdysvaltain osavaltioista

Selitteet: Jos osavaltiolla on kaksi sinettiä, niin toinen on taustapuoli. Osavaltion virallinen nimi on State of liitettynä taulukossa olevaa nimeen, poikkeuksena State of Hawaii/Mokuʻāina o Hawaiʻi sekä Commonwealth of Kentucky, Massachusetts, Pennsylvania ja Virginia.
Luettelo territorioista

Lähde liittymisvuodelle,[8] asukasluvulle[9] ja pinta-alalle.[10]
Lähteet

Katso myös
Etelävaltiot
Pohjoisvaltiot
Luettelot Yhdysvaltain osavaltioista:
väkiluku ja historiallinen väkiluku
pinta-ala
laulut ja liput
kuvernöörit

 *
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Virtual Boy

Question: Milloin Virtual Boy -pelikonsoli julkaistiin Japanissa?


Virtual Boy, myös VR-32, koodinimeltään "VU", on Nintendon valmistama kotipelikonsoli. Se esiteltiin ensimmäisen kerran Japanissa 15. lokakuuta 1994 Famicom Spaceworld '94 -messuilla. Varsinainen julkaisupäivä oli 21. heinäkuuta 1995 Japanissa ja 16. elokuuta 1995 Yhdysvalloissa. Nintendo lopetti Virtual Boyn markkinoimisen julkaisua seuranneena vuonna. Virtual Boy oli Nintendolle harvinainen floppi, joka myi noin 770 tuhatta yksikköä.[1] Japanin ja Yhdysvaltain markkinoilla epäonnistunutta laitetta ei koskaan julkaistu Euroopassa. Sen heikko menestys oli niin kova isku laitteen suunnittelusta vastanneelle Gunpei Yokoille, että tämä erosi Nintendon palveluksesta.
Virtual Boy poikkesi paljon muista oman aikakautensa pelikonsoleista. Laite oli paristokäyttöinen (6 kpl AA-paristoja). Sitä pidettiin silmillä, ja pelikuva heijastui silmikkoon. Vain yksi henkilö kerrallaan pystyi pelaamaan konsolilla. Moninpelilinkki oli suunnitteilla, mutta sitä ei koskaan julkaistu.
Virtual Boyn heikkoon myyntiin oli monia syitä, muun muassa epäonnistunut suunnittelu. Se oli kannettaviin Game Boy -konsoleihin verrattuna kovin hankalasti liikuteltava. Virtual Boyn turvamerkintöjen uskotaan pelästyttäneen monta potentiaalista käyttäjää, sillä niissä varoitettiin mahdollisista vammoista käyttäjän silmille. Moni konsolin hankkineista valittikin pelaamisen aiheuttamaa päänsärkyä.
Tekniikka
Virtual Boy oli Nintendon ensimmäinen 32-bittinen konsoli.
Prosessori: NEC V810, 32-bittinen RISC.[2]
Prosessorin kellotaajuus: 20 MHz
Ääni: 16-bittinen, stereo
Resoluutio: 384×224 pikseliä/silmä, 4 väriä 32 eri vahvuuden tasolla
Virta: 6 AA-paristoa (9 V, kesto n. 7 h) tai AC-adapteri (10 V)
Grafiikkatilat: 2D/3D
Pelimoduuli: koko 8–16 Mb, ROM
Moninpelilinkki: ei julkaistu
Hinta: USA:ssa 175 dollaria, Japanissa 15 000 jeniä
Pelilistat

Virtual Boylle julkaistiin yhteensä 22 peliä (mukaan lukien sekä Japanissa että USA:ssa julkaistut). Peleistä löytyy myös eri versioita.
Lisäksi kaksi erilaista demo-moduulia.
Katso myös
Virtuaalitodellisuus
HTC Vive
Oculus Rift
OSVR
Lähteet


Luokka:Nintendon pelikonsolit
Pantoteenihappo

Question: Missä pantoteenihappoa syntyy?


Pantoteenihappo eli B5-vitamiini vaikuttaa ihmisellä energia-aineenvaihduntaan, ihon toimintaan ja steroidihormonien muodostumiseen. Pantoteenihappoa on lähes kaikissa ruoka-aineissa. Kaikki B-vitamiinit ovat entsyymien tarvitsemien koentsyymien esiasteita. Pantoteenihappoa tarvitaan muun muassa koentsyymi-A:n valmistamiseen. Pantoteenihappo on väriltään kellertävää ja hygroskooppista ja se liukenee veden lisäksi ainakin dietyylieetteriin, etyyliasetaattiin ja jääetikkaan.[1]
Pantoteenihapon kemiallinen kaava on C9H17NO5, moolimassa 219,24 g/mol ja CAS-numero 79-83-4.
Katso myös
Tiamiini eli B1-vitamiini
Riboflaviini eli B2-vitamiini
Niasiini eli B3-vitamiini
Pyridoksiini eli B6-vitamiini
Biotiini eli B7-vitamiini
Foolihappo eli B9-vitamiini
Syanokobalamiini eli B12-vitamiini
Lähteet

Aiheesta muualla
 Tohtori.fi, 2001
 Duodecim
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.


Luokka:Vitamiinit
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Tjumen

Question: Missä Tjumen sijaitsee?


Tjumen () on Venäjän kaupunki ja Tjumenin alueen pääkaupunki. Se sijaitsee Turajoen varrella 2144 kilometriä Moskovasta itään Länsi-Siperiassa. Vuoden 2010 väestönlaskennan aikaan kaupungissa asui runsas 580000 henkeä.[1]
Historia
Tjumen oli Siperian ensimmäinen venäläinen kaupunki, kun Fjodor I perusti sen 1586 Siperian tataarien Chimhi-Tura-nimisen kaupungin paikalle, jonka venäläinen kasakkapäällikkö Jermak oli joukkoineen vallannut 1581.[2] Siperian kaanikunnan Tjumenin alueet oli liitetty Venäjään edellisenä vuonna, ja niitä turvaamaan kaupungista varustettiin venäläisten etuvartio. Aluksi kaupunkia asuttivat etupäässä kasakat ja streltsit.
1600- ja 1700-luvuilla Tjumenista kehittyi tärkeä kaupankäynnin keskus Keski-Aasiaan, Kiinaan ja Persiaan suuntaaville kauppareiteille. Kaupunki oli tuolloin myös tärkeä nahka- ja käsityötavaroiden valmistaja. Vuonna 1763 Tjumenissa asui noin 7000 ihmistä.
Siperian ensimmäinen höyrylaiva rakennettiin Tjumenissa 1836, ja vuonna 1885 Siperian poikki kulkeva rautatie saavutti paikkakunnan.
Venäjän sisällissodan aikana Tjumen oli ensin Aleksandr Koltšakin ja hänen Valkokaartinsa hallinnassa, mutta tammikuussa 1918 sen valtasi Puna-armeija.
1930-luvulla Tjumen kasvoi yhdeksi Neuvosto-Siperian suurimmista teollisuuskaupungeista. Tjumenissa tuotettiin höyry- ja rahtilaivoja, huonekaluja sekä turkis- ja nahkavaatteita.
Toisen maailmansodan aikaan Leninin ruumis siirrettiin Moskovasta kätkettyyn hautaan paikkaan, jossa nykyään on Tjumenin maatalousinstituutti. Sodan aikana myös lukuisia tehtaita evakuoitiin Tjumeniin Neuvostoliiton eurooppalaisista osista. Monia sotilastarvikkeita valmistettiin kaupungissa. Elokuun 14. 1944 Tjumenista tuli laajan Tjumenin alueen pääkaupunki.
Vuonna 1948 Tjumenin alueelta löydettiin öljyä, ja 1960- ja 1970-luvuilla öljyteollisuudesta tulikin kaupungin talouden osa.

Kuuluisia Tjumenissa syntyneitä henkilöitä:
Irving Berlin
Grigori Rasputin
Tamara Toumanova
Vladislav Krapivin
Moderni kaupunki
Nykyään Tjumen on tärkeä maakaasu- ja öljyteollisuuden keskus Venäjällä, joka on vaurastunut erityisesti Hanti-Mansian ja Jamalin Nenetsian luonnonrikkauksilla. Tjumenin elintaso on selvästi maan keskiarvoa korkeampi. Monet yhtiöt kuten Gazprom, Lukoil ja taannoin Jukos ovat keskittäneet toimintaansa Tjumeniin. Lentoyhtiö UTair pitää myös päämajaansa Tjumenissa.
Tjumenin monumentit
Tjumenin kaupunkiin on rakennettu paljon henkilöpatsaita ja muita muistomerkkejä.

 Leninin patsas
 Ervyen patsas
 Filofey Leštšinskyn patsas
 Venäjän sisällissodan muistomerkki

Lähteet

Aiheesta muualla


Luokka:Tjumenin alueen kaupungit
Suomen Työnantajain Keskusliitto

Question: Minä vuonna STK ja Teollisuuden Keskusliitto yhdistyivät?

Suomen Työnantajain Keskusliitto (lyhenne STK[1]) oli työnantajajärjestö. Sen juuret olivat vuonna 1907 perustetussa Suomen Yleisessä Työnantajaliitossa, joka muutti nimensä Suomen Työnantajain Keskusliitoksi vuonna 1918.[2]
Vuonna 1992 STK ja Teollisuuden Keskusliitto yhdistyivät, minkä tuloksena syntyi Teollisuuden ja Työnantajain Keskusliitto (TT). Vuonna 2005 TT ja Palvelutyönantajat yhdistyivät muodostaen nykyisen Elinkeinoelämän keskusliiton.
STK:n toimitusjohtajina ovat toimineet:
Axel Palmgren 1918 – 1936
Antti Hackzell 1936 – 1945
V. A. M. Karikoski 1945 – 1958 (vt. elokuusta 1944)
Johan Nykopp 1958 – 1961
Päiviö Hetemäki 1962 – 1971
Timo Laatunen 1971 – 1975
Pentti Somerto 1975 – 1988
Tapani Kahri 1988 – 1990
Johannes Koroma 1990 – 1992
Lähteet


Luokka:Suomalaiset työnantajajärjestöt
Gamebryo

Question: Kuka omistaa KingIsle Entertainmentin?


Gamebryo on pelimoottori. Gamebryo 3D:n ja LightSpeedin omistavat Gamebase Co., Ltd. ja Gamebase USA ja sitä ovat käyttäneet useat pelinkehittäjät kuten Atlus, Trion Worlds, 2K Games, Disney, Ubisoft, Bethesda Softworks, Tencent, Firaxis Games, Sony, Shanda, NCsoft ja KingsIsle Entertainment useille monialustaisille peleille.
Historia
Gamebryon loi alun perin Numerical Design Limited (NDL) NetImmerse-moottoriksi 1997. NDL yhdistyi Emergent Game Technologiesin (EGT):n kanssa vuonna 2005. Gamebryo muuntui silloin Gamebryo LightSpeediksi. Gamebryo ja LightSpeed kummatkin päivitettiin ja laitettiin kaupallisiksi. 2009 Gamebryon kehittäjäryhmä oli alikokoinen,[1][2] ja 2010 insinööritoimisto Chapel Hillissä suljettiin. Marraskuun 11. 2010, Emergent Game Technologies:n varat laitettiin myyntiin, sisältäen tekijänoikeudet osittain tai kokonaan.[3]
Joulukuussa 2010 Emergentin yhteistyöläinen, korealainen Gamebase Co., Ltd., saivat valmiiksi oikeuksien ja teknologian vaihdon ja muodostivat uuden firman, Gamebase USA:n.[4] Gamebase USA on Research Triangle Parkissa North Carolinassa ja keskittyy Gamebryon kehityksen jatkamiseen. Uusin versio, Gamebryo 4.0 esiteltiin maaliskuussa 2012.
Ominaisuudet
Gamebryo on moduulisista C++-kirjastoista koostuva kokonaisuus. Kehittäjät voivat yhdistellä ja laajentaa moduuleja oman pelinsä tarpeiden mukaan.
Gamebryo tukee useita nykyisiä pelialustoja, kuten Microsoft Windows (DirectX 9, 10 ja 11), Linux/Mac OS X (OpenGL), Nintendo GameCube, Wii/WiiWare, PlayStation 2, PlayStation 3/PSN, Xbox ja Xbox 360/XBLA.
Lisenssi
Gamebryo-lisenssin voi ostaa binääritiedostoina (headerit, kirjastot ja työkalut) tai täydellä lähdekoodilla, joten kehittäjät voivat debugata moottoria ja käyttää viitteenä muunnelmille. Lisäksi Gamebryon mukana tulee hakemisto. Opintolisenssejä on myös saatavilla 3D-oppilaitoksia varten.
Pelit jotka käyttävät Gamebryoa tai LightSpeediä
Gamebryoa käyttävät useat peliyhtiöt.  Alla lista muutamista peleistä jotka käyttävät Gamebryoa tai LightSpeediä:

Lähteet

Lähteet


 NifTools is a project that aims at providing tools and specification for the files used by the  game engine.
 overview of the Gamebryo engine

Luokka:Pelimoottorit
DC Comics

Question: Milloin DC Comics on perustettu?


DC Comics (aiemmin National Comics) on yksi suurimpia yhdysvaltalaisia sarjakuvayhtiöitä. Sen tunnetuimpia hahmoja ovat Batman, Teräsmies, Ihmenainen ja muut Oikeuden Puolustajat. DC oli ensimmäinen supersankarisarjakuvia julkaissut yhtiö. Nykyisin DC Comics kuuluu Time Warner -konserniin.
Nimen kirjainyhdistelmä DC on lyhenne yhtiön vuodesta 1937 alkaen julkaiseman Detective Comics -sarjakuvalehden nimestä. Detective Comics ja Action Comics (1938 alkaen) ovat yhtiön pitkäikäisimmät sarjakuvajulkaisut.
DC Comicsin sarjakuvanimekkeet
DC Comics on erikoistunut perinteisiin supersankari-sarjakuviin
Mad Magazine julkaisee parodialehti Madia
Vertigo julkaisee aikuisille suunnattuja sarjakuvia, esimerkiksi The Sandman
Wildstorm julkaisee pääosin 1990-luvulla luotuihin hahmoihin perustuvia sarjakuvia, vastaavana päätoimittajana Jim Lee
CMX on erikoistunut mangaan
DC:n sarjakuvia
Animal Man
Batman
Jonah Hex
Hellblazer
Ihmenainen
Kapteeni Marvel
Lobo
Muovimies
Oikeuden Puolustajat
Preacher
Rämeen olento
Teräsmies
Salama
The Sandman
Tuomiopartio
Vartijat
Vesimies
Vihreä Lyhty
Vihreä Nuoli
Aiheesta muualla


*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Krusifiksi

Question: Mitä krusifiksi tarkoittaa?



Krusifiksi (,  , ) eli Ristiinnaulitun kuva on ristiinnaulittua Kristusta esittävä veistos tai kuva. Krusifiksissä on esitettynä corpus, eli Kristuksen ruumis, mikä erottaa sen rististä.[1] Kolmiulotteiset veistoskrusifiksit ovat läntinen perinne ja kaksiulotteiset kuvakrusifiksit ovat puolestaan itäinen perinne.
Varhaisimmat krusifiksit olivat pieniä ja niitä säilytettiin alttarilla. Myöhemmin keskiajalla myös kirkon triumfikaareen kuorin ja runkohuoneen väliin sijoitettiin suuri ja usein monivärinen, puusta tehty triumfikrusifiksi.[2]
Krusifikseissa ovat usein Jeesuksen pään yläpuolella kirjaimet INRI. Tämä on lyhennys latinankielisestä tekstistä "Iesus Nazarenus Rex Iudaeorum" (suom. Jeesus Nasaretilainen juutalaisten kuningas), jonka Pontius Pilatus Raamatun mukaan kirjoitti tauluun Jeesuksen pään yläpuolelle (Joh.19:19).
Varsinkin krusifiksia esittävissä kuvissa on pään yläpuolella usein kirjaimet IC (vasen puoli) XC (oikea puoli), jotka ovat Kristuksen kreikankielisen nimen alku- ja loppukirjaimet (iota, sigma, khi, sigma). Alhaalla on kreikankielinen kirjoitus nika (suom. hän on voittoisa).
Katso myös
Lautsi vastaan Italia
Lähteet


Luokka:Kristilliset symbolit
Kaisaniemen Tiikerit

Question: Minkä niminen pesäpalloseura Hyvinkäällä on?


Kaisaniemen Tiikerit oli helsinkiläinen pesäpalloseura, joka pelasi Superpesiksessä kausina 1997 ja 1998. Joukkue pelasi kotiottelunsa Kaisaniemen puiston kentällä[1].
Tiikerit perustettiin 30. elokuuta 1996[2] ja Pesäpalloliiton johtokunta hyväksyi sen Superpesikseen 30. syyskuuta[3]. Joukkue pelasi ensimmäisen sarjaottelunsa 18. toukokuuta 1997, jolloin vastassa oli kotiottelussa Hyvinkään Tahko. Tiikerit voitti ottelun jaksoin 2–0 (2–1, 7–2).[4] Seuran toiminnanjohtajana oli kesäkuusta 1997 Jorma Kosunen[5].
Kaudella 1997 joukkue sijoittui Superpesiksen runkosarjassa toiseksi Kiteen Pallon jälkeen 62 pisteellä[4]. Puolivälierissä joukkue kuitenkin hävisi runkosarjassa seitsemänneksi sijoittuneelle Hyvinkään Tahkolle voitoin 1–3[6]. Kaudella 1998 Tiikerit sijoittui runkosarjassa edelliskauden tapaan toiseksi, tuolla kertaa Oulun Lipon jälkeen, kun joukkue keräsi 67 pistettä[7]. Puolivälierissä joukkue sai vastaansa Pattijoen Urheilijat, joka kaatui suoraan voitoin 3–0. Välierissä joukkue voitti Kiteen Pallon voitoin 3–1 ja loppuotteluissa Tiikerit sai vastaansa runkosarjavoittaja Lipon. Lippo vei syyskuussa 1998 pelatun ottelusarjan suoraan voitoin 3–0. Ensimmäinen ottelu päättyi Lipolle jaksoin 2–0 (5–4, 2–1), toinen niin ikään 2–0 (3–2, 1–0) ja kolmas 1–0 (4–1, 2–2).[8]
Vaikka menestyikin hyvin urheilullisesti, Tiikerit ajautui talousvaikeuksiin. Seuralla oli vuoden 1998 lopulla noin kahden miljoonan markan velat[9], eikä se ollut pystynyt maksamaan pelaajilleen palkkaa koko kesänä 1998[10]. Seura teki konkurssin ja Tiikerien taival Superpesiksessä jäi näin kahteen kauteen[1]. 
Vuonna 1998 joukkue oli osallisena pesäpallon sopupeliskandaalissa, kun 13. elokuuta pelattu ottelu Haminan Palloilijoita vastaan paljastui sopupeliksi. Oli sovittu, että ottelun ensimmäinen jakso pelataan tosissaan ja että ensimmäisen jakson hävinnyt joukkue voittaisi toisen jakson. Tiikerien pelaajat Jari Keski-Heikkilä ja Markus Meriläinen sekä pelinjohtaja Pasi Niemelä saivat myöhemmin petostuomiot.[10][11]
Kaisaniemen Tiikereissä pelasi sen lyhyen historian aikana monia maineikkaita pesäpalloilijoita, muun muassa Simo Eerikäinen (1998), myös seuran markkinointipäällikkönä toiminut Kari Kallio (1997), Pasi Pohjola (1997–1998) ja Sami Sirviö (1997–1998).   
Palkinnot ja huomionosoitukset
Palkitut

Kärkilyöntikuningas:[12]
Pasi Pohjola (1997)

Vuoden pesäpalloilija:[13]
Pasi Pohjola (1997)

Kultainen maila:[14]
Pasi Pohjola (1997)

Miesten Itä-Länsi-valinnat
Teemu Haataja (1997)
Kari Kallio (1997)
Pasi Pohjola (1997, 1998)
Sami Sirviö (1997, 1998)
Jari Tyynelä (1997)
Simo Eerikäinen (1998)
Markus Meriläinen (1998)
Lähteet

Luokka:Entiset pesäpalloseurat
Luokka:Helsinkiläiset urheiluseurat
Darryl F. Zanuck

Question: Kuka Darryl F. Zanuck oli?


Darryl Francis Zanuck (5. syyskuuta 1902 – 22. joulukuuta 1979) oli Oscar-palkittu yhdysvaltalainen tuottaja, näyttelijä, ohjaaja ja käsikirjoittaja.
Zanuck syntyi Nebraskan osavaltiossa, mutta muutti 6-vuotiaana äitinsä kanssa Los Angelesiin. Jo 8-vuotiaana hän esiintyi ensimmäisessä elokuvassaan, tosin vain extran roolissa. Hänen isänsä ei kuitenkaan ollut mielissään poikansa näyttelijäinnostuksesta, vaan kutsui tämän takaisin kotiin Nebraskaan. Vuonna 1917 Zanuck liittyi Yhdysvaltain armeijaan ja palveli muutaman vuoden ajan Ranskassa.[1] Yhdysvaltoihin palattuaan hän päätti koettaa kykyjään käsikirjoittamisen parissa. Hän saikin myytyä muutamia käsikirjoituksiaan eri elokuvayhtiöille. Vuonna 1924 Zanuck sai vakituisen paikan Warner Bros.-yhtiöstä. Hän siirtyi ensin hallintopuolelle ja kohosi lopulta yhtiön tuotantopuolen johtoon vuonna 1931. 
Kahta vuotta myöhemmin Zanuck kuitenkin jätti yhtiön työskennelläkseen sen sijaan Twentieth Century Pictures-yhtiölle.[1] Vuonna 1935 hän kumppaneineen osti Fox-yhtiön ja liitti sen yhteen vanhan yhtiönsä kanssa. Tästä muodostuneelle uudelle yhtiölle annettiin nimeksi 20th Century Fox. Zanuck toimi sen varapääjohtajana. Toisen maailmansodan aikaan hän otti vapaata yhtiöstä ja palveli jälleen armeijassa. 1950-luvulla hän vetäytyi yhtiöstä tuottaakseen itsenäisesti elokuvia Euroopassa. Zanuck palasi kuitenkin jo vuonna 1962 takaisin yhtiön johtoon. Hän myös nimitti poikansa Richard D. Zanuckin tuotannon johtajaksi, mikä osoittautui virheeksi, sillä vuonna 1971 hänen poikansa yhdessä yhtiön johtokunnan kanssa pakotti Zanuckin eroamaan virastaan.
Zanuck kuoli keuhkokuumeeseen vuonna 1979.[1] Hänet on haudattu Kaliforniaan. Hänellä on lisäksi tähti Hollywood Walk of Famella.
Lähteet

Aiheesta muualla


Zanuck, Darryl F.
Zanuck, Darryl F.
Zanuck, Darryl F.
Zanuck, Darryl F.
Zanuck, Darryl F.
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Irlannin sisällissota

Question: Milloin käytiin Irlannin sisällissota?


Irlannin sisällissota käytiin 28. kesäkuuta 1922 – 24. toukokuuta 1923 vasta muodostetussa Irlannin vapaavaltiossa. Sodassa olivat vastakkain Michael Collinsin johtama vapaavaltion hallitus ja Britannian kanssa solmitun vapaavaltiosopimuksen vastustajat, joita johti Eamon de Valera. Viimeksimainitut eivät hyväksyneet Ulsterin jäämistä Britannian hallintaan eivätkä vapaavaltion muodollista sidettä Britanniaan.[1] Sodassa kuoli enemmän ihmisiä kuin sitä edeltäneissä Irlannin itsenäisyystaisteluissa.
Sodan kulku
Itsenäisyystaisteluiden rauhansopimuksen mukaan Irlannin vapaavaltio, jonka muodostivat eteläiset 26 kreivikuntaa, sai samantasoisen itsenäisyyden kuin Australia ja Kanada. Parlamentin piti edelleen vannoa uskollisuutta Britannian monarkille, ja britit saivat pitää kolme laivastotukikohtaa Irlannin vapaavaltion alueella. Sopimus hyväksyttiin täpärästi parlamentissa, mutta presidentti de Valera ja kaksi ministeriä erosivat protestiksi. Sopimuksen allekirjoittajat perustivat väliaikaishallituksen Michael Collinsin ja Arthur Griffithin johdolla.[1]
Sotaan johti IRA:n hajoaminen sopimuksen puolustajiin (pro-treaty) ja vastustajiin (anti-treaty) eli tasavaltalaisiin. Vastustajat valtasivat huhtikuussa 1922 Dublinissa sijaitsevan Four Courts -oikeustalon. Kymmenen päivää myöhemmin IRA surmasi brittiläisen sotamarsalkka Henry Wilsonin Lontoossa. Britit syyttivät teosta Four Courtsin valtaajia ja uhkasivat käyttävänsä Irlannissa olevia brittisotilaita. Collins määräsi tämän jälkeen joukot antautumaan, mutta nämä eivät suostuneet. Collins hyökkäsi Four Courtsiin briteiltä lainaamallaan tykistöllä, mistä alkoi Dublinin taistelu. Tämän jälkeen kaikki IRA:n joukot joutuivat valitsemaan puolensa.[1]
Sopimuksen puolustajat katsoivat tukevansa parlamentin hyväksymää laillista sopimusta ja pitivät vastustajia kapinallisina, ”irregulars”. Vastustajat sanoivat sopimuksen olevan brittien sanelua ja kutsuivat puolustajia miehittäjiä mielisteleväksi sotilasjuntaksi. Eamon de Valera liittyi vastustajiin aluksi tavallisena vapaaehtoisena, mutta perusti lokakuussa 1922 tasavallan hallituksen vaihtoehtona vapaavaltiolle.[1]
Collinsin johtamat sopimusta tukevat joukot valtasivat Dublinin viikon kestäneiden taisteluiden jälkeen ja etenivät myös muualla Irlannissa briteiltä saatujen aseiden turvin. Elokuussa 1922 sopimuksen puolustajat olivat voittaneet varsinaisen sisällissodan. Vihamielisyydet kuitenkin jatkuivat sissisodan muodossa.[1] Sopimusta vastustanut IRA:n osa ei luovuttanut aseitaan eikä hajonnut. Osa sopimuksen vastustajista liittyi De Valeran muodostamaan Fianna Fáil -puolueeseen ja lähti politiikkaan.[2]
Sodassa kuolleiden lukumäärästä on ollut monenlaisia arvioita. Sopimuksen puolustajia kuoli eri arvioiden mukaan 540–800, tasavaltalaisia ”paljon enemmän”. Lisäksi tuhansia tasavaltalaisia oli pidätettyinä ja vangittuina.[3]
Lähteet

Luokka:1900-luvun sodat
Sisällissota
Luokka:Euroopan valtioiden sisällissodat
Luettelo dystopiaelokuvista

Question: Onko Ghost in the Shell -elokuvasta tehty jatko-osaa?

Tämä on luettelo dystopiaelokuvista. Nämä elokuvat sijoittuvat dystopiaan, joka on tulevaisuuden epätoivottava yhteiskunta.[1] Termi on utopian vastakohta, ja sillä viitataan usein kuvitteelliseen lähitulevaisuuden yhteiskuntaan, jonka odotetaan syntyvän tällä hetkellä vallitsevien yhteiskunnallisten kehityssuuntien kiihtyessä huippuunsa. Tyypillisesti tuloksena on ihmisarvoa loukkaava  totalitaristinen sortoyhteiskunta tai esimerkiksi ympäristökatastrofin kokenut maailma.
Luettelo

Katso myös
Dystopia
Post-apocalypse
Ihmiskuntaa ja maapalloa uhkaavat riskit
Luettelo dystopiakirjoista
Lähteet

Dystopiaelokuvat
Luokka:Dystopiaelokuvat
Yhdysvaltain osavaltiot

Question: Montako naapuriosavaltiota on Yhdysvaltojen osavaltiolla Georgia?


Yhdysvaltain osavaltiot ovat Yhdysvaltain  aluetta.
Yhdysvaltain osavaltioilla on suhteellisen paljon itsehallintoa suhteessa liittovaltioon, vaikkakin liittovaltion lainsäädäntö ja liittovaltion perustuslaki menee osavaltioiden lainsäädännön edelle. Osavaltiot eroavat Yhdysvaltoihin kuuluvista viidestä pysyvästi asutusta territoriosta (Puerto Rico, Guam, Pohjois-Mariaanit, Yhdysvaltain Neitsytsaaret ja Amerikan Samoa) muun muassa siinä, että osavaltioista kullakin on väkilukuun perustuva määrä äänivaltaisia edustajia liittovaltion kongressin edustajainhuoneessa ja kullakin kaksi edustajaa senaatissa.
Kartta Yhdysvaltain osavaltioista



Luettelo Yhdysvaltain osavaltioista

Selitteet: Jos osavaltiolla on kaksi sinettiä, niin toinen on taustapuoli. Osavaltion virallinen nimi on State of liitettynä taulukossa olevaa nimeen, poikkeuksena State of Hawaii/Mokuʻāina o Hawaiʻi sekä Commonwealth of Kentucky, Massachusetts, Pennsylvania ja Virginia.
Luettelo territorioista

Lähde liittymisvuodelle,[8] asukasluvulle[9] ja pinta-alalle.[10]
Lähteet

Katso myös
Etelävaltiot
Pohjoisvaltiot
Luettelot Yhdysvaltain osavaltioista:
väkiluku ja historiallinen väkiluku
pinta-ala
laulut ja liput
kuvernöörit

 *
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Kokenillikirva

Question: Mitä karmiini on?


Kokenillikirva (Dactylopius coccus vanh. Coccus cacti) on Meksikosta ja Etelä-Amerikasta kotoisin oleva pieni kirvalaji. Se käyttää ravinnokseen kaktuksia. Lajin naaraista on tehty punaista väriainetta (E 120).[1] Väriaineesta käytetään nimiä karmiinit, kokkiniili tai karmiinihappo.[2]


1900-luvun alussa kokenillikirvoja ja niiden ravintokasviksi sopivia opuntiakaktuksia istutettiin Australiaan. Kaktuksista tuli paha rikkakasvi.[3]
Karmiini väriaineena
Elintarviketeollisuus käyttää karmiinia punaisena väriaineena muun muassa makeisissa ja juomissa, joissakin punaisissa mehuissa, punaviineissä, likööreissä ja esimerkiksi Camparissa. Monet vegaanit ja muut eläinystävälliseen kuluttamiseen pyrkivät välttävät eettisistä syistä karmiinia sisältäviä tuotteita ja valitsevat kasviperäisillä väreillä, kuten punajuurella, värjätyn tuotteen.[4]
Lähteet

Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Kirjallisuutta
Donkin, R. A. 1977. "Spanish Red: An Ethnogeographical Study of Cochineal and the Opuntia Cactus." Transactions Of The American Philosophical Society 67 (Part 5): 1-84.
Greenfield, Amy Butler. 2005. A Perfect Red: Empire, Espionage, and the Quest for the Color of Desire. HarperCollins Publishers Inc., New York.
Stiling, P. 2000. "A Worm That Turned." Natural History 109 (5): 40-43.

Luokka:Kilpikirvat
Marcel Proust

Question: Milloin Marcel Proust on syntynyt?


Valentin-Louis-Georges-Eugène-Marcel Proust eli Marcel Proust (10. heinäkuuta 1871 Auteuil – 18. marraskuuta 1922 Pariisi) oli ranskalainen kirjailija. Hän oli yksi 1900-luvun merkittävimmistä kirjallisista modernisteista. Hänen tunnetuin teoksensa on moniosainen romaani Kadonnutta aikaa etsimässä (À la recherche du temps perdu).
Elämäkerta
Proust syntyi Auteuilissa lähellä Pariisia kuuluisan lääkärin ja epidemiologin Achille Adrien Proustin perheeseen. Proustin äiti oli juutalainen ja isä katolilainen. Proust kastettiin katoliseksi, mutta hän ei harjoittanut uskontoa. Proust vietti lapsuutensa kesät Illiers'ssä, joka esiintyy Kadonnutta aikaa etsimässä -sarjassa nimellä Combray.[1]
Proust sai ensimmäisen astmakohtauksensa yhdeksänvuotiaana ja oli vähällä kuolla siihen. Tämän jälkeen hänen terveydentilansa pysyi hauraana. Proust palveli 18-vuotiaana armeijassa, mutta hänet todettiin kelvottomaksi kenttätehtäviin ja siirrettiin pääesikuntaan kirjoitustöihin. Siellä hänen pitkät kiemuraiset lauseensa aiheuttivat harmia.[2]
Proust vietti elämänsä kaksi viimeistä vuosikymmentä lähes vuoteenomana astman sekä ihon ja vatsan äärimmäisen herkkyyden takia.
Pääteos Kadonnutta aikaa etsimässä
Seitsenosaista suurromaania Kadonnutta aikaa etsimässä pidetään yhtenä 1900-luvun merkittävimmistä teoksista. Ensimmäinen painos ilmestyi vuosina 1913–1927. Romaanin ensimmäiset neljä osaa ilmestyivät Proustin elinaikana. Kolme viimeistä osaa olivat lähes valmiit kirjailijan kuollessa, ja ne ilmestyivät Proustin kuoleman jälkeen hänen veljensä toimittamina.

Teokset
Portraits de femmes
Les plaisirs et les jours, 1896
À la recherche du temps perdu, 1913–1927, suom. Kadonnutta aikaa etsimässä
Du côté de chez Swann, 1913, suom. Swannin tie
À l'ombre des jeunes filles en fleur, 1918, suom. Kukkaan puhkeavien tyttöjen varjossa
Le côté de Guermantes, 1920, suom. Guermantesin tie
Sodome et Gomorrhe, 1922, suom. Sodoma ja Gomorra I-II
La prisonnière, 1923, suom. Vanki
Albertine disparue, 1925, suom. Pakenija
Le temps retrouvé, 1927, suom. Jälleenlöydetty aika
Pastiches et mélanges, 1919
Contre Sainte-Beuve, 1954, suom. Vastalause Sainte-Beuvelle, suomentanut ja saatesanan kirjoittanut Martti Anhava. 2003.
Jean Santeuil, 1954 (jäi kesken)
Päivällisvieras ja muita kertomuksia; suom. Annikki Suni. 1983

Lähteet

Kirjallisuutta
André Maurois, Marcel Proust, suom. Inkeri Tuomikoski. Otava, 1984 ISBN 951-1-07972-7 2. p. 2007 ISBN 978-951-1-21595-0
Aiheesta muualla

 (in French)
 Gutenberg-projektissa

Luokka:Marcel Proust
Luokka:Vuonna 1871 syntyneet
Luokka:Vuonna 1922 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Hiiviskelypeli

Question: Mitä pidetään ensimmäisenä hiiviskelypelinä?


Hiiviskelypeli ( tai stealth-based game) on videopelien lajityyppi. Lajityypissä paino on usein tekoälyn ohjaamien vastustajien välttämisellä ja vaihtoehtoisilla ratkaisuilla kuten häiriötekijöiden aiheuttamisella.
Hiiviskelypelit eroavat ammuntapeleistä ja muista toimintapeleistä monin tavoin. Hiiviskelypeleissä tärkeää on tekojen suunnittelu, ympäristön tutkiminen ja ongelmien ratkonta. Esimerkiksi katossa kulkeva putki voi tehdä mahdolliseksi vihollisen ohi kulkemisen huomaamattomasti.
Tunnettuja hiiviskelypelejä ovat muun muassa Metal Gear Solid, Splinter Cell, Hitman, Sly Raccoon, Thief, Tenchu, Desperados ja Dishonored.
Lajityypin ensimmäisenä pelinä pidetään Segan julkaisemaa kolikkopeliä 005 (1981).[1]
Lähteet




Luokka:Videopelien lajityypit