Oikeuspoliittinen yhdistys Demla

Question: Mikä on DEMLA?

Oikeuspoliittinen yhdistys Demla ry on vuonna 1954 perustettu puolueisiin sitoutumaton, alun perin kansandemokraattiseen liikkeeseen ja kommunistiseen puolueeseen liittynyt aatteellinen yhdistys, jonka tavoitteena on Suomen oikeus- ja yhteiskuntapolitiikkaan vaikuttaminen. Järjestön oman kuvauksen mukaan Demlan tarkoituksena on ”edistää perus- ja ihmisoikeuksien toteutumista, toimia oikeusturva-, tasa-arvo- ja ympäristökysymyksiä sekä sosiaalista oikeudenmukaisuutta puolustavien lakimiesten yhdyssiteenä ja pitää yhteyksiä eri kansalaisjärjestöihin”.[1]
Vuoteen 2002 asti yhdistys toimi nimellä Suomen Demokraattiset Lakimiehet, mutta yhteistyön Kansainvälisen demokraattisten lakimiesten liiton (IADL) kanssa hiivuttua nimi vaihdettiin nykyiseen muotoon. Demla oli alun perin kommunististen lakimiesten yhdistys, mutta 1970-luvulla se laajeni myös sosiaalidemokraattien ja keskustalaisten "yleisedistykselliseksi" järjestöksi.[2] Nykyisin eniten jäseniä kokoaa elokuussa pidettävä kesäseminaari.
Yhdistyksen perustaminen
Yhdistyksen perustamiseen johtaneet ajatukset syntyivät Ihmisoikeuksien säätiön piirissä. Säätiön perusti Ihmisoikeuksien liitto vuonna 1949 tukemaan "ihmisoikeuksien puolustamista sekä demokraattisen valtiojärjestyksen ja kulttuurin säilyttämistä ja kehittämistä" sekä kunnioittamaan "professori Väinö Lassila -vainajan edustamia aatteita ja ihmisoikeuksia puolustaessaan henkensä menettäneiden muistoa".[3]
Säätiön piirissä toimi varatuomari Risto Höltän johtama lakiasiaintoimisto, jonka lakimiehet toimivat varsinkin asioissa, joiden yhteys poliittiseen toimintaan oli ilmeinen. Tällainen tehtävä oli esimerkiksi Kemissä, jossa oli syntynyt levottomuuksia lakkoliikehdinnän yhteydessä ja syytteitä oli nostettu. Vuonna 1954 toimiston lakimiehet sekä eräät muut lakimiehet perustivat yhdyssiteekseen Suomen Demokraattiset Lakimiehet (DemLa).[4]
Nimensä Demla sai Kansainvälisen Demokraattisten lakimiesten liiton mukaan. IADL:n perustivat vuonna 1946 Nürnbergin tuomioistuimen ranskalaiset, englantilaiset ja neuvostoliittolaiset lakimiehet. Ensimmäinen presidentti oli ranskalainen Rene Cassin, jonka käsialaa on vuoden 1948 Yhdistyneiden Kansakuntien ihmisoikeuksien julistus ja joka sai tämän vuoksi Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 1968.[5] Demla liittyi myös Suomi–Neuvostoliitto-Seuraan ja Rauhanpuolustajiin.[6] Demla sopi yhteistyösopimuksen vuonna 1975 Unkarin kansantasavallan, Puolan kansantavallan, Itä-Saksan ja Länsi-Saksan lakimiesliittojen kanssa.[7]
1970-luvun aktiivisuus
Demlan toiminta oli melko vaatimatonta vuoteen 1970 asti. Syksyllä 1970 presidentti Urho Kekkosen Lakimies-lehdelle antaman kriittisen haastattelun jälkeen heräsi ajatus tämän järjestön toiminnan elvyttämisestä siten, että sen ideologista pohjaa merkittävästi lavennettaisiin. Aloitteen teki viiden lakimiehen ryhmä, johon kuuluivat Martti J. Mehto, K. J. Lång, Olavi Sulkunen, Jan Törnqvist ja Mikko Varis. Ryhmä laati julkilausumaehdotuksen, johon se pyysi lisää kannattajia.[8]
Julkilausumassa väitettiin, että Suomen lakimiesliiton aatteellinen yksipuolisuus ja sen eriarvoisuutta korostava etujärjestöpolitiikka olivat johtaneet tilanteeseen, jossa erilaisia yhteiskunnallisia näkemyksiä edustavat lakimiehet eivät voineet myöntää liitolle oikeutta puhua koko lakimieskunnan puolesta. Yhteiskunnan kehityksen kannalta ei julkilausuman mukaan ole eduksi, jos koko lakimieskunnan nimissä esitetään vain oikeistolaista oikeuspolitiikkaa palvelevia kannanottoja. Lakimiesliitolla ei julkilausuman mukaan ole yksinoikeutta osoittaa tulossa olevan oikeuslaitosuudistuksen periaatteellista suuntaa. Julkilausuman mukaan Suomen Demokraattiset Lakimiehet voisi toimia kansanvaltaisesti ajattelevien lakimiesten yhdyssiteenä. Mutta oli välttämätöntä saada uudistuskeskusteluun mukaan myös yhteiskuntatieteilijöitä ja muita oikeuspolitiikasta kiinnostuneita Yhdistyksen jäsenyys oli avoinna myös näille.  
Julkilausumaan yhtyivät mm. seuraavat: Aulis Aarnio, Yrjö Ahmavaara, Aarno Aitamurto, Eero Backman, Raimo Blom, Lars D. Eriksson, Antti Eskola, Tarja Halonen, Olavi Heinonen, Antero Ignatius, Risto Jaakkola, Antero Jyränki, Kai Kalima, Heikki Karapuu, Matti Kekkonen, Antti Kivivuori, Osmo Kock, Ilmo Kolamo, Timo Konstari, Seppo Laakso, Mikko Kämäräinen, Matti Louekoski, Matti Mikkola, Jukka Mikkola, Klaus Mäkelä, Ilmari Ojanen, Esko Riepula, Helge Rontu, Allan Rosas, Holger Rotkirch, Matti Savolainen, Kari Sinisalo, Kaarina Suonio, Jukka Sädevirta, Jacob Söderman, Jyrki Tala, Kari S. Tikka, Matti Wuori ja Patrick Zilliacus.[9]
Syksystä 1970 lähtien Demokraattiset Lakimiehet lähti toimimaan kolmikantapohjalla: sen hallitukseen valittiin kolmannes sosiaalidemokraatteja, kolmannes kansandemokraatteja ja kolmannes keskustalaisia niin kutsutuksi kansanrintamaksi.[9] Toiminnan keskeisistä henkilöistä Helge Rontu piti Suomen Lakimiesliittoa Demlan vastustajana ja katsoi sen olevan sidoksissa "suurpääomaan".[10] Demokraattisten lakimiesten puheenjohtajana 1971–1972 toiminut K. J. Lång oli puheenjohtajuutensa aikaan myös Suomen oikeusministeri.[11]
Myöhempi toiminta
1980-luvulla Demla osallistui Ydinaseeton Pohjola -kampanjaan ja Eristetään Etelä-Afrikka -toimikuntaan.[12] Demlalla oli myös ratkaiseva vaikutus naisoikeuden tuomisesta Suomeen jo 80-luvulla.[13] 80-luvun lopussa Demla otti asiakseen ulkomaalaisasiat ja teki oikeusasiamiehelle ulkomaalaisten kohtelusta 79-sivuisen kantelun, joka johti uudistuksiin ulkomaalaisten oikeusasemassa.[14] Lisäksi yhdistys oli perustamassa pakolaisneuvontapistettä, josta muodostui sittemin Pakolaisneuvonta ry. 1980-luvun lopussa puoluepoliittisuus hiipui ja yhteistyö IADL:n kanssa loppui 1990.[15]
Demla julkaisee yhdessä Oikeus- ja yhteiskuntatieteellisen yhdistyksen kanssa neljästi vuodessa ilmestyvää Oikeus-lehteä.
Demla on jo pian 40 vuoden ajan järjestänyt kesäseminaarin, jossa käsitellään ajankohtaisia oikeudellisia aiheita. Viime vuosina teemoina ovat olleet kansalaisyhteiskunta (2008), kontrolli (2007), tasa-arvo, yhdenvertaisuus ja syrjimättömyys (2006), oikeuspolitiikka (2005), kulttuuri (2004), turvallisuus (2003), julkisuus (2002), väkivalta (2001), lapsi perheessä ja prosessia (2000), vaihtoehtoiset konfliktinratkaisukeinot (1999), lainsäädäntövalta (1998), ympäristökysymykset, tuomioistuinlaitoksen tulevaisuus, juristien etiikka, hyvinvointivaltion kohtalo jne.[16]
Vuonna 2005 Demla julkisti Oikeusmurharaportin, jossa analysoitiin syitä, jotka olivat johtaneet syyttömien tuomitsemiseen pankkiryöstöstä vuosien vankeusrangaistukseen.[17]
Puheenjohtajat

1954–1963 Jorma Uitto
1964–1971 Martti J. Mehto
1971–1972 K. J. Lång
1973 Ilmari Ojanen
1974 Helge Rontu
1975 Mikko Kämäräinen
1976 Jacob Söderman
1977 Arjo Suonperä
1978 Paavo Nikula
1979 Ilkka Saraviita
1980 Kaarlo Tuori
1981 Silja Hiironniemi
1982 Hannu Takala
1983 Olavi Sulkunen
1984 Rauno Vanhanen
1985 Jukka Kekkonen
1986 Matti Rintala
1987 Anneli Jäätteenmäki
1988 Markku Fredman
1989 Martin Scheinin
1990 Johanna Suurpää
1991 Arja Kekkonen 
1992 Marja Toivio-Kaasinen
1993 Jaana Matikainen
1994 Arto Rajala
1995 Kirsi Tarvainen
1996 Jukka Similä
1997 Antti Riihelä
1998 Merja Pentikäinen
1999 Kaijus Ervasti
2000 Johanna Ojala
2001–2002 Heini Kainulainen
2003–2004 Ville Punto
2005 Päivi Keskitalo
2006 Elina Sarelius
2007–2008 Elina Castrén
2009–2010 Martta October
2011-2012 Katja Kneckt
2013 Jukka Linna
2014 Rami Lindström
2015 Mirkka Kivilehto
2016–2017 Fanny Pihlström
2018 Annastiina Ali-Lekkala 
Lähteet
Fredman,  Markku: Demlan historiikki. Oikeus-lehti 4/2005. .
Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:Suomalaiset poliittiset järjestöt