Suksi

Question: Missä maassa valmistetaan Atomic sukset?


Sukset ovat yleensä monoilla jalkaan sidottavia lumessa kulkemista helpottavia apuvälineitä. Yleensä suksia käytetään pareittain hiihtoon, lasketteluun ja mäkihyppyyn.
Pohjois-Amerikassa on käytetty lumikenkiä, jotka olivat käytössä intiaaneilla eurooppalaisten tullessa sinne. Lumikenkiä käytettiin muinoin Itä-Siperiassa, josta ne luultavasti levisivät Amerikkaan. Suksissa on luisto-ominaisuus, jonka vuoksi matkanteko niillä on lumikenkiä nopeampaa, mutta lumikenkien etu on painon tasaisempi jakautuminen paksussa pehmeässä hangessa. Umpihangessa hiihtäminen onnistuu ns. eräsuksilla, joita myös metsäsuksiksi kutsutaan. Suksien ja lumikenkien muinaiset leviämisalueet rajautuvatkin Siperiassa puuterilumen reunalle.
Hiihto on ollut pitkään myös urheilulaji, sillä ensimmäiset yleiset hiihtokilpailut järjestettiin Tyrnävällä 23. maaliskuuta 1879. Tasapituisilla ns. nykysuksilla hiihdettiin 1800-luvun lopulla kilpaa jäillä luistelutyylillä. Hiihtokilpailut siirrettiin Tahko Pihkalan aloitteesta meren- ja järvenjäiltä maastoon norjalaisia mukaellen 1902–1920. Maastohiihtoon palasi kuitenkin 1980-luvulla niin sanottu vapaa hiihto (luistelutyyli) eri tekniikoineen: Virtanen & Siitonen, perusluistelu (Doug Peterson & Bill Koch), Wassberg, Mogren. Luisteluhiihtosukset (Skate) ovat lyhyempiä eikä niissä ole ns. pitoaluetta tai käytetä pitovoiteita.
Historia
Sukset on tunnettu jo esihistoriallisella ajalla. Aiemmin on käytetty tasapituisia suksia, mutta esihistoriallisella ajalla yleistyivät eripariset sukset: lyhyempi potkusuksi kalhu ja pidempi liukusuksi lyly.[1] Lyly oli vasemman jalan ja kalhu (tai sivakka) oikean jalan suksi. Hiihdettäessä liu´uttiin vasemman jalan varassa samalla oikealla jalalla potkien. Suksien kanssa käytettiin vain yhtä sauvaa, jolloin toinen käsi vapautui pitämään esimerkiksi metsästysasetta.
Umpihankihiihtämisen välineenä käytetään nykyään metsäsuksia, jotka ovat latu-urille tarkoitettuja suksia leveämmät ja pidemmät ja joiden siteet on usein tarkoitettu huopakumi- tai nahkasaappaisiin sopiviksi.
Maastosuksen historia Suomessa
Puusuksien myynti alkoi 1880-luvulla, kun vapaa-aika ja hiihtokilpailut lisääntyivät. Suksien kaupallinen tuotanto alkoi Kainuussa, josta se levisi 1910–1920-luvulla myös Uudellemalle koneellistumisen ja tuotantomäärien kasvaessa. Talvisodan myötä tuotantomäärä nousivat huippuunsa. [2]
Uudellamaalla ensimmäisiä suksia tehtiin Porvoon Kerkkoossa tiettävästi vuonna 1883. Emil Lampinen oli yksi teollisen suksenvalmistuksen uranuurtaja. Häntä kutsuttiin myös Suomen murtomaasuksen isäksi.[3] Ensimmäisen suksitehdas nousi Lampiselle hänen ollessa 18-vuotias vuonna 1901. Itsenäisyyden alkuaikoina vuonna 1916 perustettiin uusi yhtiö Oy Urheilutarpeita Ab, jonka osakkaaksi ja osastopäälliköksi Lampinen ryhtyi.  
Hiihtokilpailujen myötä suksien suunnittelun merkitys kasvoi. Akseli Gallen-Kallela toimi Lampisen suksitehtaalla suunnittelijana. Puusuksien kultakaudella Suomessa suksia valmistettiin Porvoossa, Jyväskylässä ja Vimpelissä, joiden osuus.oli noin 75% koko Suomen suksituotannonsta.[2][3]
50-luku
Sälesukset korvasivat puusuksia 1950–1960–luvulla. Mallia haettiin Ruotsista. Mailmanmarkkinoiden kärkeen nousi Esko Järvinen Oy Lahdesta. Suksituotanto kukoisti 1950-luvulla myös Porvoossa, Jyväskylässä, Vimpelissä ja Haminan seudulla. Vuosikymmenen puolivälissä suksitehtaita oli jäljellä enää 26.[2]
80-luku
Suurin suksien valmistaja 1980-luvulla oli Esko Järvinen Oy miljoonan parin vuosivolyymilla. Puusuksien pohjat tervattiin suksitervalla ja luistovoideltiin ”kynttilällä”, tai parafiinilla ja pitovoiteeksi kävi mäntytervapiki tai (Johannes Schefferin jo vuonna 1673 antaman voiteluohjeen mukaan) hartsi.
Maastohiihtosukset
Suksen valmistus ja rakenne
Nykyaikaiset sukset ovat yleensä sekä pohja- että pintarakenteeltaan muovia.[1]
Suksien puumateriaali on kehittynyt yksipuisesta liimapuusukseen, sälesukseen ja siitä puu-ilmakanavarunkoiseen, jota yhä käytetään halvimmissa suksimalleissa. 1970-luvun lasikuitukuori korvautui ABS-muovikuorella. Nykyaikaisessa suksessa on jäykkyyttä antavia lasikuitu-/basalttikuitu-/hiilikuituvahvisteita, sekä täyte, joka voi olla PU-vaahtoa, tai kalleimmissa malleissa kevyttä komposiittihunajakennorakennetta, kuten Nomexia. Suksen komponentit ladotaan muottiin, laminoidaan kasaan epoksihartsilla paistamalla kuumaprässissä parikymmentä minuuttia vesitiiviksi paketiksi, poistetaan reunapurseet, hiotaan pohja ja muodostetaan suksien jousto-ominaisuudet mittaamalla mahdollisimman identtisiä pareja. Erikoismateriaalien hintojen jatkuvasti laskiessa suksi kevenee ja ominaisuuden kehittyvät tuotekehityksen ansiosta ilman merkittävää tuotantokustannusten nousua. 10 vuotta sitten valmistettu kilpasuksi vastaakin tämänpäiväistä keskihintaista kuntohiihtäjän suksea.
FIS:n spesifikaatioiden mukaisen maastohiihtokilpasuksen pituuden tulee olla vähintään hiihtäjän pituus –10 cm, suksen leveyden vähintään 40 mm ja kärjen kaarevuuden vähintään 30 mm, mutta kannan käyryys ei saa ylittää 30 mm. Poikkileikkauksen korkeus tulee olla 20–35 mm, eikä suksi saa levetä sivuiltaan ylöspäin. Molempien suksien tulee olla identtisiä rakenteeltaan ja pituudeltaan. Minimimassa on 750 g/pari. Ulkopuolisen energianlähteen käyttö ei ole sallittua. Suksi ei myöskään saa vaikuttaa kanssakilpalijoita haittaavasti lumiolosuhteisiin. Kuluttajille myytävät massatuotantosukset täyttävät nämä vaatimukset. Suurimmilla suksivalmistajilla Maailman Cup -tason kilpasukset valmistetaan erikseen huippu-urheilijan ominaisuuksille optimaalisiksi ja muun muassa suksien P-tex -pohjamateriaaleissa voi olla jopa kymmeniä eri vaihtoehtoja. Tällaisen suksiparin hinta on reilun tuhannen euron luokkaa, kun kuluttajalle valmistetun vastaavan suksiparin jälleenmyyntihinta on 450–650 euroa.
Pohjan rakenne
Nykyään halvempien suksien pohjamateriaalina on helposti kuluva ja voitelua hylkivä pursotemuovi. Parempilaatuiten suksien pohjat on tehty sintratusta polyeteenistä (UHMWPE). Materiaali tunnetaan sen kehittäneen sveitsiläisen valmistajan, CPS Austria Groupin (alun perin IMS Plastics) tuotenimellä P-tex. P-tex pohjamateriaalit jaotellaan molekyylipainon ja täyteaineiden mukaan eri keleille, tyypillisesti vesikelin suksi on transparenttipohjainen. Pakkas- ja yleiskelin suksien pohjamateriaaliin on lisätty täyteaineeksi 5–15% staattista sähköä poistavaa 20 um partikkelikoon hiiliainesta, sekä grafiittia ja hiili-fluoridi-yhdisteitä luiston parantamiseksi. Hiiliaines tekee suksen pohjasta mustan, mutta heikentää hieman sen kulutuskestävyyttä. Gallium-yhdiste puolestaan lisää pohjan lämmönjohtavuutta, mutta sama imua vähentävä vaikutus saadaan transparentiin pohjamateriaaliin boori-nitridi-täyteaineistuksella. Ultramariini-väripigmenttiä käytetään myös täyteaineena hiiliaineettomissa grafiikkaa sisältävissä pohjamateriaaleissa parantamaan luistoa.
Latusuksen sidejärjestelmät
1800-luvun loppupuolen nahkaremmisten Fritz Huitfeldin mäystimien tilalle tulivat yksinkertaiset, osittain metalliset Bergendahl lenkkisiteet 1913. Bror With kaupallisti Norjassa oman sidekeksintönsä ja nimitti sen Rottefellaksi 1927 - uudenlainen suksiside, jossa sanka puristaa kengän lestin etureunaa ja pohjapuolen reiät osuvat siteessä oleviin nystyihin. 1936 Tuomas Vohlosen idealtaan samankaltainen Voitto-side tuli kilpailemaan markkinoista lahtelaisen kenkätehtaan tehdessä siihen sopivaa Mono-kenkää ja 1950-luvulla melko samakaltainen ns. Y-side tuli vaihtoehdoksi, Voitto-siteen kadotessa jo pois kaupan hyllyiltä.
Vielä 1980-luvulla näki uusissa maastohiihtosuksissa 3-piikkistä 75 mm NN (Nordic Norm) -sidettä, joka oli v. 1973 luotu standardi silloisen Rottefellan ja mm. Y-siteen pohjalta. Leveät 75 mm NN -siteet eivät soveltuneet luisteluhiihtoon, eivätkä mahtuneet koneella tehtyihin kapeisiin ja syviin latu-uriin ja kaikilla nällä lestinreunasta puristavilla siteillä oli taipumus rikkoa kengän pohja. Välissä ehtivät piipahtaa ainakin kilpakäytössä 50 ja 37 mm kärkisiteet, mutta jo 1970-luvun loppupuolelta alkaen tulivat ensimmäisen sukupolven integroidut sidejärjestelmät: muun muassa Adidas SDS, Salomonin vanhempi SNS, jossa oli D-muotoinen metallirengas kengän kärjessä. Rottefellan NNN-sidetyyppi kehitettiin vuonna 1983-1985.[4]
Perinteiseen hiihtotyyliin ja ns. luistelutyyliin on omat sidemallinsa (tai ainkin erilaiset joustopalat) ja hiihtokenkänsä. Tosin on olemassa myös kombi-mallin kenkiä sekä ns. automaattisiteitä, harjoitussiteitä ja latujen ulkopuoliseen maastoon backcountry-siteitä (Salomon XA, Rottefella NNN-BC).
SNS Profil ja SNS Pilot
Salomonin vuonna 1989 esittelemä niin sanottu uudempi SNS-sidejärjestelmä syrjäytti hetkessä kaikki aiemmat maastohiihtosidejärjestelmät. SNS Profil-kengässä on yksi puikko, josta se kiinnittyy SNS Profil -siteeseen ja kengän kärki nojaa joustopalaan. Myöhemmin markkinoille tullut SNS Pilot -kengässä on kaksi puikkoa, joista etummainen kiinnittyy Profil-kengän puikon tavoin ja taaempi SNS Pilot -siteen joustavaan keskikinnikkeeseen eikä siinä ole joustopalaa. Profil-kenkä ei toimi Pilot-siteessä, koska Pilot-siteessä ei ole edessä joustopalaa ja Profil-kengässä taas ei ole taaempaa puikkoa.
Salomonin SNS-kenkää on tehty RS0-, RS10- ja RS17-pohjalla. Lukema kertoo etummaisen puikon paikan kengän kärjestä mitattuna millimetreinä. Suurin ongelma on Profil-siteiden joustopalojen pituuden kanssa, jos kenkä ei mahdu siteeseen, palaa olisi lyhennettävä leikkamalla. Valmistajan mukaan RS17-pohjaiselle kengälle joustopalaa ei voi lyhentää riittävästi, eli RS17-pohjainen kenkä ei olisi yhteensopiva Profil-siteen kanssa. SNS-kengän pohjatyyppi vaikuttaa myös hieman kengän paikkaan suksen päällä. 1990-luvulla valmistettuihin Profil-siteisiin pitää kiskoon tehdä lisäura Pilot-kengän taaemmalle puikolle. Yhteensopivuus on yleensä hyvä, jos SNS-kenkä ja SNS-side ovat samalta vuosikymmeneltä ja samaa tyyppiä.
SNS Access, 258 g
SNS Profil, 254 g
SNS Pilot Equipe, 320 g
SNS Pilot Carbon, 270 g
SNS Propulse, 242 g
SNS Propulse RC2, 256 g
NNN
Maastohiihtosuksissa on yleistynyt norjalaisen Rottefellan NIS-kiinnityslevy, mihin Rottefellan NNN-side kiinnittyy helposti ilman ruuveja. NIS-levylle asennetun NNN-siteen paikkaa voi myös muuttaa ja hakea sopivaa kompromissia esim. luistelusuksessa vakauden / nopeuden suhteen, tai perinteisen suksessa lisää pitoa siirtämällä sidettä eteenpäin. Nykyinen NNN-sidejärjestelmä on nimeltään Xcelerator, NNN 3 -sidejärjestelmä esiteltiin 1999 ja sen edeltäjä NNN 2 1989. NNN-siteet ja -kengät ovat toisiinsa yhtensopivia NNN 2:sta eteenpäin.
Suksiin, joissa ei ole NIS-levyä (Salomon, One-Way, Atomic), NNN-siteen saa kiinnitettyä asennuslevyn avulla ja levyssä on myös siteen paikan säätömahdollisuus, mutta karkeampi kuin NIS-levyssä. Rottefellan ruuvikiinnitteinen R3-side on poistunut tuotannosta, kuten muutkin NNN 2 ja 3 siteet, mutta niitä on vielä myynnissä. Siteen hinta nousee painon laskiessa. Saman sidemallin perinteisen- ja vapaan tyylin siteillä voi olla parinkymmen gramman painoero. Xelerator Pro, SSR ja Titan sidemalleissa on myös ns. QuickLock-mekanismi, eli siteen paikkaa pystyy muuttamaan käsin ilman työkalua. Rottefellan siteisiin on saatavana molemmille hiihtotyyleille erikseen kolmea eri kovuuksista joustopalaa, soft, medium ja hard.
R3, T3, TM sarjan siteet, paino n. 310 g
Touring sarjan siteet (mm. Auto Combi), n. 275-280 g
Exercise, 242/242 g
R4, Fischer R4, Rossignol F4, n. 235 g
Performance, 190/190 g
Xcelerator, 170-180 g
Xcelerator 2.0, 210/210 g
Xcelerator Pro, 205/210 g
Xcelerator SSR (wedge), 210 g
Xcelerator Titan, 149 g
Prolink
Vuoden 2016 alussa Salomon toi markkinoille NNN-yhteensopivat Prolink-hiihtokengät ja ruuveilla kiinnitettävät Prolink-siteet. Prolink-siteen kiinnitysruuvien paikat ovat samat, kuin SNS-siteissä, joten vaihtotyö on helppo, mutta Prolink-siteen paikkaa ei pysty säätämään, eikä suksen NIS-levystä ole mitään hyötyä.
Prolink Access, 258 g (NNN)
Prolink Pro, 248 g (NNN)
Prolink Carbon, 215 g (NNN)
Toisin kuin Salomonin SNS-sidejärjestelmä, Prolink-side ja -kenkä on NNN-yhteensopiva.
Suksivalmistajat tänään
Suurin maastohiihtosuksien valmistaja on itävaltalainen Fischer, jonka perässä seuraavat Madshus, Atomic (& Salomon), Rossignol, Yoko ja Peltonen. Suksien valmistus työllistää relut 50 työntekijää myös Suomessa Peltosen ja KSF Sportin suksitehtailla. Useimmat suksivalmistajat teettävät tiukan hintakilpailun takia halvimmat suksiparinsa alihankijoilla, joskin muutamilla on omat tehtaansa lastensuksille ja edullisille puu-ilmakanavasuksille, kuten Fischerin tehdas Mukachevossa Ukrainassa ja Amer-konsernin Pamporovo Ski Bulgariassa. Rossginolin tehdas Barcelonan alueella Espanjassa valmistaa myös kalleimmat suksimallit. Suuria alihankintavalmistajia ovat mm. STC Venäjällä, Sporten Tšekissä ja Hasiky Sports Goods Kiinassa. Tuotekehitys ja laadukkaampien mallien, kuten Maailman Cup, kilpa- ja aktiivikuntoilijasuksien valmistus kuitenkin säilyy valmistajan omissa käsissä. Suomessa vuosittain myydystä keskimäärin noin 180000 suksiparista noin puolet valmistetaan Venäjällä ja Kiinassa, vajaa viidesosa on Suomessa valmistettuja ja loput tulevat ulkomailta ulkomaisten suksivalmistajien tehtailta. Globaali markkina on reilut miljoona suksiparia vuodessa, kun maastohiihdon harrastajia arvellaan olevan yhteensä noin 16 miljoonaa.
Suksien voitelu ja huolto
Sintratun polyeteenipohjaisen suksen kitkakerroin lumella vaihtelee tyypillisesti välillä 0,02–0,05. Pohjiin on tehty ns. stukturointihionta, jonka karkeus riippuu suksen aiotusta kelialueesta. Pakkaskelin suksessa hionta on hienoin, vesikelille karkein. Suksen luistoon vaikuttavat myös suksen jäykkyys, profiili ja pohjan kuviointi, jotka pyritään valitsemaan lumen lämpötilan, kosteuden, lumikiteen rakenteen ja lumipinnan ominaisuudet huomioiden. Tarkoituksena on saada lumen ja suksen pohjan välisen vesikalvon paksuus noin 10 μm tienoille, mikä on normaaliolosuhteissa merkittävin luistoon vaikuttava tekijä. Pohjan hionnalla vaikutetaan pohjan ja lumen väliseen kosketuspinta-alaan, joka vaihtelee välillä 5–15% ja mikä puolestaan vaikuttaa liukuvan suksen alle syntyvän vesikerroksen paksuuteen.
Vaikka UHMW-PE -pohja on luisto-ominaisuuksiltaan lumella jo sinällään erinomainen esim. puuhun verrattuna, yleensä luistovoitelulla saadaan luistoa vielä merkittävästi parannettua. Polyeteenillä pintajännitys on noin 0,032 N/m, kun tavallisella hiilivetypohjaisella luistovoiteella pinnoitettuna 0,029 N/m ja fluorivoiteilla ja -pinnoitteilla jopa vain 0,017 N/m. Yhden maastohiihtosuksen pohjaan saadaan materiaalivalmistajan (CPS) mukaan ns. imeytymään (liukenemaan UHMW PE:n sisältämään amorfiseen olomuotoon) reilun gramman verran luistovoidetta 110 °C:n lämpötilassa. Suksien voiteluun löytyy kymmeniä eri tuotteita jokaiselta voidevalmistajalta. Merkittävin lisäaine luistovoiteisiin on kuitenkin ollut fluori, jonka tärkein ominaisuus on parantaa luistoa vesikeleillä hylkimällä vettä, eli vähentämällä ns. kapillaarista imua, mikä johtuu liian paksusta vesikerroksesta suksen ja lumen välissä. Suksen luisto on parhaimmillaan muutaman pakkasteen tienoilla. Sitä kylmemmässä se heikkenee tasaisesti luistoa antava ohuen vesikerroksen huvetessa. Pakkaskelillä noin alle –15 °C:n lämpötilassa tätä kalvoa ei enää suksen alle synny ja kahden kiinteän pinnan välinen liikekitka kasvaa voimakkaasti lämpötilan laskiessa ja lumikiteiden muuttuessa yhä kovemmiksi. Luistovoide valitaan kelin mukaan siten, että voiteen kovuus vastaa lumen kovuutta.
Pitovoitelu
Pitovoide on lähempänä liimaa kuin voiteluvahaa ja sen tarkoitus on antaa hyvä pito perinteisen tyylin maastohiihtosukseen potkuvaiheen aikana. Pitovoide on siis oltava riittävän pehmeää, että lumikide uppoaa siihen painettaessa suksen keskiosan voidepesä ladun pintaan, mutta sen pitää myös irrota lumesta. Pakkaskelin pitovoide on kovaa, nollakeliä lähestyttäessä toimiva pitovode on pehmeää ja ongelmakeleillä käytetään liisteriä. Pitovoide saattaa jäätyä, tai siihen voi tarttua lumipaakku. Pitoteippi on osittain korvannut pitovoiteen tarpeen.
Pitopohjasuksissa on karhennettu (ns. Zerot), tai kohokuvioitu voidepesä, tai pitokarva ja niissä ei tarvita pitovoidetta. Zero-suksen toiminta-alue on kapeahko ja lähellä nollakeliä.
Hieman laajempi toimintalämpötila-alue on Matti Järvisen nanoteknologiaan perustuvilla pinnoitteilla valmistetuilla suksilla, jotka toimivat hyvin nollakeleillä ja pikku pakkasessa lumen kosteudesta riippuen ilman pitovoitelua (Peltonen Nanogrip, Yoko ja Järvinen Optigrip, Karhu Beargrip), mutta pakkaskeleillä eivät ole olleet ainakaan vielä perinteisen pitovoidellun suksen veroisia luistoltaan.
Siklaus
Luistovoitelu voidaan korvata ns. Kuzminin menetelmän avulla, jossa suksen pohja hiotaan sileäksi kovalla, terävällä terässiklillä. Menetelmä perustuu ajatukseen siitä, että UHMW-PE -materiaali on luisto-ominaisuuksiltaan jo sinällään erinomainen, jolloin pohjan huolellinen hiominen sileäksi ja nukattomaksi tekee siitä yhtä liukkaan kuin parafiinilla voideltu. Teorian mukaan teräksellä siklattu (tai pikemminkin leikattu) pohja säilyttää (olosuhteista riippuen) luistonsa paremmin ja kerää likaa vähemmän kuin luistovoideltu pohja. Kuzmin-siklattu pohja voidaan myös kuvioida tai voidella perinteiseen tapaan esimerkiksi fluorivoiteilla, jolloin sen ominaisuuksia voidaan saada optimoitua.
Laskettelusukset
Nykyään suksia on lukemattomia erilaisia eri tarkoituksiin suunniteltuina mäkihypystä telemark- ja laskettelusuksiin. Valinta täytyy tehdä tekniikan, rinteen, tyylin ynnä muitten muuttujien mukaan. Esimerkkinä voidaan mainita Newschool-tyylissä käytettävä, LINE:n Eric Pollardin suunnittelema pro model -suksi, jonka erikoiserä on keskeltä jopa 150 mm leveä. Tämä on tavallisia alppisuksia leveämpi. Ne ovat keskiosaltaan usein vain 50–60 mm leveitä.
Carving/rinnesukset
Kilpasukset
All Mountain –sukset
Puuterisukset
Freestylesukset/Twintip-sukset
Kumparesukset
Katso myös
Muinaissukset
Hiihtosauva
Sauvakävely
Mono
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Aaltonen, Turkka & Arkko, Martti| title = Vanhat hyvät erätaidot| location = Helsinki| publisher = Kustannusosakeyhtiö Ajatus| year = 1997}}



The History of Lapland, J. Scheffer, Oxford 1674, Chapter 20: Of the laplanders weapons, and other instruments of hunting
Why is ice and snow slippery? The Tribo-physics of skiing, L. Karlöf, L. Torgersen Axell, D. Slotfeldt-Ellingsen
Sliding Friction of Polyethylene on Snow and Ice, L. Bäaurle, Swiss Federal Institute of Technology, Zurich
Friction characteristics between ski base and ice - fundamental lab scale tests and practical implications, P. Sturesson, Uppsala Universitet
Performance Skiing: Training and Techniques to Make You a Better Alpine Skier, G. Thomas, ISBN 0811730263
Teflon® Paraffin Low Friction Wax for All Snow Conditions, DuPont Technology
The complete quide to cross-country ski preparation, N. Brown, ISBN 0-89886-600-6
Nanosuksi luistaa - ja pitää, E. Törmänen, Tekniikka&Talous, 22.11.2009
Länsimerkkienkin takana lukee made in Russia, K. Huhtiniemi, Tekniikka&Talous, 7.12.2005
Suomalainen suksi venäläistyy, W. Erkkilä, Taloussanomat, 02.11.2001
Specifications for competition equipment and commercial markings, International Ski Federation, ed. 2011/12 (Sept. 2011)

Viitteet

Luokka:Urheiluvälineet
Luokka:Retkeilyvälineet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:Muinaiset keksinnöt
Luokka:Maastohiihto
Luokka:Mäkihyppy