David Livingstone

Question: Mihin David Livingstone kuoli?

David Livingstone (19. maaliskuuta 1813, Blantyre, Lanarkshire, Skotlanti – 1. toukokuuta (tai 4. toukokuuta) 1873, Sambia) oli skotlantilainen lääkäri, joka tuli tunnetuksi kirjailijana, lähetyssaarnaajana, orjuuden vastustajana ja tutkimusmatkailijana. Hän oli ensimmäinen eurooppalainen, joka löysi Mosi-oa-Tunyan putoukset. Hän nimesi ne tuolloisen kuningatar Viktorian mukaan Victorian putouksiksi, jolla nimellä ne yhä tunnetaan. Livingstone muistetaan ehkä parhaiten tapaamisestaan Henry Morton Stanleyn kanssa. Stanley lausui tuolloin lentäväksi lauseeksi muodostuneet sanansa: ”Tohtori Livingstone, oletan?”[1][2]
Varhaiset vaiheet
Livingstone syntyi Blantyren kylässä, Etelä-Lanarkshiressa, Skotlannissa, hänen itsensä kutsumaan ”jumalaiseen köyhälistöön”. Livingstone oli jo kymmenvuotiaana töissä puuvillakehräämössä rahoittaakseen tulevia opintojansa.[3][4] Vuonna 1836 hän aloitti lääketieteen opinnot Andersonin (nyk. Strathclyden) yliopistossa, Glasgow'ssa. Kreikan kieltä ja teologiaa hän opiskeli Glasgow’n yliopistossa ja latinaa paikallisen ystävän avustuksella. Tammikuussa 1840 Livingstone muutti Lontooseen jatkamaan lääketieteen opintojaan. Siellä hän tutustui skotlantilaiseen lähetyssaarnajaan, Robert Moffatiin, joka kehotti häntä liittymään Lontoon lähetysseuran (London Missionary Society, LMS) palvelukseen. Saman vuoden marraskuussa Livingstone valmistui lääkäriksi ja hänet vihittiin lähetyssaarnaajaksi. Alun perin LMS:n piti lähettää Livingstone Kiinaan, jossa hänen lääketieteen opinnoistaan olisi ollut hyötyä, mutta oopiumisodat pakottivat muuttamaan suunnitelmia. Moffat oli maininnut Afrikan, ja jo ennen vuodenvaihdetta Livingstone oli purjehtimassa kohti Afrikkaa.[1]
Tutkimusmatkat
Maaliskuussa 1841 Livingstone saapui Etelä-Afrikan Kapkaupunkiin. Heinäkuussa matka oli jatkunut Kurumanin lähetysasemalle Betšuanamaahan, Bangwaton heimokuningaskunnassa (nyk. Etelä-Afrikassa). Siellä sijainnut Moffatin lähetysasema oli hänen ensimmäinen asemapaikkansa lähetyslääkärinä.[5] Hän toimi siellä kahdeksan vuotta lähetyssaarnaajana ja lääkärinä. Uuden lähetysaseman valmistuttua Mabotsassa vuonna 1844, hän joutui leijonan hyökkäyksen kohteeksi, mutta hänet pelasti hänen apulaisensa Mabelwe. Livingstone lunasti edellisenä vuonna antamansa avioliittolupauksensa avioitumalla Mary Moffatin, Mary ja Robert Moffatin vanhimman tyttären kanssa tammikuussa 1845. Vuotta myöhemmin syntyi heidän ensimmäinen lapsensa, Robert.[4] Livingstone siirtyi Afrikassa yhä idemmäs, Chonuanen lähetysasemalle Mosambikiin vuonna 1846. Kolobengiin Livingstone muutti vuonna 1847. Nämä lähetysasemat kärsivät kuivuudesta, ja niinpä hän siirtyi vähemmän kuiville alueille Transvaaliin Etelä-Afrikkaan.
1. tutkimusmatka (1849-1856)
Livingstone teki ensimmäisen tutkimusmatkansa vuosina 1849–1856. Matkan tarkoituksena oli perustaa kauppa- ja lähetysasemia keskiseen Afrikkaan. Yhdessä William Cotton Oswellin kanssa hän lähti liikkeelle Kapmaasta vuonna 1849, kulkien Kalaharin autiomaan läpi saavuttaen 1851 sekä Ngamijärven että Sambesijoen.[6] Hän kiinnitti huomionsa orjakauppaan ja alkoi vastustaa sitä. Vuonna 1852 mukana tähän asti matkannut perhe sai palata Lontooseen ja Livingstone aloitti matkansa entuudestaan tuntemattomille alueille. Löytääkseen sopivan kauppareitin länsirannikolle lähti hän toukokuussa 1853 Linyantista (nyk. Botswanassa), Sambesin ja Kuandon yhtymäkohdasta mukanaan vain 25 miehen matkaseurue – saapuen malarian heikentämänä toukokuun 1. päivänä 1854 Luandaan (nyk. Angolassa). Paluumatkalle hän lähti seurueinensa 20. syyskuuta 1854, palautuneiden voimiensa sen sallittua. Seuratessaan paluumatkallaan Sambesijoen juoksua itään näki hän ensimmäisenä länsimaalaisena vuonna 1855 sen suuret putoukset ja nimesi paikallisten Mosi-oa-Tunyaksi (suom. savu, joka jylisee) kutsuman joen putoukset niiden yhä tunnetulla nimellä Victorian putouksiksi kuningatar Viktorian mukaan.[1][7] Vuoteen 1856 mennessä hän oli selvittänyt Sambesijoen juoksun.[8] Toukokuussa 1856 Livingstone saapui Quelimaneen (nyk. Mosambikissa) lähelle Sambesijoen suuta.[1] Näin hän oli kulkenut ensimmäisenä eurooppalaisena Afrikan mantereen poikki länsirannikolta itärannikolle. Tätä matkaa pidetään yhtenä löytöretkien historian urotöistä. Hänen mottonsa oli ”kristinusko, edistys ja sivistys”.
Heinäkuussa Livingstone purjehti Mauritiukselle, ja joulukuussa hän palasi Englantiin, jossa häntä juhlittiin kansallissankarina, mistä hän ei kuitenkaan pitänyt. Uskoessaan enemmän tutkimusmatkailijan työhön kuin lähetystyöhön, Livingstone erosi Lontoon lähetysseurasta vuonna 1857. Hän pyrki saamaan taloudellista tukea ja kannatusta tuleville tutkimusmatkoille. Britannian hallitus antoikin hyväksynnän Livingstonen ajatukselle ja hän palasi takaisin Afrikkaan vuonna 1858. Tuolloin hänen tehtävänään oli selvittää mahdollisuuksia orjakaupan lopettamiseksi. Livingstone oli suuri orjakaupan vastustaja eikä uskonut aikansa vallitsevaan käsitykseen Afrikan ”villeistä.”
Livingstone käytti orjakaupasta puhuvaa ilmaisua "Maailman avoin haava" [9]
2. tutkimusmatka (1858-1864)
Tutkimusten kohteena olivat nyt Sambesi ja Širejoki. Toisella matkallaan vuosina 1858–1864 Livingstone tutki kaakkoisen Afrikan luonnonolosuhteita ja Sambesijoen yläjuoksua löytäen 1859 Chilwa- (tai Shirva- tai Širva-), Malawi- sekä Njassajärvet, ja hän kävi myös Komoreilla.
Livingstone oli kokematon johtaja, jolla oli monia vaikeuksia laaja-alaisen projektin toteuttamisessa. Livingstonen juuri Afrikkaan palannut vaimo Mary kuoli malariaan retken aikana huhtikuussa 1862. Sambesin löytöretki mainittiin epäonnistuneeksi monissa sanomalehdissä huolimatta siitä, että Livingstonen alaisuudessa työskennelleet tiedemiehet John Kirk, Charles Meller ja Richard Thornton olivat koonneet laajan kokoelman kasvitieteellistä, geologista ja etnograafista materiaalia tiedeyhteisöihin Isossa-Britanniaan. Vuonna 1864 Livingstone palasi takaisin kotimaahansa.
3. tutkimusmatka (1866-1873)
Vuodet 1864 ja 1865 Livingstone vietti pääosin kotimaassaan Skotlannissa, julkaisten muun muassa kirjan Narrative of an expedition to the Zambesi and its tributaries. Bombayn kautta matkustanut Livingstone saapui Sansibariin tammikuussa 1866.

Sieltä hän aloitti kolmannen matkansa, joka suuntautui Niilin ja Kongon lähteille vuosina 1866–1873. Tavoitteena oli löytää Niilin lähde. Richard Francis Burton, John Hanning Speke ja Samuel Baker olivat osoittaneet joko Albertjärven tai Victoriajärven Niilin lähteeksi. Rovumajokea pitkin kulkien Livingstone seurueineen saapui Njassajärven eteläpäähän ja sieltä edelleen Tanganjikalle 1867. Vuosina 1867 ja 1868 löytyivät Mweru- ja Bangweulujärvet. 1869 ja 1870 hän teki muutaman retken Bambarresta, mutta joutui palaamaan heikon terveydentilansa vuoksi. Löytäessään 1871 Kongojokeen yhdistyvän Luabalajoen, Livingstone päätteli, että tämä joki olisi ollut Niili, vaikka todellisuudessa Luabalajoki on Kongojoen lähdejoki. Sairaudet koettelivat Livingstonen retkikuntaa. Livingstonen yhteydet länsimaailmaan katkesivat useiksi vuosiksi, ja hänen uskottiin kadonneen.  Häntä lähti etsimään New York Herald –lehden toimittaja Henry Morton Stanley, joka marraskuun 10. päivä 1871 lopulta löysikin Livingstonen Tanganjikajärven rannalta Ujijista, Tansaniasta. Tästä kohtaamisesta muistetaan Stanleyn oletetut tervehdyssanat: ”Doctor Livingstone, I presume?” () Stanley ja Livingstone jatkoivat yhdessä matkaa Tanganjikan pohjoispäähän, jossa heidän reittinsä 1872 erkanivat. Livingston halusi yhä selvittää Niilin lähteet. Hän saapui Bangweululle ja pääsi Chitamboon.
Kuolema

Livingstone kuoli Chitambon kylässä, Ilalassa, Sambiassa (tuolloin Koillis-Rhodesiassa) lähellä Bangweulujärveä 1. (tai 4.) toukokuuta 1873 malariaan ja punataudin aihettamaan sisäiseen verenvuotoon. Kolmenkymmenen Afrikassa vietetyn tutkimusvuotensa aikana Livingstone ehti taivaltaa liki 50 000 kilometriä. Hänen uskolliset seuraajansa Susi ja Chuma hautasivat hänen sydämensä puun alle, ja hänen kuivattu ja suolattu ruumiinsa kuljetettiin Sansibarin ja Adenin kautta Englantiin, missä se haudattiin 24. huhtikuuta 1874 Westminster Abbeyn kirkkoon Lontooseen.[3][1]
Tunnustukset
Livingstone mukaan on nimetty suuri määrä paikkoja, rakennuksia ja muistomerkkejä lähinnä tutkimusmatkojen varrella ja hänen kotimaassaan. Lisäksi hänestä on tehty useita elokuvia ja TV-sarjoja, muun muassa Livingstone (vuoden 1925 elokuva), David Livingstone (vuoden 1936 elokuva), Mies joka löysi Livingstonen (vuoden 1939 elokuva), Livingstone (vuoden 1981 TV-elokuva) ja Forbidden Territory: Stanley's Search for Livingstone (vuoden 1997 TV-elokuva).
Lähteet

Kirjallisuutta
David Livingstone: Missionary Travels and Researches in South Africa (1857)
David Livingstone: Narrative of an Expedition to the Zambesi and its Tributaries (1865)
R. J. Campbell: Livingstone, London: Benn (1929)
R. Coupland: Livingstone’s last Journey (1945)
J. I. Macnair: Afrikkalainen päiväkirjani (1955), (suom. Mikko Kilpi), Helsinki: WSOY (2000)
I. Schapera: Livingstone’s Missionary Correspondence 1841-56 (1961)
Aiheesta muualla

Gutenberg-projektin kirjoja:
Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.



Luokka:Brittiläiset orjuuden vastustajat
Luokka:Brittiläiset tutkimusmatkailijat
Luokka:Lähetyssaarnaajat
Luokka:Vuonna 1813 syntyneet
Luokka:Vuonna 1873 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit