Suomalainen elokuva

Question: Mihin aikaan Suomisen perhe elokuva sijoittuu?



Suomessa on tehty elokuvia 1900-luvun ensimmäiseltä vuosikymmeneltä lähtien. Elokuvat olivat alusta lähtien joko lyhyitä dokumentaarisia tai näytelmäelokuvia, joiden ohjaajat ja näyttelijät tulivat usein teatterin piiristä. Teollisen luonteen elokuvavalmistamot saivat 1930-luvulla, ja 1940-luvulla monet elokuvista saivat jopa 400000–1000000 katsojaa. Yleisön suosio jatkui 1950-luvun loppupuolelle. Näitä menestyksen vuosikymmeniä on kutsuttu suomalaisen elokuvan kulta-ajaksi. 1960-luvun rakennemuutoksen ja television tulon jälkeen elokuvien katsojamäärät romahtivat, mutta 1990-luvun lopun jälkeen katsojaluvut ovat olleet taas nousussa.
Suomalainen elokuvatuotanto on varsin paljon riippuvainen julkisesta tuesta, ja pitkien elokuvien rahoituksessa Suomen elokuvasäätiö on käytännössä aina mukana. Elokuva-alan merkittävimmät palkinnot Suomessa ovat puolestaan Jussit, joita on jaettu vuodesta 1944. Rakkautta ja anarkiaa on eniten kävijöitä keräävä elokuvatapahtuma.
Historia
Autonomian ajan yksittäiset elokuvat


Suomalaisen elokuvakulttuurin lähtökohdaksi on katsottu ranskalaisten Lumièren veljesten elokuvien esityksien aloittaminen Helsingissä 28. kesäkuuta 1896. Seuraavien kymmenen vuoden aikana elokuvat levisivät erityisesti kiertävien esitysten ansiosta.[1] Tunnetuin esittäjistä, "operatööreistä" kuten elokuvahistorian termi kuuluu, oli Oskar Alonen, jonka kiertue 1899 kattoi koko maan. 1900-luvun ensi vuosikymmenellä teatterien määrä eri paikkakunnilla alkoi kasvaa.[2] Ensimmäisten joukossa paikkansa vakiinnutti vuonna 1904 toimintansa aloittanut Maailman ympäri -elokuvateatteri. Sen omisti valokuvaamo Atelier Apollon perustaja Karl Emil Ståhlberg, joka oli tehnyt ensimmäiset avaukset elokuvien esittämiseksi jo 1800-luvun lopulta.[3] Gustaf Nordinin omistama Kinematograf International  Lundqvistin liikepalatsissa (Mikonkatu 5) oli vielä sitäkin vanhempi, mutta Nordin teki vararikon jo 1902[4][2]
Elokuvien vakiintuneiden esityspaikkojen ja -mahdollisuuksien myötä syntyi myös tarve kotimaiseen elokuvatuotantoon. Elokuvakiertuieiden pitäjät käyttivät kinematografia, joka oli sekä elokuvaprojektori että elokuvakamera. Niinpä he saattoivat kuvata esityspaikkakunnalla itse, kehittää filmin ja sitten esittää se saman tien. Helsingin Sirkusmaneesissa tilapäisesti toiminut American Bioscope oli ensimmäinen elokuvia Suomessa valmistanut yhtiö. Vuodenvaihteen 1904–1905 molemmin puolin Helsingissä esityksiä järjestänyt yritys esitti teatterissaan dokumenttielokuvia, joita se oli itse kuvannut kaupungissa. Ne eivät ole säilyneet nykypäivään.[5][6]
Paras säilynyt näyte autonomian ajan lyhytelokuvista on vuonna 1911 Berliinin matkamessuille valmistunut elokuva Finland, joka oli Atelier Apollon ja Suomen Matkailutoimiston yhteyteen perustetun messukomitean yhteinen tuote. Lähes puolen tunnin kokonaisuus on syntynyt noin 30 lyhytelokuvasta.[7] Ensimmäinen näytelmäelokuva oli käsikirjoituskilpailun tuloksena syntynyt Salaviinanpolttajat vuonna 1907. Sen tavoin muutkin ensimmäiset näytelmäelokuvat olivat lyhyitä komedioita. Yli tunnin mittaisia elokuvia tehtin Salaviinanpolttajien lisäksi kaksi muuta.[1]
Suomalainen elokuva syntyy


Autonomian ajan elokuvatuotanto ei vakiinnuttanut asemaansa. Suomalaisen elokuvateollisuuden rakentamisen näkökulmasta tärkein yhtiö koko 1920-luvun oli vuonna 1919 perustettu Suomen Filmikuvaamo, jonka nimi muutettiin vuonna 1921 Suomi-Filmiksi. Yhtiön johtajan Erkki Karun (1887–1935) panos oli ratkaiseva sekä taiteellisesta että yritystoiminnan näkökulmasta. Karu oli kuolemaansa saakka keskeinen toimija kahden suurimman elokuvayhtiön, Suomi-Filmin ja Suomen Filmiteollisuuden perustajana, johtajana ja ohjaaja-käsikirjoittajana.[8]
Elokuva-ala laajeni jo 1920-luvun alussa sanomalehtien arvosteluihin, joita tehtiin yleensä nimimerkin suojissa. Sana elokuva oli keksitty suomen kieleen vuonna 1927. Muita tohtori Artturi Kanniston keksintöjä olivat sanat elokuvateatteri ja valkokangas.[9] Sitä ennen puhuttiin ”elävistä kuvista”, ”elävistä valokuvista”, ”filminäytelmistä” ja ”valkoisesta kankaasta”. Karun suomalaiskansallinen linja on nähtävissä hänen ohjauksissaan Nummisuutarit (1923) ja kansainvälistäkin arvostusta saaneessa elokuvassa Koskenlaskijan morsian (1923) sekä armeijaa propagoineessa trilogiassa, jonka muodostivat Meidän poikamme (1929), Meidän poikamme merellä (1933) ja Meidän poikamme ilmassa – me maassa (1934).[8]
1920-luvulla toiveita herättävää laajaa kansainvälistä levitystä sai myös ensi kerran jo vuonna 1911 kuvattu, mutta teknisistä syistä silloin vaille julkista esitystä jäänyt Anna-Liisa. Vuoden 1922 version, joka myytiin Ruotsiin, Norjaan, Ranskaan ja Yhdysvaltoihin, ohjasivat jo Salaviinanpolttajissa mukana olleet Teuvo Puro ja Jussi Snellman. Anna-Liisan kuvaajana toimi Karun Suomeen löytämä Kurt Jäger.[10][11] 
Elokuva on leimallisesti kansainvälistä. Jäger ei ollut ainoa ulkomaalainen toimija Suomen elokuva-alan alkuvaiheissa. Elokuvantekijöiksi nousivat jo 1920-luvulla monet seuraavalta, äänielokuvan vuosikymmeneltä tutut elokuvantekijät: Valentin Vaala ja Theodor Tugai. Vaala oli venäläistä sukua, Tugain eli Teuvo Tulion sukujuuret veivät Venäjälle ja Liettuaan.[12] Jäger oli saksalainen, ja ensimmäisen näytelmäelokuvan kuvaaja Frans Engström oli muuttanut Ruotsista Suomeen.[11][13] Seuraavan vuosikymmenen alussa Suomeen saapui Viron ensimmäisen näytelmäelokuvan ohjannut Theodor Luts.[14][15] Muita keskeisiä ohjaajia olivat jo 1920-luvulla Kalle Kaarna ja kirjailija Juhani Ahon pojat, suomalaisen dokumentaarielokuvan pioneereihin laskettavat Heikki Aho ja Björn Soldan.[16]
Ulkomaalaisten suuresta osuudesta huolimatta elokuvien aiheet löytyivät suomalaiselta maaseudulta. Poikkeuksia on oikeastaan vain kolme: Erkki Karun komedia Suvinen satu, Kurt Jägerin ja Ragnar Hartwallin kansainvälisyyttä tavoitellut Elämän maantiellä (1927) ja Carl von Haartmanin jännityselokuva Korkein voitto (1929). Von Haartmanin ura oli muutenkin kansainvälinen. Hän eli yläluokkaista elämää, valmisti yhteistyöelokuvia väliin epäonnistuenkin saksalaisten hankkeissa ja oli aiemmin toiminut jonkin aikaa myös Hollywoodissa William Wellmanin sotilasneuvonantajana kuuluissa lentosotaelokuvassa Siivet (Wings).[17]
Kansainvälisen pääoman tulolla oli kansallisen elokuvayrittämisen kannalta myös riskinsä. Elokuvien esittäminen oli vuosina 1926–1928 vaarassa joutua suurten kansainvälisten elokuvatoimistojen valtaan. Ruotsalaisen Gustaf Molinin hanke tyssäsi kuitenkin saksalais-amerikkalaisen kartellin kaatumiseen kesällä 1928. Sen jälkeen suuret amerikkalaiset yhtiöt perustivat Suomeen oman toimistonsa, ja saksalaisen UFA:n edustus tuli suomalaisille yhtiöille, vuodesta 1933 lähtien Adams-Filmille. Molinin Oy Kosmos-Filmi ja siihen kuuluneet elokuvateatterit jatkoivat olemassaoloaan vielä pitkään.[18]
Dokumenttielokuvalle tyypilliset alalajit ovat tilauselokuvan käytännön tulosta 1920-luvulta: propaganda-, järjestö-, teollisuus-, yritys-, urheilu-, opetus- ja tiede-elokuvat sekä uutisfilmit muokkaantuivat vähitellen tutuiksi elokuvan muodoiksi katsojille. 1920-luvun tärkein lyhytelokuvavalmistamo oli Suomi-Filmi, jonka johtajan Erkki Karun merkittävin menestys oli juuri dokumenttielokuvassa. Vuosikymmenen puolessa välissä perustettu Aho & Soldan valmisti vielä samana vuosikymmenenä useita pitkiä dokumentteja Suomen teollisuudesta ja maa- ja metsätaloudesta. Vuonna 1922 maailmanmarkkinoille saatettiin ulkoasiainministeriön ja Suomi-Filmin yhteistyönä valmistama Finlandia, kansakuntaa mainostava propagandafilmi, joka osoittautui maailmanmenestykseksi. Sillä on laskettu olleen yli kuusi miljoonaa katsojaa eri puolella maailmaa. Yli puolitoistatuntisesta elokuvasta on säilynyt nykypäivään vain murto-osa.[19]
Elokuvateollisuuden aika alkaa


Suomalainen elokuvateollisuus syntyi varsinaisesti 1930-luvulla. Vuosikymmen aloitettiin lähes tyhjästä ja kasvoi alle kymmennessä vuodessa korkealaatuiseksi viihdealaksi. Kultakausi katkesi talvisodan syttymiseen marraskuussa 1939. Ensimmäiset äänielokuvat olivat alkeellisia, mutta ala kohentui kun Suomi-Filmin rinnalle syntyi 1934 toinen suurtuotantoyhtiö Suomen Filmiteollisuus.[20]
Vuonna 1934 Risto Orko ohjasi ohjasi peräti miljoonan, siis silloin joka neljännen, suomalaisen katsojan saavuttaneen elokuvan Siltalan pehtoori.[20] Suomi-Filmin johdossa vuonna 1933 aloittanut Orko palkkasi korkeatasoisia ohjaajia ja antoi heille suuret vapaudet luovuuteen. Ensimmäinen ja pitkäaikaiseksi osoittautunut kiinnitys oli Valentin Vaala, joka osoittikin monipuolisuutensa maalaisdraamoissa, melodraamoissa ja kaupunkikomedioissa. Häntä seurasivat Orvo Saarikivi, Ilmari Unho ja Wilho Ilmari. Vastaavasti Toivo Särkän johtama Suomen Filmiteollisuus oli maalaismaisempi ja teki sarjatuotantoa. Kansanomainen komiikka nousi 1930-luvulla esille tähtinään Aku Korhonen ja Uuno Laakso. Vastaavasti nähtiin suuria romanttisia tähtiä kuten Regina Linnanheimo, Helena Kara ja Irma Seikkula sekä suurimpina Tauno Palo ja Ansa Ikonen.[21]
1930-luvun loppupuolella elokuvayhtiöiden suomalaiskansallinen linja ylsi nationalistisiin aatedraamoihin, joista tunnetuimmat olivat Suomen Filmiteollisuuden johtaja T. J. Särkän ohjaama Helmikuun manifesti (1939) sekä Suomi-Filmin johtajan Risto Orkon ohjaama Jääkärin morsian (1938) ja Aktivistit (1939). Näihin voi lisätä myös monipuolisen sensuurikohtalon jo sotavuosina omaavan elokuvan Isoviha (1939), jonka ohjasi Kalle Kaarna. Ne joutuivat ainoina sotaa edeltävän ajan elokuvina esityskieltoon sodan jälkeen, sillä niitä arveltiin poliittisesti vihamieliseksi suhteessa venäläisiin ja Neuvostoliittoon.[22]
Aatedraamoista sodan elokuvaan


Toinen maailmansota vuosina 1939–1944 pysäytti suomalaisen elokuvan kehityksen. Talvisodan aikana valmistui vain yksi elokuva. Moskovan rauhan ajalla valkokankaille saatettu romanttinen Kulkurin valssi sai kuitenkin valtaisan suosion ja horjumattoman maineen suomalaisena elokuvaklassikkona. Muita suosittuja, jopa elokuvasarjoiksi kasvaneita aiheita tarjosi esimerkiksi ydinperheen tapahtumia kuvaava Suomisen perhe. Suomen Filmiteollisuus valmisti sarjaan 1950-luvun loppuun mennessä kuusi elokuvaa. Useimmat niistä olivat Orvo Saarikiven ohjaamia.[23]
Nationalististen aatedraamojen kaltaisia poliittisluonteisia elokuvia sodan aikana ei montaa ilmestynyt. Risto Orkon Armas J. Pullan hahmoihin perustuvat Ryhmy ja Romppais-elokuvat (Ryhmy ja Romppainen, 1941 ja Jees ja just 1943) jäivät hänen viimeisiksi ohjaustöiksi lukuun ottamatta vuonna 1980 valmistunutta neuvostoyhteistyössä tehtyä elokuvaa, uusintaversiota klassikosta Tulitikkuja lainaamassa. Erityisesti on kuitenkin mainittava Ilmari Unhon Suomi-Filmin 25-vuotisfilmiksi ohjaama Kirkastettu sydän (1943), jonka isänmaallinen paatos herätti tunteita omana aikanaankin. Sodan jälkeen televisioesityksissä niitä arvosteltiin paatoksellisena sotapropagandana.[24]
Sota-ajan elokuvien enemmistö oli kuitenkin enimmäkseen komedioita tai romanttisia tunteita välittäviä elokuvia, mahtuipa joukkoon sota-ajan resurssit ottaen yllättävän monta pukudraamaakin.[22] Elokuvien painopisteinä olivat sosiaalisen identiteetin ja seksuaalisuuden tarkastelu.[25] Aikakauden kuuluisimpia näyttelijöitä olivat Ansa Ikonen ja Tauno Palo, jotka säilyttivät suosionsa aina 1950-luvulle asti.[26][27]
Sodan jälkeisen pula-ajan hellitettyä elokuvan tilanne kuitenkin parani – hetkellisesti, sillä television yleistyttyä elokuvan yleisöt vähenivät. Ennätysyleisöt saatiin 1948, aikana jolloin kevyet aiheet saivat rinnalleen joukon varsin vakavia ongelmaelokuvia. Ongelmaelokuvan on tyypillinen sodanjälkeinen lajityyppi monissa kansallisissa elokuvakulttuureissa. Eri maissa se sai omia painotuksiaan ja sen mukaisesti nimiä, joista tunnetuimmat olivat neorealismi (Italia), dokumentaarinen neorealismi (Ranska), ongelmaelokuva (Iso-Britannia) ja film noir (Yhdysvallat).  Suomalaiset ongelmaelokuvat käsittelivät rikoksia, alkoholismia, avioeroja, sukupuolitauteja, lapsettomuutta, vapaita seksuaalisuhteita, mielenterveysongelmia, itsemurhia ja esimerkiksi sodan jälkiseurauksiin liittyviä fyysisiä ja psyykkisiä sosiaalisia ongelmia. Olojen vapauduttua myös elokuvaohjelmisto keventyi. Suosittuja elokuvagenrejä olivat muun muassa komedialliset hupailut kuten Rillumarei-sarja ja Pekka ja Pätkä -elokuvat sekä perinteinen tukkilaisromantiikka ja sodan yli jatkuneet sotilasfarssit.[28][29]
Kulta-ajan viimeinen vuosikymmen


1950-luvun suurin menestys oli vuonna 1955 julkaistu, Väinö Linnan romaaniin perustuva elokuva Tuntematon sotilas, jonka ohjasi Edvin Laine. Elokuvasta on tullut suomalaisuuden ja sota-ajan ikoni, sillä se esitetään perinteisesti Ylen televisiokanavilla jokaisena itsenäisyyspäivänä. Tuntematon sotilas on yhä kaikkien aikojen katsotuin elokuva Suomen elokuvateattereissa,[30] ja se sai menestystä myös ulkomailla. Yhtiölleen Suomen Filmiteollisuudelle elokuva kuitenkin koitui kohtalokkaaksi, sillä verotussyistä uuteen tuotantoon ohjatut voittorahat johtivat suureen elokuvien määrään, mutta heikentyneeseen laatuun. Poikkeus tästä on kuitenkin ensimmäinen suomalainen väreissä kuvattu kokoillan elokuva, T. J. Särkän ohjaus Juha vuodelta 1956.[31]
1950-luvun huippuohjaajiksi nousivat edellisellä vuosikymmenellä debytoineet Edvin Laine, Matti Kassila ja Hannu Leminen, joka oli jo sotavuosien tunnetuimpia tekijöitä (esim. Valkoiset ruusut, 1943).[32]
Kansainvälisesti tunnetuimmaksi ohjaajaksi on kuitenkin vakiintunut riippumattomana elokuvantekijänä toiminut Erik Blomberg (1913–1996). Hän oli ollut Nyrki Tapiovaaran tuottaja ja kuvaaja jo 1930-luvulla. Hänen oma uransa sai kansainvälistä ulottuvuutta kuitenkin vasta Lapin mytologiaan perustuvan Valkoisen peuran (1952) myötä. Ura jatkui klassikkofilmatisoinneilla, Maria Jotunin teokseen perustuvalla elokuvalla Kun on tunteet (1954) sekä Aleksis Kiven näytelmään pohjanneella elokuvalla Kihlaus.[33]
Suomalainen elokuva romahtaa

Suomi koki rakennemuutoksen vuosina 1965–1975, jolloin ihmiset muuttivat joukoittain maaseudulta kaupunkeihin ja Ruotsiin. Samaan aikaan yhteiskunta vapautui seksuaalisesti, poliittisesti ja alkoholikulttuurin suhteen. Tämä yhteiskunnan vanhojen arvojen murtuminen näkyi myös elokuvissa kun ihmiset etsivät uutta identitettiä.[34] Suomalaiset elokuvat olivat 1960-luvulla jyrkästi kahtia jakaantuneita. Kolme suurtuottajaa olivat vielä toiminnassa, ja niistä varsinkin Suomen Filmiteollisuus tuotti loppunsa edellä suuren määrän elokuvia, joiden laatu oli heikkoa. Loppu koitti ennen 1960-luvun puolivälissä, kun elokuvat myytiin televisiolle ja katsojat näkivät ne ilmaiseksi omalta kotisohvaltaan. Tämän seurauksena viimeistään elokuvateattereiden katsojamäärät romahtivat.[35]
Suomessa ei ollut vielä elokuville valtion tukijärjestelmää. Murroksen keskellä näyttelijät menivät pitkään lakkoon vuonna 1963, minkä seurauksena amatöörinäyttelijät miehittivät heikkotasoiset elokuvat. Suomalaiset elokuvantekijät eivät osanneet tehdä mitään aikakauteen sopivaa tuoretta tuotantoa. Vuosikymmenen lopussa Edvin Laine ohjasi kaksi suurelokuvaa Täällä Pohjantähden alla (1968) ja Akseli ja Elina (1970), jotka tavoittivat yleisön, mutta olivat kuvakirjamaisia. Elokuvasarjan taloudellisen menestyksen ansiosta sen tuotantoyhtiö Fennada-silmi pystyi jatkamaan seuraavalle vuosikymmenelle ainoana vanhoista suurista tuotantoyhtiöistä. Uusista ohjaajanimistä työnsä aloittivat Maunu Kurkvaara, Risto Jarva, Jörn Donner sekä Mikko Niskanen, jonka elokuva Käpy selän alla (1966) nousi merkittäväksi nuorisoelokuvaksi. Samaten uusi farssien kuningas Spede Pasanen aloitti uraansa.[35]
Elokuva-ala elää pysähtyneisyyttä

Suomalaista elokuva-alaa leimasi 1970-luvulla pysähtyneisyys. Yleiseurooppalaisen uusvasemmiston ideat löysivät tiensä poliittisiin lauluihin ja teattereihin, mutta ei elokuviin.[36] Televisio oli vienyt suomalaiset elokuvankatsojat ja ehkäpä oireellisesti vuosikymmenen kehutuin elokuva Niskasen Kahdeksan surmanluotia (1972) oli television tuottama.[37] Koko suomalaisen elokuva-alan heikoin vuosi oli 1974, jolloin nähtiin ainoastaan kaksi uutta pitkää elokuvaa.[36]
Harvoja järjestelmällisesti menestyksellisiä elokuvia tuotti Spede Pasanen, jonka tuotannot kannattelivat koko elokuvateatteri-instituutiota. Spede näytteli aluksi itse komedioidensa pääosat, mutta antoi tilaa uudelle luomukselleen Uuno Turhapurolle, jota esitti Vesa-Matti Loiri. Ajan kuva tiivistyi kahden miehen mässäilyyn luonnon keskellä Seppo Huunosen elokuvassa Lampaansyöjät (1972), kuten myös raadollinen Rauni Mollbergin esikoisohjaus Maa on syntinen laulu (1973), joka huomattiin myös ulkomailla. Samaten Risto Jarva otti kantaa yhteiskunnallisiin asioihin hänen ehkä hienoimmassa elokuvassaan Yhden miehen sota (1973), joka joutui odottamaan lähes vuoden verran ensi-iltaansa. Ruotsin mallin mukainen elokuvien tukijärjestelmä oli vielä alkukantimissaan ja politisoitunut, joten se ei kantanut vielä 1970-luvulla hedelmää.[37]
Arvaamaton vuosikymmen

Häilyväisen 1970-luvun jälkeen suomalainen elokuva jatkoi arvaamattomuudessa. Toisaalta satsattiin taide-elokuviin ja toisaalta populaarielokuviin, mutta kummassakaan ei juuri saavutettu menestystä.[38] 1980-luvun nousukauden mukana levisi juppikulttuuri, joka sai myös elokuvansa Aki Kaurismäen Hamlet liikemaailmassa (1987). Sota palasi aihepiiriksi useissa elokuvissa, kuten Pakkasvirran Pedon merkki (1981), Rauni Mollbergin uudelleenfilmatisoima Tuntematon sotilas (1985) ja Pekka Parikan Talvisota (1989).[39]
Vuosikymmennellä nähtiin myös ensimmäiset kansainväliset läpimurrot. Renny Harlin raivasi tiensä Hollywoodin elokuvamaailman isojen tuotantojen ohjaajaksi. Samaten Kaurismäen veljekset aloittivat kansainvälisen maineen keräämisen Aki Kaurismäen kirjoittamalla ja Mika Kaurismäen ohjaamalla elokuvalla Arvottomat (1982). 1980-luvulla elokuvien tuotanto oli erittäin laajaa ja esimerkiksi vuonna 1984 tuotettiin 30 elokuvaa, joka oli yhtä monta kuin ennätysvuonna 1955. Toisaalta keskimääräiset katsojamäärät olivat hyvin alhaiset.[39]
Suomalaisen elokuvan uusi nousu 1990-luvun lopulla

Suomalaisen elokuvan asema heilui rajusti 1990-luvulla. Ne saavuttivat niin kansainvälisiä voittojia kuin tappioita kotikentällä ja lamaantumista. Julkinen kirjoittelu saattoi syyttää alan toimintaa köyhäksi ja jopa vastuuttomaksi.[40] Suomi liittyi Euroopan unioniin 1995, mutta elokuvien aiheet pysyivät kansallisina ilman juurikaan uusia vaikutteita manner-Euroopasta. Suomalaisissa elokuvissa näkyi television vaikutus ja läsnäolo. Kaupunkikuvauksissa tiivistyvät uudet ajat ja tyylit kuten Lauri Törhösen Insiders (1989) ja Claes Olssonin Akvaariorakkaus (1993).[41] Vastapainona tälle oli maalaisnostalgiaa edustanut 1990-luvun näkyvin ohjaajatulokas Markku Pölönen elokuvillaan Onnen maa (1993), Kivenpyörittäjän kylä (1995) ja Kuningasjätkä (1998).[42]
1990-luvulla nähtiin myös uuden naisohjaajasukupolven läpimurto. Pirjo Honkasalo ohjasi Tulennielijän (1999), Auli Mantila Neitoperhon (1997) ja Kaisa Rastimo Säädyllisen murhenäytelmän (1998). Lisäksi Taru Mäkelä ohjasi sotaa käsitteleviä elokuvia. Myös Suomessa vähän harrastettu kauhugenre sai oman edustajansa Olli Soinion elokuvalla Kadunlakaisijat (1991). Samalla vuosikymmennellä nähtiin myös entistä ammattimaisemman ja kaupallisemman tuotantokulttuurin rantautuminen.[41] Katsojaluvut olivat koko vuosikymmenen varsin matalat, kunnes keväällä 1999 neljä suomalaista elokuvaa, Raimo O. Niemen Poika ja ilves, Olli Saarelan Rukajärven tie, Aleksi Mäkelän Häjyt sekä Timo Koivusalon Kulkuri ja joutsen, olivat katsotuimmat.[40]
Suomalainen elokuva uudella vuosituhannella

Vuosituhannen vaihteen keskeinen suunta oli paluu kansalliseen perinteeseen ja identiteetin etsintään. Tämä näkyy Jatkosotaa käsittelevissä elokuvissa Olli Saarelan Rukajärven tie, Taru Mäkelän Pikkusisar tai Lauri Törhösen Hylätyt talot, autiot pihat (2000). Menneisyyden maalaisnostalagiaa edustivat Markku Pölösen Badding (2000) ja Koirankynnen leikkaaja (2004). Elämäkertaelokuvissa muisteltiin  taiteilijasuuruuksia kuten Tapani Rautavaara, Irwin Goodman, Sibelius ja Aleksis Kivi.[42]
Nuoret nousivat pääosaan uuden vuosituhannen yhteiskunnasta kertovissa elokuvissa. Nuorten tarinoita löytyi niin urheilusta rakkaudesta tai nuorisorikollisuudesta. Uudella vuosituhannalle nähtiin myös lastenelokuvia kuten Olli Saarelan Rölli ja metsänhenki (2001), Kaisa Rastimon Heinähattu ja Vilttitossu (2002), Klaus Härön Näkymätön Elina (2003) ja Liisa Helmisen Pelikaanimies (2004).[42]
Suomen ensimmäinen pitkä tietokoneanimaatio, Keisarin salaisuus, valmistui 2006. Sitä ennen oli Suomessa tehty vain yksi pitkä animaatioelokuva, Riitta Nelimarkan ja Jaakko Seeckin pala-animaatio Seitsemän veljestä vuonna 1979. Lyhyitä animaatioita on tehty yli sadan vuoden ajan. Keisarin salaisuus aloitti animaatioelokuvien aktiivikauden: vuosina 2000-2013 Suomen elokuvasäätiön tuotantotukea sai 13 pitkää animaatioelkuvahanketta.[43][44]
2010-luku käynnistyi suomalaisen elokuvan kannalta komeasti. Vuonna 2010 peräti viisi elokuvaa keräsi yli 200000 katsojaa: Napapiirin sankarit (334943), Risto Räppääjä ja polkupyörävaras (325484), Prinsessa (279698), Havukka-ahon ajattelija (215965) ja Rare Exports (206835).[45]
Risto Räppääjän jatko-osa sekä Sofi Oksasen romaaniin perustuva Puhdistus menstyivät 2012.[46]
Vuonna 2013 ensi-iltaan tuli 36 pitkää kotimaista elokuvaa. Katsotuimpiin kuului Johanna Vuoksenmaan komedia 21 tapaa pilata avioliitto (403045 katsojaa, Suomen kaikkien aikojen katsotuin naisohjaajan elokuva).[47]
Vuonna 2014 ensi-iltansa sai 32 suomalaista elokuvaa ja kotimaisten elokuvien vuotuinen katsojamäärä kohosi jälleen yli kahteen miljoonaan. Katsoituin oli Dome Karukosken Mielensäpahoittaja, jonka kävi katsomassa yli 454000 katsojaa. Sen lisäksi 2000-luvulla vain kolme kotimaista elokuvaa on rikkonut 400000 katsojan rajan: Pahat pojat (2003), Matti (2006) ja 21 tapaa pilata avioliitto (2013).[48]
Vuonna 2015 kotimaisten elokuvien vuotuinen katsojamäärä oli ennätykselliset 2,6 miljoonaa, ja vuonna 2016 2,47 miljoonaa. Vuoden 2016 katsootuimmat olivat perhe-elokuvia: Risto Räppääjä ja yöhaukka, Angry Birds -elokuva ja  Kanelia kainaloon, Tatu ja Patu!.[49]
Menestys
Menestys kotimaassa

Suomalaiset katsoivat elokuvia paljon 1950-luvun loppuun, joka ylläpiti kotimarkkinaa. Kaikki myöhemmätkään elokuvat eivät ole tuottaneet tappioita, lähinnä komediat ja osa sotafilmeistä olivat tuottoisia 1990-luvulle asti. Suomen elokuvasäätiön väitetään rahoittaessaan elokuvia olevan haluton ottamaan riskejä, joka johtunee jaettavan rahanmäärän pienuudesta. Pienten elokuvan tekobudjettien Suomessa on löytynyt elokuvien tekijöitä, jotka eivät tee elokuvia rahalla vaan pikemminkin elämäntapana.[51]

Kaupallinen menetystuottaja Spede Pasanen tuotti itse omat elokuvansa. Hän teki filmit nopeasti, studiomaisesti likimain vakiotiimillä ja menestyi pitkään erityisen hyvin, vaikkei saanut kriitikoiden arvostusta. Speden suosituimpia luomuksia on muun muassa Uuno Turhapuro -elokuvasarja.[52]
Pasasen jälkeen Suomen kaupallisesti menestynein elokuvaohjaaja oli pitkään Timo Koivusalo, joka tunnetaan parhaiten Pekko Aikamiespojan luojana. Koivusalon elokuvat ovat keränneet paljon katsojia, mutta saaneet vähemmän kiitosta kriitikoilta.[53]
Vuosina 1990-2015 kaksi elokuvaa sai yli puoli miljoonaa katsojaa: Pahat pojat 2003 ja Luokkakokous 2015.[54]
Kansainvälinen menestys
Suomen kansainvälisesti tunnetuin ja myydyin elokuvaohjaaja Aki Kaurismäki on onnistunut keräämään filmeilleen kansainvälistä arvostelu- ja yleisömenestystä erityisesti Ranskassa ja Saksassa. Hänen elokuvansa ovat keränneet paljon huomiota myös palkintogaaloissa, kuten Cannesin elokuvajuhlilla. Kaurismäen elokuva Mies vailla menneisyyttä on maailmanlaajuisesti menestyneimpiä, ellei jopa menestynein suomalainen elokuva. Se voitti Cannesissa 2. palkinnon, Grand Prix'n, ja Kati Outinen sai parhaan naisnäyttelijän palkinnon. Elokuva nimettiin myös Oscar-ehdokkaaksi parhaana vieraskielisenä elokuvana.[55][56]
Kaurismäen lisäksi Selma Vilhusen lyhytelokuva Pitääkö mun kaikki hoitaa? oli vuonna 2014 yksi viidestä parhaan lyhytelokuvan Oscarin ehdokkaasta.[57] Kuriositeettina voidaan mainita lisäksi, että Jörn Donner haki Ingmar Bergmanin elokuvan Fanny ja Alexander saaman parhaan vieraskielisen elokuvan Oscarin vuonna 1983.[58] Kansainväliseen levitykseen pääsi myös vuonna 2006 ensi-iltansa saanut suomalais-kiinalaisena yhteistyönä valmistettu Jadesoturi, jota esitettiin Suomen lisäksi myös Kiinassa.[59]
Maailmanlaajuisesti menestynein suomalainen näyttelijä on Matti Pellonpää, joka palkittiin muun muassa Berliinin elokuvajuhlilla 1993 parhaana eurooppalaisena näyttelijänä Aki Kaurismäen elokuvasta Boheemielämää.[60][61]
Animaatioelokuvien tekoon Yhdysvalloissa osallistuva Janne Kontkanen on saanut "tekniikan oscariksi" kutsutun palkinnon vuonna 2014.[62]
Laajaa kansainvälistä huomiota on saanut myös kunnianhimoinen amatöörihanke Star Wreck: In the Pirkinning, jota on ladattu internetistä noin yhdeksän miljoonaa kertaa. Se on kaikkien aikojen katsotuin suomalainen elokuva maailmalla.[63][64]
Palkinnot ja tapahtumat


Suomessa merkittävimmät elokuva-alan palkinnot jaetaan vuosittain Jussi-gaalassa. Jussit jakaa Filmiaura ry vuosittain parhaista saavutuksista kotimaisen elokuvan parissa. Jusseja on jaettu vuodesta 1944 asti.[65]
Suomessa järjestettävistä elokuvatapahtumista eniten kävijöitä kerää Helsingissä järjestettävä Rakkautta ja anarkiaa, jossa kävi vuonna 2014 yli 62000 ihmistä. Suomen elokuvasäätiö tukee seitsemää kansallisesti merkittävintä tapahtumaa. Rakkautta ja anarkiaa -festivaalin lisäksi sen tuettaviin kuuluvat Helsingin dokumenttielokuvafestivaali DocPoint, Tampereen elokuvajuhlat, Sodankylän elokuvajuhlat, Espoo Ciné, Night Visions ja Oulun kansainvälinen lasten- ja nuortenelokuvien festivaali.[66]
Elokuva-ala
Talous ja yritykset
Elokuvatuotanto on kansantaloudellisesti Suomessa suhteellisen pieni ala. Vuonna 2006 se työllisti kokoaikaisesti noin 1700 henkilöä. Yrityksiä alalla oli runsas 600.[67] Ala on perinteisesti jakaantunut Suomessa tuotanto-, levitys- ja elokuvateatteriyhtiöihin. Tuotantoyhtiöt vastaavat elokuvan tuotantoprosessissa käsikirjoittamisesta valmiin materiaalin siirtämiseen levitettäväksi. Levitysyhtiöt osallistuvat rahoitukseen ja vastaavat elokuvan markkinoinnista ja levittämisestä elokuvateattereihin ja tallennemyyntiin. Elokuvateatterit puolestaan saattavat elokuvat yleisön nähtäväksi. Digitalisoitumisen seurauksena esimerkiksi monilla tuotantoyhtiöllä on aiempaa parempi mahdollisuus levittää omia elokuviaan.[68]
Tuotantoyhtiöt toimivat usein melko projektiluonteisesti, ja niiden liiketulos vaihtelee siksi paljon. Suomalaiset tuotantoyhtiöt ovat pääosin pieniä, joten yksittäisillä projekteilla on suuri vaikutus.[69] Suurimmat tuotantoyhtiöt olivat vuonna 2009 Helsinki-filmi, Solar Films ja Matila Röhr. Niistä Helsinki-filmin liikevaihto oli suurin ja Matila Röhr työllisti eniten ihmisiä.[70]
Levitysyhtiöt ovat taloudellisesti vakaampia kuin tuotantoyhtiöt, koska ne pystyvät hajauttamaan riskinsä useamman elokuvatuotannon pariin.[71] Levittäjäyhtiöistä suurimmat markkinaosuudet ovat SF Filmillä, Nordisk Filmillä, The Walt Disney Company Nordicilla ja Finnkinolla. Niiden kaikkien osuus elokuvakatsojista oli vuonna 2014 yli 10 prosenttia, suurin osuus oli SF Filmin 37 prosenttia kaikista katsojista. Sillä oli myös levityksessä eniten elokuvia, 74. Toiseksi eniten elokuvia oli Cinema Mondolla, 49.[72]
Elokuvatuotanto ja rahoitus
Suomalainen elokuvatuotanto on varsin paljon riippuvainen julkisesta tuesta. Varsinkin pitkät elokuvat ja dokumentit vaativat tukea. Vaikka usein keskitytään pitkiin elokuviin, niiden osuus tuotantojen liikevauhdosta oli vuonna 2006 vain kymmenen prosenttia. Huoattavasti suurempi osa elokuvatuotannosta on elokuvien jälkituotannossa ja mainoselokuvien tekemisessä.[73]
Pitkien elokuvien rahoituksessa on käytännössä aina mukana Suomen elokuvasäätiö. Toinen tärkeä rahoittaja on televisio, joka ostaa elokuvien esitysoikeuksia ennakkoon.[74] Elokuvasäätiö tuki vuonna 2014 yhteensä 24 pitkää fiktioelokuvaa ja noin 30 dokumenttielokuvaa. Lisäksi sen tuen piiriin kuului lyhytelokuvia, animaatioelokuvia ja televisiodraamasarjoja. Suomalaisen elokuvan tuotantobudjetin mediaani oli vuonna 2014 noin 1,3 miljoonaa euroa. Siitä elokuvasäätiön tukea oli 41 prosenttia.[75]
Työ elokuvatuotannoissa on pääasiassa projektiluonteista ja tuotantokohtaista työtä, jossa yhtä pitkää elokuvaa tekee 50-300 hengen määräaikainen tuotantotiimi.[74]
Suomessa elokuvat tehdään melko nopeasti. Kuvauspäiviä on noin 30–35, kun Ruotsissa elokuvia kuvataan noin 50 päivän ajan ja muualla Euroopassa 60–70 päivän ajan.[73]
Koulutus
Elokuvien tekeminen ja saattaminen katsojien ulottuville on pitkä prosessi, johon osallistuu monissa eri ammateissa toimivia henkilöitä. Korkeakouluopetusta niihin annetaan Aalto-yliopiston Taiteiden ja suunnittelun korkeakoulussa, Teatterikorkeakoulussa ja Tampereen yliopistossa teatterityön ohjelmassa, sekä Lapin yliopiston audiovisuaalisen mediakulttuurin ohjelmassa. Koulutusta on tarjolla myös ammattikorkeakouluissa sekä toisen asteen oppilaitoksissa.[74]
Elokuva-arkisto
Kansallisen audiovisuaalisen instituutin (KAVI) eli entisen Kansallisen audiovisuaalisen arkiston (KAVA) eli entisen Suomen elokuva-arkiston (SEA) tehtäviin kuuluu kotimaisen elokuvaperinnön pelastaminen ja säilyttäminen jälkipolville. KAVIn kokoelmista löytyy muun muassa elokuvia eri formaateissa, suomalaisten elokuvien valokuvia, julisteita ja käsikirjoituksia sekä eri elokuvayhtiöiden arkistoja.[76][77][78] KAVIn toimenkuvaan kuuluu myös tutkimus- ja julkaisutoiminta.[79][80] KAVI järjestää elokuvaesityksiä usealla paikkakunnalla. Helsingissä Orion-teatterin (Eerikinkatu 15) tiloja voi myös vuokrata.[81] KAVI tarjoaa elokuviin liittyvää maksullista tietopalvelua.[82] Kansallisesta audiovisuaalisesta instituutista löytyy myös Suomen suurin elokuva-aiheinen kirjasto sekä Elävän kuvan museo, jonka näyttely on sulkettu ksesästä 2015 alkaen.[83][84]
Katso myös
Luettelo suomalaisista elokuvista
Lähteet

Citation error, replace with{{cite book| author = Bagh, Peter von| title = Suomalaisen elokuvan uusi kultainen kirja| location = Helsinki| publisher = Otava: Suomen elokuva-arkisto| year = 2005| id = ISBN 951-1-12705-5}}
Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate= (help)
Sedergren, Jari, 100 vuotta dokumenttielokuvaa, Mitä-Missä-Milloin 2005, Otava 2005.
Viitteet

Aiheesta muualla

.
.
.
Luokka:77.4 Elokuvataide
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit