Ruhtinas Vladimir Krasno(e) Solnyško

Question: Missä Nastasja Mikulišna ensimmäisen kerran esiintyi?


Vladimir Krasno(e) Solnyško () eli Vladimir Punainen Aurinko, laulajien kutsuma Volodimir Seslavitš ja ”kiovalainen pääruhtinas Vladimir” () on Kiovan ruhtinas ja hallitsija venäläisen kansanperinteen Kiovan Rusjiin sijoittuvassa bylinarunoudessa, kiovalaisten bylinojen juonta ja hovipitoja eteenpäin kuljettava keulahahmo ja henkilöjärjestelmän kiintoelementti. Myyttisen Vladimirin henkilöhahmo on koottu Venäjän historiassa tunnettujen Vladimir Svjatoslavitšin ja Vladimir Monomahin arkaistisista ominaisuuksista ja on heidän kansanomainen heijastuma, vaikka metaforisesti hän kuvastaakin luonnonilmiötä kuten auringonpaistetta ja pakanallisen muinaisuuden uskoa lohikäärmeisiin, hirviömäisiin lintuihin tai ylivoimaisiin bogatyreihin, ja hän on kuin kansalliseepoksen myyttiset hahmot iäti, auringon ja hedelmällisyyden jumalan Dažbogin sukulainen.  
Kansaneepoksen ruhtinaan perheeseen kuuluvat vaimo Apraksija Korolevitšna (usein myös Evpraksija tai Opraksu) ja rakastettu sisarentytär tai tytär Zabava Putjatišna.
Bylinojen Vladimir
Vladimir on yksi kiovalaisista bylinoista koostuvan runosikermän avainhenkilöistä, joka yhdistää venäläisiä tarunomaisia bogatyreja heidän pyrkimyksissään palvella isänmaata ja on heidän johtaja. Vladimirin käskyistä urhot puolustavat Kiovaa ja ruhtinaskuntaa, osallistuvat veronkeruisiin ja käyvät hallitsijan puolesta kosintaretkillä. Vladimirin monisatavuotiseen ”hallituskauteen” sijoittuvat myyttisistä sankareista kolmen tunnetuiman, pääurhon Ilja Murometsin, lohikäärmeenvoittajan Dobrynja Nikititšin ja naistennaurattajan Aljoša Popovitšin legendaariset uroteot. Vladimir ei kuitenkaan itse koskaan ole sankarin roolissa eikä hänestä ole luotu erikseen lauluja, vaan hän on välttämätön ja säännöllinen taustahenkilö urhojen kohtaloista kertovissa pitkissä runoissa.[1]
Kirjailija ja publisisti  L.R. Prozorov, taiteilijanimellään Ozar Voron, esifeodaalisten, -kristillisten ja –valtiollisten näkemyksien kehitystä käsittelevässä kirjoituksessaan "Kuinka Vladimir Krasnoe Solnyškosta tuli Svjatoslavitš ja Iljasta - Muromets" kuvailee pääruhtinaan nimen muutosprosessin alkaneen jo 16. vuosisadalla, jolloin  moskovalaisen patriarkan Nikonin mukaan nimetyn kronikan kirjoittaja vuorostaan yritti ratkaista kysymyksiä eeppisten seikkojen ja historian välisistä vuorovaikutuksista. Lähtiessään tutkimaan sankareita Aleksander (Aljoša) Popovitšia ja Vasilij Buslaevia käsittelevien bylinojen tekstejä, hän ”käänsi” bylinojen Vladimir Krasnoe Solnyškon Venäjän kastajaksi, Vladimir I Svjatoslavitšiksi, ja seuraavat sukupolvet ovat kulkeneet hänen jäljissään. Prozorovin mukaan venäläinen kynäilijä ja kääntäjä Ljovšin, Vasilij Aleksejevitš kuuluisan kokoelmansa "Venäläisiä satuja" (ru:"Русские сказки") prologissa, hyvin innostuneena muinaisvenäläisestä kansanperinteestä, samastaa Kiovan ja koko Venäjän Vladimir Svjatoslavitšin bylinojen pääruhtinaan kanssa, mutta itse satutarinoissaan hän käyttää hallitsijasta nimeä "Kunniakas pääruhtinas Kiovan Vladimir Solnyško Vseslavjevitš". Tämän jälkeen XII vuosisadan loppupuolella kirjoitetun ja  Kiovan Venäjän kirjallisuusmuistomerkkinä tunnetun eeppisen runoelman "Laulu Igorin sotaretkestä” ensimmäinen julkaisija noin  XX vs. rajamailla, siteeratessa  Kirša Danilovin bylinakokoelmaa "Muinaisia venäläisiä runoja" (ru: "Древние русские стихотворения"), vaihtaa Vladimirin "Vseslavitš":in yleisesti käytetympään "Svjatoslavitšiin". Vasta auktoriteetiltaan vaikuttavan ja tunnetun kirjailijan, kielimiehen ja historioitsijan Nikolai Karamzinin vahvistaessa samastamisen, patronyymi "Svjatoslavitš" on pysynyt kulttuurifilosofisena perusoletuksena.[2]
Pääruhtinas Vladimiria siis usein samastetaan kristillisen kasteen vastaanottaneeseen pyhään hallitsijaan ja alkukantaisuuden esikuvaan Vladimir Svjatoslavitšiin, nimellä jolla esimerkiksi bogatyreista Ilja Muromets häntä kutsuu. Vaikka hänen myyttisessä hahmossaan ruumiillistuu tunnettu luonnonilmiö kuten auringonvalo ja häntä pidetään Dažbogin, auringon ja hedelmällisyyden jumalan lapsenlapsena[3], hänen henkilökuvaan on taitavasti punottu muutama historiallista ja kronikallista juonta. Kuten muinaisen Polatskin ruhtinaskunnan (nykyisen Valko-Venäjän) hallitsijan Rogvolodin tytär Rogned vastaa Venäjän ruhtinaan Vladimir Suuren kosintaan: ”En halua moiselle kelteisillään orjan pojalle”, myös bylinassa Liettuan kuningas puhkea sadattelemaan ja nimittelemään Vladimiria ”perimmiksi tallirengeistä, varkaista, veijareista, roistoista, huijareista ja yökummittelijaksi” ja Evpraksia toistaa isälleen, että hänet annetaan ”ilmeiselle venäläiselle rentulle”.[1] Kumpikaan sulhasista ei ole riittävän korkea-arvoinen kosija, mikä aikakirjoissa johtaa sodankäyntiin ja bylinoissa lyhyehköön taisteluun. Taas kun Nestorin kronikan mukaan suuriruhtinas Vladimirilla laillisia vaimoja on 5, joista nimellä tunnetaan Rogned, ja haareminaisten lukumääriksi on merkitty 300  Vyšgorodissa, 300  Belgorodissa ja 200 Berestovissa, kylässä jota nykyisin kutsutaan Berestovoeksi[4], lasketaan myös bylinojen Vladimirin yhdeksi puutteeksi se, että hän on vieraisiin ja yleensä naisiin menevä mies.[5] "Morsiamien" lukumäärävaatimukset myyttisellä Vladimirilla on vailla rajoja ja hankittuaan itselle naisia hän toimii eräänlaisena välikätenä, sillä yleisesti kaupan jälkeen hän lahjoittaa heitä morsiamiksi omille bogatyreille. Tai lempeä pääruhtinas antaa valita morsiamen sekä kaikkien Kiovan ruhtinaiden ja pajarien että talonpoikien tyttärien äärettömästä joukosta. Seuratessaan tiettyjä edustusvelvollisuuksiaan Vladimir voi mieheltä ottaa vaimon, joka ”viisaudessaan ja kauneudessaan vetää vertoja hallitsijalle”. Kun bylinoissa yleensä pätee sääntö, ettei ”elävältä mieheltä viedä aviovaimoa”[6], sankarista Danilo Lovtšaninista kertovassa tarinassa[7][8] Vladimir määrätietoisesti tekee selvää elävästä bogatyrista viedäkseen häneltä vaimon. Historiassa tunnetun Vladimir Suuren kristityksi kääntymistä ja bysanttilaisen prinsessan Anna Porfyrogenitan kanssa avioitumista edeltävä eroaminen kaikista edellisistä vaimoistaan heijastuu myös myyttisen Vladimirin kautena alkaneissa bylinojen sosiaalisen käytännön muutoksissa, jolloin kirkko myöntää luvan avioliittoon ja josta ajan myöten sukeutuu yhä monogaamisempi.[6]
Vladimirilla on historiallisten edeltäjiensä kanssa useita ristiriitaisia ja häntä jopa epäsuotuisassa valossa kuvaavia piirteitä. Esimerkiksi Vladimir ei osallistu sotaretkiin eikä hän oikein matkusta Kiovan ulkopuolelle. Vladimirin yhteiskunnallisena roolina on olla hovinsa pitojen keskipisteessä ja muualla kuin siinä, kerran metsästämässä, hänet mainitaan vain yhdessä, neljänkymmenen kääpiön matkasta Jerusalemiin improvisoidussa tarinassa.[9] Kirjailija Lev Prozorov pakanoiden Rusin pyhistä hallitsijoista kertovassa kirjoituksessaan[10] katsoo olevan  erityisen paljon yhteistä bylinojen Vladimirin ja "rusien kuninkaan" välillä, jota  arabimatkailija ja kronikoitsija  Ibn Fadlanin 921-922 j.kr. tehdyllä matkallaan Itil-joelle (keskiaikaiselle  Volgalle) muistelee mm.  seuraavasti:[11][12]


 ”… rusien kuninkaalla on tapana pitää luonaan linnassa asumassa neljäsataa miestä, jotka ovat hänen urhoollisimpia seuralaisiaan ja joihin hän luottaa. He ovat valmiita tappamaan ja kuolemaan hänen puolestaan … Nämä neljäsataa miestä istuvat kuninkaan valtaistuimen juuressa. Valtaistuin on suuri ja jalokivin koristettu. Valtaistuimella kuninkaan kanssa istuu neljäkymmentä orjatarta … Kuningas ei astu alas valtaistuimeltaan. Kun kuningas tekee tarpeensa, hän käyttää alusastiaa. Kun hän haluaa ratsastaa, tuodaan hänen ratsunsa aivan valtaistuimen viereen, ja hän nousee siltä ratsunsa selkään. Kun hän haluaa alas, hänen ratsunsa viedään taas valtaistuimen luo, kunnes hän voi laskeutua ratsunsa selästä. Kuninkaalla on sijainen, joka johtaa sotajoukkoja, taistelee vihollisia vastaan ja edustaa kuningasta alamaisten edessä. Eli pyhä hallitsija on liikahtamaton, joka ei poistu valtaistuimeltaan eikä osallistu taisteluihin, virkatehtävänään laskea neitosia ja juopotella.” 

Vladimir on bylinojen sekä hovin että valtaistuimen sakraalisen idean ruumiillistuma ja pysyy kummastikin erkaantumattomana. L. Prozorov artikkelissaan siteeraa V.V. Tšerdyntševin toteamusta 60-luvulla kirjoittamassa teoksessaan "Missä, milloin ja miten bylina syntyi", että "koskaan … hän ei osallistu taisteluihin, hän istuu Kiovassa ja on pohjimmiltaan kansallisrunoutemme tärkein ”istuja”. Hänen elinympäristönä ovat pidot, joista hänen avulla kerrotaan, hän on niiden isäntä ja sielu. Koska kestien järjestäminen usein osoittautuu bylinan käännekohdaksi, siitä luontuu Vladimirin päällimmäinen yhteiskunnallinen merkitys. Hallitsijana hänen vielä yhdeksi tärkeimmäksi velvoitteeksi lasketaan olla naimisissa Apraksijan kanssa, jolle bylinat ovat antaneet kevytmielisen luonteen”.[10] Pääruhtinas joutuukin raivostumaan ja tappamaan hovin tunnetun naistenhurmaajan Tšurilo Plenkovitšin löytäessään miehen Apraksijan vierestä aviosängystään.
Vladimir on epätavallisen arka, joka näkyy jokaisessa yhteentörmäyksessä vihollisen kanssa. Hän pelossaan ja ahdingossaan haluaa kuolla ja tappaa itsensä tai paeta ja katoa johonkin, mutta joskus ”hänen virkut jalat lakkoilevat, hän istuu voimattomat kädet ristissä ja hurja pää alaspäin laskettuna”[13] Vladimir säikähtää pakanallisen Idolištše Poganoen saapumisesta ja mertentakaisen urhon Solovnikovin tulo saa hänet kauhusta karjahtamaan, mutta useimmiten hän vain itkee. Kuultuaan Kalin-tsaarin saapumisesta Kiovan lähistölle valtavine sotajoukkoineen, Vladimir "pyyhkäisee silkkiliinalla kuumia kyyneleitään ja valittaa: ”kuka nyt puolustaa uskontoa, isänmaata, kun ketään ei ole puolustamassa Jumalan kirkkoja, ei Kiovaa, ei pääruhtinasta Vladimiria eikä hänen Apraksija Korolevitšnaa”".[14] Kerrankin hän pelastuu, kun hän kiipeää piiloon uunin taakse turkkinsa alle. Vladimirissa puuttuvat kokonaan sotilaallisen päällikön piirteet. Hädässään hän hakee apua ja käyttää hyväksi venäläisten bogatyrien palveluja ottamatta itse mitään suurempaa riskiä. Usein suuren vaaran lähestyessä Kiova jakautuu kahteen, sekä Vladimirin johtamaan aateliston, pajarien ja kauppiaiden että bogatyrien ja sotamiesten leiriin, joista toinen ei mieti puolustautumista ollenkaan, pitää viisaampana vastapuolen kanssa neuvottelemista ja sopimista tai jopa tataarien ehtoihin suostumista, kaupungin ja maiden luovuttamista. Puudoži bylinassa Vladimir ehdottaa antautumista taistelutta. Ainoana puolustussuunnitelmana Vladimir lisää jumalanpalveluksia, johon hän pukee päällensä ”kaavun mustan, mustan kaavun surullisen” (ru: «платье черное, черное платье, печальное»). Lev Prozorov toteaa, että Vladimirista kuin "puolustuksen järjestäjästä" voisi kirjoittaa sulkemalla silmät itse bylinoille ja oikeasti hänen joukkojaan Ibn Fadlanin mainitsemana sijaisena johtaakin Ilja Muromets.[10] Vladimirin kauden venäläisten bylinojen sosiaalisen käytännön tärkeisiin muutoksiin kuuluu mm. Kiovan Venäjän asukkaiden sotaisuuden jyrkkä lasku.[6]
Vaikka hädässään Vladimir käyttää hyväksi muinaisten sankarien urheutta ja voimaa vaarantamatta omaa henkeään ja terveyttään ollenkaan, hän ei ole kovin taitava ilmaisemaan kiitollisuuttaan ja osoittamaan suosiotaan bogatyreille eikä hänen onnistu pitää heitä rinnallaan. Jossain vaiheessa Ilja Muromets valittaa, että 30-vuotisen palveluksen jälkeenkään hallitsija ei saa sanotuksi lempeää ja ystävällistä sanaa hänelle. Palkkioksi uroteoistaan hän saa edesmenneelle Dunaj Ivanovitšille kuuluneen näätäturkin, kun muita muistetaan esikaupungeilla vai lähiöillä.[15] Vladimir uhkaa määrätä Donrynja Nikititšilta pään poishakattavaksi, jos sankari ei onnistu pelastamaan Zabava Putjatitšnaa:”…Ah sinä, armaani Dobrynja Nikititšin poika! Haepa Zabava Putjatitšnan tytär. No siitä käärmeen luolaisesta. Jos et onnistu hakemaan Zabavaa Putjatitšnan tytärtä. Määrään sinulta, Dobrynja, pään poishakattavaksi”.[16] Dobrynjan vaimoa, Nastasja Mikulišnaa hän uhkailee Kiovasta häädöllä, jos nainen ei huoli Aljošaa Popovitšia miehekseen. Vladimirin hirmu- ja omavaltaisuus synnyttää bogatyreissa paineita, kun esimerkiksi Dobrynjakin tulee kotiin masentuneena, saatuaan pidoissa Vladimir-ruhtinaalta käskyn, jota on lähes mahdoton toteuttaa. Hallitsijan mielivalta panee urhot murehtimaan saako ”sankarin kunnialle soveliasta” pitosijaa, ettei joutuisi ”paikalle kunniattomalle”, ”väärään kulmaan” tai ”viimeiseen pöytään”. Lopuksi Vladimirin itsevaltius vie bogatyrin  Suhmanin turmioon, kun juhlissa masentuneelta sankarilta surun syytä tiedustellessa ylhäisen ruhtinaan esittämissä kysymyksissä on säätyristiriitoja, jotka rikkovat hovin pidoille sopivan kohteliaisuuden, ja häväistyksellisen loukkaavalla tavalla kyseenalaistavat sankarin "kunnian": ”Etkö sijaa sun [valtavanhemmalta perimääsi] kunniallesi soveliasta saanut?" ”Olitko humalaisten hullujen naurettuna? ” Jonka jälkeen Suhman on valmis kaatumaan, puolustaakseen omaa sankarikunniaansa, soturi on valmis jopa itsemurhaan, ja tämä bylinasankariin heijastunut ritariyhteisön maailmankuva sille omaisine kunniakäsityksineen johtaakin lopulta urhon kuolemaan.[17] Sankarin veren vuodatuksesta syntyy Suhman joki.[15][18] Pääruhtinaan puutteeksi lasketaan myös ahneus. Vladimir odottaa lahjoja ja on aina tyytyväinen niden saantiin. Hän aikoo vallata  Solovei-Razboinikin omaisuuden, minkä Ilja Muromets häneltä estää Solovein lapsia ajatellessa. 
Vladimir on melko välinpitämätön rankaisutoimenpiteissään, jotka mitä erilaisimmista syistä pitävät vankityrmässä Stavr Godinovitšia, Suhmania, Vasili Kazimirovitšia, jopa pääsankaria Ilja Murometsia, ja lauluissa jää kokonaan epäselväksi, miksi onneton Dunaj Ivanovitš vietti siellä 12, 20 ja 30 vuottakin. Urhoista Ilja Muromets jättää Vladimirin hovin ja hänen kanssa monet muutkin sankarit, jolloin Kiova ilman bogatyreja on bylinoissa reaalistunut toistuva tyyppikohtaus. Pääruhtinas tietää, että syyksi tähän on hänen välinpitämättömyys, ja silkkiliinalla kyyneleitä pyyhkiessään hän itkee myös tuskastaan ja katumuksestaan. Hädässään Vladimir silti odottaa omaa pelastajaansa, Iljaa ja lähettää salaa viestinviejiä sankarin luokse. 
Mahdollisesti kansa loi tämän bylinojen ruhtinaan hahmossa itselleen epämiellyttävän  varjagin, hallitsijan, jolla valta ja omat edut ovat etusijalla ja joka henkilökohtaisesti hyötyy kansan nimissä hankituista hyödykkeistä. Joidenkin lähteiden mukaan venäläisen kirjallisuuden historian professori,  Eestissä,  Haapsalussa syntynyt Orest Miller on otaksunut, että bylinojen Vladimirin hyvät ja huonot ominaisuudet saattoivat saada alkunsa erilaisten vaikutteiden alaisina. Muun muassa raskasta työtä tekemättömän Vladimirin piirteisiin saattoi heijastua patriarkalismin idealisoima muinaisaikainen, historiallinen despotismi tai vaikuttaa useissa kansanperinteen satiirisissa julkaisuissa esiintyvän leikkisän tsaari Gorohin hahmo tai hänen ominaisuuksia muokkasivat bysanttilaiset näkökulmat rajattomasta ylimmästä vallasta ja muistelmat  Ivan Groznyin kaudelta.[19]
Toisaalta muutamien tiivistettyjen arviointien mukaan Vladimiria pidetään silti ihanteellisena hallitsijana, joka järjestelee ympärillensä parhaimman puolustaakseen Kiovaa ja koko Rusjia ulkopuoliselta viholliselta: monipäisen tulta sylkevän lohikäärmeen  Zmei Gorynytšin, bogatyrien Dobrynja Nikititšin ja Aljoša Popovitšin vihollisen, ilkeän  Tugarinin ja Ilja Murometsin vihollisen, vihansuopien voimien edustajan, bogatyrin Idolištše Poganoen. Näiden matelijoiden näköisten otusten ja pimeitä voimia edustavien olentojen rinnalla erisnimi ”aurinko” Vladimirin nimien ryhmässä ei ole pelkästään liittosana, vain teeman toteuttamista aurinkokunnasta ja -valosta.[20]

Bylinoissa Kiovalla ja pääruhtinas Vladimirin hovilla on ansioituneen ja valoisan keskipisteen kuvio, jolle selvänä vastakohtana ovat kauhutunnetta herättävä, hengenvaaroja ja uhkaa täynnä "puhdas pelto" eli tyhjä aro, synkät metsät ja korkeat vuoret, jossa yksinäinen jättiläiskäärme tiellä poikkipuolin, ja hillitsemättömästi virtaavat joet ja vihollisjoukot. Kiovaan vaeltavat bogatyrit eri suunnista maata: Ilja  Muromista, Dobrynja  Rjazanista, Aljoša  Rostovista. Vaikka he matkallaan suorittavat urotekojaan pääasiassa vaarojen poistamiseksi[21] kuten esim. Ilja taistellen anastajien kanssa Tšernihivissa[22], mutta vasta vapaaehtoisesti Vladimiria palvellessaan heistä tulee sankareita ja merkinnät heidän entisistä palveluksistaan kansallislauluissa puuttuvat kokonaan. Vladimir ehdottaa tai osoittaa ja usein palkaksi urotyöstä antaa sankareille valita[23] istuinpaikan pidoissaan: ” Paikka ensimmäinen – vieressäni, toinen – vastassani, kolmas paikka – minne haluat, sinne istahdat”[24], jolloin sitä kutsua uhmatessa kuitenkin siirrytään taemmas istahtamaan uunille tai parrulle. Joskus Vladimir ei ole tarpeeksi huomaavainen, loukkaa jotakuta sankaria sanoillaan tai antaa jonkun arvokkuudelle sopimattomia lahjoja. Kun Vladimir yliolkaisesti palkitsee Ilja Murometsia näätäturkilla, mutta muille lupaa kaupunkeja lähialueineen[15], ei venäläisen strukturalistin Vladimir Proppin mielestä näätäturkkiakaan voi laskea surkeaksi lahjaksi, koska Ilja Muromets ei yleensä ole rahan ja maiden perään. Päinvastoin, hän ilmaisee jopa inhoavansa omaisuutta esimerkiksi hänestä ja Soloveista kertovassa bylinassa.[25][26] Varhaisfeodaaliseen järjestelmään kuuluva palkitseminen lähiöillä ja mailla, hopealla ja kullalla tai vaikka Zabavan kättä tarjoamalla merkitsisihän bogatyreille siirtymistä aivan eri luokkaan, vailla kansan omaksumaa tehtävää ja urotekoja. Yksi kipakin riita syntyy, kun pelkkää hajamielisyyttään Vladimir unohtaa Ilja Murometsin vankityrmään tai kutsua kesteihin. Yleensä konfliktit sovitaan nopeasti.[10]
Vladimirin pitojen semantiikkaa

Monen Kiovan sikermän bylinan alku sijoittuu Vladimirin komeisiin ja rikkaisiin kesteihin.  Kiova ja ennen kaikkea Vladimirin hovi on pettämätön ja suojainen paikka, jossa alinomaa on menossa loistavat pidot ja iloinen juhla kunnianosoituksilla ja joihin on kutsuttu ruhtinaita, pajareita, kauppiaita ja uljaita sankaria. Menossa on yhteisöllinen ja vuorovaikutteinen ruokailu, joissa ruoka jaetaan ja nautitaan yhdessä, yhteisen pöydän ääressä istuen, on lupa laulaa ja nauraa, lausua runoja ja pitää maljapuheita, kysellä ja jakaa kuulumisia, tutustua uusiin tulokkaisiin, sankariin ja hahmoihin. Kuunnellaan musisointia, jolloin heleät guslit soivat ja guslinsoittajat laulavat ihanat laulut. Kehuskellaan ja otetaan vastaan lahjoja pääruhtinaalta. Ruhtinas Vladimir lisäksi valtiojohtajuudelleen toimii pitojen isäntänä, kaitsijana, lahjoittajana ja bylinat ovat antaneet Vladimirille hänen luonneominaisuuksia kuvaavia lisänimiä "krasnoe (kaunis, puna), solnyško (aurinkoinen)" ja "leppeä ruhtinas", koska hän on kaikille pidossaolijoille yhtä ystävällinen, huolehtivainen ja vieraanvarainen. Bylina koostuu pitokohtauksien temaattis-kuvauksellisista runoista, joita yksityiskohtien varannoltaan ei pidä sananmukaisesti ymmärtää pelkkänä juhlintana ja ajanvietteenä, vaan ne ovat tärkeitä kompositiotehtävän kannalta. Juhla on Vladimirin omintakeinen tapa neuvotella jalosukuisten ja kannattajiensa kanssa. Juuri Vladimirin pidoissa saatetaan kaikkien tietoon ilmoitusluonteisia asioita ja käsitellään ehdotuksia, tehdään tärkeitä ratkaisuja riitoihin, konflikteihin ja loukkauksiin ja päätetään puolustuksesta, jolloin tämän erikoisen sisäpiirikokouksen tunnelma voi kehittyä jopa sotaisaksi. Vladimir hallitsijana kyselee, ilmaisee tyytymättömyyttään ja antaa bogatyreille erilaisia tehtäviä. Useimmiten kuva Vladimirin kesteistä ei vastannut mm. Kiovaan saapuneen Aljošan odotuksiaan. Vladimirin ympärillä ja vieressä istuvat ruhtinaat ja pajarit, kun pitoihin osallistuu myös jotakin väkeä, joka istuu vaatimattomasti kauempana, penkeillä, poikkipuilla tai uunilla. V. Propp on Ilja Murometsin kapinasta kertovien bylinojen pohjalta kuvannut Vladimirin pidot ulkoiselta olemukseltaan feodaalisen ylimystöluokan yhteishengen ilmentymiksi. Vladimir esiintyy feodaalisena johtajana ja monarkkina, jonka alaisista tulee monissa asioissa hänen liittolaisia. Vaikka he keskenään kehuskelevat omaisuudellaan ja rikkaudellaan, hän on kaikista rikkain ja hän antaa heille lahjaksi lisää rikkauksia osoittaakseen yhteenkuuluvuutta heidän kanssa.[1]
Juhla Vladimirin hovissa voi olla pääroolissa urhon kotiseudultaan lähtöä edeltävä johdantoepisodi, koska kestien kestäessä pääruhtinas antaa sankareille tehtäviä suoritettaviksi, joskus hillittömämmän kerskailun päätteeksi. Vladimirin pidoista kertovan kirjallisuuden genre on uroteoilla, omaisuudella ja mitä erilaisimmilla aiheilla improvisoidun kehuskelemisen kertomarunoutta.  Iževskilainen tutkija S.V. Kozlovskij muinaisen Venäjän aikaisesta kerskailun sosiaalista käytäntöä käsittelevässä työssään[27] kuvailee jatkuvan ylpeilemisen Vladimirin juhlissa välttämättömyydeksi, ilman mitä on vaikeaa kuvitella venäläistä bylinaa ja vielä vaikeampaa esittää juhlallisia kohtauksia. Kehuskella oli pakko pääruhtinaan tarjoamaa kestitystä vastaan tai jotta hän saisi varmuutta, miksi juuri tämä sankari tai juhlavieras on syytä palkita. Joidenkin lähteiden mukaan bylinoissa on yhteiskunnallisesti hyväksyttynä jopa kaksi toisensa poissulkevaa käyttäytymismallia: pidoissa kehuskeleminen on sääntönä ja olisi rikollista jättää se tekemättä, mutta pitojen ulkopuolella kerskailu on rikos.[6]
Venäläisessä bylirunoelmassa kehuskeleminen ilmenee ainoana välineenä yhteiskunnallisesta statuksesta ja vallasta iäti käyvässä kamppailussa, jossa voi saada aikaan muutosta, vakiintumista tai kohentumista. Bylinassa pitojen kautta ilmaistun eeppisen seremonialismin osuus edustaa sosiaalisen statuksen laillistamista esikristillisen normiston mukaisesti, jolloin bogatyrin eli taistelijan väliaikaisen aseman muutos saadaan aikaan rituaalien kautta, s.o. suoriutumalla vihollisen tai käärmeen tappamisesta ja sillä kehuskelemalla. Tämä onkin tärkein ja päällimmäinen syy, miksi bogatyrit "poikavuosinaan" hakeutuvat Vladimirin sotajoukkueeseen.[6] Kerskailu on ehtona pääruhtinaan seurueessa hierarkkisesti eriasteisissa vaiheissa edistymiselle ja auktoriteetin ansaitsemiselle, sitä käytetään "nuoremman veljen" tasolta "vanhemman veljen" asemaan nousemisen tai yleensä aseman vahvistamisen tavoitteistossa. Sillä tavalla kerskailu tahtomattakin edustaa bogatyrien mahdin alituista koettelua ja kestävyyden tarkastelua. Paikan Vladimirin seurueeseenkin voi tavallaan saada tuomalla esille jonkun paremmuuden tai jonkun huonot puolet, kuten esimerkiksi Aljoša Popovitš sai paikan, kun oli väittänyt bogatyrin Idolištšen olevan tarpeeton pääruhtinaalle. 
Kehuskella saivat kuitenkin vain ne, jolla oli jo jonkinlainen suhteellisen korkea-arvoinen sosiaalinen asema. Tämän oikeuden ulkopuolisiksi jäivät kodittomat orvot, kanteleen- ja guslinsoittajat, skomorohit jms. ruhtinas Vladimirin juhlissa palvelevat henkilöt. Kehuskelemaan ryhdyttiin pääruhtinaan aloitteesta tai kehotuksesta ja sitä tehtiin koko seurueen ja kaikkien vieraiden edessä. Ruhtinas Vladimirin kutsuun tai ehdotukseen oli suostuttava heti, koska muuten kutsuttava olisi saattanut vaarantaa omaa sosiaalista asemaansa. 
Mahtailla saattoi viisaasti, järkevästi, tyhmästi tai jopa järjettömästi:[15]


 “Kaikki pidoissa mahtailivat: Tyhmä kehuu nuorella vaimolla, mieletön mahtailee kultakassallaan, Mutta viisas ylistää omaa iäkästä äitiään, vahva ylistää omia voimiaan, bogatyrin mahdillaan. ” 
 “Все на пиру порасхвастались: Глупый хвастает молодой женой, Безумный хвастает золотой казной. А умный хвастает старой матерью. Сильный хвастает своей силою. Силою, ухваткой богатырскою.” 


Viisas vielä kehuskelee hyvällä ratsullaan, isällään tai äidillään, järjetön - omalla siskollaan; bogatyrit - bogatyrin mahdillaan, ritarit - pitkillä vaelluksillaan,  polenitsat - uskaliaisuudellaan, merimiehet - laivamatkoillaan ja kauppiaat - näätäeläimillään ja mustilla soopeleillaan. Jokaisen kelpasi ylpeillä omia vahvuuksia ja ominaisuuksia vastaavasti. 
Jos kauppias sattui kerskailemaan omalla rohkeudellaan, hänet pantiin koetukselle ja jos hän ei läpäissyt koetta, saattoi jäädä ilman päätäkin. Bylinoissa kehuskellaan menestymisellä ja saavutuksilla työssä, joka niin sanotusti nostaa hien pintaan. Vladimir Krasnoe Solnyško kehuskelee Kiovalla, koska joidenkin lähteiden mukaan ruhtinaiden alaisuuteen yhdistetyt ”maat” ovat heidän ”työtään”[23] Nestorin kronikkaan v. 6562/1054 merkittyjen  ruhtinas Jaroslavin pojillensa huomautettujen sanojen perusteella: “… tulette tuhoamaan isienne ja isoisienne maat, johon he nuorina raskaan työnsä panivat”.[4] Kaunis ja nuori vaimo tai nokkela sisko tai terveet lapset, joita saa ilman rankempaa tai hikeä vaativaa "työntekoakin", eivät voineet olla kehun aiheena. Viisaan ja kauniin vaimon kehumiseen sortuivat Dobrynja ja pajari Stavr Godinovitš, josta molemmat joutuivat kärsimään Vladimirin määräämän ankaran rangaistuksen. Bylinan improvisoidu tarina, jolloin runonlaulaja soveltaa ja loihtii aineistoa ja tematiikkaa tilanteen mukaan, lähtee aina kehittymään siihen suuntaan, johon itse kehu ja sen aihe.[6]
”Vallasta syöksy”
Venäläisessä kertomarunoudessa ohitetaan yhteiskunnan feodaalinen pirstoutuneisuus, kansa ja Vladimirin johtama valtio ovat yhtenäisiä, muiden hallitsijoiden nimiä ei mainita ja ruhtinaslähtöiset feodaaliset sodat puuttuvat kokonaan, koska ne eivät edusta kansan taisteluja.
[28]
Urhojen ympäröimä yksinvaltias Vladimir on yhteiskunnallisen yhtenäisyyden toteuttamiseen pyrkivän kansan tavoitteiden ruumiillistuma ja arvostama valtiopää luokkayhteiskuntaa edeltävältä kaudelta. Venäläisen kirjallisuuskriitikon ja kirjailijan Nikolai Dobroljubovin toteamuksen mukaan kokonaisen kolmensadan vuoden aikana kansa keskittyy yhden henkilön, ruhtinaiden ja pajarien suojatin, Vladimirin ympärille, muistellen häntä muita eniten.[29] Näin ollen ”vallasta syösty” Vladimir jää myöhäisempään, luokkaerojen kasvusta ja sovittamattomista antagonistisista ristiriidoista johtuvan luokkataistelun kärjistämään vaiheeseen, jolloin kaksinainen suhtautuminen Vladimiriin päättyy ja hänestä tulee pajarien poliittinen ase ja kansalle tuntematonta luokkavaltaa osoittava hallitsija ja luokkavihollinen. Proppin mukaan Dobroljubov onkin Vladimirissa nähnyt kansalliseepoksen hyljeksittävimmän, Bysantin imperaattoreihin verrattavan despootin.[1] Jossain vaiheessa sankareista Ilja Muromets huomaa, että jopa tataarien Kalin-tsaari osaisi hänen omistautumistaan arvostaa enemmän, kuin pajarien kuiskailulle avoin Vladimir. Kapinoidessa pääruhtinasta vastaan, ammuskellessa kirkkojen kultaisia sipulikupoleita ja järjestellessä omat pidot kaikkine tarjoiluineen vastakohtana suuriruhtinaan kesteille, Ilja Muromets tavallaan alkaa raunioittaa Vladimirin pyhää yhteiskunnallista roolia.[6] Tylsän vihamielisyyden terävöityessä avoimiksi konflikteiksi Kiovan pääruhtinasta oikeahenkisesti palvelevat bogatyrit yksi toisensa jälkeen lankeavat epäsuosioon ja jättävät Kiovan. Kielteisen suhtautumisen yleistymiseen Vladimiriin ja hänen lopulliseen ”vallasta syöstämiseen” johtavat traagisiin kohtauksiin ja juoniratkaisuihin päättyvät bylinat Suhmanista ja Danila Lovtšaninista. Suhmanista kertovassa bylinassa Vladimir on pajarien tsaarin perikuva, ei kuitenkaan Iivana Julmaa, mutta kansan vihaamaa Vasili Šuiskia muistuttava hallitsija, jonka palvelemista sankari pitää alentavana orjuutena ja hän valitsee mieluummin kuoleman kansan rakastamana soturina. Vladimir taas näkee Suhmanissa kuten muissa bogatyreissa vihollisen ja voiman, joka voi kääntyä häntä vastaan, eikä kahden ideologian väliseltä konfliktilta voi välttyä.    
Vielä myöhäisemmissä, mm. Vasili Ignatjevitšista kertovissa bylinoissa pääruhtinas on enää kapakoissa juopottelevan ja krapulastaan selviävän urhon armolla. Proppin mielestä tämän yhtä lailla pikkuhiljaa tapahtuneen moraalisen lankeemuksen tähden Vladimirista tulee kansan silmissä kukistettu hallitsija.
Kansainvälistyminen
Kirjallisuustiedealan kriitikon ja publisistin  V. Kozhinovin venäläislyriikan antologian itsetietoisuuden historiallisiin käänteisiin pitäytynyt kirjoitus[30] katsoo venäläisen kansalliseepoksen ”kansainvälistymisen” kirkkaaksi ja vakuuttavaksi tunnusmerkiksi kiovalaisbylinojen yhdistävän tekijän, ruhtinas Vladimirin esiintymisen King Valdamarina (Valdemarina) islantilaisessa kansanperinteessä, ennen kaikkea dramaattisessa runoelmassa ”Olav Tryggvasonin saaga”[31] kuin kristinuskoon kääntyneen ja Slovadin taistelussa kaatuneen Norjan kuninkaan Olav Tryggvasonin kanssa samaan aikaan elävänä henkilönä tässä mytologian piikkiin johdatellussa kertomuksessa. Länsieurooppalaisissa muinaistaruissa, mm. pohjoissaksalaisessa Thidrekssaagassa eli Thidrek (Dietrich) von (of) Bernin saagassa Rusjia, Puolaa, Unkaria ja osaa Kreikasta hallitsevan ystävällisen kuninkaan eli ”konung”, venäläisruhtinas Gertnitin poikien Ozangtriksin ja Vladimirin (Valdemarin) rinnalla tavataan heidän ei kuningattaresta, vaan orjattaresta syntynyt velipuolensa Ilias (alias Ilja Muromets), josta monarkki-isä ennen kuolemaansa  tekee Kreikan jaarlin. Valdemarista on määrä tulla Venäjän ja Puolan kuningas, mutta hunnien johtajaa Attilaa ja hänelle avukseen tulleen Tiedrikin vastaan käydyssä verisessä sodankäynnissä kuninkaanpojista ainoana eloonjääneestä Iliaksesta tulee Venäjän johtaja.[32] Kansainvälisenä läpimurtona pohjoisen ja lännen kertomakirjallisuuteen mm. V. Kozhinov ja S. Maksimov[33] ja muut pitävät venäläisruhtinas Ilias von Riuzenin (Ilja Murometsin) esiintymistä eteläsaksalaisessa, vuosina 1220 – 1240 tallennetussa poeemassa ”Ortnit” nimikkokuninkaan enona ja luotettavana apurina.[34] Ikiaikaisista tapahtumista kertovissa saagoissa sotaisat viikingit kulkevat Skotlannissa, Irlannissa ja Englannissa, poiketaan Venäjällä (Ruszialand) Holmgårdissa (myös Holmgard ja Nogard), jonka slaavilaisuuteen ihastunut viikinkiruhtinaskunnan johtoon noussut Vladimir (Valdemar) nimitti Novgorodiksi. Paikkakunnista on mainittuina vielä Smolensk (Smaliski, myös Smalisku) ja Polotsk (Kiu ok Palltaeskiu tai Palltaeskiu).[35] Askeleena kaakkoon pidetään Rusjin merkittävää asemaa persialaisen runoklassikon Nizamin viisieepoksisen runoelman ”Khamsa” (myös ”Iskender-name”) ensimmäisessä teoksessa ”Šarafname” kuvatuissa taistelukohdissa, joihin venäläistaistelijat ryntävät bogatyrien tavoin. V.V. Kozihnov pitää mahdottomana venäläislyriikan askelta etelään, Bysanttiin, jossa kehitystaso eeppisen kirjallisuuden osalta oli erilaisempaa, mutta Rusj riittävän selväpiirteisesti kuvastuu IX – XI vuosisatojen bysanttilaisessa historiografiassa, etenkin Leon Diakonoksen kirjoittamassa ”Historia”-teoksessa. Samoin itäiseen  Kasaarien kaanikuntaankaan, jonka kansanrunoudesta ei ole jäänyt kirjallisia tietoja.[36]
Vladimir valkokankaalla
Elokuvat
Ilja Muromets (ru: Илья Муромец), (v. 1956; ent. Neuvostoliitto), ohjaaja Aleksandr Ptuško, Vladimirin roolissa Andrei Abrikosov
Ruslan ja Ljudmila ((ru:Руслан и Людмила), (v. 1972; ent. Neuvostoliitto) ohjaaja Aleksandr Ptuško, Vladimirin roolissa Andrei Abrikosov.
Piirroselokuvat
Vasilisa Mikulišna (ru: Василиса Микулишна)], v. 1975; ent. Neuvostoliitto, ohjaaja Roman Davydov, ääninäyttelijä Vladimirin roolissa Vladimir Basovin.
Aljoša Popovitš ja Tugarin Zmei (ru:Алеша Попович и Тугарин Змей), v. 2004; Venäjä; ohjaaja Konstantin Bonzit, Vladimirin roolissa  Sergei Makovetskiji.
Ruhtinas Vladimir (ru:Князь Владимир), v. 2006, Venäjä; ohjaaja Juri Kulakov, Vladimirin roolissa Sergei Bezrukov.
Dobrynja Nikititš ja Zmei Gorynytš (ru:Добрыня Никитич и Змей Горыныч), v. 2006; Venäjä; ohjaaja Ilja Maksimov, Vladimirin roolissa Sergei Makovetskiji.
Ilja Muromets ja Solovei (ru:Илья Муромец и Соловей Разбойник), v. 2007; Venäjä; ohjaaja Владимир Торопчин, Vladimirin roolissa Sergei Makovetskij.
Kolme bogatyria ja Šamahanin keisarinna (ru:Три богатыря и Шамаханская царица), v. 2010; Venäjä, ohjaaja Sergei Glezin, Vladimirin roolissa Sergei Makovetskij.
Kolme bogatyria kaukaisilla rannoilla (ru:Три богатыря на дальних берегах), v. 2012; Venäjä, ohjaaja Konstantin Feoktistov, Vladimirin roolissa Sergei Makovetskij.
Kolme bogatyria. Hevosella ratsastaen (ru:Три богатыря. Ход конём) v. 2015; Venäjä), ohjaaja Konstantin Feoktistov.
Katso myös
Vasilisa Mikulišna
Nastasja Korolevitšna
Nastasja Mikulišna
Lähteet

Aiheesta muualla
ru:Древние российские стихотворения), Kirša Danilov, (venäjäksi)

Luokka: Venäläinen kansanperinne