Suomen rataverkko

Question: Kuinka pitkä Tampere–Pori-rata on?


Suomen rataverkko on rautatien rataosuuksien muodostama väyläverkko, jota hallinnoi Liikennevirasto. Suomen rataverkon pääasiallinen liikenneoperaattori on tällä hetkellä valtion omistama VR Group.
Vuoden 2014 lopussa Liikenneviraston hallinnoiman rataverkon pituus oli 5944kilometriä, josta 3256kilometriä oli sähköistetty.[1] Vuonna 1982 rataverkon pituus oli vielä 6041km, mutta siitä suljettiin vuoteen 1996 mennessä 381km.
Rataverkko on vieläkin vähäisen liikenteen takia pääasiassa yksiraiteista, tärkeimpinä poikkeuksina pääkaupunkiseudun lähiliikenteen radat, pääradan osuus Helsinki–Riihimäki–Tampere, Riihimäki–Kouvola–Luumäki ja Lahden oikorata.
Rataverkon tärkeimmät reitit ovat Helsinki–Riihimäki–Tampere–Oulu (Päärata), Riihimäki–Vainikkala–Pietari (Pietarin rata) ja Helsinki–Turku (Rantarata).
Vuonna 2018 liikenne- ja viestintäministeriö on määritellyt Suomen rautateiden pääväylät.[2]
Historia

Rautateiden rakentaminen alkoi Suomessa suhteellisen myöhään. Ensimmäinen rataosuus avattiin 31. tammikuuta 1862 Helsingin ja Hämeenlinnan välillä; tästä muodostui myöhemmin Suomen päärata. 1870 valmistui yhteys Pietariin, joka siihen aikaan oli tärkeä yhteys tsaarivaltakunnan pääkaupunkiin. Koska Suomi oli osa Venäjän valtakuntaa, täällä alettiin käyttää venäläistä raideleveyttä (1524mm / 5', Venäjällä nykyisin 1520mm).
22. kesäkuuta 1876 rataosuutta Helsinki–Hämeenlinna laajennettiin Toijalan kautta Tampereelle, ja samoihin aikoihin valmistui rata Toijalasta Turkuun. Näin maan kolme suurinta kaupunkia oli yhdistetty. 1883 seurasi yhteys Tampereelta Haapamäen kautta Seinäjoelle ja Vaasaan ja 1886 edelleen Seinäjoelta Ouluun. 1909 rautatiet veivät vihdoin myös Lapin pääkaupunkiin Rovaniemelle. Sen jälkeen uusien ratojen rakentaminen väheni pitkäksi aikaa, eivätkä sodat parantaneet tilannetta. Koska tärkein Joensuuhun kulkenut, Viipurista alkanut rata joutui rauhansopimuksessa 1944 suurimmalta osaltaan Neuvostoliitolle, rakennettiin sitä korvaamaan 1960-luvulla yhteys Parikkalasta Onkamoon. Vuosikymmeniä myöhemmin, 1960-luvulla ja 1970-luvulla saatiin vihdoin rakennettua lisää rataa, esimerkiksi oikorata Tampere–Lielahti–Parkano–Seinäjoki, joka lyhensi Etelä-Suomen ja Pohjois-Suomen välistä matka-aikaa.
Sähköistys
Suomessa aloitettiin laaja rautatieverkon sähköistämisprojekti vuonna 1968. Myöhäisen aloituksen etuna oli, että voitiin käyttää uusinta tekniikkaa eli 25kV jännitettä ja 50Hz taajuutta. Sähköistämisen etuna on pienempi energiankulutus ja saasteettomuus. Sähköistys aloitettiin Helsingistä Kirkkonummelle vievällä rataosuudella. 
Sähköistysten valmistumisvuodet
[3]
Helsinki–Kirkkonummi 1969
Helsinki–Kerava 1970
Kerava–Riihimäki 1972
Riihimäki–Toijala 1974
Toijala–Seinäjoki 1975
Huopalahti–Martinlaakso 1975 (uusi rata)
Riihimäki–Kouvola 1977
Kouvola–Kotkan satama 1979[4]
Kouvola–Pieksämäki 1980
Seinäjoki–Kokkola 1981
Kouvola–Imatra/Vainikkala 198?
Kokkola–Oulu 1983
Pieksämäki–Kuopio 1983
Kuopio–Iisalmi 1984
Juurikorpi–Hamina 1984 (uusi rata)
Imatra–Joensuu 1988
Kerava–Sköldvik 1990
Martinlaakso–Vantaankoski 1991 (uusi rata)
Kirkkonummi–Karjaa 1993
Tampere–Jyväskylä 1994
Karjaa–Turku satama 1995
Jyväskylä–Pieksämäki 1995
Tampere–Pori 1998
Kokemäki–Rauma 1999
Turku–Toijala 2000
Tuomioja–Raahe 2001
Oulu–Rovaniemi 2004
Iisalmi–Oulu/Vartius 2006
Kytömaa–Hakosilta 2006 (uusi rata)
Kerava–Vuosaari 2008 (uusi rata)
Murtomäki–Talvivaara 2009 (uusi rata)
Seinäjoki–Vaasa 2011
Rovaniemi–Kemijärvi 2014[5]
Vantaankoski–Hiekkaharju 2015 (uusi rata)
Nykyisestä matkustajakäytössä olevasta rataverkosta on sähköistämättä vielä Kemin ja Kolarin, Karjaan ja Hangon, Oriveden ja Haapamäen, Jyväskylän ja Haapamäen, Haapamäen ja Seinäjoen, Joensuun ja Nurmeksen, Savonlinnan ja Parikkalan sekä Iisalmen ja Ylivieskan väliset rataosat. Suurin osa näistä tullaan sähköistämään lähivuosina [6].
Katso myös
Suomen rautatieliikenne
ELSA-rata
Suomen rataverkon kaksi- ja useampiraiteiset rataosat
Rautateiden historia
Lapin rautatiesuunnitelmat
Lähteet

Aiheesta muualla



*