Montenegro

Question: Mikä on Montenegron rahayksikkö?


Montenegro[1] (montenegroksi Crna Gora, ”musta vuori”) on valtio Balkanilla, Etelä-Euroopassa. Sen naapureita ovat Albania, Bosnia ja Hertsegovina, Kroatia, Kosovo ja Serbia. Maa rajoittuu osittain Adrianmereen. Maa julistautui itsenäiseksi 3. kesäkuuta 2006. Montenegro oli itsenäinen ruhtinas- ja kuningaskunta vuodesta 1878 aina ensimmäisen maailmansodan loppuun.
Montenegron tärkeimmät kaupungit ovat pääkaupunki Podgorica (139 100 asukasta), Nikšić (57 600), Pljevlja (18 800) ja Bijelo Polje (17 100). Aikaisempi kuninkaallinen pääkaupunki oli Cetinje. Kotorin keskiaikainen vanhakaupunki kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon.
Maantiede

Montenegro ulottuu Adrianmeren rannikolta Serbian ja Albanian rajoilla kohoaviin vuoristoihin. Dinaariset alpit kulkevat Serbian ja Montenegron välillä ja ulottuvat Lounais-Montenegroon, jossa kalkkikiviset huiput ovat paikoin paljaita.[2] Maan pohjoisosassa sijaitseva Durmitorin kansallispuisto on Unescon maailmanperintökohde, ja siellä sijaitseva Tara-joen kanjoni on Euroopan suurin. Montenegron suurin järvi Skadar sijaitsee maan eteläosassa, Albanian rajalla.
Montenegron kallioperä on rikkonaista ja vuoristoista, ja soveltuu paremmin karjanhoitoon kuin peltoviljelyyn. Suuri osa maasta on metsän peitossa.[3]
Montenegron tärkeimmät kaupungit ovat pääkaupunki Podgorica (139 100 asukasta), Nikšić (57 600), Pljevlja (18 800) ja Bijelo Polje (17 100). Aikaisempi kuninkaallinen pääkaupunki oli Cetinje.
Kotorin keskiaikainen satamakaupunki ja Kotorinlahti kuuluvat Unescon maailmanperintöluetteloon.[4]
Montenegron ilmasto on välimerellinen, kesät ovat lämpimiä ja talvet leutoja. Vuoristossa on huomattavasti viileämpää. Sadetta saadaan eniten marras- ja joulukuussa.[5]
Montenegrossa on neljä kansallispuistoa.[6]
Historia

Slaavit asuttivat nykyisen Montenegron alueen 600-luvulla ja 900-luvulla alueelle muodostui Zetan valtio Ceslav-nimisen päällikön (zupan) yhdistettyä alueen. Alue oli vuosisatoja nimellisesti Serbian maakunta, mutta osmanien kukistaessa Serbian vuonna 1389 alueesta tuli täysin itsenäinen. Aluksi maata hallitsi Balsan ruhtinassuku, jota seurasi vuonna 1421 Crnojevićin dynastia perustajanaan Stefan Crnojević. Hänen seuraajiensa aikana Montenegron hovi saavutti maan pienuuteen ja karuuteen nähden varsin korkean kulttuuritason, ja vuonna 1493 siellä painatettiin ensimmäiset kyrillisin kirjaimin kirjoitetut tekstit. Vuodesta 1516 Montenegroa hallitsi Cetinjen ruhtinaspiispa (vladika) viimeisen Crnojević-sukuisen ruhtinaan Đurađ V Crnojevićin luovuttua vallasta ja lähdettyä Venetsiaan. Tämä hallintomuoto oli tehokas tapa pitää ortodoksiset montenegrolaisylimykset yhtenä miehenä islamilaisia turkkilaisia vastassa. Vuonna 1696 vladika Danilo I Petrović teki virasta perinnöllisen (tosin piispat eivät saaneet olla naimisissa, joten virka periytyi aina veljenpojan kautta), minkä jälkeen se periytyi Petrović-Njegošin suvussa. Montenegron viimeinen ruhtinaspiispa oli Danilo II, joka vuonna 1852 luopui pappisvirasta, meni naimisiin ja otti ruhtinaan tittelin. 
Turkkilaisten kärsittyä vuosien 1876–1878 sodassa tappion Montenegro saavutti 1. heinäkuuta 1878 itsenäisyyden, joka myöhemmin tunnustettiin Berliinin kongressissa.[7]
Montenegron hallitsija Nikola I julistautui kuninkaaksi vuonna 1910 ja saavutti merkittävää menestystä Balkanin sodassa 1912–1913, mutta itävaltalaiset häätivät hänet maasta 1916 miehittäessään maan ensimmäisen maailmansodan yhteydessä. 
Ensimmäisen maailmansodan päätyttyä maa liittyi Serbian myötä Jugoslavian kuningaskuntaan kansanäänestyksen tuloksena. Itsenäisyyden kannattajat aloittivat kuitenkin vuonna 1919 kapinan, joka jatkui aina vuoteen 1924. 
Toisessa maailmansodassa montenegrolaiset taistelivat Titon partisaanien rinnalla. Tämän jälkeen Montenegro oli osa Jugoslavian sosialistista liittotasavaltaa (1943–1992).
Liitto Serbian kanssa
Jugoslavian hajottua 1990-luvun alussa jäljelle jääneessä sosialistisessa Jugoslaviassa vuonna 1992 järjestetyssä kansanäänestyksessä 95,96 prosenttia Montenegron asukkaista kannatti liittoa Serbian kanssa eli liittymistä uuteen Jugoslavian liittotasavaltaan ("Serbia ja Montenegro", "tynkä-Jugoslavia"). Muslimit, katolilaiset ja itsenäisyyttä kannattavat montenegrolaiset boikotoivat äänestystä. Itsenäisyyden kannattajat väittivät, etteivät vaalit olleet demokraattiset ja että valtio-omisteinen media oli lähettänyt federaatiota kannattavaa propagandaa.
Vuonna 1996 Montenegron Milo Đukanovićin hallitus katkaisi välit tuolloin Slobodan Miloševićin hallitsemaan Serbiaan, ryhtyi harjoittamaan omaa talouspolitiikkaansa ja otti valuutakseen käyttöön Saksan markan. Myöhemmin valuutta vaihtui euroon Saksan otettua sen valuutakseen. Hallitus kannatti itsenäisyysmielistä politiikkaa. Vuonna 2003 Jugoslavia muutettiin Serbia ja Montenegron valtioliitoksi ja perustuslaissa määrättiin, että osapuolet saisivat järjestää itsenäistymisestä kansanäänestyksen kolmen vuoden kuluttua.
Uuden itsenäisyyden aika
21. toukokuuta 2006 järjestetyssä kansanäänestyksessä 55,4 % (tarvittava määrä 55 %) kannatti Montenegron itsenäistymistä. Valtio julistautui itsenäiseksi 3. kesäkuuta 2006 ja erosi sen ja  Serbian valtioliitosta. Montenegrosta tuli näin viides entisen Jugoslavian osa, joka irrottautui Belgradin alaisuudesta. Montenegro joutui liitosta eronneena osapuolena hakemaan itselleen kansainvälisen tunnustuksen sekä kansainvälisten järjestöjen jäsenyyttä. Euroopan unioni tunnusti Montenegron 12. kesäkuuta ja Serbia 15. kesäkuuta 2006. Maasta tuli Yhdistyneiden kansakuntien 192. jäsen 28. kesäkuuta 2006.[8]
Joulukuussa 2006 siitä tuli Naton rauhankumppani ja ehdokasjäsen. Se jätti EU:n jäsenhakemuksen 2008 ja Euroopan komissio suositteli sitä ehdokasjäseneksi marraskuussa 2010. Viralliset EU-jäsenyysneuvottelut Montenegron kanssa aloitettiin kesäkuussa 2012.[8] Kesäkuussa 2017 Montenegro hyväksyttiin Naton jäseneksi.[9]
Politiikka

Osana länteen suuntautunutta turvallisuuspolitiikkaansa Montenegro ilmoitti 31.8.2006 luopuvansa yleisestä asevelvollisuudesta ja siirtyvänsä 2500 miehen vahvuiseen ammattiarmeijaan.[10]
Presidentti valitaan suoralla kansanvaalilla viideksi vuodeksi kerrallaan, korkeintaan kahdelle kaudelle. Hänellä ei ole kovin laajaa poliittista valtaa. Yksikamarisessa eduskunnassa on 81 kansanedustajaa, jotka valitaan nelivuotiskaudelle. Äänioikeus on 18 vuotta täyttäneillä.[11]
Filip Vujanović valittiin presidentiksi 2003, uudelleen 2008 ja täpärästi kolmannelle kaudelle 2013.[8]
Aluejako
Montenegro on jaettu 23 kuntaan.[11]  Vuoden 2003 väestönlaskennassa  kuudessa kunnassa oli selvä montenegrolaisenemmistö ja lisäksi he olivat suurin väestöryhmä kolmessa muussa kunnassa. Serbienemmistöisiä kuntia oli viisi, suurin ryhmä serbit oli kolmessa muussa Pohjois-Montenegron kunnassa. Bosniakkienemmistö oli kahdessa rajaseudun kunnassa ja albaanienemmistö yhdessä kunnassa maan kaakkoisosassa.
Luettelo Montenegron kunnista:
Andrijevica
Bar
Berane
Bijelo Polje
Budva
Cetinje
Danilovgrad
Herceg Novi
Kolašin
Kotor
Mojkovac
Nikšić
Plav
Plužine
Pljevlja
Podgorica
Rožaje
Šavnik
Tivat
Ulcinj
Žabljak
Talous
Montenegron merkittävimmät vientituotteet ovat metalliteollisuuden tuotteet, jotka käsittävät 62 % viennistä (2004). Kokonaisviennistä 41 % käsitti alumiini. Bauksiittikaivokset ja sulattamon omistaa venäläinen miljonääri Oleg Deripaska.[12] Seuraavilla sijoilla ovat juomat ja tupakka (18 %) ja puutavara (8 %).[13]
Maatalous painottuu lähinnä lampaiden ja vuohien laiduntamiseen.[2]
Maassa on viisi lentokenttää ja 250 km rautatietä. Bar on sen ainoa merkittävä satamakaupunki.[11]
Väestö
Väestöjakauma

Vuoden 2003 väestöjakauma[14]:
montenegrolaiset 267 669 (43,16 %)
serbit 198 414 (31,99 %)
bosniakit 48 184 (7,77 %)
albaanit 31 163 (5,03 %)
muslimit 24 625 (3,97 %)
kroaatit 6 811 (1,1 %)
romanit 2 601(0,42 %)
jugoslaavit 1 860 (0,3 %)
makedonialaiset 819 (0,13 %)
sloveenit 415 (0,07 %)
unkarilaiset 362 (0,06 %)
venäläiset 240 (0,04 %)
Balkanin egyptiläiset 225 (0,04%)
italialaiset 127 (0,02 %)
saksalaiset 118 (0,02 %)
muut 2 180 (0,35 %)
ei vastausta 26 906 (4,34 %)
alueellinen identiteetti 1 258 (0,2 %)
tuntematon 6 168 (0,99 %)
Uskonnot
Suurin osa Montenegron asukkaista on ortodokseja, mutta maassa on myös huomattava muslimivähemmistö. Oheiset luvut ovat vuodelta 2011.[11]
Ortodoksisuus 72,1%
Islam 19,1%
Katolisuus 3,4%
Muu 1,5%
Ei ole ja ateismi 3,8%
Kulttuuri ja urheilu
Montenegron kansalliskirjailija on 1800-luvulla elänyt ruhtinas Petar II Petrović-Njegoš.[15]
Montenegro osallistui vuoden 2008 kesäolympialaisiin 19 urheilijan joukkueella ja vuoden 2012 kesäolympialaisiin 34 urheilijan joukkueella. Sillä oli yksi edustaja myös vuoden 2010 talviolympialaisissa.[16] Lontoossa 2012 naisten käsipallojoukkue saavutti olympiahopeaa.[17] Vuonna 2011 Montenegron jalkapallomaajoukkue  oli FIFAn rankingissa ylimmillään sijalla 16.[18]

Katso myös
Luettelo Montenegron hallitsijoista
Lähteet
3 Mitä missä milloin 2007, Otava s. 107
Viitteet

Aiheesta muualla
Tiedotteita
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Lehtiä

Televisio

Uutistoimisto

Matkailu




Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit