Pohjois-Irlannin levottomuudet

Question: Onko Pohjois-Irlanti ja Etelä-Irlanti riidoissa?





Pohjois-Irlannin levottomuudet (,  ’hankaluudet’) olivat irlantilais- ja brittimielisten välistä väkivaltaista kamppailua Pohjois-Irlannissa vuosina 1968–1998. Pahin tilanne oli 1969–1976. Hajanaista väkivaltaa esiintyy yhä.  
Pohjois-Irlanti kuuluu Yhdistyneeseen kuningaskuntaan, mutta sen katoliset halusivat pitkään liittää
alueen osaksi Irlannin tasavaltaa[1]. Protestantit puolestaan halusivat säilyttää Ulsteriksi kutsumansa alueen osana Iso-Britanniaa. Protestantit syrjivät katolisia muun muassa politiikassa, työnhaussa, virkojen ja asuntojen jaossa. Tämä vei katoliset kansalaisoikeusmarsseihin vuonna 1968. Protestanttien äärijärjestöt vastasivat näihin hyökkäämällä marssijoiden kimppuun, ja täysin protestanttinen poliisi hajottamalla aktivistien mielenosoitukset. Katoliset alkoivat mellakoida väkivaltaisesti. Kun protestanttien ja katolisten välinen väkivalta levisi koko maahan elokuussa 1968, Britannia lähetti joukkonsa Pohjois-Irlantiin. Tämän takia IRA aktivoitui toden teolla, mikä johti 1970-luvun alussa kiihtyvään väkivallan kierteeseen eri osapuolten välille.
Ajoittain vakavat levottomuudet yltyivät lähes sisällissodaksi. Sekä Ulster-aktivistit että IRA tekivät tuhoisia pommi-iskuja ja aseellisia hyökkäyksiä. IRA kävi paikoin sissisotaa ja kykenikin surmaamaan paljon poliiseja ja sotilaita. Ulster-aktivistit surmasivat runsaasti katolisia siviileitä.
Vaikka kriisissä oli selvä uskonnollinen ulottuvuus, se ei ollut uskonsota. Eri tahojen välisessä kostojen kierteessä kuoli yli 3600 ihmistä[1] ja kymmeniä tuhansia haavoittui. 
Tausta
Yleensä Pohjois-Irlannin väkivallan syynä pidetään kiistaa siitä, kuuluuko alue Yhdistyneeseen kuningaskuntaan vai Irlantiin. Englantilaiset valtasivat Irlannin vuosisatoja sitten. Valtauksien varmistamiseksi englantilaisia ja skotteja asettui asumaan Irlantiin. Uskonpuhdistus muutti Englannin protestanttiseksi, mutta Irlanti jäi katoliseksi. Irlannin miehittäneet britit olivat siirtomaaisäntiä, jotka ottivat itselleen irlantilaisilta parhaat viljelymaat. Irlannissa nousi nationalismi 1800-luvulla.
Irlanti erosi Iso-Britanniasta vuonna 1923 omaksi vapaavaltiokseen verisen sisällisodan jälkeen. Kuusi Pohjois-Irlannin kreivikuntaa jäi Irlannin ulkopuolelle. Pohjois-Irlannin väestöstä 2/3 oli protestantteja. Nämä yleensä kannattivat Ulsteriksi kutsumansa alueen säilymistä osana Britanniaa. Heitä kutsutaan unionisteiksi, jyrkimpiä brittimielisiä lojalisteiksi. Monet, etupäässä katoliset kannattivat alueen liittämistä Irlantiin. Heitä kutsutaan yleensä nationalisteiksi. Nationalistien äärilaitaa sanotaan tasavaltalaisiksi. Katolinen Irlannin tasavaltalaisarmeija halusi jo 1920-luvulla liittää alueen Irlantiin. IRA taisteli alussa Irlannin jaon hyväksynyttä Irlannin hallitustakin vastaan mutta myöhemmin luopui siitä.
Toinen syy kriisiin oli unionistien harjoittama katolisten taloudellinen ja sosiaalinen syrjintä. Näin kriisissä on ollut mukana vahva uskonnollinen lataus, vaikka uskonto ei ole ollut kriisin varsinainen syy. Unionistit pysyttelivät vallassa säätämällä vaalipiirit niin, että he saivat enemmistön ja näin vallan käsiinsä. Liikemiehillä oli monta ääntä. Niinpä ainakin suurimpien kuntien hallinto ja parlamentti pysyivät unionisteilla viisikymmentä vuotta. Pohjois-Irlannin poliisi koostui pelkästään protestanteista. Protestantit eivät ottaneet katolisia julkisiin virkoihin tai moniin kaupan ja teollisuuden töihin. Katoliset olivat protestantteja kolme kertaa useammin työttöminä ja asuivat huonoimmilla alueilla.[2] Tämä aiheutti sen, että katolisia muutti paljon pois maasta 1950-luvulla. Unionistipoliittikko ja nobelisti David Trimble kutsui syrjintää "kylmäksi taloksi katolisille"[3] Protestanttien ja katolisten välit pysyivät viileinä.
IRA:n aseellinen kampanja ja kansalaisoikeusliike
IRA alkoi aseistautua uudestaan 1950-luvun alussa, mutta kärsi jakautumisista. IRA aloitti sissisodan vuoden 1956 lopussa hyökäten Pohjois-Irlannin poliisiasemille. Hallitus vastasi tähän "rajasotaan" pidättämällä satoja epäiltyjä IRA-aktivisteja. IRA:n toiminta hiipuikin huomattavasti jo vuoteen 1958 mennessä, mutta jatkui vielä vuoden 1962 alussa. IRA:n kampanjaa vaivasi muun muassa siviilien tuen puute. Vaikka IRA:n aseellinen kampanja epäonnistuikin, se vieraannutti unionisteja katolisista entisestään. Protestanttifundamentalistit ja lojalistit perustivat 1956 UPA:n, jonka tarkoitus oli puolustaa Ulsteria IRA:ta vastaan. Puolueen perustajiin lukeutuivat myöhemmin tunnetut poliitikot Ian Paisley, Desmond Boal, Noel Doherty ja Billy Spence.
1960-luvulla katoliset muodostivat kansalaisoikeusjärjestön, joka aloitti kampanjan 1964. Kansalaisoikeusliikkeessä oli joitain protestanttejakin.
Ulster-aktivistit
Katoliset juhlivat huhtikuussa 1966 vuoden 1916 pääsiäiskapinan 50-vuotispäivää. Se ja kansalaisoikeusliike herättivät unionisteissa osin aiheetontakin pelkoa IRA:n noususta ja halua ryhtyä vastatoimiin. Huhtikuussa 1966 jyrkän antikatolinen unionisti Ian Paisley perusti Ulsterin perustuslain puolustuskomitean ja sen puolisotilaallisen siiven UPV:n. Paisleyn mukaan IRA uhkasi voimistua uudelleen. Paisleyn mielestä katolinen kirkko sekaantui politiikkaan tukien IRA:ta. Paisley myöskin piti hallituksessa istuvia maltillisia unionisteja liian pehmeinä. Samoihin aikoihin osin samat ihmiset perustivat Ulsterin vapaaehtoisjoukot UVF:n. Ulsterin vapaaehtoisjoukot hyökkäsivät 1966 polttopulloin IRA-aktivistien kimppuun.
Katolisten mielenosoitukset sekä poliisin ja lojalistien vastatoimet
Kansalaisoikeusliike NICRA vaati äänestyksen, työhönoton ja asuntopolitiikan korjaamista sekä puolisotilaallisen B-Specials-erikoispoliisin lakkauttamista[4]. Pääministeriksi noussut maltillinen unionisti Terence O'Neill kannatti muutoksia, mutta sai vastaansa Ian Paisleyn kaltaiset kovan linjan unionistikonservatiivit. Näin O'Neillin hallitus joutui sekä jyrkkien unionistien että tasavaltalaisten epäsuosioon. Opiskelijat radikalisoituivat Pohjois-Irlannissakin "hulluna vuonna" 1968. Derryn asuntopolitiikkaa vastustanut DHAC-liikkeeseen kuuluva asuntovaunussa asuva John Wilson sulki erään tien 48 tunniksi asuntovaunullaan.
Kansalaisoikeusjärjestö NICRA järjesti ensimmäisen marssinsa Coalislandista Duncannoniin 24. elokuuta 1968. Vaikka poliisi pysäytti marssijat ja paisleylaisiksi kutsutut vastamielenosoittajat tulivat paikalle, vielä tämä mielenosoitus sujui rauhallisesti.
Hallituksen kiellosta piittaamatta seuraava kansalaisoikeusmarssi järjestettiin Derryssä 5. lokakuuta 1968. Ennen kuin tapahtuma ehti alkaa, poliisi saapui paikalle. Poliisit hajottivat laittoman mielenosoituksen hakkaamalla mielenosoittajia ja sivullisia miehiä, naisia ja lapsia silmittömästi pampuilla[5]. 100 henkilöä loukkaantui. Väkivallan kohteina oli työväenpuolueen kansanedustajiakin, joista Gerry Fitt kannettiin pää verta vuotavana ambulanssiin. Toisaalta mellakoijat käyttivät palopommeja ja sytyttivät paloautonkin tuleen[6].
Myöhemmin aiempaa jyrkempi "Kansandemokratia"-liike järjesti mielenosoituksia.
9. lokakuuta Ian Paisleyn kannattajat pysäyttivät Belfastissa järjestetyn mielenosoituksen, joka oli suunnattu Derryn poliisiväkivaltaa vastaan. Paisley ja Bunting kannattajineen saapuivat myös Armaghissa 30. marraskuuta järjestettyyn mielenosoitukseen, mutta joutuivat myöhemmin joksikin aika pidätetyiksi. 4. joulukuuta lojalistit ja marssijat ottivat yhteen Dungannonissa. Marraskuussa Terence O Neill ilmoitti myöntyvänsä joihinkin kansalaisoikeusliikkeen vaatimuksiin.
Katolilaisaktivistien uudenvuodenpäivänä 1969 aloittama marssi Belfastista Derryyn joutui 4. tammikuuta 1969 väijytykseen. 200 lojalistia, joukossa työstään poissa olevia B-Specialseja, käytti sillalla tapahtuneessa hyökkäyksessään aseina rautatankoja, keppejä, pulloja, kiviä jne. 13 marssijaa joutui sairaalaan. Marssijoiden mielestä poliisi ei puuttunut tapahtumiin tehokkaasti. Derryn protestanttialueella tapahtui toinen hyökkäys. Poliisi tunkeutui Derryn Bogsidessa katolisten koteihin. Seuraavina päivinä tapahtui mellakoita varsinkin Derryssä ja Newryssä.
Lojalistien pommit
Lojalistijärjestöt UVF ja UPV tekivät huhtikuussa 1969 useita pommi-iskuja tarkoituksenaan vierittää ne IRA:n syyksi[7].
Mellakoinnin takia poliisi hakkasi 19. huhtikuuta 1969 erään katolisen kotonaan pahoin. Myös hänen tyttärensä joutuivat väkivallan kohteiksi. 14. kesäkuuta poliisi hakkasi Dungivenin katumellakoissa henkihieveriin 67-vuotiaan miehen, joka kuolikin seuraavana päivänä. Hänestä tuli ensimmäinen levottomuuksien kuolonuhri. Maltillinen O'Neill vetäytyi pääministerin virasta huhtikuussa 1969.
Kun IRA:n alkoi toimia uudestaan vuonna 1969, sillä oli käytössään vain vähän vanhoja aseita.[2]
Derryn ja Belfastin levottomuudet 1969
Protestantit järjestivät Derryssä 12. elokuuta "Apprentice Boys" -veljeskunnan marssin. Reitti sivusi läheltä Bogsiden irlantilaiskorttelia. Irlantilaismieliset nationalistit heittelivät kiviä ja nauloja marssijoiden päälle. Tämä johti kahinoihin nationalistien ja lojalistien kesken. Vähälukuinen poliisi ei kyennyt ja/tai halunnut estää mellakointia. Pian huonosti varustetun poliisin päälle satoi katolta palopommeja, niin että kymmenet poliisit saivat vammoja. Suurin osa katolisesta Bogsidestä kapinoi.
Poliisi palasi Bogsideen panssaroitujan ajoneuvojen, vesitykkien ja CS-kaasun kanssa. Sadat nationalistit panivat poliisille vastaan niin paljon, että mellakka kesti pari päivää.
14. elokuuta poliisi otti käyttöön tuliasein varustetut reserviläispoliisit "B-Specials" (USC), mikä herätti joukkomurhan pelon katolisissa. Muutamin paikoin B-Specials:it ampuivatkin mielenosoittajia. Jopa Scarmanin raportti, joka puolustaa poliisin toimintaa asialliseksi mutta riittämättömäksi, mainitsee B-Specialsien yhteydet lojalisteihin.
Saman päivän iltana Pohjois-Irlannin pääministeri pyysi Iso-Britannialta armeijaa Derryyn. Armeija määrättiin erottamaan poliisi ja mellakoijat toisistaan. Vielä tällöin protestantit yleensä pitivät armeijaa puolueettomana, vain muutamat vastustivat sitäkin. Ainakin 350 poliisia haavoittui vakavasti.
Pian tämän jälkeen irlantilaismieliset järjestivät protesteja Belfastissa ja muualla. Belfastin 
tapahtumat olivat pogromi katolisia vastaan. Jotkut johtivat välikohtauksiin poliisin kanssa ja hyökkäyksiin poliisiasemille. Lojalistit tunkeutuivat protestanttien kortteleihin polttaen kymmeniä koteja ja liikehuoneistoja. Myös protestanttien koteja tuhottiin. Muutamia tuhansia ihmisiä ajettiin pois ja/tai pakeni.
Aseellisia taisteluja käytiin nationalistien ja lojalistien sekä nationalistien ja poliisin välillä. Joissain tapauksissa poliisi tuki lojalisteja mm. olemalla saapumatta paikalle. Eräässä tapauksessa poliisi tulitti panssariautosta asuinkorttelia konekiväärillä. Muutamin paikoin poliisi ampui mellakoijia. Irlannin pääministeri Jack Lynch syytti Pohjois-Irlannin poliisia. 14. elokuuta alkaen brittijoukot määrättiin Derryyn, mutta nämä eivät koettaneet päästä Bogsideen, mikä rauhoitti mellakat. Pohjois-Irlanti määrättiin brittiarmeijan komentoon.
Falls Curfew
Irlannin tasavaltalaisarmeija alkoi nyt puolustaa katolisia alueita protestanttien väkivaltaa vastaan. IRA pystyikin estämään pääsyn joillekin alueille, esimerkiksi "Vapaaseen Derryyn".
Väkivalta jatkui ja lisääntyi 1970–1972.
11. lokakuuta poliisi ampui pari Ulsteria puolustanutta siviiliä, ja UVF-aktivisti tappoi brittisotilaan. 
Kesäkuun alussa 1970 sattui Falls Curfewiksi kutsuttu välikohtaus, jossa protestanttinuoret ensin heittelivät aseita etsiviä brittisotilaita mm. kivillä. Pieni välikohtaus laajeni mellakaksi. Virallisen IRA:n aktivistit alkoivat heitellä sotilaita omatekoisilla käsikranaateilla. Pian oli käynnissä tulitaisteluja brittisotilaiden ja noin 60–90 Virallisen IRA:n jäsenen välillä. Armeija jatkoi CS-kaasukanisterien ampumista. Kanistereita meni kattojen ja ikkunoiden läpi taloihin. Siviilit alkoivat poistua alueelta. Armeija saartoi noin neljän tunnin taistelun jälkeen 3000 asunnon alueen pidätyksiä varten. Mellakka ja ammuskelu jatkui vielä tunteja ja viimeiset laukaukset ammuttiin seuraavana aamuna. Armeija tutki noin tuhat kotia ja tappoi neljä siviiliä koko operaation aikana. 60 siviiliä ja 15 sotilasta vammautui. Falls Curfewin välikohtaus huononsi tuntuvasti katolisen työväenluokan ja brittiarmeijan välejä, eikä armeija ollut enää puolueeton. Niinpä IRA lisäsi kannatustaan työväenluokan parissa. Toisaalta välikohtaus ajoi Väliaikaisen ja Virallisen IRA:n riitoihin. Virallinen IRA syytti Väliaikaista IRA:ta tulitaistelun aloittamisesta ja Virallisen IRA:n jättämisestä armeijan joukkojen hyökkäyksen kohteeksi. Seuraavana vuonna kilpailevat IRA:t kostivat toisilleen asein.
Kesäkuussa 1971 armeija ampui kaksi siviiliä ja kolme sotilasta surmattiin, mikä pahensi 
kriisiä entisestään[8].
Elokuussa 1971 armeija aloitti laajan pidätysoperaation, jota se kutsui nimellä "Operaatio Demetritus". Tämä ajoi kohtalaisen maltillisetkin nationalistit pois yhteistyöstä valtion kanssa.
Joulukuussa 1971 nationalistit julistivat erään Derryn alueen itsehallinnon alle olevaksi "Free Derryksi".
Verinen sunnuntai
IRA:n suosio kasvoi merkittävästi, kun brittisotilaat tappoivat eräässä välikohtauksessa 2 nuorta miestä. Iso-Britannian laskuvarjojoukot surmasivat 1971 Ballmurphyssä elokuussa 11 siviiliä. Virallinen IRA alkoi tehdä pommi-iskujaan vuoden 1971 11. joulukuuta 1971.
Verisunnuntaina 30. tammikuuta 1972 Iso-Britannian laskuvarjojoukot ampuivat Derryn Bogsidessä järjestetyssä kansalaisoikeusmielenosoituksessa takaapäin pakenevia mellakoijia surmaten 14 ja haavoittaen 13:aa. Tämä herätti valtavan vihan irlantilaisissa, ja Väliaikaiseen IRA:an liittyi paljon uusia jäseniä. Samaan aikaan marxilainen, virallinen IRA solmi tulitauon, mutta toimi vielä 1973.
Vuonna 1972 IRA alkoi käydä sissisotaa varsinkin Etelä-Armaghissa.
Brittihallitus yritti neuvotella Väliaikaisen IRA:n kanssa monta kertaa 1972 ja 1973.
Poliisin, lojalistien ja armeijan väkivalta ja IRA:n miehittämien alueiden vastaiset operaatiot ajoivat Väliaikaisen IRA:n aloittamaan pommikampanjan vuonna 1972. Iso-Britannia siirsi Pohjois-Irlannin suoraan hallintaansa 1972. Samana vuonna brittiarmeija valtasi "Vapaan Derryn" "Operaatio Motormanissa". Mutta vaikka IRA pyrki ilmoittamaan näistä pommi-iskuista alueen asukkaille puhelimitse, ne usein surmasivat ja haavoittivat paljon sivullisia. Pohjois-Irlannin väkivalta huipentui vuonna 1972, jolloin 500 kuoli, puolet siviilejä.
Ulsterin puolustusliitto UDF syntyi vastauksena IRA:n toimintaan.
Vuoden 1973 lopussa tehty yritys luoda rauha, Sunningdalen sopimus, kaatui Ian Paisleyn johtaman unionistiryhmittymän vastustukseen. 
Vuosi 1975 oli yksi verisimmistä. Väkivalta surmasi satoja vielä vuonna 1976.
"Pitkä sota"
IRA alkoi tehdä pommi-iskuja Englannissa vuonna 1973[9].
Tuomituilta IRA-aktivisteilta evättiin poliittisen vangin oikeudet vuonna 1976.
Vangitut IRA-aktivistit aloittivat jo vuonna 1976 likaisen protestin töhrien selliensä seiniä ulosteella. Vartijoiden harjoittama väkivalta oli Long Keshin vankilassa arkipäivää[10]. Tämä protesti laajeni lopulta nälkälakoiksi, joissa kuoli yli kymmenen IRA-aktivistia. Näistä tunnetuin oli Bobby Sands. Monet väkivallan tekijät olivat puolin ja toisin köyhästä työväenluokasta[11].
Eri taistelujärjestöt mm. IRA, UDF ja UVF harjoittivat rahojen hankkimista mm. ulkomaisilta tulevin lahjoituksin, laillisin liiketoimin, suojelurahojen keruulla, salakuljetuksella ja muulla rikollisuudella, ja viholliset tekivät tässä jopa yhteistyötä keskenään[12].
Irlannin hallituksen toimet IRA:ta vastaan olivat 1970-luvulla löysiä eikä maa valvonut Pohjois-Irlannin vastaista rajaansa tehokkaasti.[13].
Sekä protestanttien että katolilaisten riveissä alkoi näkyä 1970-luvun puolivälissä kyllästyminen väkivaltaan. Vuonna 1977 IRA:n Gerry Adams loi taktiikan, jossa IRA toimi sekä politiikassa että asein "ballot and bullet"[14]. IRA salakuljetti tavaraa rajan yli suuntaan ja toiseen[15] pyrkien hankkimaan näin rahaa. Laittomat rajanylityspaikat olivat vaikeakulkuisella alueella, ja tulliviranomaisia liian vähän.[16]. Kun armeija asetti erilaisia tiesulkuja, IRA siivosi ne pois. Muutenkin lain valvonnassa oli ongelmia rajan molemmin puolin siviiliviranomaisten haluttomuuden takia[17]. Nämä eivät antaneet turvajoukoille todisteita epäiltyjen IRA:n jäsenten toimista[17]. IRA piti majaansa Dundalkin kaupungissa Irlannissa[16]. 
Jyrkän marxilainen INLA teki monia tuhoisia pommi-iskuja 1980-luvun alussa ja puolivälissä. Myös IRA jatkoi pommikampanjaansa, samoin kuin lojalistiryhmittymät. Molemmat hankkivat aseita ulkomailta. Britannian armeija tuki salaa lojalistiryhmiä neuvoen näitä muun muassa kohteiden valinnassa. Näin säästettiin ihmishenkiä, mutta toisaalta armeija neuvoi joskus murhaamaan syyttömiäkin. INLA hajosi kahtia 1986, kun siitä irtosi IPLO. Näiden välinen sota heikensi INLA:aa ratkaisevasti.
IRA kävi aktiivista sissisotaa Etelä-Armeghissa 1990-luvun alkuvuosina.
Rauhanprosessi
Iso-Britannia ja Irlanti alkoivat ajaa poliittista ratkaisua[18]. Thatcherin hallitus sopi vuonna 1985 Pohjois-Irlannin asemasta.
Äärijärjestöjen kannatus alkoi heiketä 1990-luvun alkuun mennessä molemmin puolin, vaikka esim. katolisten syrjintä työelämässä jatkuikin[19]. Sinn Feinin Gerry Adams ja SDLP:n John Hume tekivät rauhanaloitteen vuonna 1993[20][21]. Prosessia edisti merkittävästi Irlannin pääministeri Albert Reynolds[22], joka taivutteli tasavaltalaisia pois väkivallasta ja neuvotteluihin. 1990-luvun alussa UDA ja UVF kiihdyttivät katolisten siviilien tappamista.
Tilapäinen tulitauko oli jonkin aikaa jo vuonna 1994.
Vuonna 1998 päästiin alustavaan sopimukseen. Väliaikainen IRA lopetti aseellisen toimintansa vuonna 2005 ja lakkautti itsensä 2008.
Hajanainen väkivalta
Vaikka vanhan polven aktivistit solmivatkin rauhan, jotkut pienet ääriryhmät jatkoivat yhä väkivaltaa. Näitä olivat mm Real IRA ja Continuity IRA sekä jotkut lojalistijärjestöt. Osin nämä olivat pelkkiä rikollisjärjestöjä, jotka taistelivat keskenään toiminta-alueista[23]. Ajoittain väkivalta jatkui päiväkausia kerrallaan Belfastissa[24].
Sodan osapuolet
Sotaa ovat käyneet erilaiset terroristijärjestöt, muun muassa nationalistinen IRA (Irish Republican Army) sekä unionistiset/lojalistiset UVF (Ulster Volunteer Forces) ja UDA (Ulster Defence Association). Lisäksi sotaan ovat osallistuneet Pohjois-Irlannin puolisotilaallinen poliisi RUC (Royal Ulster Constabulary) sekä Yhdistyneen kuningaskunnan asevoimat.
Uhrit
Irlannin levottomuudet ovat 1960-luvulta lähtien vuoteen 2001 vaatineet 3523 kuolonuhria. Näistä suurin osa menetti henkensä Pohjois-Irlannissa, mutta myös muualla päin Eurooppaa levottomuudet ovat vaatineet uhreja. Irlannin lisäksi eniten uhreja on tullut Isossa-Britanniassa.
Levottomuuksien vuoksi kuolleita vuosina 1969–2001
2055 tasavaltalaisten ryhmien (mm. IRA) vuoksi
1020 unionististen/lojalististen ryhmien (mm. UVF ja UDA) vuoksi
368 brittiläisten ja irlantilaisten turvallisuusviranomaisten vuoksi
80 tuntemattomien tekijöiden vuoksi
Uhrien taustat
1857 siviiliä
1121 turvallisuusjoukkojen jäsentä (lähinnä Yhdistyneen kuningaskunnan armeijan sotilaita ja RUC:n poliiseja)
394 tasavaltalaisjoukkojen jäsentä
151 unionisti/lojalistijoukkojen jäsentä
Eniten kuolonuhreja levottomuudet vaativat Belfastissa sekä Armagh'n ja Tyronen kreivikunnissa[25].
Uhrit vuosittain[26]





Muut uhrit, vahingonteot jne.

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Adams, James| title = Terrorismi| location = Helsingissä| publisher = Otava| year = 1987| version = (The financing of terror, 1986.) Suomentanut Ilkka Rekiaro| id = ISBN 951-1-09369-X}}
Leppymättömät, Simopekka Nuortamo, Otava 1991, ISBN 951-1-11586-3
Lähteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Pohjois-Irlannin politiikka
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit