Namibia

Question: Mikä on Namibian pääkaupunki?



Namibian tasavalta eli Namibia on noin kahden miljoonan asukkaan valtio Lounais-Afrikassa, Atlantin rannalla. Namibian naapurimaita ovat Angola ja Sambia pohjoisessa, Botswana idässä ja etelässä Etelä-Afrikan tasavalta, jonka alaisuudesta Namibia itsenäistyi vuonna 1990.[1] Namibian on sanottu olleen viimeinen siirtomaa, joka itsenäistyi.[2] Etelä-Afrikan vallan aikaisesta sissijärjestö SWAPO:sta on kehittynyt maan nykyinen hallitseva puolue. Kuivassa ja kuumassa Namibiassa on useita luonnonpuistoja, jotka houkuttavat matkailijoita. Maan vientituloista puolet saadaan kaivostoiminnasta: timantteja, kultaa, sinkkiä, lyijyä ja uraania. 
Maantiede



Namibian naapurimaita ovat Angola ja Sambia pohjoisessa, Botswana idässä ja etelässä Etelä-Afrikan tasavalta. Maan pinta-ala on 824 292km2[1]
Namibian pinnanmuodostumista keskeinen on pohjois-eteläsuuntainen, 1000–2000 metriä korkea keskusylänkö, jonka rannikonpuoleisella kaistaleella avautuu maailman vanhimpiin kuuluva Namibin autiomaa, itäpuolella Kalaharin autiomaa. Namibialle kuuluva pitkän ja kapean kielekkeen muotoinen Caprivin alue on perua siirtomaa-ajalta, jolloin saksalaiset uskoivat Sambesin olevan purjehduskelpoinen mereltä sisämaahan asti. Namibian korkein vuori Brandberg kohoaa 2606 metrin korkeuteen.[1]
Namibian ilmasto vaihtelee aavikkoilmastosta subtrooppiseen ja on suurimmaksi osaksi hyvin kuivaa ja kuumaa. Keskusylängöllä sadetta saadaan vähän ja epäsäännöllisesti, joten siellä kasvillisuus koostuu pääasiassa hyvin kuivuutta kestävistä, pensassavannille tyypillisistä kasvilajeista. Pohjoisessa Ambomaalla sadetta saadaan enemmän, joten siellä tavataan myös makalani-palmumetsikköjä.[3]
Rannikon ilmastoa viilentää sen tuntumassa virtaava Benguelan merivirta.[4]
Namibian pohjoisosassa sijaitseva Etoshan kansallispuisto on eteläisen Afrikan suurimpia luonnonsuojelualueita ja tärkeä luontomatkailukohde.[5] Kaikkiaan Namibiassa on seitsemäntoista kansallispuistoa ja riistansuojelualuetta.[6] Niistä suosituimpiin matkakohteisiin kuuluvat:
Etosha, jota hallitsee valtava kuiva suolajärvi. Etosha oli aikanaan kooltaan noin 100000km², mutta on kutistunut noin neljännekseen alkuperäisestä koostaan. Täyttyessään vedellä luonnonpuiston suolakuoppa houkuttelee paikalle paljon lintuja sekä muiden muassa uhanalaisia mustia sarvikuonoja.[7]
Namib-Naukluftin kansallispuisto, joka sijaitsee Namib-aavikolla. Namibin uskotaan olevan maailman vanhin aavikko. Namib-Naukluft on Afrikan suurin villieläinpuisto,[8]
Waterbergin kansallispuisto – historiallisen merkittävyytensä lisäksi Waterbergistä on tullut myös merkittävä eläinten suojelun alue. Koska alue on erittäin vaikeapääsyinen, Waterbergiin on sijoitettu harvinaisia eläimiä, jotta niiden kuoleminen sukupuuttoon estyisi. Alueella elää jopa 200 lintulajia. Waterberg sijaitsee Keski-Namibiassa Waterbergin tasangolla.[9]
Fish River Canyon on Afrikan ja mahdollisesti koko maailman toiseksi suurin rotko: 160 kilometriä pitkä ja paikoin jopa 550 metriä syvä.[10]
Twyfelfonteinin kalliopiirrosalue on Unescon maailmanperintöluettelossa.[11]
Historia
Varhaiset vaiheet
Namibian alkuperäisasukkaat kuuluvat keräilyllä ja metsästyksellä elävään, myös busmannien nimellä tunnettuun san-kansaan, joka yhdessä Khoi-paimentolaisten kanssa muodostaa etnisen Khoisan-kieliryhmän maan keski- ja eteläosassa. Maan nykyinen pääväestö koostuu lähinnä pohjoisesta tulleista, bantukieliä puhuvista hereroista, ovamboista ja kavangoista.[12]
Arvellaan, että nykyisen Namibian alueella on ollut asutusta jo noin 20000 vuotta sitten[13]. Sanien lisäksi alkuperäisasukkaina pidetään namoja. Namat saapuivat etelästä paetakseen sortoa Hyväntoivonniemellä. Namojen perinteistä asuinaluetta on nykyisen Winhoekin pohjoispuoli. Keskiafrikkalaiset damarat asettuivat myös nykyisen Namibian alueelle. Kansanvaellus toi bantut Namibiaan noin 400 vuotta sitten.[14] Maan keskiosa on perinteistä hereroiden aluetta,[15] Namibian pohjoisosissa sijaitsevat owambojen asuttama Ambomaa (englanniksi ja saksaksi Ovamboland) ja Kavangon alue.[16]
Eurooppalaisten aika

Namibian historiassa joutuminen kiinteään eurooppalaiseen valtaan ajoittuu paljon myöhemmäksi kuin monen muun Afrikan maan historiassa. Eurooppalaiset kiinnostuivat laajemmin Namibian alueesta vasta vuosisatoja sen jälkeen, kun ensimmäiset eurooppalaiset olivat saapuneet alueelle. Ensimmäinen eurooppalainen Namibian alueella oli portugalilainen Diogo Cão, joka saapui Namibian rannikolle, nykyiseen Cape Crossiin vuonna 1486. Samoihin aikoihin Bartolomeu Dias pystytti ristin nykyiseen Lüderitziin. Rannikon kuiva autiomaa ei houkutellut eurooppalaisia. Vasta 1700-luvulla Kapmaasta tehtiin vähitellen tutkimusmatkoja Namibiaan. Tämän jälkeen lähetyssaarnaajia ja kauppiaita alkoi saapua alueelle. Lüderitzista, joka silloin oli Angra Pequena, tuli suosittu satama kun laivat matkasivat Hyväntoivonniemeltä Eurooppaan.[17]
Berliinissä vuonna 1884 pidetyssä Euroopan mahtimaiden konferenssissa nykyisen Namibian alue annettiin Saksan hallintaan, ja vähitellen saksalaiset ottivat koko maan haltuunsa, lukuun ottamatta Britannialle kuuluvaa Walvis Bayn aluetta rannikolla. Alueen rajat määriteltiin nykyiseen muotoonsa vuonna 1890. Namibiasta tuli virallisesti Saksan siirtomaa. Siirtomaa sai näin nimekseen Saksan Lounais-Afrikka ().[18]
Hererot ja namat kapinoivat saksalaisten valtauksia vastaan 1904–1907. Nykyisin kansanmurhaksi nimitetyissä tapahtumissa 80 prosenttia hereroista ja puolet namoista surmattiin järjestelmällisesti.[19][20]
Lüderitzin timanttilöydösten (1908) seurauksena Saksa vahvisti otettaan Namibiasta. Vuoteen 1913 mennessä Namibiaan oli valittu täysin valkoinen (whites-only) parlamentti. Saksan tiukka ote ei pitänyt kauan, sillä vuonna 1915 Etelä-Afrikka (Yhdistyneen kuningaskunnan puolesta) hyökkäsi maahan, ja siihen päättyi Saksan siirtomaavalta. Ensimmäisen maailmansodan aikana Etelä-Afrikka piti Namibiaa hallussaan Kansainliiton mandaatilla. Versailles’n rauhassa vuonna 1919 Saksa luopui kaikista siirtomaaoikeuksistaan.[21]
Yhdistynyt kuningaskunta hallitsi Namibiaa toiseen maailmansotaan saakka, jolloin Etelä-Afrikka otti maan täysin hallintaansa Yhdistyneen kuningaskunnan vaatimuksesta. Namibiasta tuli näin käytännössä Etelä-Afrikan unionin viides maakunta. Kun Kansainliitto lakkautettiin toisen maailmansodan jälkeen, mandaattialueet siirrettiin YK:n huoltohallintoalueiksi 1966. Etelä-Afrikan tasavalta kuitenkin torjui tämän ja jatkoi läsnäoloaan alueella.[22]
Itsenäistyminen
Vastarintaa alkoi kehittyä 1940-luvulta lähtien. South African Labour Association välitti YK:lle tietoa maan sisäisistä erimielisyyksistä. Vuonna 1952 perustettu Owamboland's People's Organization, myöhemmin "Lounais-Afrikan kansanjärjestö" (SWAPO) -nimellä kulkeva marxilainen sissiryhmä käynnisti alueella itsenäisyyssodan 1966. Tämän seurauksena Etelä-Afrikan tasavalta lisäsi miehitysjoukkoja ja sääti tiukat terrorismin vastaiset lait tuomiten niillä SWAPOlaisia ankarasti. Jopa 40000 namibialaista pakeni tuolloin naapurimaihin. Maan nimi muutettiin virallisesti Namibiaksi vuonna 1968. YK julisti Etelä-Afrikan tasavallan edelleen jatkuneen läsnäolon Namibiassa laittomaksi vuonna 1971 ja vuonna 1972 YK:n yleiskokous tunnusti SWAPOn ainoaksi autenttiseksi edustajaksi Namibian kansalle.[19]
Etelä-Afrikka suostui lopettamaan hallintonsa alueella YK:n alueellisen rauhansuunnitelman mukaisesti. Maassa järjestettiin perustuslakia säätävän kokouksen vaalit vuonna 1989. Itsenäistymistä ajavan YK:n turvallisuusneuvoston päätöslauselman 435 toteuttamista valvoivat Martti Ahtisaari YK:n pääsihteerin erityisedustajana sekä YK:n rauhanturvaajat. Itsenäisyyden Namibia sai 21. maaliskuuta 1990, ja Walvis Bayn alue luovutettiin Namibialle vuonna 1994.[19]
SWAPO sai ensimmäisissä vaaleissa vuonna 1989 eniten paikkoja. SWAPOn johtajasta Sam Nujomasta tuli Namibian ensimmäinen presidentti ja SWAPOn johtama hallitus vannoi virkavalansa itsenäistymispäivänä. Nujoma vetäytyi kolmen kauden jälkeen. Vuonna 2004 valittiin hänen kannattamansa ehdokas Hifikepunye Pohamba ja vuonna 2009 Pohamba valittiin toiselle kaudelle.[19]  Marraskuussa 2014 Pohamban seuraajaksi valittiin Hage Geingob.[23] joka  aloitti virkakautensa maaliskuussa 2015.[24][25]
Politiikka

Namibia on monipuoluedemokratia. Puolueeksi järjestäytynyt SWAPO on saanut vaaleissa hallitsevan aseman. Presidentti ja parlamentin 72-jäseninen kansalliskokous valitaan viiden vuoden välein suoralla kansanvaalilla. Sama presidentti voidaan valita toiselle kaudelle. Parlamentin toisella kamarilla, alueita edustavalla kansallisneuvostolla on lähinnä neuvoa-antava rooli.[1]
Vuoden 2009 parlamenttivaaleissa SWAPO sai yli 74% äänistä ja 54 paikkaa kansalliskokoukseen.[26] Tärkeimmät oppositiopuolueet ovat vuonna 2007 perustettu Rally for Democracy and Progress RDP, joka sai vuonna 2009 11,3% äänistä ja 8 paikkaa, konservatiivinen Demokraattinen Turnhall-allianssi (DTA), vuonna 2004 9,5% ja 7 paikkaa, mutta vuonna 2009 vain kaksi paikkaa sekä sosiaalidemokraattinen Demokraattien kongressi (CoD), joka sai vuonna 2004 9,9% ja 7 paikkaa, vuonna 2009 vain yhden paikan.[27]
Alueet

Namibia jakautuu 13 alueeseen:

































Namibian hallintoalueetHallintoaluePääkaupunkiPinta-ala (km2)Väkiluku (1.7.2015)[28]Caprivi eli LambeziKatima Mulilo14 78597 200ErongoSwakopmund63 539175 900HardapMariental109 78185 600KarasKeetmanshoop161 51484 100Kavango eli OkavangoRundu48 747232 900KhomasWindhoek36 964400 200KuneneOpuwo115 26095 600OhangwenaEenhana10 706253 300OmahekeGobabis84 98174 000OmusatiOutapi26 551248 500OshanaOshakati8 647186 600OshikotoTsumeb38 685192 500OtjozondjupaGrootfontein105 460152 300
Talous

Kaivostoiminta on tärkeässä roolissa Namibian taloudessa. Maa tuottaa muun muassa timantteja, kultaa, sinkkiä, lyijyä ja uraania. Kaivosteollisuus tuottaa 8% bruttokansantuotteesta mutta lähes puolet vientituloista.[1] Vuonna 2010 Namibia oli maailman neljänneksi suurin uraanin tuottaja, ja sen arvioitiin voivan kasvaa lähivuosina suurimmaksi ja tuottamaan kolmanneksen maailman uraanista.[29] Rössingin uraanikaivos on lajissaan maailman kolmanneksi suurin.[30]
Noin puolet namibialaisista työskentelee maataloudessa, mutta sen osuus bruttokansantuotteesta on suhteellisen pieni, alle kymmenen prosenttia. Kotitarveviljely elättää 35-40% namibialaisista.[1] Myös kalastus on tärkeä elinkeino, ja ulkomaanvaluutan tuojana se on toisella sijalla kaivostoiminnan jälkeen. Viljelylaitoksissa kasvatetaan tilapioita, Clarias-suvun monneja, krokotiileja, ostereita, simpukoita ja merilevää.[31]
Merkittävimmät luonnonvarat ovat timantit, kupari, uraani, kulta, maakaasu, lyijy, tina, sinkki, suola, vanadiini ja kala. Merkittävimmät vientituotteet ovat timantit, kupari ja uraanioksidi.[1]
Matkailu on yksi Namibian merkittävimmistä elinkeinoista. Se houkuttelee vuosittain liki miljoona matkailijaa.[32] Ulkomaalaisista noin kolmannes saapuu Etelä-Afrikasta. Myös saksalaisia vierailee maassa runsaasti. Isosta-Britanniasta, Italiasta ja Ranskasta tehdään myös turistimatkoja Namibiaan. Luontomatkailu on Namibiassa erittäin suosittua maan värikkään luonnon ja eläimistön ansiosta.[33]
Namibian talous on kehittynyt vauhdilla ja köyhyys on vähentynyt huomattavasti. Vuonna 2008 köyhiä perheitä on 28% ja erittäin köyhiä 4%.[34] Tästä huolimatta tuloerot ovat valtavia, maailman suurimpien joukossa. Vuonna 2004 puolet tuloista meni rikkaimmalle kymmenelle prosentille kotitalouksista, köyhimmille kymmenelle prosentille jäi vain prosentti tuloista. Suurin osa köyhistä asuu maaseudulla, jossa 38 prosenttia kotitalouksista on köyhiä. Kaupungeissa köyhien osuus on 12 prosenttia.[35]
Liikenne
Namibiassa on 129 lentopaikkaa, joista kolmella on yli kolme kilometriä pitkä kiitotie. Air Namibia on maan suurin lentoyhtiö. Rautatietä on 2626km ja päällystettyä maantietä  5477km. Satamia ovat Luderitz ja  Walvis Bay.[1] Junayhteydet ovat kattavia, mutta junat liikkuvat hitaasti, rahti ja matkustajat kulkevat samoissa junissa jotka pysähtyvät joka asemalla.  Maanteillä kulkee linja-autoja ja minibusseja.[36]
Väestö

Heinäkuussa 2014 Namibiassa oli 2 198 406 asukasta.[1]  Väestöstä 87,5% on mustia afrikkalaisia, 6% valkoisia ja 6,5% värillisiä.
Mustista suurin osa kuuluu ovamboihin, joita on noin 50% Namibian koko väestöstä.[1] Muita merkittäviä etnisiä ryhmiä ovat kavangot (9%), hererot (7%), damarat (7%) namat (5%), caprivilaiset 4% sekä alkuperäiskansat sanit (busmannit) 3% ja khoit 0,1%.[1]
Valkoisista noin 60% on afrikaansinkielisiä, 32% saksankielisiä, 7% englanninkielisiä ja muita kieliä puhuu noin 1% väestöstä.[1]

Uskonnollisesti 80–90% väestöstä on kristittyjä, loput perinteisten afrikkalaisten uskontojen seuraajia. Kristityistä ryhmistä suurin ovat luterilaiset, joita on noin puolet väestöstä.[1] Muita kristillisiä ryhmiä ovat muun muassa katoliset, anglikaanit ja metodistit.[37]
Vaikka köyhyys on saatu vähenemään, lapsikuolleisuus sekä HIV:n ja AIDSin leviäminen pysyvät korkeina. Vuonna 2007 arvioitiin että 15,3% aikuisista oli HIV-positiivisia.[1] Tuhannesta vastasyntyneestä 46 kuolee, ja alle viisivuotiaista kuolee 69 tuhannesta. Lapsikuolemien tärkeimpinä syinä pidetään HIV/AIDSia ja aliravitsemusta.[34] Vuonna 2008 maassa arveltiin elävän 50000 - 86000 AIDSin takia orvoksi jäänyttä alle 17-vuotiasta.[38] HIV:n leviämisen seurauksena eliniänodote laski nopeasti viime vuosituhannen lopulla: kun vuonna 1990 se oli 60 vuotta, vuonna 2001 se oli enää 43 vuotta.[39] Vuonna 2010 vastasyntyneen elinajanodote oli CIA:n mukaan 51,85 vuotta.[1]
YK:n vuosituhattavoitteista Namibia etenee viiden osalta hyvin, kolmen huonommin. Ponnisteluja tarvitaan, jotta maa saavuttaisi ne ennen vuotta 2015. Köyhyyden ja tasa-arvon tavoitteet on suurelta osin saavutettu, koulutustavoite saavutettaneen pian, HIV ja monet ympäristötavoitteet etenevät aikataulussaan. Epätodennäköisinä pidetään lapsi- ja äitiyskuolleisuuteen, peruskoulun saavuttavuuteen ja viemäröintiin liittyviä tavoitteita.[34]
Koulutus
Namibian koulutusjärjestelmää uusittiin maan itsenäistyttyä. Tavoitteena oli saada lukutaito mahdollisimman monelle. Siksi panostettiin myös aikuisopetukseen ja vapaamuotoiseen opetukseen peruskoulutusjärjestelmän rinnalla. Rotuerottelu oli periaatteessa kielletty, mutta lähinnä valkoisille tarkoitetut yksityiskoulut saivat jatkaa toimintaansa. Koululaitoksessa käytetään kolmeatoista kieltä, joista kymmenen on afrikkalaista, kolme (englanti, saksa ja afrikaans) eurooppalaista alkuperää. Tavoitteena on opettaa ala-asteen kolmella alimmalla luokalla paikallisella kielellä, ja siirtyä opetuksessa asteittain englantiin siten että seitsemännestä luokasta eteenpäin opetus annetaan pääsääntöisesti englanniksi. Kouluja rohkaistaan tarjoamaan ainakin kahden kielen opetusta.[40]
Maan korkeinta koulutusta tarjoavat vuonna 1992 perustettu Namibian yliopisto (UNAM) ja Namibian tiede- ja teknologiayliopisto (NUST; edeltäjänään vuonna 1994 perustettu Namibian teknillinen yliopisto).[41] Namibian yliopistossa opiskeli vuonna 2017 noin 24700 opiskelijaa. Tiedekuntia on seitsemän: maatalous ja luonnonvarat, taloustiede, kasvatustiede, humanistiset ja sosiaaliset tieteet, oikeustiede, lääke- ja terveystiede sekä luonnontieteet.[42]
Kulttuuri
Namibian rajat ovat eurooppalaisten vetämät, eivätkä perustu luontaisiin kulttuurirajoihin. Kansallisuuksien väliset erot ja ennakkoluulot ovat olleet pitkään voimakkaita. Namibialainen kansallistunne on kuitenkin kehittymässä etenkin sellaisten nuorten ihmisten keskuudessa, jotka ovat liikkuneet maan eri puolilla.[43]
Viljelijäväestön perusravintoa ovat hirssi ja durra. Karjankasvattajat käyttävät maitotuotteita. Pohjoisessa syödään hirssin kanssa papuja ja lehtivihanneksia, muuten kasvisten käyttö on vähäistä. Useimmat ihmiset syövät lihaa niin paljon kuin mihin on varaa, joskus päivittäin, joskus harvemmin. Kalan käyttäminen on hitaasti yleistymässä valtion kampanjoiden tuloksena.[43]
Media
Namibiaa pidetään yhtenä Afrikan lehdistöystävällisimmistä maista. Perustuslaki takaa lehdistölle vapauksia ja hallitus noudattaa sitä. Maassa toimii kansallinen televisioyhtiö, ja lisäksi pääkaupungissa yksityinen paikallistelevisio. Yksityisiä radioasemia on noin 20. Namibialaisia sanomalehtiä ovat The Namibian, New Era, Republiken, Allgemeine Zeitung, Windhoek Observer, The Growth sekä The Strifes.[44]
Urheilu

Suosituin urheilulaji Namibiassa on jalkapallo, jota harrastaa noin 100000 maan asukasta[45]. Maan miesten edustusjoukkue on osallistunut Afrikan-mestaruuskilpailuihin kahdesti, vuosina 1998 ja 2008. Se jäi kuitenkin alkulohkoon molemmilla kerroilla. Joukkue on ollut FIFA-rankingissa parhaimmillaan 68. sijalla.[46]
Namibia on osallistunut olympialaisiin yhteensä viisi kertaa vuoden 1992 kisoista lähtien.[47] Maan ehkä tunnetuin urheilija on sen ainoa olympiamitalisti[47] Frankie Fredericks, joka on voittanut neljä olympiamitalia pikajuoksusta[47].
Lähteet

Aiheesta muualla

 Africa Studies: University of Pennsylvania
 Ulkoministeriön kehityspoliittinen viestintä
 Ylen Elävä arkisto: Vapaakauppasopimus EPA herätti Namibiassa pelon siirtomaa-aikoihin paluusta

Luokka:43 Afrikka
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit