Kanadan historia

Question: Milloin Kanada perustettiin?



Kanadan historia alkoi vuosituhansia sitten, kun ensimmäiset ihmiset saapuivat nykyisen Kanadan alueelle Beringinsalmen kautta noin 16000 vuotta sitten. Paleointiaanit levittäytyivät seuraavien vuosituhansien aikana Kanadaan, kun mannerjäätikkö vetäytyi pohjoiseen. Paleoeskimoiden Dorsetin kulttuuri kehittyi noin 2500 vuotta sitten, mutta sen syrjäytti noin vuonna 1000 inuittien Thulen kulttuuri. Intiaanit olivat asuttaneet Kanadan, kun ensimmäiset eurooppalaiset saapuivat alueelle. Viikingit asuttivat itärannikkoa hetkellisesti vuoden 1000 paikkeille, ja Kanadan varsinaisesti löysi 1497 Englannin alaisuudessa purjehtinut John Cabot.
Jacques Cartier saapui 1534 Saint Lawrencen lahdelle ja julisti maat Ranskalle, joka alkoi pian asuttaa Kanadaa. Britannia alkoi kiinnittää enemmän huomiota alueeseen, kun se sai vihjeitä hyvistä turkismaista. Turkiskauppaa siihen asti hallinnut Ranska joutui jatkossa kilpailemaan brittien perustaman Hudson's Bay Companyn kanssa. Ranska alkoi hiljalleen menettää asemiaan Kanadassa ja seitsenvuotisen sodan päättäneessä Pariisin rauhassa 1763 se menetti Kanadan Britannialle.
Britit jakoivat 1791 Kanadan kahteen siirtokuntaan, Ylä- ja Ala-Kanadaan, ja vuoden 1812 sodan jälkeen sovittiin Kanadan ja Yhdysvaltain rajasta. Valta oli Kanadassa pienellä brittieliitillä, mikä aiheutti vuonna 1837 kapinan kummassakin siirtokunnassa, ja kolme vuotta myöhemmin muodostettiin Kanadan provinssi, jolla oli oma parlamentti. Kanadan dominio muodostui 1867, ja liittovaltio sai ensimmäisen perustuslakinsa. Kanada suuntautui länteen, ja pian se osti Rupertinmaan, jonka liittämistä viivästytti Louis Rielin johtama Redjoen kapina. Ensimmäisessä maailmansodassa kanadalaiset taistelivat emämaa Britannian rinnalla, mutta sodan jälkeen William Lyon Mackenzie King alkoi vaatia itsenäisyyttä. Westminsterin säädöksen nojalla Kanada itsenäistyi Britanniasta vuonna 1931.
Kanada osallistui toiseen maailmansotaan itsenäisenä valtiona, ja sodan jälkeen se osallistui aktiivisesti kansainvälisten järjestöjen muodostamiseen. Kanada oli muun muassa YK:n ja Naton perustajajäsen. Kanada ajoi Nobelin rauhanpalkinnon saaneen Lester B. Pearsonin johdolla YK:n rauhanturvajoukkoja, joihin se on sittemmin osallistunut aktiivisesti. Ranskankielisen Quebecin ja muun Kanadan välinen suhde alkoi kärjistyä 1960-luvulla, ja Quebec on pyrkinyt eroamaan Kanadasta kansanäänestyksellä vuosina 1980 ja 1995. Lopullisesti Kanada irtautui Britanniasta vasta 1982, kun Britannialta vietiin viimeiset valtaoikeudet. Yhdysvallat, Kanada ja Meksiko sopivat vuonna 1992 NAFTA-vapaakauppa-alueen perustamisesta, ja vuonna 2006 Stephen Harperin hallinto antoi Quebecille kansakunnan aseman.
Alkuperäiskansojen esihistoria

Ensimmäiset amerikkalaiset saapuivat Aasiasta Beringinsalmen ylittänyttä Beringian maakannasta pitkin 20000–40000 vuotta sitten. New Mexicon Clovisista löydettyjen nuolenkärkien perusteella maakannas ylitettiin noin 16000 vuotta sitten. Clovisin nuolenkärjet ovat vanhin varmistettu todiste ihmisistä Pohjois-Amerikasta, mutta vanhempiakin, epävarmempia löytöjä on tehty ympäri Pohjois-Amerikkaa. Yukonista Old Crow Flatsin eläinten luut ovat yli 80000 vuotta vanhoja, mutta tutkijat eivät ole varmoja, ovatko luut ihmisten käsittelemiä.[1]
Ensimmäiset kanadalaiset olivat suurriistan metsästäjiä. Paleointiaanit alkoivat levittäytyä Amerikkaan, ja mannerjäätikön vetäytyäessä he alkoivat asuttaa yhä pohjoisempia seutuja. Vaikka Wisconsin-jääkauden aikana lähes koko Kanada oli mannerjäätikön alla, niin Kalliovuorten itäpuolella oli jäätön käytävä.[1] Noin 10000 vuotta sitten paleointiaanit olivat asuttaneet nykyisen Kanadan eteläosat, ja noin 7000 vuotta sitten mannerjäätikkö oli sulanut.[2] Noin vuonna 4000 eaa. Kanadan pohjoisimpiin osiin muutti metsäasumiseen tottuneita ihmisiä Yhdysvaltain itäosista. Lämpimämpi ajanjakso mahdollisti metsien kasvamisen pohjoisessa, mutta noin vuonna 2000 eaa. alue muuttui uudestaan tundraksi, ja arktiset kulttuurit valtasivat pohjoisosat. Noin vuonna 500 eaa. paleoeskimoiden kulttuurista kehittyi Dorsetin kulttuuri, jonka syrjäytti vuodesta 1000 alkaen Alaskasta tullut inuittien Thulen kulttuuri.[2]
Kanadan alkuperäisasukkaiden historiasta ennen eurooppalaisten saapumista tiedetään hyvin vähän.[3] Intiaanit olivat jakautuneet 12 kieliryhmään, ja ne voitiin jakaa edelleen poliittisesti ja kulttuurisesti.[4]
Eurooppalaisten saapuminen

Varhaisimmat kontaktit
Viikingit asuttivat Grönlantia 900-luvun lopulla ja tekivät sieltä matkoja länteen Hellulandiin, Marklandiin ja Vinlandiin. Helluland yhdistetään nykyään Baffininsaareen ja Markland Labradorin rannikkoon, mutta Vinlandin sijainnista ei olla vielä varmoja. Vinland saattoi kuitenkin olla Newfoundlandin pohjoisosasta löytynyt L'Anse aux Meadows, jossa on jälkiä viikinkiasutuksesta.[5] Norjalaiset asuttivat Kanadan rannikkoa noin vuonna tuhat mutta lähtivät sieltä todennäköisesti vihamielesten alkuperäisasukkaiden jatkuvien hyökkäysten takia.[6]
Viikinkien jälkeen Kanada sai olla käytännössä rauhaassa eurooppalaisvierailijoilta yli 400 vuotta.[6] Muutamia kävijöitä on kuitenkin väitetty olleen, mutta varmoja todisteita on hyvin vähän. Todennäköisesti ainakin lukuisat eurooppalaiskalastajat vierailivat Newfoundlandin matalikoilla jo 1400-luvulla, mutta eivät kertoneet matkoistaan, koska pelkäsivät menettävänsä hyvät kalavedet.[7]
Espanjan kruunun alaisuudessa seilannut Kristoffer Kolumbus löysi 1492 Amerikan uudelleen etsies sään meritietä Aasiaan. Pian muutkin monarkit alkoivat lähettää retkikuntia.[6] Venetsialainen Giovanni Cabotto, eli englantilaisittain John Cabot saapui 1497 Kanadan rannikolle bristolilaista kauppiaiden ja kalastajien sekä todennäköisesti myös Englannin kuninkaan rahoittamana.[8] Hän teki alueella kaksi matkaa ja tutki Labradorin, Newfoundlandin ja ehkä myös Nova Scotian rannikoita. Cabot löysi rannikon kalaisat vedet, ja pian portugalilaiset, ranskalaiset ja espanjalaiset kalastajat saapuivat alueelle.[4] Heitä seurasivat baskivalaanpyytäjät, joista monet pitivät päämaajaansa Labradorin Red Bayssä, josta tuli 1500-luvun suurin valassatama.[6]
Asuttaminen

Ranskalainen tutkimusmatkailija Jacques Cartier saapui 1534 Saint Lawrencen lahdelle ja julisti maat kuuluvaksi Ranskalle. Seuraavana vuonna hän purjehti pidemmälle Saint Lawrence -jokea pitkin. Cartier’n löydöt innoittivat Ranskan kuningas Frans I:stä haastamaan Espanjan uuden maailman herruudesta ja perustamaan siirtokunnan. Jean-François Robervalin johdolla ranskalaiset perustivat 1541 Charlesbourg-Royalin Stadaconan intiaanikylän lähelle.[4] Sinne muutti noin 150 siirtolaista, mutta ensimmäisenä talvena suhteet intiaaneihin heikkenivät ja he surmasivat yli 30 siirtokunnan asukkaista. Seuraavana keväänä hengiinjääneet palasivat Ranskaan.[9] Englantilaiset eivät olleet paljoakaan kiinnittänet huomiota Kanadaan, vaikka Cabot olikin käynyt rannikolla. Kuitenkin vuonna 1583 Humphrey Gilbert julisti nykyisen St. John’sin alueen kuuluvaksi Englannille.[4]
Ranskalaiset aloittiva turkiskaupan intiaanien kanssa Labradorin eteläosissa 1500-luvun puolivälissä, ja vuosisadan lopulla rannikolla vieraili vuosittain useita kauppalaivoja.[10] Ranskalaiset myönsivät 1588 ensimmäisen turkiskaupan monopolin, ja tästä käynnistyi taistelu kaupan hallinnasta.[11] Tadoussacista kehittyi merkittävä kauppakeskus, ja sinne suunniteltiin siirtokunnan perustamista. Ensimmäisistä alueella talvella 1600–1601 talvehtineista eurooppalaista selvisi vain viisi kuudestatoista. Pierre Dugua de Mons sai 1603 turkiskaupan yksinoikeuden.[10] Hän perusti kesällä 1604 ensimmäisen tukikohdan Saint Croix’n saarelle (nykyisin Mainessa, Yhdysvalloissa). Keväällä 1605 tukikohta siirrettiin Nova Scotian Port Royaliin. Kumpikaan paikoista ei ollut kuitenkaan hyvä sisämaan turkiskaupan valvomiseen.[11] Jatkossa turkiskauppaa valvottiin Stadaconan intiaanikylästä, jonka läheisyyteen Samuel de Champlain rakennutti 1608 muutaman puisen talon ja sitä ympäröivän paaluaidan intiaanien mallin mukaan. Paikasta kehittyi Quebecin kaupunki. Lakimies Marc Lescarbot oli asunut Port Royalissa, ja hänen vuonna 1609 julkaistuissa muistiinpanoissa mainittiin ensimmäisen kerran Uusi-Ranska.[10]

Ranskalaiset hallitsivat turkiskauppaa käytännössä seuraavien vuosikymmenien ajan. Ranskalaiset perustivat Montrealin vuonna 1642, ja vuonna 1663 Ludvig XIV teki Uudesta-Ranskasta Ranskan siirtomaan.[4] Tilanne muuttui, kun kaksi ranskalaista turkiskauppiasta Pierre-Esprit Radisson ja Médard des Groseilliers kertoivat briteille, että parhaat turkisalueet olivat Yläjärvestä länteen ja alueelle pääsisi helposti Hudsoninlahden kautta. Kaarle II perusti pian Hudson's Bay Companyn ja antoi tälle yksinoikeuden Hudsoninlahden valuma-alueelle. Rupertinmaaksi kutsuttu alue käsitti noin 40 prosenttia nykyisestä Kanadasta, ja siihen kuului läntinen Quebec, luoteinen Ontario, Manitoba, suurin osa Saskatchewanista ja Albertasta sekä osia Luoteisterritorioista ja Nunavutista.[11]
Ranska ei pitänyt Britannian aikeista valloittaa turkiskauppa ja perusti myös kauppapaikkoja sisämaahan. Britannia ja Ranska kävivät muutenkin lukuisia taisteluita 1600- ja 1700-luvuilla sekä Euroopassa että Pohjois-Amerikassa. Kuningatar Annan sodan päättäneessä Utrechtin sopimuksessa 1713 Ranska joutui hyväksymään Britannian vaatimukset Hudsoninlahdesta ja Newfoundlandista ja antamaan Britannialle Acadien Cape Bretonin saarta lukuun ottamatta. Taistelut loppuivat muutamaksi vuosikymmeneksi, kunnes ne käynnistyivät jälleen 1754 ranskalaisten ja intiaanien sodassa, joka oli osa Euroopassa käytyä seitsenvuotista sotaa. Sotaonni kääntyi nopeasti briteille, kun he valtasivat Louisbourgin linnoituksen, joka sijaitsi strategisesti tärkeällä paikalla Saint Lawrencen lahden suulla. Quebecin taistelussa 1759 britit kukistivat ranskalaiset lopullisesti, ja Pariisin sopimuksessa 1763 Ranska joutui antamaan koko Kanadan Britannialle.[11]
Britannian hallinta

Brittiläisen Pohjois-Amerikan kuvernööri Guy Carleton antoi vuoden 1774 Quebec Actissä kanadanranskalaisile oikeuden omaan uskontoonsa ja hakea poliittisia tehtäviä sekä palautti ranskalaisen säädösoikeuden. Näin hän pystyi säilyttämään ranskalaisten uskollisuuden, ja Amerikan vallankumouksen (1775–1783) aikana suurin osa kanadanranskalaisista kieltäytyivät tarttumasta aseisiin. Vallankumouksen jälkeen Kanadaan muutti noin 50000 brittihallinnolle uskollista lojalistia, vaikkakin monet muuttajista olivat halvan maan perässä. Suurin osa saapui Nova Scotiaan ja New Brunswickiin. Noin 8000 muutti Quebeciin, ja he muodostivat sen ensimmäisen merkittävän englanninkielisen vähemmistön.[12]
Britit jakoivat, osittain lojalistejien takia, vuoden 1791 Constitutional Actilla Kanadan kahteen siirtokuntaan, englantilaiseen Ylä-Kanadaan (nykyinen eteläinen Ontario) ja ranskalaiseen Ala-Kanadaan (eteläinen Quebec).[12] Valta pysyi kummassakin siirtokunnassa brittiläisellä kauppiaseliitillä, mikä herätti vastustusta varsinkin Ala-Kanadassa.[13]

Vuoden 1812 sodassa Yhdysvaltain ja Britannian välillä Kanada oli merkittävä taistelukenttä. Yhdysvallat saavutti joitain voittoja Ylä-Kanadan länsiosissa, mutta britit tasoittivat tilannetta muualla. Britanniassa oltiin väsyneitä siirtomaiden sotiin, sillä Euroopassa käytiin heille tärkeämpiä Napoleonin sotia.[14] Sodan aikana Yhdysvallat oli yrittänyt Kanadan liittämistä itseensä, mutta kanadalaiset olivat onnistuneet pysäyttämään pääosan hyökkäyksistä.[15] Sodan päättänyt vuoden 1814 Gentin rauha palautti tilanteen sotaa edeltävään aikaan. Siinä kuitenkin käytännössä määriteltiin Kanadan ja Yhdysvaltain välinen raja Lake of the Woodsilta Atlantille, vaikkakin New Brunswickin ja Mainen raja varmistettiin vasta 1842. Lake of the Woodsista Kalliovuorille raja sovittiin 1842 kulkemaan pitkin 49. leveyspiiriä ja Kalliovuorilta Tyynelelmerelle 1846.[4] Napoleonin sotien päätyttyä Euroopassa marraskuussa 1815 alkoi laajamittainen siirtolaisuus Euroopasta Kanadaan.
Pienen eliitin valta kasvoi erityisesti vuoden 1812 sodan jälkeen. Turhautuminen hallintoon laukaisi 1837 lopulta kapinan kummassakin siirtokunnassa.[13] Vaikka kapinat tyrehdytettiin, ne antoivat briteille merkin siitä, ettei vallitseva tilanne voi jatkua. John Lambton lähetettiin selvittämään kapinoiden syitä. Hän tunnusti etnisten ristiriitojen olevan ongelmien taustalla, ehdotti ranskalaisen kulttuurin sulauttamista brittikultuuriin ja sai näin lempinimekseen Radical Jack (”Radikaali-Jack”). Ajatukset sisällytettiin lopulta vuoden 1840 Union Actiin. Pian Ylä- ja Ala-Kanada yhdistettiin Kanadan provinssiksi, ja niitä hallinoimaan muodostettiin parlamentti, johon kumpikin entisistä siirtokunnista sai yhtä monta edustajaa. Suurin osa kanadanenglantilaisista kannatti uutta järjestelmää, mutta kanadanranskalaisia olivat pettyneitä lakiin sisällytettyyn englannistamistavoitteeseen.[13]
Vuonna 1846 Yhdysvallat ja Yhdistynyt kuningaskunta sopivat, että 49. pohjoinen leveyspiiri on läntisen brittiläisen Pohjois-Amerikan raja. Brittiläinen hallitus loi Vancouverinsaaren siirtokunnan vuonna 1849 ja Brittiläisen Kolumbian siirtokunnan vuonna 1858. Kanadan provinssin ja Brittiläisen Kolumbian siirtokunnan välistä aluetta, Rupertinmaata, hallitsi Hudson's Bay Company, mutta 1850-luvun lopulla jotkut Kanadan provinssin poliitikot panivat alulle useita tutkimusmatkoja lännessä tarkoituksenaan ottaa Rupertinmaa ja arktiset alueet hallintaansa.
Kanadan valtioliitto
Muodostaminen ja laajentuminen

Moderni Kanada syntyi Charlottetownissa, kun edustajia Nova Scotiasta, New Brunswickistä, Prinssi Edwardin saarelta, Ontariosta ja Quebecistä kokoontui muotoilemaan uuden kansakunnan perustuslain. Ryhmä kokoontui ensimmäisen kerran 1864, ja parlamentti hyväksyi perustuslain 1867. Alkujaan itsehallinnollinen Kanada tunnettiin nimellä Kanadan dominio.[16]
Tuore konfederaatio pyrki leviämään länteen. Sen hallitus, ensimmäisen pääministerin John A. Macdonaldin alaisuudessa, osti 1869 Rupertinmaan 300000 punnalla. Harvaan asuttua maata alettiin kutsua nimellä Luoteisterritoriot.[16] Rupertinmaa oli ollut Hudson’s Bay Companyn hallussa vuodesta 1670. Luovutuksesta päätettiin Rupertinmaan sopimuksella jo vuotta aiemmin, mutta Redjoen kapina viivästytti sopimuksen täytäntöönpanoa vuoteen 1870.[17] Rupertinmaan alueella asui lähinnä alkuperäisasukkaita ja intiaanien sekä eurooppalaisten jälkeläisiä métisejä, joiden kanssa Kanadan hallitus ajautui erimielisyyksiin. Louis Riel johti Redjoen kapinaa. Hän onnistui valtaamaan Fort Garryn linnoituksen ja pakotti näin Kanadan hallituksen neuvottelemaan hänen kanssaan. Kanadassa suostuttiin Rielin vaatimuksiin métisien erioikeuksista, ja Luoteisterritorioista lohkaistiin Manitoban provinssi, joka liitettiin dominioon 1870.[16]

Britannia perusti 1866 Brittiläisen Kolumbian siirtokunnan. Alueelle oli alkanut jo 1850-luvulla virtaamaan uudisasukkaita kultalöydösten ansiosta. Kultakaivokset ehtyivät kuitenkin pian, ja siirtokunta ajautui köyhyyteen. Brittiläinen Kolumbia liittyi dominioon 1871, kun Kanada oli luvannut hoitaa sen velat ja rakentaa 10 vuoden sisällä mantereen yhdistävän rautatien. Canadian Pacific Railway yhdisti 1885 läntisen Kanadan. Kanadan hallinto perusti 1873 North-West Mounted Policen, josta tuli myöhemmin Kanadan ratsupoliisi, tuomaan lakia maan länsiosiin. Samaan aikaan métisit aiheuttivat jälleen sekasortoa, kun monet heistä olivat muuttaneet nykyisen Saskatchewanin alueelle. Siellä he ottivat jälleen yhteen hallituksen maanmittaajien kanssa. He ottivat yhteyttä Louis Rieliin, joka aloitti 1885 cree-intiaanien tukemana kapinan. Rautatie toi hallituksen joukot paikalle muutamassa päivässä. Riel antautui toukokuussa, ja myöhemmin samana vuonna hänet hirtettiin maanpetoksesta.[16]
1800-luvun lopulla teollistuminen, Yukonin kultalöydökset ja kanadalaistuotteiden kysynnän kasvu saivat maan talouden kukoistamaan. Lisäksi rautatie avasi helpomman mahdollisuuden uudiasutuksille, joten vuosien 1885–1914 aikana noin 4,5 miljoonaa siirtolaista tuli Kanadaan. Näihin kuului isoja ryhmiä muualta Amerikasta ja Itä-Euroopasta, erityisesti Ukrainasta. Optimismi valtasi kanadalaiset, ja pääministeri Wilfrid Laurier julisti, että 1900-luku on Kanadan vuosisata.[18] Monet muuttivat preerioiden maatalousalueille, jossa uudisasukkaille irrotettiin 1905 kaksi uutta provinssia, Alberta ja Saskatchewan.[4]
Ensimmäinen maailmansota ja itsenäistyminen

Britanniassa syntyi 1800-luvun lopussa keskustelu siitä, pitäisikö Kanadan auttaa Britanniaa sodissa. Siirtomaaministeri Joseph Chamberlainin mukaan dominioden periaatteena pitäisi olla auttaa emämaata. Kun toinen buurisota syttyi Etelä-Afrikassa 1899, monet kanadanenglantilaiset vaativat osallistumista mutta kandanranskalaiset Henri Bourassan johdolla puolestaan vastustivat ajatusta. Lopulta asiassa päästiin yhteisymmärrykseen, ja kanadalaiset lähettivät vapaaehtoisia taistelemaan brittijoukoissa.[4]
Kanada osallistui osana brittiläistä imperiumia ensimmäiseen maailmansotaan. Sodan ensimmäisenä vuosina yli 300000 vapaaehtoista lähti Eurooppaan osallistumaan taisteluihin. Vuonna 1917 Kanadassa otettiin käyttöön asevelvollisuus, joka kiristi ihmisten mieliä erityisesti kanadanranskalaisissa. Quebecissä tuhannet protestoivat kaduilla. Sodan jälkeen pääministeri William Lyon Mackenzie King alkoi vaatia Kanadalle itsenäisyyttä. Hän vakuutti Britannialle, ettei kanadalaisia voinut jatkossa lähettää automaattisesti taistelemaan brittien puolesta, teki sopimuksia ilman Britannian lupaa ja lähetti Yhdysvaltoihin suurlähettilään. Kingin voimakastahtoisuus johti Westminsterin säädökseen, joka hyväksyttiin 1931 Britannian parlamentissa. Säädös vahvisti Kanadan ja muiden dominioiden itsenäisyyden, vaikka Britannia säilyttikin edelleen oikeutensa puuttua maiden perustuslakiin.[18]
Itsenäinen Kanada
Lamasta toiseen maailmansotaan

1930-luvun lama koitteli erityisen pahoin Kanadaa, jonka talous oli riippuvainen luonnonvarojen hyödyntämisestä. Lama koitteli erityisesti työläisiä ja maanviljelöitä, jotka kärsivät muutenkin laajoilla aluiella Albertaa, Saskatchewania ja Manitobaa, kun pitkittynyt kuivuus ja viljelytekniikoiden aiheuttama maaperän köyhtyminen vaikeuttivat viljelytoimintaa. Monet muuttivat Brittiläiseen Kolumbiaan tai kaupunkiseuduille. Kanadan keskuspankki ilmoitti 1936, että preeriaprovinssit olivat lähes konkurssissa. Rowell–Siroisin komission raportissa pääteltiin, että liittovaltiolla oli huonot mahdollisuudet puuttua provinssien raha-asioihin. Sen ehdotuksesta provinssien hallinto- ja sosiaalipalvelujen vähimmäistaso muodostettiin, kun liittovaltio otti vastuulleen provinssien velat ja järjesti valtion työttömyysturvan. Näin liitovaltion asemaa vahvistettiin ja provinssien velkataakkaa pienennettiin.[4]
Kanada julisti yhdeksän päivää Puolan offensiivin alkamisen jälkeen 10. syyskuuta 1939 sodan natsi-Saksalle. Alkuun Kanada pyrki pysymään erossa varsinaisista sotatoimista ja lähinnä toimitti raaka-aineita, ruokaa ja ammuksia Liittoutuneille sekä koulutti niiden lentosotilaita. Kanada ajautui kuitenkin sodan jatkuessa mukaan taisteluihin, ja esimerkiksi elokuun 1942 epäonnistunut Dieppen maihinnousu suoritettiin pitkälti kanadalaisin voimin. Suurimman panoksensa kanadalaiset antoivat taisteluun Atlantista, ja Normandian maihinnousussa kanadalaisten johtoon annettiin yksi viidestä rannasta, joille maihinnousu tehtiin. Kaikkiaan sotaan osallistui yli miljoona kanadalaista, ja heistä 42000 kuoli.[4] Sodan jälkeen Kanadan väkiluku kasvoi yli miljoonalla, kun eurooppalaisia siirtolaisia muutti maahan. Samalla maan talous koki uuden kasvukauden, ja Newfoundland liittyi lopulta 1949 liittovaltioon.[18]
Sodanjälkeinen aktiivisuus

Kanada oli toisen maailmansodan voittajavaltioita, ja se ajoi aktiivisesti Yhdistyneiden kansakuntien perustamista.[19] Kanada olikin yksi niistä 50 valtiosta, jotka allekirjoittivat YK:n peruskirjan San Franciscossa 1945. Maa oli tämän jälkeen aktiivinen monien YK:n organisaatioiden luomisessa; YK:n elintarvike- ja maatalousjärjestö perustettiin Quebecissa lokakuussa 1945, ja kanadalaiset vaikuttivat voimakkaasti Maailman terveysjärjestön ja Unicefin perustamiseen 1948. Montrealiin lisäksi sijoitettiin Kansainvälinen siviili-ilmailujärjestön päämaja.[20]
Useimmat kanadalaiset halusivat jäädä kokonaan kylmän sodan ulkopuolelle, mutta maa asettui lopulta lännen puolelle. Tähän vaikuttivat Neuvostoliiton Ottawan-suurlähetystöstä länteen loikanneen Igor Guzenkon tapaus ja Winston Churchillin julistus siitä, että rautaesirippu kulkee Euroopan halki. Guzenko oli toiminut vuodesta 1943 lähetystön virkamiehenä, kun hän haki perheineen poliittista turvapaikkaa Kanadasta. Hän luovutti samalla 109 dokumenttia, jotka paljastivat neuvostoliittolaisen vakoilun myös Kanadassa. Kanadan ulkoministeri Escott Reid esitti kesällä 1947 mahdollisesti ensimmäisenä uutta länsiliittouman puolustusjärjestelmää. Nato perustettiinkin 1949. Yhdysvallat olisi halunnut siitä puhtaallisesti sotilaallisen järjestön, mutta Kanadan painostuksesta perustamisasiakirjaan liitettiin myös taloudellisia ja sosiaalisia tavoitteita.[21]

Suezin kriisin aikaan Kanadan ulkoasiainministeri Lester B. Pearson ehdotti YK:lle rauhanturvajoukkojen perustamista. YK:n yleiskokous hyväksyi ehdotuksen ja muodosti näin järjestön ensimmäiset todelliset rauhanturvajoukot. Kanada lähetti Suezille sotilaita ja varusteita.[4] Monet historioitsijat pitävät tätä Kanadan merkittävimpinä toisen maailmansodan jälkeisistä diplomaattisista saavutuksista, ja Pearson sai ansioistaan Nobelin rauhanpalkinnon.[22] Kanada on ollut jatkossakin aktiivinen YK:n rauhanturvaoperaatioissa.[4]
John Diefenbaker nousi yllättäen pääministeriksi 1957. Hänen aikanaan hallinnon huomio siirtyi Luoteisterritorioihin, jotka olivat olleet pitkään pääasiassa intiaanien, inuittien ja Hudson’s Bay Companyn hallussa. Kylmän sodan myötä arktisista alueista tuli strategisesti tärkeitä, sillä sinne Yhdysvallat ja Kanada rakensivat muun muassa valvontajärjestelmä DEW:n. Kanadassa pääteltiin, että arktisten alueiden omistusoikeus kuuluisi, sillä jonka kansalaisia siellä oli pisimpään asunut. Kanadalaisia inuitteja asui laajoilla alueilla, mutta aivan pohjoisessa heitä ei ollut. Hallitus siirsikin 1950-luvulla asukkaita Ellesmerensaarelle. Myöhemmin osa asukkaista muutti takaisin, ja liittovaltio joutui maksamaan korvauksia.[23]
Quebecin ja alkuperäisasukkaiden kysymykset ja uusi perustuslaki
Pierre Trudeausta tuli 1968 pääministeri, ja samana vuonna perustettiin Quebecin itsenäisyyttä ajava Parti Québécois (PQ).[24] Trudeau vastusti liittovaltion hajoamista, eikä Quebecin vapautusarmeija (FLQ) ollut tyytyväinen liittovaltion politiikkaan. FLQ:n terrori huipentui syksyllä 1970, kun se kaappasi brittiläisen James Crossin ja Quebecin työministerin Pierre Laporten. Cross onnistuttiin neuvottelemaan vapaaksi, mutta Laporten murhan jälkeen FLQ:n kannatus heikkeni. Trudeau ajoi kaksikielisyyspolitiikkaa, mutta erityisesti PQ:n Réne Levesquen noustua Quebecin pääministeriksi provinssissa alettiin noudattaa yksikielisyyspolitiikkaa. Ranskasta tehtiin provinssin virallinen kieli. Kielipolitiikka oli muutenkin tiukkaa, ja korkein oikeus joutui lieventämään joitain määräyksiä perustuslain vastaisena. PQ:n oltua neljä vuotta vallassa, se järjesti 1980 kansanäänestyksen Kanadasta eroamisesta. Eroamisen vastustajat voittivat äänesyksen prosentein 59–41.[25]
Trudeau alkoi kansanäänestyksen jälkeen ajaa perustuslakimuutoksia ja onnistui lisäämään perustuslakiin perustuslaillisten oikeuksien ja vapauksien julistuksen (Charter of Rights and Freedoms), vaikka Quebec ei hyväksynytkään muutosta. Uudessa perustuslaissa Kanada määriteltiin monikulttuuriseksi ja kaksikieliseksi kokonaisuudeksi, jonka kaikki provinssit olivat tasavertaisia. Joidenkin mielestä vasta uusi perustuslaki toi Kanadalle todellisen itsenäisyyden, sillä se katkaisi kaikki valtasuhteet Britanniaan, vaikka valtionpäämiehenä säilyi edelleen Britannian hallitsija.[26]

Trudeaun jälkeen 1984 pääministeriksi tullut Brian Mulroney halusi kohentaa liittovaltion suhteita Quebeciin ja esitti 1987 Meech Laken sopimuksen, joka olisi lisännyt provinssien oikeuksia ja tunnustanut Quebecin erityiseksi yhteisöksi. Se kuitenkin kaatui, kun Manitoba ja Newfoundland eivät ratifioineet sitä määräaikaan mennessä.[27] Mulroneyn hallinto esitti 1992 uuden Charlottetownin sopimuksen, joka olisi tunnustanut Quebecin erityiseksi ja poikkeavaksi provinssiksi, jonka erityisyys perustui muun muassa ranskan kieleen. Sekään ei saanut tarvittavaa kannatusta, ja samaan aikaan separatistinen politiikka vahvistui jälleen Quebecissa. PQ nousi uudestaan Quebecin johtoon 1993, ja provinssin pääministeri Jacques Parizeau oli valmis irtautumaan Kanadasta. Vuonna 1995 järjestettiin uusi kansanäänestys erosta. Vastustajat voittivat nyt hyvin niukasti prosentein 50,6–49,4.[28]
Kanadan ja alkuperäisasukkaiden maankäyttöerimielisyydet kärjistuivat 1990-luvulla, jolloin tapahtui useita välikohtauksia kanadalaisten ja alkuperäiskansojen välille. Näistä merkittävin oli Okan selkkaus, jossa kuoli yksi poliisi. Tapahtuman jälkeen Mulroney asetti komission tutkimaan alkuperäiskansojen asemaa. Komission raportin perusteella annettiin suosituksia muun muassa alkuperäiskansojen koulutuksen parantamiseksi, tulojen rakentamiseksi ja maavaatimuksia käsittelevän elimen perustamiseksi. Alkuperäiskansojen maavaatimuksiin liittyi myös Nunavutin territorion perustaminen vuoden 1992 sopimuksen mukaan.[29] Se muodostettiin 1999, ja siitä tuli Kanadan ensimmäinen hallintoalue, jonka väestön pääosa oli alkuperäisasukkaita.[24]
Vapaakauppasopimusten myötä uudelle vuosituhannelle

Kanadan ja Yhdysvaltain läheiset suhteet johtivat 1988 vapaakauppasopimukseen maiden välilä. Vuonna 1992 se laajeni, ja perustettiin NAFTA, johon kuului myös Meksiko. Sopimuksen laajentamisesta muuallekin latinalaiseen Amerikkaan on ollut sen jälkeen puhetta. Vaikka erityisesti Yhdysvaltain ja Kanadan taloudellinen suhde on hyvä, maiden välillä oli vuonna 2003 poliittista kinaa Irakin sodasta. Jean Chrétienin hallitus piti Kanadan virallisesti sodan ulkopuolella, mikä herätti vastustusta erityisesti konservatiivisessa oppositiossa. Myös Yhdysvaltain Kanadan-suurlähettiläs Paul Cellucci moitti Kanadan linjaa, ja Chrétien jopa uhkasi lähettää Celluccin takaisin kotiin.[30] Samana keväänä Torontoa koitteli pahin SARS-epidemia Aasian ulkopuolella.[24]
Chrétien jäi eläkkeelle 2003, ja Paul Martin seurasi häntä sekä liberaalipuolueen johdossa että pääministerinä. Pian tämän jälkeen liberaaleja alettiin epäillä korruptiosta. Heitä syytettiin 74 miljoonan dollarin antamisesta mainosalan yrityksille Quebecin itsenäisyyttä vastustaneeseen toimintaan.[31] Liberaalit voittivat kuitenkin vuoden 2004 vaalit, vaikkakaan eivät saaneet enää enemmistöä parlamenttiin. Martin jatkoi vähemmistöhallituksen pääministerinä, ja parlamentti antoi hallituksella marraskuussa 2005 epäluottamuslauseen, kun korruptiota tutkinut komissio vahvisti tapahtuneen.[4]

Ennenaikaisissa vuoden 2006 vaaleissa pääministeriksi nousi Stephen Harper. Kanadan parlamentti antoi marraskuussa 2006 Quebecin provinssille kansakunnan statuksen. Päätös herätti vastustusta, ja sitä on epäilty pääministeri Harperin yritykseksi nostaa kannatustaan quebeciläisten keskuudessa. Sisäministeri Michael Chong jätti eronpyyntönsä protestina päätöksen esittämiselle. Chong piti tätä etnisen nationalismin tunnustamisena.[32] Kritiikkiä on herättänyt myös Kanadan mukanaolo Afganistanin sodassa. Kanadalaiset ISAF-joukkojen sotilaat ovat olleet voimakkaissa taisteluissa Etelä-Afganistanissa, ja 155 sotilasta oli kuollut 27. maaliskuuta 2011 mennessä.[33] Kanadan sotilasoperaatio Afganistanissa tuli päätökseen vuonna 2011, jolloin alkoi 2800 sotilaan kotiuttaminen.[34]
Kanada selviytyi vuonna 2008 alkaneesta taantumasta paremmin kuin monet muut G8-valtiot tarkasti säädellyn pankkijärjestelmän ansiosta.[4] Kanadasta tuli joulukuussa 2011 ensimmäinen Kioton pöytäkirjasta irtautunut maa.[24]
Öljyn maailmanhinnan romahtamisen takia Kanadan talous suostui vuonna 2015 lamaan. Harperin asema heikentyikin juuri ennen vuoden 2015 vaaleja. Tilannetta pahensi uudestaan pinnalle tullut skandaali valtion varoja väärinkäyttäneistä senaattoreista. Vaikka Harper julisti syyskuussa budjettiylijäämästä ja oli mukana luomassa Trans-Pacific Partnership -sopimusta, Justin Trudeaun johtama liberaalipuolue sai murskavoiton. Liberaalipuolue sai edustajainhuoneeseen yksinkertaisen enemmistön, ja Trudeau nousi uudekis pääministeriksi.[4]
Lähteet
Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)
Citation error, replace with{{cite book| author = Henriksson, Markku| title = Kanada – Vaahteranlehden maa| location = Helsinki| publisher = Gaudeamus| year = 2006| id = ISBN 951-662-965-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Zimmerman, Karla (toim.)| title = Canada| publisher = Lonely Planet Publishing| year = 2011| id = ISBN 978-1-74714-9234-8}}
Viitteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit