Suomen Maaseudun Puolue

Question: Milloin SMP lakkautettiin?



Suomen Maaseudun Puolue (lyhenne SMP[1]) oli suomalainen keskustapopulistinen puolue, joka henkilöityi pitkälti johtajaansa Veikko Vennamoon. Puolue perustettiin 1950-luvun lopussa Vennamon irtauduttua Maalaisliitosta. SMP:n kannatus oli suurimmillaan 1970-luvun alussa ja uudelleen 1980-luvun alussa, jolloin puolue sai noin 10 prosenttia äänistä eduskuntavaaleissa. Urho Kekkosen presidenttikaudella SMP oli tiukasti oppositiossa, mutta 1980-luvulla se osallistui Sorsan ja Holkerin hallituksiin. SMP ajautui konkurssiin vuoden 1995 eduskuntavaalien jälkeen, ja sen seuraajaksi perustettiin Perussuomalaiset.
SMP:n vahvimpia kannatusalueita olivat Varsinais-Suomi, Satakunta, Pohjois-Savo ja Pohjois-Karjala. Kahdessa viimeksi mainitussa maakunnassa SMP nousi 1970-luvun alussa suurimmaksi puolueeksi. Puolueen suurimpia kannattajaryhmiä olivat rintamamiehet, asutustilalliset ja karjalaiset evakot. 
Puolueen naisjärjestö oli SMP:n Naiset (aiemmin Kehittyvän Suomen Naiset), nuorisojärjestö Kehittyvän Suomen Nuorten Liitto, varhaisnuorisojärjestö Uusi Voima, opiskelijajärjestö Kehittyvän Suomen Opiskelijat, eläkeläisjärjestö Oikeutta Eläkeläisille ja terveysjärjestö Suomen Kansan Terveystuki. SMP:llä oli myös kristillinen työryhmä, ammattiyhdistysjaosto sekä ruotsinkielisten osasto.[2][3]
Puolueen kannattajia kutsuttiin yleisesti vennamolaisiksi. Veikko Vennamo johti puoluetta 1960- ja 1970-luvuilla ja hän oli Suomen karismaattisimpia poliitikoita. Vuonna 1979 johtoon nousi edeltäjän poika Pekka Vennamo. Myös Veikon puoliso Sirkka oli keskeisesti mukana puoluetyössä, ja vastustajat kehittivät SMP:lle muun muassa pilkkanimen ”Sirkka, Minä ja Pekka”[4][5]. Puolueen kaksi ensimmäistä ansiomitalia annettiin vuonna 1984 Veikolle (1.) ja Sirkalle (2.).[6]
Veikko Vennamon poliittisen elämäkerran kirjoittaja Aarni Virtanen on nähnyt SMP:n kannatuksen nousussa 1960-luvun lopulla samoja aineksia kuin protestilaulajana samaan aikaan tunnetuksi tulleen Irwin Goodmanin uran alkuvaiheissa. Virtasen mukaan Goodman ja hänen laulujensa sanoittaja Vexi Salmi olivat Vennamon tavoin eräänlaisia antropologeja tai sosiologeja, jotka kuuntelivat herkällä korvalla, mistä ns. tavallinen kansa puhui, ja siirsivät sen lauluihinsa.[7]
Historia
Suomen Pientalonpoikien Puolue

Suomen Pientalonpoikien Puolue syntyi 1950-luvun lopussa lohkeamana Maalaisliitosta, kun puolueen tunnettu poliitikko, kansanedustaja ja entinen ministeri, Veikko Vennamo riitautui puoluetovereidensa, etenkin puoluesihteeri Arvo Korsimon kanssa. Vuoden 1956 presidentinvaalien jälkeen – aiemminkin puoluettaan arvostellut ja itsenäisesti toiminut – Vennamo ryhtyi esiintymään hyökkäävämmin. Hän alkoi myös lähetellä näkemyksiään kirjeitse suoraan Maalaisliiton paikallisosastoille. Mukaan kampanjaan valjastettiin Asutusliitto, jonka kunniapuheenjohtaja Vennamo oli. Henkilöistä arvostelun kohteena olivat varsinkin puoluesihteeri Arvo Korsimo ja (myöhemmin) kansanedustajat Martti Miettunen, Kauno Kleemola ja Urho Kähönen.[8]
Vennamo sai poleemisesta toiminnastaan useita huomautuksia sekä eduskuntaryhmältään että puolueeltaan. Vielä vaaleissa 1958 hänet kuitenkin valittiin eduskuntaan Maalaisliiton listoilta. Riidat tulivat esiin jo vaalikampanjassa ja lähes heti uuden eduskunnan kokoonnuttua Vennamo erotettiin eduskuntaryhmästä määräajaksi. Tämän jälkeen hän katsoi itsensä ryhmästä eronneeksi ja alkoi rakentaa uutta organisaatiota.[9] Uuden puolueen toiminnan käynnistäjänä ja suurimpana kannattajajoukkona katsottiin Vennamon eri puolilla maata teettämien mielipidetiedustelujen perusteella olevan nimenomaan pienviljelijäväestö.[10] Suomen Pientalonpojat -järjestö merkittiin yhdistysrekisteriin 30. joulukuuta 1958 ja Suomen Pientalonpoikien Puolueen perustava kokous pidettiin Pieksämäellä 9. helmikuuta 1959. Ensimmäiseksi puheenjohtajaksi nousi puuhamies Vennamo ja puoluesihteeriksi Köpi Luoma Seinäjoelta.[11] Kokoukseen osallistui noin 350 henkilöä.[12] Vennamo muodosti puolueen yhden hengen eduskuntaryhmän 11. helmikuuta 1959.[13] Yhtenä vaihtoehtona puolueen nimeksi oli esillä myös Pienviljelijäin puolue, mutta tämä nimi oli edelleen varattuna yhdistysrekisterissä ja liikkeellelähtö toimintansa lopettaneen puolueen nimellä tuntui vanhanaikaiselta.[14]
SPP alkoi luoda organisaatiota heti perustamisensa jälkeen ja jo maaliskuun 1959 lopussa puolueella oli yli 200 osastoa. Toukokuusta alkaen perustettiin kunnallisjärjestöjä ja vuoden lopussa muodostettiin ensimmäiset piirijärjestöt. 27. helmikuuta 1959 alkoi ilmestyä puolueen äänenkannattaja Pientalonpoika, jota julkaisemaan perustettiin samanniminen osakeyhtiö. Syksyllä 1961 lehti vaihtoi nimekseen Suomen Uutiset.[15]
1960-luku
SPP:n valtakunnallista kannatusta mitattiin ensi kerran kunnallisvaaleissa 1960. Puolue asetti ehdokkaita 220 kunnassa, ja sen listoilta valittiin 359 valtuutettua 139:ään valtuustoon. Suurinta kannatusta SPP nautti Keski-Pohjanmaan pienissä kunnissa, ja Halsualla se sai enemmistön valtuutetuista. SPP sai valtaosan äänistään Maalaisliiton entisiltä kannattajilta, mutta sen äänestäjissä oli myös muita suuria puolueita aiemmin kannattaneita. Vaalitulosta pidettiin pettymyksenä odotuksiin nähden.[16] Vuonna 1961 SPP oli mukana rakentamassa Honka-liittoa, jonka tavoitteena oli presidentti Kekkosen uudelleenvalinnan estäminen. Oikeuskanslerin virasta juuri eläkkeelle jäänyt Olavi Honka oli nimenomaan Vennamon löytö kirjavan liittouman kompromissiehdokkaaksi. Honka hyväksyttiin SPP:n presidenttiehdokkaaksi 6. elokuuta 1961 pidetyssä puoluekokouksessa, mutta häntä kohtaan esiintyi myös arvostelua.[17] Kritiikin aiheena oli etenkin Hongan poliittinen ja ennen kaikkea ulkopoliittinen kokemattomuus, mutta monet – etenkin SKDL:sta SPP:n kannattajiksi siirtyneet – pitivät myös vaaliliittoa oikeistopuolueiden sekä SDP:n tannerilaisen siiven ja Väinö Leskisen ja Kaarlo Pitsingin johtamien ns. asevelisosialistien kanssa vastenmielisenä.[18] Honka-liiton kariuduttua Vennamo syytti hankekumppaneitaan nöyristelystä ja pelkuruudesta.[17]
SPP:n sisällä esiintyi runsaasti erimielisyyksiä jo perustamisesta lähtien.[19] Puoluesihteeri Köpi Luoma jätti paikkansa vuoden 1960 puoluekokouksessa Joensuussa riitauduttuaan Veikko Vennamon kanssa.[20] Uudeksi puoluesihteeriksi valittiin SPP:n Lapin piirin puheenjohtaja, agrologi Esko Autti Rovaniemen mlk:sta, mutta hänkin toimi puoluesihteerinä vain vajaan vuoden.[21] Opposition kritiikki kohdistui muun muassa puoluejohdon epädemokraattisiin menettelytapoihin. Taistelua käytiin esimerkiksi Haapajärvellä ilmestyneessä puoluelehti Maaseudun Sanomissa (1959–1962). Hajoaminen konkretisoitui noottikriisin jälkeen ja eduskuntavaaleissa 1962, joihin SPP:n oppositio osallistui itsenäisesti vaaliliitoissa Maalaisliiton kanssa. Sisäinen taistelu vaikutti osaltaan siihen, että SPP menetti vaaleissa ainoan edustajansa. Vennamon valinta jäi kiinni 27 äänestä. Tappion jälkeen puheenjohtaja jäi sairauslomalle ja puoluetoimiston työntekijät irtisanottiin.[19] SPP:n taloudellinen tilanne muodostui vaalitappioiden vuoksi niin vaikeaksi, että puolueen oli otettava jäseniltään vekseleitä. SPP:n johdossa pohdittiin jopa puolueen lakkauttamista.[22] Osa puolueväestä piti puolueen nimeä epäonnistuneena, sillä sen katsottiin karkottaneen muut kannattajaryhmät kuin pienviljelijät – moni pienviljelijäkään ei halunnut tunnustaa olevansa "pieni" – ja olleen siten osaltaan syynä heikkoon vaalimenestykseen.[23]
Alkuvuonna 1963 Vennamo palasi politikointiin uudella taktiikalla. SPP:n retoriikkaa alettiin kohdistaa pientalonpoikien lisäksi muihinkin "vähäosaisiin" kansanryhmiin ja Maalaisliitto-kritiikki vaihtui yleisempää "vanhojen puolueiden" arvosteluun. Muutosten myötä alkoi syntyä käsite vennamolaisuus. Vuonna 1966 – Maalaisliiton vaihdettua nimensä Keskustapuolueeksi – SPP:n uudeksi nimeksi annettiin Suomen Maaseudun Puolue. Samalla alkoi uudistua puolueen jäsenistö ja kannattajakunta. Järjestötoiminta lähti nousuun Vennamon palattua eduskuntaan vuoden 1966 vaaleissa. Puoluesihteeri Eino Poutiaisella oli uudessa nousussa keskeinen rooli.[24] SMP merkittiin muiden eduskuntapuolueiden tavoin uuden puoluelain nojalla oikeusministeriöön perustettuun puoluerekisteriin vuoden 1969 alussa.
SMP menestyi hyvin vuoden 1968 presidentin valitsijamiesvaaleissa ja kunnallisvaaleissa. Menestys toi kuitenkin mukanaan myös uusia riitoja. Kymmenet SMP:n valtuutetut loikkasivat vaalikauden aikana muihin puolueisiin;[25] esimerkiksi Hyvinkäällä koko SMP:n valtuustoryhmä loikkasi Keskustaan ja puolueen Pohjois-Karjalan piirisihteeri SDP:hen vuoden 1970 alussa.[26] Tunnetuin Vennamon vastaisista oppositioryhmistä oli Keravalla joulukuussa 1969 järjestäytynyt Laillisuusrintama, joka julkaisi myös samannimistä lehteä. Vennamo leimasi opposition vanhojen puolueiden käynnistämäksi provokaatioksi. Samoihin aikoihin kiristyivät puheenjohtajan ja puoluesihteerin välit,[25] jolloin Poutiainen sai lähteä toimestaan huolimatta laajasta SMP:n maaseutuäänestäjien keskuudessa nauttimastaan kannatuksesta.[27]
Veikko Vennamo vastusti jyrkästi vuoden 1967 alussa käyttöön otettua puoluetukea. SMP vaati myöhemminkin useaan otteeseen ”kansanvaltaa rappeuttavan” puoluetuen välitöntä lakkauttamista.[28]
Vaalivoitto 1970
Eduskuntavaaleissa 1970 SMP sai suurvoiton ja 18 kansanedustajaa. Pohjois-Karjalan vaalipiirissä annetuista äänistä SMP sai peräti 23,9 prosenttia ja Kuopion vaalipiirissäkin 21,2 prosenttia.[29] SMP sai kansanedustajia kaikista manner-Suomen vaalipiireistä lukuun ottamatta Helsingin kaupunkia. Oulun vaalipiiristä puolueella oli kolme sekä Kuopion, Pohjois-Karjalan ja Vaasan vaalipiireissä kaksi kansanedustajaa.[30] Syy oli lähinnä siinä, että Keskustapuolueen koettiin menneen mukaan Mauno Koiviston hallituksen kovaan rakennemuutospolitiikkaan ja unohtaneen maaseudun asian. Veikko Vennamo antoi Koiviston hallituksen politiikalle nimityksen "talonpojan tappolinja". Sen sijaan tuon ajan opiskelijaradikalismiin SMP ei juuri puuttunut. SMP:n eduskuntaryhmän enemmistöllä ei ollut aiempaa kokemusta valtakunnanpolitiikasta – jotkut olivat liittyneet puolueeseen vasta juuri vaalien alla –, mutta moni oli ollut mukana puolueen toiminnassa paikallistasolla jo SPP:n perustamisesta alkaen. Eduskuntaryhmän nuorin oli 25-vuotias diplomi-insinööri Olavi Tupamäki Keski-Suomen vaalipiiristä.[31]
Suomen Gallupin tekemän selvityksen mukaan SMP:ta äänestivät etupäässä aiemmin epäpoliittiset, maaseudulla ja varsinkin ns. kehitysalueilla asuneet, käytännön ammateissa toimivat naiset ja miehet, jotka olivat sidottuja asuinpaikkaansa ja joilla oli alhainen sosiaalinen arvostus. Enemmistö, noin 70 prosenttia heistä sai pääasiallisen toimeentulonsa maa- ja metsätaloudesta ja heidän arvonsa vastasivat 1910–1940-lukujen kansakoulun ihanteita. Vasemmistosta SMP:n äänestäjäkunnan erotti sen uskonnollisuus; huomattava osa oli ortodokseja.[32]
Puolue säilytti paikkansa hajotusvaaleissa 1972 huolimatta siitä, että se menetti kannatustaan enemmän kuin muut puolueet. Paikkamäärä oli Suomen Kristillisen Liiton kanssa solmittujen vaaliliittojen ansiota. Yksi vuoden 1972 vaaleissa valituista uusista kansanedustajista oli Veikko Vennamon poika Pekka Vennamo Helsingin vaalipiiristä. Samalla eduskuntaan nousi SMP:n ensimmäinen naiskansanedustaja Aune Mänttäri Pohjois-Karjalan vaalipiiristä. Yli puoluerajojen herätti hämmästystä vain kaksi vuotta eduskunnassa olleen Eino Poutiaisen putoaminen.[33]
Kevään ja kesän 1972 mittaan alkoi näkyä merkkejä Vennamon vastaisen kapinahengen noususta SMP:n eduskuntaryhmässä. Puolueen sisäiset erimielisyydet paljastuivat heinäkuun lopulla, kun julkisuuteen tuli kaikkiaan 12 SMP:n kansanedustajan allekirjoittama, tulevalle puoluekokoukselle osoitettu kirjelmä, jossa puheenjohtaja Vennamoa syytettiin kovin sanoin itsevaltaisuudesta puolueessa ja SMP:n tekemisestä yhteistyökelvottomaksi kaikkien muiden puolueiden kanssa.[34] Eduskuntaryhmän enemmistö kritisoi puoluejohtoa "junttauksesta" ja siitä, että se oli esittänyt julkisuudessa eduskuntaryhmän päätöksiksi asioita, joista ei ollut ryhmässä edes keskusteltu tai jotka oli jopa salattu ryhmältä.[35] Tärkeänä tyytymättömyyden syynä olivat myös taloudelliset velvoitteet, joihin SMP:n kansanedustajat olivat sitoutuneet puoluetta kohtaan.[36] Kouvolassa elokuun alussa pidetyssä, SMP:n siihenastisen historian riitaisimmassa puoluekokouksessa Veikko Vennamo ajoi uudeksi puoluesihteeriksi oman ehdokkaansa, SMP:n tiedotuspäällikön Urpo Leppäsen ja esti puolueen kenttäväen suosikin, tammikuun vaaleissa eduskunnasta pudonneen Eino Poutiaisen uudelleenvalinnan. Vennamon mielestä "puoluetoimiston asiat menisivät sekaisin" Poutiaisen ollessa puoluesihteerinä.[37] Eduskunnan syysistuntokauden alkaessa SMP:n eduskuntaryhmä oli käytännössä jakaantunut Vennamon kannattajiin ja häntä vastustaneeseen enemmistöön, ja syksyn aikana seurasi SMP:n pahin sisäinen kriisi.
Kekkonen ja SKYP
SMP:n eduskuntaryhmä hajosi 8. syyskuuta 1972, kun 12 edustajaa poistui eduskuntaryhmän kokouksesta: sen jälkeen, kun Veikko Vennamo oli ilmoittanut Mauno Kurpan ja Heikki Kainulaisen erotetuiksi puoluehallituksen päätöksellä eduskuntaryhmästä sekä Lauri Linnan ja Artturi Niemelän pidätetyksi ryhmän työskentelystä määräajaksi. SMP:n oppositio piti päätöksiä puolueen sääntöjen vastaisina sillä perusteella, että vain eduskuntaryhmä itse voi tehdä tällaisia päätöksiä, ja vaati niiden kumoamista. Tähän Vennamon johtama puoluehallitus ei suostunut, vaan katsoi 7. lokakuuta opposition kansanedustajien eronneen puolueesta, ja julisti jäljelle jääneen kuuden edustajan ryhmän SMP:n ainoaksi lailliseksi eduskuntaryhmäksi. Erotetut järjestäytyivät omaksi eduskuntaryhmäkseen 24. lokakuuta 1972 ja Suomen kansan yhtenäisyyden puolue perustettiin 6. joulukuuta 1972. Budjetin lähetekeskustelussa ryhmäpuheenvuorot jaettiin ryhmien koon mukaisessa järjestyksessä; näin SMP:n oppositioryhmän johtaja Heikki Kainulainen sai puhua ennen Veikko Vennamoa, mikä oli Vennamolle vakava arvovaltatappio.[38] Syksyn aikana Vennamo erotutti puolueesta nämä henkilöt ja/tai puolueosastot, joihin he olivat kuuluneet. Kun tämä ei onnistunut Artturi Niemelän kohdalla, erotettiin koko Lapin piirijärjestö puolueesta. Vuoden 1973 alussa vielä yksi kansanedustaja (Arvo Sainio) siirtyi SMP:stä 6. joulukuuta 1972 perustettuun SKYP:een. 
Lokakuun lopussa 1972 eduskunta määräsi puhemiesneuvoston ehdotuksesta Veikko Vennamon kahdeksi viikoksi työskentelykieltoon sen jälkeen, kun hän oli syyttänyt puhemiesneuvostoa ja eduskunnan virkamiehiä puolueen opposition suosimisesta ja virkavelvollisuuksien rikkomisesta. Tätä eduskunnan ankarinta sisäistä kurinpitokeinoa oli aiemmin käytetty vain kahdesti koko yksikamarisen eduskunnan historian aikana; myöhemmin sitä sovellettiin kolme kertaa Vennamon ohella myös hänen puoluetovereihinsa Rainer Lemströmiin ja J. Juhani Kortesalmeen, kun eduskunta katsoi heidän ylittäneen käytöksellään sopivuuden rajat.[39] Toukokuussa 1974 kaksi vahtimestaria kantoi Vennamon tuolissaan ulos eduskunnan istuntosalista, kun hänelle oli jälleen langetettu kahden viikon työskentelykielto eikä hän suostunut poistumaan salista vapaaehtoisesti.[40]
Presidentti Urho Kekkonen ei halunnut käydä vuoden 1974 presidentinvaalia. Hänen virkakautensa jatkaminen edellytti poikkeuslakia, jonka eduskuntakäsittely vaati vaikeutettua perustuslain säätämisjärjestystä. Jotta poikkeuslaki olisi saatu voimaan suunnitellusti, eduskunnan oli ensin julistettava se kiireelliseksi 5/6 ääntenenemmistöllä, mihin tarvittiin 167 kansanedustajaa, ja sen jälkeen hyväksyttävä 2/3 enemmistöllä.[41] Vennamo ja SMP vastustivat poikkeuslakia ja pitivät sitä kaappauksena.[42] SKYP:n kansanedustajat eivät sen sijaan tahtoneet estää kauden jatkamista etenkään, koska muita presidenttiehdokkaita ei Vennamoa lukuun ottamatta ollut. SKYP:n eduskuntaryhmä oli vaa'ankieliasemassa eduskunnan hyväksyessä vaaditulla 5/6 enemmistöllä poikkeuslain 17. tammikuuta 1973.[43]
Veikko Vennamo luonnehti ryhmää vaihtaneita entisiä puoluetovereitaan "seteliselkärankaisiksi" väittäen heidän jättäneen puolueensa puoluetukien tähden. Puoluetuesta säädettyä lakia muutettiin 28. joulukuuta 1972 siten, että toiseen ryhmään siirtyvät kansanedustajat voivat viedä mukanaan kansanedustajittain maksettavan puoluetuen, mikäli siirtyjiä on yli puolet eduskuntaryhmän kansanedustajista. Puolue­tuki­lain muutos­esityksen puolesta äänestivät useimmat niistäkin eri puolueiden – muiden kuin SMP:n – kansanedustajista, jotka vain hieman myöhemmin äänestivät presidentti Urho Kekkosen toimikauden poikkeus­lailla tapahtunutta jatkamista vastaan. Tuure Junnilan mukaan taustalla oli ennen kaikkea kyllästyminen vennamolaisten käyttäytymiseen sekä heidän puhe- ja aloitetulvaansa.[44]
Vennamo pyrki pitämään puolueen yhtenäisenä ottamalla luottamushenkilöiltä vekseleitä antamatta niitä vastaavaa lainaa, jotka olisi vaadittu maksettaviksi, mikäli nämä olisivat jättäneet puolueen tai toimineet Vennamoa vastaan. Arvo Sainio siirtyi SKYP:hyn, kun puolueen edustajat vapauttivat hänet veloistaan V. Vennamolle.[45]
SKYP sai eduskuntavaaleissa 1975 yhden eduskuntapaikan, joka jäi SKYP:n viimeiseksi. SMP:n paikat vähenivät 18:sta 2:een. SMP:n heikkoon vaalimenestykseen vaikutti osaltaan se, että yhteiskunnan rakennemuutos oli alkanut toimia puoluetta vastaan. SMP:n kannattajakunta oli ikääntynyt, ja puolueen johdolle tuli selväksi, että jatkossa kannatusta olisi haettava toisin keinoin kuin vuonna 1970.[46] SKYP:n ainoa kansanedustaja Matti Asunmaa loikkasi keskustaan keväällä 1977.
1970-luku
SMP:llä oli parhaimmillaan 1970-luvun alussa noin 1 400 puolueosastoa. Vuosikymmenen lopussa niitä oli noin 1 000.[47] SMP osallistui 1970-luvulla myös kirkollisvaaleihin ja osuuskauppaliikkeen edustajistovaaleihin.[48]
Vuonna 1979 SMP aloitti sittemmin perinteeksi muodostuneet puoluekokousviestit, joissa puolueen sanomaa levitettiin ympäri maata ennen kokousta. Ensimmäisen viestin organisaattori oli mopedillaan maata kiertänyt Eino Poutiainen. 1980-luvulla viesti suoritettiin muun muassa avoautolla, helikopterilla, hevosella ja kieseillä, junalla, juosten, pyörällä ja traktorilla.[49]
SMP solmi vaaliliittoja 1970-luvulla mm. kristillisten, liberaalien, perustuslaillisten ja yksityisyrittäjien kanssa.[50]
Vuoden 1978 presidentinvaalissa lähes kaikki merkittävät puolueet tukivat Urho Kekkosen uudelleenvalintaa. SMP puolestaan etsi ulkopuolista ehdokasta, joka voisi yhdistää Kekkosen vastustajat. Puolue tiedusteli ehdokkaakseen muun muassa Elinkeinoelämän valtuuskunnan toimitusjohtajaa Max Jakobsonia, joka kuitenkin kieltäytyi. Lopulta elokuussa 1977 puheenjohtaja Veikko Vennamo valittiin SMP:n presidenttiehdokkaaksi. Itse vaalissa Urho Kekkonen sai 259 valitsijamiestä, Kristillisen liiton Raino Westerholm 25, Vennamo kymmenen ja Perustuslaillisen kansanpuolueen Ahti M. Salonen kuusi valitsijamiestä. Vennamo itse piti omaa tulostaan hyvänä varsinkin, kun hän löi SKYP:n ehdokkaan, ilman ainoatakaan valitsijamiestä jääneen professori Eino Haikalan.[51]
Vuoden 1979 eduskuntavaalit olivat SMP:lle jälleen menestys; SMP:n aiemmat kannattajat olivat alkaneet palata takaisin nähtyään SMP:n sisäisten riitojen olevan ohi. Puolue lisäsi eduskuntapaikkojaan kahdesta seitsemään, jolloin eduskuntaan palasivat mm. Pekka Vennamo ja Eino Poutiainen. Uusien kansanedustajien joukossa oli Urpo Leppänen, joka valittiin saman vuoden kesän puoluekokouksessa jälleen puoluesihteeriksi. Syksyllä SMP:n paikkaluku kuitenkin supistui yhdellä Eino Poutiaisen kuoleman vuoksi, jolloin hänen tilalleen tuli vaaliliittokumppani SKL:n ehdokas, rehtori Erkki Korhonen.[52]
Monia Suomen Kansan Yhtenäisyyden Puolueeseen siirtyneitä poliitikkoja halusi palata takaisin vanhaan puolueeseensa 1970-luvun lopulla. Veikko Vennamo teki kuitenkin selväksi, että vuoden 1979 eduskuntavaaleissa SMP:n ehdokaslistoille ei kaivattu SKYP:n kansanedustajina toimineita. Myös paikallistasolla paluu SMP:n aikoinaan jättäneille oli työlästä.[53] SMP:n nousu jatkui vuoden 1980 kunnallisvaaleissa: puolue voitti 103 valtuustopaikkaa, mikä merkitsi 42 prosentin lisäystä vuoden 1976 vaaleista.[54]
SMP uuteen nousuun Pekka Vennamon johdolla
Vuonna 1979 SMP:ssa otti ohjat Pekka Vennamo, edeltäjän poika, joka johti puoluetta koko 1980-luvun. Vaihdos tapahtui Porissa elokuun alussa pidetyssä puolueen 20-vuotisjuhlakokouksessa, jossa Veikko Vennamo nimitettiin puolueen kunniapuheenjohtajaksi. Suomen Kuvalehden haastattelussa Veikko Vennamo sanoi, että SMP:n ollessa uudessa nousussa hänen itsensä oli oikea hetki siirtyä sivummalle.[55] Pekka Vennamo oli luonteeltaan lähes isänsä vastakohta, rauhallinen ja sovitteleva. Osittain tämän vuoksi hänen onnistumistaan puoluejohtajana epäiltiin aluksi vahvasti monella taholla.[56] Vuonna 1981 SMP tuki pääministeri Mauno Koivistoa, kun presidentti Kekkonen yritti painostaa tätä eroamaan. 
Syyskuussa 1981 Urho Kekkonen jäi sairauslomalle, ja hän erosi presidentin tehtävistä lokakuussa. Veikko Vennamo valittiin SMP:n presidenttiehdokkaaksi 4. marraskuuta 1981, ja hän otti vaalilauseekseen "Paras mies presidentiksi". Käytännössä Vennamon ehdokkuus oli pelkkä muodollisuus, sillä hän lupasi heti omat valitsijamiehensä SDP:n Mauno Koiviston taakse.[57] Presidentinvaaleissa 1982 SMP:n ainoa valitsijamies Pekka Vennamo äänesti Koivistoa jo ensimmäisellä kierroksella.[58] Koivistoa tuki myös Georg C. Ehrnroothin johtama Perustuslaillinen oikeistopuolue(POP), joka ei tosin saanut yhtäkään valitsijamiestä.[59] Koivisto itse oli SMP:n ja POP:n tuesta lähinnä vaivautunut, mitä kuvasi hänen toteamuksensa: "Ilmeistä on, että he pyrkivät tavoitteisiin, jotka eivät ole minun tavoitteitani."[60] Molempia puolueita ajoi Koiviston taakse ennen kaikkea halu torjua vaalien ns. mustana hevosena pidetty Suomen Pankin vt. pääjohtaja Ahti Karjalainen. Syksyllä 1981 ilmestyneen Tamminiemen pesänjakajat -kohukirjan mukaan presidentinvaali oli osaltaan viimeinen Urho Kekkosen ja Veikko Vennamon yhteenotto. Kirjan tekijät irvailivat, että mikäli Mauno Koivisto voittaa presidentinvaalin, Vennamo voi katsoa elämäntehtävänsä tulleen täytetyksi.[61]
Hallituspuolueeksi vaalivoiton 1983 myötä
Pekka Vennamon alkuaikana SMP politikoi näyttävästi mm. Valco- ja metro-skandaaleilla.[62] Hänen johdollaan SMP sai eduskuntavaaleissa 1983 suuren vaalivoiton ja 17 kansanedustajaa. Puolue oli vaaliliitossa perustuslaillisten kanssa kolmessa vaalipiirissä. Kristillisten kanssa tehty esisopimus liitosta kariutui SKL:n lähdettyä muiden kelkkaan.[63] SMP:lla oli kaksi kansanedustajaa viidessä vaalipiirissä, mutta ei yhtäkään edustajaa Keski-Suomen ja Lapin vaalipiireissä.[64] Puheenjohtaja Pekka Vennamo oli valtakunnan äänikuningas peräti 25088 äänen saaliilla, ja myös Veikko Vennamo, Urpo Leppänen, Anssi Joutsenlahti, Helvi Koskinen, J. Juhani Kortesalmi, Reijo Enävaara ja Urho Pohto keräsivät kukin yli 10000 äänen potin. Urpo Leppänen sai 70 prosenttia kaikista Kymen vaalipiirissä SMP:lle annetuista äänistä. Aamulehdelle vaalien jälkeen antamassaan haastattelussa Veikko Vennamo ilmoitti vastustavansa käsitettä "protestivaalit", koska hänen mielestään kyseessä oli laillinen kansannousu, joka purkautui SMP:n kautta.[65] Vaalimenestykseen vaikutti suurelta osin Pekka Vennamon onnistunut esiintyminen television vaalitentissä.[66] Myös Itä- ja Pohjois-Suomesta etelän kaupunkien lähiöihin muuttaneet löysivät vielä kerran vanhat juurensa äänestämällä SMP:ta.[67]
SMP:n vaalivoitto herätti huomiota myös ulkomailla; esimerkiksi yhdysvaltalainen sanomalehti The New York Times julkaisi etusivullaan yhteiskuvan vaalivoittoa juhlivista Veikko ja Pekka Vennamosta.[68] Pitkä oppositiokausi päättyi, kun Neuvostoliiton äärioikeistolaisena pitämä[69] puolue hyväksyttiin neuvotteluissa Sorsan IV hallitukseen. SMP tavoitteli kahta painavaa salkkua, kauppa- ja teollisuusministeriötä ja etenkin työministeriötä.[70] Hallitusneuvotteluja vetänyt Kalevi Sorsa oli asettanut SMP:n pääsylle hallitukseen kaksi ehtoa: puolueen oli noudatettava hallituksen yhteistä linjaa kaikissa keskeisissä asioissa eikä Veikko Vennamo saanut tulla hallitukseen. SMP:n puheenjohtaja Pekka Vennamo hyväksyi molemmat ehdot.[71] Kilpailevien poliitikkojen mielestä SMP:n ottaminen mukaan hallitukseen oli toisaalta palkkio SMP:n tuesta Mauno Koiviston presidenttiehdokkuudelle, mutta toisaalta tarkoituksena oli sitoa vennamolaiset kannattamaan vasemmistolaista politiikkaa.[72]
Sorsan hallituksessa SMP:tä edustivat työministeri Urpo Leppänen ja II valtiovarainministeri Pekka Vennamo. Leppäsen johdolla työministeriö loi muun muassa työllisyyslain, jossa kunnat velvoitettiin työllistämään työnhaussa epäonnistuneet. SMP:n vaalilupaus – työttömyyden poistaminen muutamassa kuukaudessa – ei kuitenkaan toteutunut. Puolue pysyi hallituksessa sen toiminnan loppuun saakka eli 30.4.1987 asti. Leppäsen työllisyyslaki purettiin 1990-luvun laman aikana, kun työllistettävien määrä alkoi nopeasti kasvaa ja kustannukset kohosivat.
Lopullinen sukupolvenvaihdos ja hallituskauden loppu
SMP:n sisällä kytenyt sukupolvien välinen ristiriita kärjistyi vaalikaudella 1983−1987. Pekka Vennamo ja Urpo Leppänen edustivat puoluetta hallituksessa. Veikko Vennamo puolestaan johti eduskuntaryhmää vanhalla oppositioasenteella, mikä toi poliittiseen kielenkäyttöön termin vanhavennamolaisuus.[73] Tämä saattoi puolueen ministerit huonoon valoon, ja tilanne koetteli SMP:n suhteita muihin puolueisiin. Esimerkiksi Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuuden jälkeen käydyssä kiihkeässä eduskuntakeskustelussa Veikko Vennamo esitti ponnen, jonka mukaan Suomen tulisi luopua ydinvoimasta. Pääministeri Kalevi Sorsa katsoi SMP:n pyrkivän lipeämään hallituksen energiapoliittisesta linjasta ja hallitus oli vähällä kaatua. Tätä seurasi isän ja pojan julkinen yhteenotto. Pekka Vennamo syytti isäänsä puoluejohdosta piittaamattomaksi puolueen varjojohtajaksi ja uhkasi erota puheenjohtajan paikalta. Kriisi ratkesi heinäkuussa 1986, kun Veikko Vennamo jätti eduskuntaryhmän puheenjohtajuuden J. Juhani Kortesalmelle.[74] Kivulias sukupolvenvaihdos saatiin päätökseen, kun Veikko Vennamo ei enää asettunut ehdokkaaksi vuoden 1987 eduskuntavaaleissa.[75]
SMP:n käymistila ilmeni myös yksittäisinä lohkeamina. SMP:n monivuotinen 2. varapuheenjohtaja Aune Rutonen erosi vuonna 1982 ja julistautui sitoutumattomaksi kunnanvaltuutetuksi Haukiputaalla. Niin ikään SMP:n nuorten liiton KSNL:n puheenjohtaja Matti Rutonen jätti puolueen vuonna 1982. Kansanedustaja Reijo Enävaara kuoli 1984 ja tilalle tullut Ulla Bogdanoff erosi puolueesta talvella 1986 katsottuaan SMP:n muuttuneen entistä vasemmistolaisemmaksi[76] ja liittyi Perustuslailliseen oikeistopuolueeseen. Enemmän huomiota herätti Urpo Leppäsen lähtö kolme vuotta myöhemmin. Leppänen riitautui Pekka Vennamon kanssa. Myös J. Juhani Kortesalmen nimitys Mikkelin läänin maaherraksi kesällä 1989 oli oire puolueen sisäisistä jännitteistä. Lisäksi suurin osa puolueen kansanedustajista putosi eduskunnasta vuonna 1987. Vapaaehtoisesti luopuivat Vennamon lisäksi Mikko Vainio ja Urho Pohto.
SMP:n voima alkoi heiketä Veikko Vennamon jätettyä politiikan. Niin sanottu rötösherrajahti hiipui vaalikauden 1983–1987 aikana Salora- ja Valco-jutuista, Helsingin metrojupakasta ja Noppa-jutusta seuranneiden oikeudenkäyntien päätyttyä.[77] Vuoden 1987 eduskuntavaaleissa SMP menetti seitsemän paikkaa saaden uuteen parlamenttiin yhdeksän edustajaa. Puolue meni mukaan vaalien jälkeen muodostettuun Harri Holkerin hallitukseen ja Pekka Vennamo sai liikenneministerin salkun. Ministeri jätti politiikan siirtyessään Posti- ja telelaitoksen pääjohtajaksi syksyllä 1989. Uudeksi puheenjohtajaksi valittiin kansanedustaja Heikki Riihijärvi ja uudeksi liikenneministeriksi nousi Raimo Vistbacka.
SMP lähti hallituksesta elokuussa 1990 budjettineuvottelujen yhteydessä. Syyksi ilmoitettiin kansaneläkeuudistusta koskeneet erimielisyydet. Taustalla vaikuttivat myös eduskuntaryhmän eriävät mielipiteet hallitusyhteistyöstä. Näkemykset SMP:n hallituskauden päättymisestä vaihtelivat: pääministeri Harri Holkeri sanoi SMP:n lähteneen hallituksesta itse, kun taas SMP:n puheenjohtajan Heikki Riihijärven mielestä puolue häädettiin hallituksesta.[78] Vistbackan tilalle liikenneministeriksi tuli ministerinä valtioneuvoston kansliassa toiminut Ilkka Kanerva (kok.).[79]
Hajoaminen
Veikko ja Pekka Vennamon jätettyä päivänpolitiikan SMP:lle ei enää löytynyt karismaattista ja äänestäjiin vetoavaa johtohahmoa, vaan puolueen johtohenkilöt vaihtuivat tiheään. Pekka Vennamon mukaan hänen isänsä suhtautui nuivasti kaikkiin SMP:n viimeisten vuosien poliitikkoihin. Vuoden 1991 vaaleissa oppositioon siirtynyt SMP menetti kaksi eduskuntapaikkaa ja sai seitsemän kansanedustajaa.[80]
SMP:n rivit olivat hajalla elokuun 1991 puoluekokouksessa. Uudeksi puheenjohtajaksi valittiin Tina Mäkelä, jota tukivat voimakkaasti muun muassa Veikko Vennamo ja Hannu Suhonen. Hänen vastaehdokkaansa oli Raimo Vistbacka. Puoluesihteeriksi valittiin kuitenkin opposition tukema Reijo Rinne, joka voitti Suhosen niukasti äänestyksessä, vaikka Mäkelä ja Vennamo panivat kaiken arvovaltansa peliin tämän puolesta. Kokouksen puhujalavalla herjattiin vastustajia puolin ja toisin.[81] Vennamo ja Suhonen syyttivät kokouksen jälkeen vistbackalaisia valtakirjojen väärentämisestä, ja he vaativat puoluesihteeriä eroamaan.[82]
Seuraavassa puoluekokouksessa 1992 Vistbacka voitti Mäkelän puheenjohtajavaalissa neljällä äänellä. Valinta varmistui, kun Timo Soini luopui ehdokkuudestaan Vistbackan hyväksi. Vistbackaa ja Soinia tukenut puoluesihteeri Rinne jätti tehtävänsä tukeakseen Soinia, joka valittiin uudeksi sihteeriksi. Mäkelän suosio oli laskenut, koska hänet yhdistettiin puolueen hallintopäällikkö Suhosen ympärillä velloneisiin, Pientalonpoika-yhtiötä koskeneisiin, epäselvyyksiin. Suhonen erosi paikaltaan valintojen varmistuttua.[83] Heinäkuun 1993 puoluekokous oli edellisiä sopuisampi, kun opposition johto ei saapunut paikalle. Urpo Leppänen palasi kokouksen yhteydessä SMP:hen, mutta hän ei saanut kannatusta yrittäessään takaisin puoluejohtoon.[84] Sulo Aittoniemi asetettiin SMP:n presidenttiehdokkaaksi seuraavan vuoden vaaleihin.[85]
SMP:n eduskuntaryhmä hajosi lukuisiin kilpaileviin ryhmittymiin vuosina 1993–1994. Heikki Riihijärvi perusti Suomalaisen Rintaman (SR) eduskuntaryhmän 10. syyskuuta 1993, Hannu Suhonen omaa nimeään kantaneen ryhmän (HS) 6. syyskuuta 1994 ja Tina Mäkelä Sitoutumattomat kansanedustajat (SitK) -ryhmän 1. marraskuuta 1994. Lisäksi edellisvaalien ääniharava Sulo Aittoniemi loikkasi keskustan eduskuntaryhmään 25. maaliskuuta 1994.[86] SMP:n kutistuneeseen ryhmään jäivät vain Marita Jurva, Lea Mäkipää ja Raimo Vistbacka. Vain Vistbacka säilytti paikkansa vuoden 1995 vaaleissa. Johannes Virolaisen mukaan Vistbacka välttyi putoamiselta sen ansiosta, että SMP oli Vaasan vaalipiirissä vaaliliitossa kokoomuksen kanssa. [87] Riihijärvi asettui ehdokkaaksi keskustan listalle, mutta putosi eduskunnasta; samoin putosivat Jurva ja Mäkipää. Suhonen ja Mäkelä jättivät eduskunnan. Urpo Leppäsen yritys palata eduskuntaan epäonnistui. SMP:n huomiota herättäneimpiä ehdokkaita oli entinen mäkihyppääjä Matti Nykänen Varsinais-Suomen vaalipiirissä, mutta hänen äänimääränsä jäi vähäiseksi. Suomen EU-jäsenyyden vastustamisella profiloituneen Vapaan Suomen Liiton arveltiin saaneen osan entisistä SMP:n äänistä. [88]
Pekka Vennamoa eivät hänen omien sanojensa mukaan kiinnostaneet "pätkääkään" SMP:n viimeiset vaiheet. Vennamon oli lisäksi annettu ymmärtää, ettei hänen neuvojaan tai läsnäoloaan kaivattu. SMP:n johtohenkilöt eivät halunneet julkisuudessa syntyvän vaikutelmaa, jonka mukaan Pekka Vennamo olisi kulissien takana ohjaillut puolueen toimintaa.[89]
Konkurssi
1990-luvun puolivälissä SMP ajautui ylivoimaisiin taloudellisiin ongelmiin. Varallisuutta heikensi varsinkin kannatuksen laskusta johtunut puoluetuen väheneminen. Puolueen lehtiyhtiö Pientalonpoika haettiin konkurssiin huhtikuussa 1995, kun SMP ei pystynyt maksamaan sille velkojaan.[90] Tästä seurasi myös itse puolueen vararikko. Puoluehallitus päätti hakea järjestön konkurssiin 17. toukokuuta 1995. SMP oli tuolloin noin neljä miljoonaa markkaa velkaa Pientalonpojalle.[91] Taloustilanteen selvittämistä hankaloittivat puolueen monimutkaiset talousjärjestelyt. Eri tahojen velkoja oli taattu ristiin. Yksi velkojista oli Veikko Vennamon johtama SMP:n Tukisäätiö. Säätiö perustettiin vuonna 1989, kun puolueen kiinteistöomistukset siirrettiin sen haltuun. Konkurssin tapahtuessa Vennamo ja SMP:n johto olivat pahoissa riidoissa keskenään.[90] SMP:n johto syytti konkurssista etenkin Hannu Suhosta, joka toimi 1990-luvun alussa puolueen hallinto- ja talouspäällikkönä sekä Pientalonpojan toimitusjohtajana.[90] Vennamo piti syyllisenä Vistbackaa.[92]
Konkurssin varmistuttua SMP:n johto päätti perustaa tilalle uuden Perussuomalaiset-puolueen.[93] Perussuomalaiset merkittiin puoluerekisteriin lokakuussa 1995. Koska SMP ei itse anonut poistamista puoluerekisteristä, se säilyi rekisterissä muodollisesti vuoteen 2003,[94] vaikka sillä ei ollut toimintaa enää vuosikausiin. Oikeudenkäynnit konkurssin ympärillä jatkuivat vielä 2000-luvun alussa.[95] SMP:n viimeinen puheenjohtaja ja kansanedustaja Raimo Vistbacka toimi Perussuomalaisten kansanedustajana neljä vaalikautta. SMP:n viimeinen puoluesihteeri, vuodesta 1997 Perussuomalaisten puheenjohtajana toiminut Timo Soini nousi eduskuntaan vuoden 2003 vaaleissa. Vuoden 2011 vaaleissa eduskuntaan palasivat Perussuomalaisten listoilta aikoinaan SMP:n kansanedustajina toimineet Anssi Joutsenlahti, Pentti Kettunen ja Lea Mäkipää.
Tiedonvälitys
SMP:n äänenkannattaja oli Suomen Uutiset (ISSN 0356-5017), joka aloitti ilmestymisensä 27. helmikuuta 1959 nimellä Pientalonpoika. Lehteä julkaisi Pientalonpoika-osakeyhtiö. Lehti ilmestyi aluksi kerran kuussa, syksystä lähtien viikoittain ja vuoden 1960 lopusta alkaen kahdesti viikossa. Keväällä 1961 Pientalonpojan levikki oli noin 22 000.[15] Pientalonpoika meni konkurssiin huhtikuussa 1995, ja se vei mukanaan myös puolueen.[91] Yhtiön taloussotkuja selvitettiin 1990-luvun alussa näkyvästi julkisuudessa ja käräjillä.[96][97]
Vuosina 1959–1962 SPP julkaisi Maaseudun Sanomat -lehteä Haapajärvellä.
Vuosina 1985–1987 SMP:llä oli oma radio-ohjelma Helsingin paikallisradio Ykkösessä. SMP:n Pientalonpoika Oy oli yksi kanavan omistajista. Viikoittaista Henkireikä-ohjelmaa juonsi Teuvo Glad.[98]
SMP:n tunnuslaulu oli vuonna 1971 julkistettu, Konsta Jylhän säveltämä ja Pauno Haapamäen sanoittama, Kansan puolesta -marssi.[48] Vuonna 1981 SMP:n valitsi tunnuskukakseen päivänkakkaran.[99]
Kansainväliset suhteet
SMP:n kansainvälinen toiminta alkoi laajeta vuoden 1979 jälkeen. Puolueella oli ystävällismieliset suhteet Neuvostoliittoon. Vuonna 1987 SMP solmi viralliset suhteet Unkarin isänmaallisen kansanrintaman kanssa.[100]
SMP oli Suomen Rauhanpuolustajien jäsen vuosina 1984–1990. Puolue erosi järjestöstä, koska se ei tukenut sosialististen maiden pyrkimyksiä irtautua Neuvostoliiton vaikutuspiiristä. SMP vastusti myös (Rauhanpuolustajien ajamaa) asemäärärahojen vähentämistä.[101]
Veikko Vennamo kannatti EU:n (tuolloin EY) jäsenyyttä Suomelle, mutta SMP:n rivikannattajien keskuudessa unionin arvostus oli alhaisempaa kuin monissa muissa puolueissa, ja jakautuneisuus EU-kysymyksissä oli yksi syy SMP:n riitoihin ja kariutumiseen.
SMP:n perintö
Monet kansallismielisiksi itsensä määritelleet äärioikeistolaiset ryhmittymät ovat myöhemmin koettaneet ratsastaa Veikko Vennamon imagolla. Tällainen oli esimerkiksi vuosina 2002–2003 toiminut Väinö Kuisman perustama Suomi nousee – kansa yhdistyy, joka sanoi olevansa työläisten ja vähäosaisten asialla, kuten aikanaan Vennamokin. Samaa yritti Matti Järviharju johtamallaan Isänmaallisella Kansanliikkeellä.[102]
Perussuomalaisiin syntyi vaalikauden 2003–2007 aikana aatteellinen ristiriita. Toisaalta puolue halusi Timo Soinin johdolla olla 2000-luvun SMP, mutta selvitäkseen hengissä se joutui samalla keräämään kannatusta sameista vesistä. Kun puolueen kannatus alkoi toden teolla kasvaa vaalikaudella 2007–2011, ei tästäkään osasta kannatusta haluttu luopua. Vuoden 2011 vaalivoiton jälkeen Perussuomalaisten sisälle muodostui voimakkaasti maahanmuuttovastaiseksi leimautunut ryhmittymä, jonka johtohahmoksi tuli helsinkiläinen filosofian tohtori Jussi Halla-aho. Aiemmin SMP:ssa toimineen kansanedustaja Kimmo Kivelän mukaan Perussuomalaisten uudella sukupolvella ei enää ole kosketuspintaa vanhaan SMP-aikaan.[103] Timo Soinin jätettyä puheenjohtajuuden kesän 2017 puoluekokouksessa Halla-ahon siipi miehitti kaikki Perussuomalaisten johtopaikat, ja Soinin kannattajat järjestäytyivät uudeksi puolueeksi nimellä Sininen tulevaisuus.[104]
Toimittaja Arto Nybergin haastattelussa vuonna 2013 Pekka Vennamo sanoi Perussuomalaisten olevan aivan erilainen puolue kuin mitä SMP oli ollut. Vennamo sanoi tuomitsevansa jyrkästi maahanmuuton vastustamisen ja korosti, että hänen isänsä oli ollut siirtolainen ja kokenut, miltä tuntui, kun muut ylenkatsoivat. Pekka Vennamon mukaan SMP oli ollut tiukkana myös ääriliikkeiden edustajien suhteen, ja Veikko Vennamo oli pitänyt äärioikeistolaiset visusti poissa puolueestaan. Vanhojen SMP:n kannattajien mukanaoloa Perussuomalaisissa Pekka Vennamo kommentoi, että näillä ei ollut muuta paikkaa, minne mennä.[105]
Organisaatio
SMP:n toimisto sijaitsi Helsingissä: ensin Pohjoisella Rautatienkadulla, ja vuodesta 1985 alkaen Hämeentiellä.[106]

Puheenjohtajat
Veikko Vennamo (1959–1979)
Pekka Vennamo (1979–1989)
Heikki Riihijärvi (1989–1991)
Tina Mäkelä (1991–1992)
Raimo Vistbacka (1992–1995)

Puoluesihteerit
Köpi Luoma 1959–1960
Esko Autti 1960–1961
Eino Poutiainen 1961–1970
Rainer Lemström 1970–1972 ja 1977–1979
Urpo Leppänen 1972–1977 ja 1979–1984
Aaro Niiranen 1984−1989
Tina Mäkelä 1989–1991
Reijo Rinne 1991−1992
Timo Soini 1992–1995


Varapuheenjohtajat
Tauno Lääperi 1959–?
Aarne Jokela 1959–?
Rainer Lemström 1. 1976–1977
Aune Rutonen 2. 1976–1982
Eino Poutiainen 1977–1979
Niilo Salpakari 1980–1982
Leo Lassila 1982–1983
Helvi Koskinen 1982–1985
Kalle Palosaari 1. 1983–1988
Lea Mäkipää 2. 1985–
Timo Soini 1. 1991–1992[81]
Toivo Satomaa 2. 1991–[81]
Marja-Leena Leppänen[84]
Jouko Kröger[84]

Eduskuntaryhmän puheenjohtajat
J. Juhani Kortesalmi (1979–1983, 1986–1987)
Veikko Vennamo (1983–1986)
Heikki Riihijärvi (1987)
Urpo Leppänen (1987–1988)
Sulo Aittoniemi (1988–1994)
Lea Mäkipää (1994–1995)
Raimo Vistbacka (1995)

Puoluekokoukset

Perustava kokous 9.2.1959 Pieksämäki
1. puoluekokous 29.–30.10.1959 Kiuruvesi
2. puoluekokous 3.–4.9.1960 Joensuu
3. puoluekokous 4.–5.8.1961 Jyväskylä
4. puoluekokous 16.–17.6.1962 Pieksämäki
5. puoluekokous 15.–16.6.1963 Seinäjoki
6. puoluekokous 13.–14.6.1964 Kuopio
7. puoluekokous 12.–13.6.1965 Oulu
8. puoluekokous 13.–14.8.1966 Tampere
ylimääräinen puoluekokous 29.10.1966 Helsinki
9. puoluekokous 5.–6.8.1967 Helsinki
10. puoluekokous 3.–4.8.1968 Kajaani
11. puoluekokous 16.–17.8.1969 Pori
12. puoluekokous ?.8.1970 Lahti
13. puoluekokous 7.–8.8.1971 Oulu
14. puoluekokous 11.–12.8.1972 Kouvola
15. puoluekokous 4.–5.8.1973 Mikkeli
16. puoluekokous 3.–4.8.1974 Turku

17. puoluekokous 1975 Jyväskylä
18. puoluekokous 7.–8.8.1976 Joensuu
19. puoluekokous 6.–7.8.1977 Oulu
20. puoluekokous 5.–6.8.1978 Tampere
21. puoluekokous 4.–5.8.1979 Pori (SMP:n 20-vuotisjuhlakokous)
22. puoluekokous 1.–3.8.1980 Lahti
23. puoluekokous 7.–9.8.1981 Seinäjoki
24. puoluekokous 6.–8.8.1982 Lappeenranta
25. puoluekokous 5.–7.8.1983 Kuopio
26. puoluekokous 3.–5.8.1984 Turku
27. puoluekokous 2.–4.8.1985 Hyvinkää
28. puoluekokous 8.–10.8.1986 Jyväskylä
29. puoluekokous 7.–9.8.1987 Oulu
30. puoluekokous 5.–7.8.1988 Lahti
33. puoluekokous 4.–5.8.1991 Turku[81]
34. puoluekokous 1.8.1993 Mikkeli[83]
35. puoluekokous 3.–4.7.1994 Oulu[84]

[107][108]
Piirijärjestöt
suluissa perustamisvuosi/toimintavuodet

Etelä-Häme (1968)
Etelä-Pohjanmaa (1960)
Helsinki
Häme (1960–1968)
Kainuu (1960–1963, 1964)
Keski-Pohjanmaa (1960)
Keski-Suomi (1960)
Kuopio (1959)
Kymi-Karjala (1960)

Lappi (1960)
Mikkeli (1960)
Oulu (1960)
Pohjois-Häme (1968)
Pohjois-Karjala (1959)
Satakunta (1960)
Uusimaa (1960)
Varsinais-Suomi (1960)

[47]
Vaalimenestys






Eduskuntavaalit























































VuosiEdustajatÄänet1962049 7732,16%1966124 3511,03%197018265 93910,49%197218236 2069,16%1975298 8153,59%19797132 4574,58%198317288 7119,69%19879181 9386,32%19917132 1334,85%1995136 1851,30%Kunnallisvaalit


















































VuosiValtuutetutÄänet196035952 5242,68%196430 6831,43%1968910165 1397,29%1972646125 0615,00%197624556 0912,09%198034883 2653,04%1984639142 4745,28%198845395 2583,62%199235464 8802,44%



Presidentinvaalit

Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Reijo Enävaara| title = Unohdetun kansan puolesta. SMP 20 vuotta| publisher = Suomen Maaseudun Puolue| year = 1979}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kari Räisänen| title = Unohdetun kansan puolesta. osa 2 1979–1989| publisher = Suomen Maaseudun Puolue| year = 1989}}
Erkki Kivioja & Jorma Cantell: Veikko Vennamon poliittinen elämäkerta. teoksessa Unohdetun kansan siivellä. Suunta n:o 1 (Otava 1970)
Lauri Linna: Vennamon panttivangit. 1998. Ylivieska. KL-Paino.
Eduskunnan pöytäkirjat: IV/73 sivu 4767, 29.5.1973 ja IV/73 sivu 4771.
Citation error, replace with{{cite book| author = Meri Vennamo| title = Lähikuvassa Veikko Vennamo| publisher = Otava| year = 2009}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Eino Poutiainen & Irja Kortelainen| title = Melkoisen kovaa leikkiä| publisher = Tammi| year = 1972}}
SMP:n repeämisen vaiheet. Mitä-Missä-Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1974, s. 191–192, 1973. Helsinki, Otava.
Citation error, replace with{{cite book| author = Tuure Junnila| title = Vallankaappaus lain ja oikeuden varjolla: poikkeuslakitaistelu lain vastustajan näkökulmasta| publisher = Kustannus Oy Länsi-Suomi| year = 1973}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Johannes Virolainen| title = Politiikan puolustus: pohdintoja Suomen poliittisesta järjestelmästä ja sen toteuttajista| publisher = Otava| year = 1996}}
Viitteet

Aiheesta muualla
 (Pohtiva – poliittisten ohjelmien tietovaranto)
Veikko Vennamo, Reijo Enävaara, Rainer Lemström, Urpo Leppänen, Olavi Tupamäki ja Pekka Vennamo: Asialinjalla. Helsinki: Weilin+Göös, 1970.
Luokka:Suomen Maaseudun Puolue
Luokka:Entiset suomalaiset puolueet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit