Suomen ympäristöministeriö

Question: Onko Suomen ympäristöministeriön tavoitteena ympäristövastuullinen ja osallisuutta tukeva yhteiskunta?


Suomen ympäristöministeriö () (YM[1]) on hallintoelin, joka vastaa valtioneuvoston ja eduskunnan käsittelyyn tulevien ympäristö- ja asuntoasioiden valmistelusta. Vuoden 2013 lopussa ministeriössä työskenteli 236 vakinaista ja 47 määräaikaista virkamiestä.[2] Ympäristöministeriön tavoitteena on ympäristövastuullinen ja osallisuutta tukeva yhteiskunta, monimuontoinen luonto sekä hyvinvointia edistävä elinympäristö.[3] Ministeriö toimii kansallisesti ja kansainvälisessä yhteistyössä. 
Ympäristöhallinnon lähivuosien haasteet ovat hyvän elinympäristön sekä kulutuksen ja tuotannon ekotehokkuuden edellytysten parantaminen, ympäristöstä aiheutuvien terveyshaittojen vähentäminen, luonnon monimuotoisuuden köyhtymisen merkittävä hidastaminen, Itämeren tilan parantaminen sekä ilmastonmuutoksen hillitseminen.[4]
Yhdyskuntien suunnittelua ja rakentamista kehittämällä tavoitellaan hyvinvoinnin kohentumista ja samalla ympäristökuormituksen ja -haittojen vähentymistä. Väestön ikääntyessä on varauduttava erilaisiin asumisen ja yhdyskuntien tarjoamien palvelujen kysynnän muutoksiin.
Historia
Perustaminen
Ympäristöministeriö aloitti toimintansa 1.10.1983 ja on näin ollen Suomen toiseksi nuorin ministeriö. Sen juuret ovat vuonna 1969 perustetussa vesihallituksessa, jolla oli erittäin voimakas rooli Suomen runsaiden vesistöjen suojelussa. 1960-luvulla luonnonsuojelu oli vielä lapsenkengissä ja Suomessa sen ylin viranomainen oli luonnonsuojeluvalvoja. Kun vesihallintoa kehitettiin, heräsi ajatus koko ympäristöhallinnon kehittämisestä ja ensimmäisen kerran oman ministeriön perustamista esitti Suomen luonnonsuojeluliitto vuonna 1970. Presidentti Urho Kekkonen otti kantaa luonnonsuojeluun vuoden 1970 uudenvuodenpuheessaan nimeämällä alkaneen vuoden teemaksi ympäristön suojelun.
Erilaisten komiteoiden ja työryhmien jälkeen Sorsan hallitus päätti esittää vuonna 1973 laajan ympäristöhallinnon perustamista, jota kuitenkin vastustettiin monilla tahoilla. Rajuimmin asiaa vastaan oli Kuopion lääninhallitus, jonka mielipide kiteytyi lausunnon viimeiseen virkkeeseen: "Varjele meitä sodalta, rutolta ja ympäristöministeriöltä".
Ympäristöhallinnon uudistamista koskeva lakiehdotus hyväksyttiin eduskunnassa ja Sorsan hallitus asetti ministeriöiden toimialajakoa selvittävän keskushallintokomitean. Viimein vuonna 1976 se päätyi esittämään ympäristöministeriön perustamista.
Ministeriötä vastusti voimakkaasti mm. maa- ja metsätalousministeriö, joka ehdotti itsensä muuttamista myös ympäristöasioista vastaavaksi superministeriöksi, luonnonvarainministeriöksi. MMM:n mielestä ehdotus ympäristöministeriöstä oli "kummallinen, omalaatuinen, täysin asiaton, hämärä ja keinotekoinen". Sen sijaan sisäasiainministeriöstä löytyi kannatusta uudelle toimijalle, vaikka se menettäisikin ympäristöasioiden lisäksi myös asuntohallinnon.
Vielä vuonna 1977 taistelu oli hyvin voimakasta puolin ja toisin, kun maa- ja metsätalousministeriö esitti edelleen ympäristöasioiden siirtämistä sisäasiainministeriöstä itselleen sekä uuden luonnonvarain- ja ympäristönsuojeluministeriön perustamista. Lisäksi vesihallitus esitti sen muuttamista ympäristönsuojelun keskusvirastoksi. 
Perustamisen eteneminen oli hidasta, sillä ympäristöasioista vastaava ministeri vaihtui usein eri hallituksissa. Vasta Koiviston II hallituksessa oli yksi ja sama ministeri, Johannes Koikkalainen, kaikkien ympäristöasioiden takana. Sorsan II:n hallituksen aloittamalla ja Koiviston II:n hallituksen jatkamalla työryhmällä oli tavoitteena ympäristöhallinnon uudistaminen ministeriöajatuksen pohjalta. Sorsan III hallitus päätti viimein vuonna 1982 esittää ministeriön perustamista, minkä eduskunta hyväksyi äänin 124-51. Vielä ennen tätä kiisteltiin sekä hallituksessa että eduskunnassa siitä, pitäisikö perustaa suppeampi ympäristönsuojeluministeriö vai laajempi ympäristöministeriö, jolle kuuluisi ympäristön- ja muun luonnonsuojelun lisäksi kaavoitus-, rakennus- ja asuntotoimi.
Äänestyksessä hallituksen ja opposition väliset rintamalinjat repesivät molemmin puolin. Ministeriö perustettiin kansanrintamahallituksen vasemmistoryhmien sekä pääoppositiopuolue Kokoomuksen äänillä. Sen sijaan hallituspuolueista Keskusta ja RKP äänestivät hanketta vastaan.
Alkuvaiheet
Ensimmäiseksi ympäristöministeriksi nimitettiin SDP:n Matti Ahde, joka oli aloittanut Sorsan IV:n hallituksen sisäasiainministerinä viisi kuukautta aikaisemmin. Uusi ministeriö ja sen johdossa ollut ympäristöasioissa kokematon ministeri herättivät vahvoja epäluuloja. Ympäristöministeriö sai pilkkanimen kuristusministeriö, jota syytettiin vuoron perään maaseudun autioittamisesta, kapasiteetin puutteesta, täsmentämättömistä ja järjettömistä suojeluvaatimuksista sekä asioiden tarpeettomasta ruuhkauttamisesta.
Ministeri Ahde rakensi ministeriöstään nopeasti hovikelpoisen ja kehittyi itsekin samalla virkamiestensä kovassa koulussa ympäristöalan asiantuntijaksi. Ahde onnistui luomaan luottamusta herättävän yhteistyöverkoston yhteiskunnan muihin toimijoihin, mikä varmisti ympäristöministeriön kehittymisen uskottavaksi viranomaiseksi. 
Luonnon- ja ympäristönsuojelun ensimmäisiä mittavia askeleita otettiin runsaasti Ahteen nelivuotiskaudella. Konkreettisia saavutuksia olivat mm. Ounasjoen erityissuojelu, mittavan soidensuojelualueiden verkoston perustaminen, asetukset useiden kasvien ja eläinlajien rauhoittamisesta sekä toimenpiteet liikenteen päästöjen rajoittamiseksi. 
Ahteen aikana Suomi solmi Neuvostoliiton kanssa sopimuksen ympäristönsuojelun yhteistyöstä sekä liittyi sopimuksiin Etelämantereen sekä kulttuuri- ja luonnonperinnön suojelemiseksi. Valtioneuvosto teki periaatepäätöksen jätteiden hyödyntämisestä vuonna 1986 ja kahta vuotta aikaisemmin valmistui Riihimäelle ongelmajätteiden käsittelylaitos.
Hallintoasioiden merkittävin vuosi oli 1986, jolloin vesihallitus liitettiin ympäristöministeriön organisaatioon. 
Ympäristönsuojelusta trendi-ilmiö
Sorsan hallituksen tilalle nimitettiin Holkerin sinipunahallitus vuoden 1987 vaalien jälkeen. Ympäristöministerin salkku jäi SDP:n haltuun ja sen sai kansanedustaja Kaj Bärlund. Demarien ruotsinkieliseen siipeen kuulunut ministeri istui koko hallituksen nelivuotiskauden, mutta jäi siltikin tuntemattomaksi suurelle yleisölle. 
Bärlund oli ministerinä voimakkaan taloudellisen kasvun aikana, jolloin talouden pyörät kulkivat vinhasti ylikuumenemisen asteelle saakka. Ekoaatteesta tuli muotia, minkä ansiosta talouselämä "vihertyi" ja ympäristöystävällisyydestä tuli myyntivaltti taakan sijasta. 
Yksi merkittävimmistä asioista Bärlundin toimikaudella olivat ns. metsäsodat. Ympäristöaktivistit saivat aikaiseksi kahakoita metsänhakkuutyömailla Kessissä, Murhijärvellä ja Talaskankaalla. Varsinkin toiminta metsähallituksen Talaskankaan hakkuutyömaalla sai runsaasti valtakunnallista julkisuutta ja se herättikin vilkkaan keskustelun metsien monimuotoisuudesta sekä vanhojen aarnimetsien säilyttämisestä jälkipolville. 
Muuta
Ympäristöministerin salkun painoarvo on ollut hyvin erilainen eri hallituksissa. Ministeriölle kuuluvilla asuntoasioilla on monesti lihotettu muiden ministereiden salkkuja. Vanhasen ja Jäätteenmäen kabineteissa asuntoasioista on vastannut alue- ja kuntaministeri Hannes Manninen. Lipposen I:ssä asuntoasioista päätti STM Sinikka Mönkäre ja Lipposen II:ssa 2. valtiovarainministeri Suvi-Anne Siimes. Ahon hallituksessa ympäristöministereitä oli kerrallaan kaksi. Sirpa Pietikäinen oli vastuussa koko hallituskauden ympäristöasioista ja asuntoasioista piti huolen ensin Pirjo Rusanen sekä hänen jälkeensä Anneli Taina.
Ministerit
Ympäristöministeri











































VuodetMinisteriPuolueHallitusEron syyHuom!1983–1987Matti AhdeSDPSorsa IVHallitus vaihtui1987–1991Kaj BärlundSDPHolkeriHallitus vaihtui1991–1995Sirpa PietikäinenKokoomusAhoHallitus vaihtui1. nainen virassa1995–1999Pekka HaavistoVihreätLipponen IHallitus vaihtui1999–2002Satu HassiVihreätLipponen IIVihreät lähti hallituksesta sen hyväksyttyä 5. ydinvoimalan rakentamisen2002–2003Jouni BackmanSDPLipponen IIHallitus vaihtui2003Jan-Erik EnestamRKPJäätteenmäkiHallitus vaihtui2003–2007Jan-Erik EnestamRKPVanhanen IPuolueen pj-vaihdoksen yhteydessä sovittiin, että Enestam eroaa EU-puheenjohtajuuden jälkeen2007Stefan WallinRKPVanhanen IHallitus vaihtui2007Paula LehtomäkiKeskustaVanhanen IIÄitiysloma2007–2008Kimmo TiilikainenKeskustaVanhanen IIÄitiysloman sijaisuus päättyi2008–2010Paula LehtomäkiKeskustaVanhanen IIHallitus vaihtui2010–2011Paula LehtomäkiKeskustaKiviniemiHallitus vaihtui2011–2014Ville NiinistöVihreätKatainenHallitus vaihtui2014–2014Ville NiinistöVihreätStubbVihreät jätti hallituksen syyskuussa 2014 hallituksen Fennovoima-päätöksen vuoksi2014–2015Sanni Grahn-LaasonenKokoomusStubbHallitus vaihtui2015-Kimmo TiilikainenKeskustaSipiläMyös maatalousministeri maa- ja metsätalousministeriössä
Ministeri ympäristöministeriössä (Asuntoministeri)




























VuodetMinisteriPuolueHallitusEron syyHuom!1991–1995Pirjo RusanenKokoomusAhoNimitettiin EU-parlamentin jäseneksi1995Anneli TainaKokoomusAhoHallitus vaihtui1995-99Sinikka MönkäreSDPLipponen2007–2010Jan VapaavuoriKokoomusVanhanen IIHallitus vaihtui1. mies virassa2010–2011Jan VapaavuoriKokoomusKiviniemiHallitus vaihtui2011–2013Krista KiuruSDPKatainenNimitettiin opetusministeriksiMyös viestintäministeri liikenne- ja viestintäministeriössä2013–2014Pia ViitanenSDPKatainenHallitus vaihtuiMyös kulttuuriministeri opetus- ja kulttuuriministeriössä (2014–), viestintäministeri liikenne- ja viestintäministeriössä 2013–20142014–2015Pia ViitanenSDPStubbHallitus vaihtui
Lähteet

Aiheesta muualla


*