Viron historia

Question: Kuinka monta vuotta Viro oli Venäjän vallan alla?


Viron historia tarkoittaa Viron tasavaltaan nykyisin kuuluvan alueen historiaa. Viro sai ihmisasutuksen yli 10000 vuotta sitten. 1200-luvulla Viron alue alistettiin Saksalaisen ritarikunnan valtaan. Saksalaisen ritarikunnan hajottua 1500-luvulla Viron alue päätyi suurta tuhoa tuottaneiden sotien jälkeen ensin Ruotsin ja sitten Venäjän keisarikunnan valtaan. Viro itsenäistyi vuonna 1918, mutta se liitettiin Neuvostoliiton osaksi vuonna 1940. Viron tasavalta palautti itsenäisyytensä Neuvostoliiton hajottua vuonna 1991.
Esihistoria
Kivikausi
Viron varhaisin tunnettu ihmisen asuinpaikka löydettiin vuonna 1967 Lounais-Virosta läheltä Sindiä Pullin kylästä. Se on peräisin ajalta 9000–8000 eaa. Pullin asuttamisen ja saviastioiden tulon välistä aikaa 9000–4900 eaa. kutsutaan mesoliittiajaksi. Tuolloin alueella vallitsi Kundan kulttuuri, joka on nimetty Kundan Lammasmäestä löydetyn asuinpaikan mukaan. Varhaisimpien asukkaiden jäljiltä viron kieleen lienee jäänyt ympäristöön liittyviä sanoja, kuten mets, mägi ja soo. Ravintoa saatiin lähinnä metsästyksellä.[1] Hylkeenpyytäjät levittivät asutusta mantereelta saarille. Saarenmaa asutettiin noin 5800 eaa. ja Hiidenmaa pian sen jälkeen[2]. Keramiikan tulon myötä 4900 eaa. alkoi neoliittinen kausi. Tällöin alueella vallitsi Narvan kulttuuri, joka korvautui kampakeraamisella kulttuurilla 4150–3200 eaa.[3] Kampakeraamisella ajalla kehittyi myös maanviljelys, josta ensimmäiset merkit ovat ajankohdalta 4000 eaa. Maanviljely ja karjanhoito tehostuivat kuitenkin vasta nuorakeraamisen kulttuurin myötä 3200 eaa.[4]
Pronssi- ja rautakausi
Pronssikausi alkoi 1100 eaa. Tuolta ajalta ovat peräisin varhaisimmat säilyneet pellot.[5] Pronssiesineitä saatiin Skandinaviasta. Esi­roomalaisella rauta­kaudella 500 eaa. Viroon alkoi tulla rautaesineitä. Rautaa alettiin valmistaa Virossa ajanlaskun alun jälkeen. Maanviljely laajeni entisestään.[6] Baltian kielellis-kulttuurillinen kahtiajako muodostui keskirautakaudella 450–800 jaa. Pohjoisessa olivat suomalais-ugrilaiset ja etelässä balttilaiset kansat.[7] 1000-luvun paikkeilla asutus tiheni ja kokonaan uusia alueita otettiin viljelykäyttöön[8]. Tuolloin alettiin rakentaa myös pysyvästi asutettuja muinaislinnoja. Niitä rakensi ilmeisesti vaurain kansanosa, mikä kertoo yhteiskunnallisen kehityksen etenemisestä. Viikingit eivät perustaneet Viroon siirtomaita, mutta he kävivät alueella ryöstö- ja kaupparetkillä.[9]
Keskiaikaa kohti
Vuonna 1030 Kiovan ruhtinas Jaroslav Viisas teki sotaretken nykyiseen Tarttoon ja perusti paikalle Jurjeviksi kutsutun tukikohdan.[10] Slaavit tekivät sota- ja verotusretkiä Viroon vielä 1100-luvulla ja toisaalta virolaiset heidän alueilleen. Slaavilaisruhtinaiden ei onnistunut vallata alueita, ja 1200-luvulle tultaessa Viro oli heistä riippumaton. Virolaiset tekivät sotaretkiä meriteitse muun muassa Ruotsiin ja Tanskaan.[11] 1200-luvulle tultaessa osa virolaisalueista oli kehittynyt maakuntatasolle, toisten ollessa vielä kihlakuntatasolla.[12]

Yhteiskuntarakenne muotoutui varhaisfeodaaliseksi, kunnes saksalaisten valtakaudella syveni feodaaliseksi.[13] Yhteiskunnan alimpana ryhmänä, eliitin ja talonpoikien lisäksi, olivat orjat, jotka olivat osittain muualta tuotuja mutta myös eliitistä riippuvaisia paikallisia asukkaita.[14]
Keskiaika ja uuden ajan alku
Saksalaisen ritarikunnan valtakausi

Läntisen kristikunnan ja saksalaisen uudisasutuksen laajentuessa 1200-luvun alussa saksalaiset valloittivat liiviläisten ja lättiläisten alueet ja perustivat tukikohdakseen Riian kaupungin (1201). Baltian saksalaisten siirtokuntien suojaksi piispa Albert von Buxhoevden perusti 1202 Kalparitariston,[15] joka aloitti valloitussodan pakanallisia virolaisia vastaan vuonna 1208. Tanskan kuningaskin kokosi ristiretkiarmeijan ja pyrki valtaamaan Saarenmaan ja Pohjois-Viron. Virolaisvastarinnan johdossa oli yhdistyneiden maakuntien vanhin Sakalan Lembitu.[16]
Verinen sota kesti lähes 20 vuotta, mutta lopulta Viro alistettiin ja jaettiin Kalparitariston, Riian kaupungin ja Riian piispan alueisiin. Vapaaksi jäänyt Saarenmaa alistettiin 1227, ja Tanskan vuonna 1219 hankkima Tallinnan aluekin siirtyi Tanskan heikennyttyä ritarikunnalle. Ritaristo ja kirkon edustaja Riian piispa ajautuivat kuitenkin pian riitaan hallintoalueista ja sisällissotaan. Kalparitaristo voitti sodan, mutta joutui heikentyneenä sulautetuksi Saksalaiseen ritarikuntaan. Viron pohjoiset alueet palautettiin vuonna 1238 Tanskalle.[17]
Useiden vuosisatojen ajan nykyisen Viron alue oli jaettuna Vironmaahan ja Liivinmaahan, joista jälkimmäinen käsitti myös pohjoisosan nykyistä Latviaa.
Saksalainen Viro jaettiin hiippakuntiin, joiden perusta oli aiempi maakuntalaitos. Hiippakunnan sekä hengellinen että maallinen johtaja oli piispa, poikkeuksena Tanskalle jäänyt alue. Yhteiskunnassa vallitsivat selvät säätyerot, ja koska säädyt olivat yksinomaan saksankielisiä (niin että niihin ulkopuoleltakin tulleet saksalaistuivat), hallitsivat saksankieliset käytännössä vironkielistä väestöä. Alistussuhde jyrkkeni koko saksalaisvallan ajan.[18] Talonpojat vaipuivat vähitellen maaorjan asemaan[19]. Ritarikunnan ja kirkon välistä ristiriitaa ylimmän vallan käyttäjästä Baltiassa ei saatu sovitettua, vaan kiista purkautui vuosien 1297–1330 sisällissodaksi, jonka päätteeksi ritarikunnan onnistui alistaa arkkipiispa.[18]
Tanska myi alueensa Saksalaiselle ritarikunnalle vuonna 1346, jolloin saksalaiset hallitsivat koko Viroa. 1400-luvun alkuun asti Virossa oli melko rauhallinen kausi, mutta Saksalaisen ritarikunnan laajentumispyrkimykset veivät sen sotaan Puola-Liettuan kanssa 1409. Ritarikunta kärsi raskaan tappion Tannenbergin taistelussa, minkä jälkeen sen asema ja arvovalta alkoivat heiketä.[20]
1400-luvulla ruhtinaiden käyttämien vasallien eli ratsumiehen varustamiseen velvoitettujen määrä ja merkitys kasvoivat. He alkoivat perustaa kartanoita ja saivat vähitellen talonpoikaisalustalaisensa täysin valtaansa. Vasallit olivat yleensä saksalaisia, alustalaiset virolaisia. Kartanon alustalaisille säädettiin perintöalamaisuus, eli talonpoika omisti periaatteessa tilansa, mutta hän tai hänen perillisensä ei saanut myydä tai luovuttaa sitä ilman kartanonherran lupaa. Yhdistettynä säännölliseksi tulleeseen päivittäistyövelvoitteeseen ja kartanonomistajan veronkanto-oikeuksiin perintöalamaisuus teki talonpojista käytännössä maaorjia. Tämä kartanolaitos, jolla on merkittävä vaikutus Viron ja Latvian kulttuuriin, ei kuitenkaan kattanut heti koko Viroa vaan kasvoi pikkuhiljaa ja sai hallitsevan aseman vasta 1700- tai 1800-luvuilla.[21]
Kaupunkien kautta käytävää kauppaa hallitsi Hansaliitto, johon Baltian tärkeimmät kaupungit tasavertaisina kuuluivat. Tallinna ja Tartto muodostuivat johtavaksi kaupungeiksi Novgorodin kanssa käytävässä kaupassa. Kun Novgorod joutui Moskovan ruhtinaskunnan valtaan ja sen hansakonttori suljettiin, idänkauppa keskittyi yhä enemmän Baltian kaupunkeihin, mikä vaurastutti aluetta.[22]
Uskonpuhdistus ja Saksalaisen ritarikunnan vallan kirpoaminen
Uskonpuhdistuksen keskuksia olivat kaupungit. Porvaristo kannatti uskonpuhdistusta, koska se vähensi papiston valtaa, kun taas papisto ja aatelisto vastustivat sitä. Tämä johti yhteydenottoihin säätyjen välillä, mutta uskonpuhdistus pantiin toimeen kaikissa Viron kaupungeissa vuoteen 1526 mennessä, ja vuonna 1554 luterilainen usko julistettiin maapäivillä lailliseksi katolisuuden rinnalle. Uskonpuhdistuksen jälkeen alettiin painaa vironkielistä uskonnollista kirjallisuutta ja opetustoiminta siirtyi kirkolta kaupunkeja hallinneille raadeille.[23]
1500-luvulla Venäjä ja Skandinavian valtiot voimistuivat, kun taas Viroon ja Latviaan muodostui sotilaallinen tyhjiö ritarikunnan menetettyä kyvyn puolustaa aluetta tehokkaasti. Ritarikunta tukeutui Puola-Liettuaan Liivinmaalle vuonna 1558 hyökännyttä Venäjää vastaan, minkä seurauksena se joutui luovuttamaan Liivinmaan Puola-Liettualle. Vuonna 1561 Tallinna ja eräät muut Viron pohjoisosat irtisanoutuivat ritarikunnasta ja liittyivät Ruotsiin, mikä käytännössä päätti ritarikunnan vallan Baltiassa. Ruotsi ja Venäjä kävivät Virosta 25-vuotisen sodan, jonka päätteeksi Venäjä tunnusti Täyssinässä Ruotsin oikeuden Viron pohjoisosaan Käkisalmen lääniä vastaan. Pitkällisen sodan jälkeen Ruotsi sai Liivinmaan Puola-Liettualta vuonna 1629. Vuonna 1645 Saarenmaa siirtyi Tanskalta Ruotsin alaisuuteen, jolloin Ruotsin hallussa oli käytännössä koko Liettuan pohjoispuolinen Baltia.[24]
1500-luvun ja 1600-luvun alun pitkä sotakausi heikensi Viroa taloudellisesti. Ritarikunnan vallan kirpoaminen johti ei-saksalaisen väestönosan kasvamiseen, esimerkiksi suuriin kaupunkeihin muutti paljon suomalaisia. Baltiansaksalaiset säilyivät silti yläluokkana vielä satoja vuosia.[25]
Ruotsin vallan aika

Ruotsin Baltian alue jaettiin kahdeksi provinssiksi: Viron herttuakunnaksi ja Liivinmaan käskynhaltijakunnaksi. Ne olivat hallinnollisesti täysin erilliset ja kehittyivät eri suuntiin. Viron ei tarvinnut luovuttaa Ruotsille joukkoja kolmikymmenvuotiseen sotaan, mutta se joutui kustantamaan sotatoimia. Se lisäsi talonpoikien taakkaa yhdessä jo Liivinmaan valtauksen yhteydessä säädettyjen ylimääräisten verojen kanssa.[26]
Viron herttuakuntaa johti käskynhaltija, vuodesta 1673 alkaen kenraalikuvernööri. Hänen valtaoikeutensa olivat laajat, mutta hän tarvitsi aatelistoa koskeviin asetuksiin ritariston suostumuksen. Viron aatelisto säilyttikin entiset oikeutensa Ruotsin vallan ajan täysimääräisinä. Esimerkiksi vuoden 1655 neljännesreduktio ei Baltiassa toteutunut aateliston vastustuksen vuoksi. Ylin tuomiovalta oli kenraalikuvernöörillä, mutta alioikeudet olivat aateliston hallussa. Kenraalikuvernöörin virkamieskunta oli enimmäkseen ruotsalaista ja suomalaista.[27]
Ruotsin aluksi heikko valta lujittui ajan myötä. 1600-luvun lopussa aateliston tiloja siirrettiin Ruotsin kruunulle Virossa suhteessa 2/5 ja Saarenmaalla suhteessa 3/10. Silti kartanolaitoksen valta säilyi huomattavana eikä feodaalinen järjestelmä ehtinyt ennen suuren Pohjan sodan syttymistä uudistua. Feodaalisiin piirteisiin kuului se, että kartanoilla oli myös tuomio- ja julkishallinnollista valtaa ja että kartanoihin kuulumattomatkin talonpoikaistilat olivat niihin nähden alisteisessa asemassa. 1600-luvun alussa kartanonherrojen oikeudenkäyttövaltaa tosin siirrettiin maatuomioistuimille, jolloin kartanoille jäi enää niin kutsuttu kotikurioikeus, joka oikeutti ne rankaisemaan alustalaisiaan työ- ja verovelvollisuuksien laiminlyönnistä. Kartanoilla oli Ruotsin vallan aikana velvollisuus kerätä myös valtiolliset verot ja jakaa alustalaisille kruunun määräämät tehtävät, kuten sotilaiden majoituksen ja teiden kunnossapidon.[28]
Viron kaupunkien asema heikkeni Ruotsin vallan aikana. Ruotsin, Suomen ja Viron välinen kauppa käytiin lähinnä Tallinnan kautta. Tarton merkitys väheni syrjäisen sijainnin vuoksi. Ruotsi uudisti kirkkolaitoksen ja luterilaisuus vakiintui Ruotsin vallan aikana yhteiskunnan alimpiinkin kerroksiin muun muassa uuden kirkkolain edellytettyä pappien osaavan seurakuntalaisten kieltä. Suomalaisia pappeja oli Virossa paljon kielen helpon omaksumisen vuoksi. Tarttoon ja Tallinnaan perustettiin 1630–1631 kimnaaseja, joiden tarkoituksena oli hengellisen ja maallisen oppineiston kouluttaminen. Tarton kimnaasi muutettiin Tarton yliopistoksi vuonna 1632. Vironkielinen kirjallisuus kehittyi huomattavasti, eräinä tärkeimpinä teoksina Georg Müllerin saarnakokoelma vuosilta 1600–1606 ja koko Raamatun käännös vuonna 1736, jonka syntyä oli hidastanut kielikiista eteläisen ja pohjoisen murteen välillä.[29]
Ruotsin liittoutuneet naapurit aloittivat vuonna 1700 Ruotsia vastaan 21 vuotta kestäneen ja sen suurvalta-aseman luhistaneen sodan. Venäjä valloitti Viron vuonna 1710 ja Uudenkaupungin rauhassa 1721 Ruotsi luovutti alueen virallisesti.[30] [31]
Venäjän vallan aika
Aatelisvalta lujittuu
Baltia sai aluksi vahvan autonomian. Aatelistolle annettiin takuu saksan kielen ja luterilaisen uskonnon asemasta, tuomiovalta ja poliisi. Ruotsin tekemät aatelisten valtaa rajoittaneet säädökset kumottiin. Aateliston mahti kohosikin Venäjän vallan aikana huippuunsa, ja talonpojat menettivät vanhatkin oikeutensa ja vajosivat täydelliseen maaorjuuteen, joka ilmeni muun muassa orjakauppana.[32]
Viron hallinnolliseksi alueeksi vakiintui Tallinnan kuvernementti, joka vastasi suunnilleen Ruotsin vallan aikaista Viron herttuakuntaa. Liivinmaan käsittänyt Riian kuvernementti ja Tallinnan kuvernementti yhdistettiin vuonna 1775 kenraalikuvernöörikunnaksi. Kokonaisuuteen liitettiin Puolan ensimmäisen jaon 1795 jälkeen Kuurinmaa, minkä jälkeen Viro, Liivinmaa ja Kuurinmaa kuuluivat vuoteen 1876 asti pienin poikkeuksin samaan hallintoalueeseen. Venäjälle kuuluneet Liettuan alueet sen sijaan muodostivat erilliset Vilnan ja Kaunasin kuvernementtinsa. Vuonna 1876 kenraalikuvernöörikunta lakkautettiin, ja Baltian kuvernementit liitettiin Venäjän sisäministerin alaisuuteen osana venäläistämispolitiikkaa.[33]
Yhteiskunnallisia uudistuksia
1760-luvulta alkaen valistusajattelu synnytti paineita talonpoikien aseman parantamiseen. 1800-luvun alkuvuosina talonpojille palautettiin omistusoikeus irtaimistoonsa ja perinnöllinen nautintaoikeus maatilkkuihinsa. Maaorjuus kumottiin virallisesti 1816, jolloin talonpojat saivat muuttovapauden, oikeuden solmia sopimuksia ja oikeuden osallistua kunnan hallintoon. Vastineeksi kartanonherrat saivat vahvemmat omistusoikeudet talonpoikien maihin, mistä seurasi, että talonpoikien oikeudet näennäisistä uusista vapauksista huolimatta todellisuudessa heikkenivät. Seurannutta aikakautta on Virossa kutsuttu työorjuuden ajaksi, sillä tilojen vuokra maksettiin työllä. Kartanonherroilla oli lisäksi edelleen kotikurioikeus. Talonpoikien asema paranikin merkittävästi vasta 1861, jolloin maaorjuus lakkautettiin koko Venäjällä. Vuoden 1866 uusi kunnallislaki ja vuoden 1868 työorjuuden kieltänyt laki vapauttivat talonpojat lopullisesti, ja Viroon alkoi syntyä itsellinen talonpoikaisväestö. Talonpoikien vuokramaiden muuttuminen yksityismaiksi jatkui ensimmäiseen maailmansotaan saakka, ja sillä oli merkittävä vaikutus kulttuuriin.[34]
1800-luvulla Viro alkoi kaupungistua. Maaseutu ei kyennyt elättämään kaikkia, ja maaorjuuden lakkauttaminen sai suuren määrän tilatonta väestöä muuttamaan kaupunkeihin. Kaupunkien kasvuun vaikuttivat myös talouden vapautuminen ja kaupan ja teollisuuden kasvu. Viroon syntyi 1800-luvun alkupuolella tekstiiliteollisuutta ja vuosisadan loppupuolella myös merkittäviä metalli-, sähkö- ja kemiantekniikan yrityksiä. Teollisuuden ongelmana olivat kuitenkin ulkomaalainen omistuspohja ja heikko palkkaus ja työolot. Rautateiden rakentaminen 1860-luvulta alkaen loi kauppareittejä Keski-Venäjälle. Kauppaa kasvatti myös merenkulun lisääntyminen.[35]
Kansallinen herääminen
Kansallinen herääminen alkoi Virossa 1800-luvun puolivälissä. Vasta tällöin keski- tai korkea-asteen koulutuksen saaneita äidinkieleltään virolaisia alkoi olla mainittavasti. Virolaisilla ei ennen 1800-luvun puoltaväliä ollut kansallisuusnimitystä itselleen, vaan he kutsuivat itseään maakansaksi (maarahvas). J. V. Jannsen esitteli vuonna 1857 nimityksen ”eesti rahvas” (viron kansa), joka perustui Saksan Este/Estland-nimeen ja antiikin aestii-termiin.[36]
Kansallisen heräämisen aikana etnisyys pyrittiin nostamaan tärkeäksi luokitteluperusteeksi sosiaaliryhmän ja uskonnon rinnalle. Muutos ajattelutavassa oli hidas ja saavutti laajat kansanjoukot vasta 1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa. Kansalliset liikkeet järjestivät laulujuhlia 1860-luvulta alkaen ja vaikuttivat sanomalehtien ja seurojen kautta. Kansallisen liikkeen maltillinen linja, joka oli vallitseva 1870-luvulle saakka, ajoi vironkielisen väestön sivistystason ja aseman nostamista saksalaisen yläluokan rinnalle. Myöhemmin tavoiteltiin saksalaisen eliitin erityisoikeuksien lakkauttamista kokonaan, ja eliittiä syytettiin virolaisten sortamisesta. Tämä johti vaikeisiin riitoihin, jossa Viron saksalaiset pyrkivät muun muassa oikeusteitse estämään kansallisen propagandan levityksen ja kansallisten liikkeiden järjestäytymisen.[37]
Vironkieliset hakivat liittolaista keisarista, joka suhtautui 1880-luvulle saakka kansalliseen liikkeeseen melko myönteisesti, koska toivoi voivansa hyödyntää virolaisten ja latvialaisten kansallisuustaistelua baltiansaksalaisten etuoikeuksia vastaan. Venäjän asenne muuttui Aleksanteri III:n noustua valtaan 1881, jolloin imperiumin valtiollisen yhtenäistämisen lisäksi myös rajamaiden kulttuurinen lähentäminen Venäjään nähtiin aiempaa tärkeämpänä. Kansallismielisiä lehtiä lakkautettiin, ja yhdistysten perustamista rajoitettiin. Kansallisuusliikkeen toiminta lamautui 1880-luvun jälkipuolella ja 1890-luvun alkupuolella. 1890-luvun lopulla kansallisuusaate nousi uudestaan, mutta valtiollista kuulumista Venäjään ei Virossa juuri kyseenalaistettu ennen tsaarinvallan loppua. Baltiaan levinnyt vuoden 1905 vallankumous helpotti sensuuria hieman, ja muun muassa alkeiskoulutuksen venäläistäminen lopetettiin. Venäjän oli tosin tarkoitus tiukentaa venäläistämistoimia huomattavasti, mutta ensimmäisen maailmansodan vuoksi suunnitelmia ei ehditty toteuttaa.[38]
Viron saksalaisten asema sekä Viron kansallismielisten että Venäjän keskusvallan hylkimänä oli hankala. Yhtäältä baltiansaksalaisia vastustivat kansallismieliset, toisaalta 1900-luvun alusta alkaen voimakkaasti suosiotaan kasvattaneet sosialistit, jotka eivät hyväksyneet aateliston ja porvariston asemaa. Taistelussa virolaisia kansallismielisiä ja sosialisteja vastaan baltiansaksalaiset olivat keisarin kanssa samalla puolella, mutta eivät toisaalta voineet hyväksyä omaan ryhmäänsä Venäjän keskuhallinnon taholta kohdistuneita vaatimuksia. Taloudellisten ja henkisten voimavarojensa avulla saksalaiset puolustivat erityisasemaansa melko menestyksekkäästi tsaarinvallan loppuun asti. Vaikea tilanne heijastui kuitenkin laajana muuttoliikkeenä Saksaan. [39]
Venäjän luhistuttua ensimmäisessä maailmansodassa ja bolševikkien vallankumouksen jälkeen Viro julistautui ensimmäisen kerran itsenäiseksi. Bolševikit pyrkivät estämään irtautumisen, mutta Saksa miehitti Viron heti sen julistauduttua itsenäiseksi.
Autonomia ja itsenäistyminen
Venäjän väliaikaisen hallituksen järjestämät vaalit

Viron itsenäistyminen alkoi Venäjän keisarikunnan muiden itsenäistyvien osien tapaan Nikolai II:n vallasta luopumisesta. 30. maaliskuuta 1917 Venäjän väliaikainen hallitus ensimmäistä kertaa yhdisti virolaiset samaan hallinnolliseen yksikköön, kun se liitti Liivinmaan pohjoisosat Eestinmaahan. Näin muodostunut Viron autonominen kuvernementti sai itsehallinnon. Autonomiaa alkoi käyttää Viron maapäivät kuvernementtikomissaari Jaan Poskan valvonnassa. Poska oli tuolloin Tallinnan kaupunginjohtaja.
Kesäkuun 1917 maapäivävaaleissa porvarilliset puolueet saivat vaalivoiton. Äänestysprosentti jäi kuitenkin alle 30 prosenttiin vasemmiston vaadittua vaalien lykkäämistä pidemmän vaalikampanja-ajan saamiseksi, mihin Venäjän väliaikaista hallitusta edustanut kuvernementtikomissaari ja entinen Tallinnan kaupunginjohtaja Poska ei ollut suostunut. Vasemmiston neuvostot vaativat Poskan eroa ja ilmoittivat siviilihallinnon siirtyvän kuvernementissa Tallinnan neuvoston toimeenpanevalle komitealle.
Maapäivien ja toimeenpanevien komiteoiden välit kärjistyvät
Hajaannus ja kaksoisvalta kärjistyivät, kun Viron neuvostojen toimeenpaneva komitea hajotti 12. marraskuuta 1917 maapäivät sen jälkeen, kun se oli ilmoittanut 12. helmikuuta 1918 pidettävästä vaalista, jossa valittavien edustajien piti kokoontuman kolme päivää vaalin jälkeen, 15. helmikuuta 1918. Lisäksi Tallinnan neuvoston toimeenpaneva komitea ilmoittaa Viron kuvernementin siviiliasioiden siirtyneen Tallinnan neuvoston toimeenpanevalle komitealle.
Porvarilliset maapäiväedustajat eivät alistuneet maapäivien hajottamiseen, vaan antoivat 15. marraskuuta 1917 julistuksen korkeimmasta vallasta. Toompealle kokoontuneet työläiset estivät maapäiväedustajien kokouksen jatkamisen 25 minuuttia sen aloittamisesta. Maapäivät kuitenkin ehti hajotettuinakin jäsenten kokoontumisen aikana julistaa valtiovallan siirtyneen Viron maapäiville.
Pakottaakseen Venäjän väliaikaisen hallituksen solmimaan rauhan ja turvatakseen Saksan keisarikunnan edut Baltiassa saksalaiset valtasivat Riian 1. syyskuuta 1917. Saksalaisjoukkoja nousi maihin Saarenmaalle 11. lokakuuta 1917. Saarenmaa, Hiidenmaa ja Muhu joutuivat saksalaisten haltuun 21. lokakuuta 1917 mennessä. Venäjällä bolševikit tekivät lokakuun vallankumouksen 7. marraskuuta 1917.
Saksa ei halunnut itsenäisiä Baltian tasavaltoja
Brest-Litovskissa Saksan ja bolševikkien välillä käytyjen rauhanneuvottelujen katkettua saksalaiset ja itävaltalaiset päättivät pakottaa Neuvosto-Venäjän rauhaan. Saksalaiset joukot nousivat maihin Viron mantereelle ja lähtivät etenemään kohti Tallinnaa 19. helmikuuta 1918. Jotkut Venäjän väliaikaista hallitusta Venäjän armeijassa palvelevat virolaisupseerit ottivat yhteyttä ennen Tallinnan joutumista saksalaisten haltuun ilmoittaakseen, että eivät joukkoineen taistele saksalaisia vastaan näiden edetessä. Näin saksalaisia vastustivat tehokkaasti enää vain punakaartit. Saksalaiset joutuivat käymään kovimmat taistelunsa Tallinnan miehityksen jälkeen Narvassa punakaartin kanssa 28. helmikuuta 1918. Saksalainen miehitysjoukko perusti yhdessä virolaisten kanssa punaisia varten vankileirejä Naissaareen, Pääskylään sekä muille paikkakunnille. Vankeja oli noin 5000. Saksalaismiehityksen alun puhdistuksissa kuoli noin 400 punaista. Saksalaiset olivat miehittäneet koko Viron alueen 5. maaliskuuta 1918 Narvanjoelle asti.
Juuri ennen saksalaisten Tallinnaan tuloa Viron väliaikainen hallitus julisti 24. helmikuuta 1918 Viron itsenäiseksi. Konstantin Päts muodosti väliaikaisen hallituksen, mutta saksalaiset joukot miehittivät Tallinnan seuraavana päivänä. Tallinna, Tartto ja Narva asetettiin suoraan Saksan sotilashallinnon alaisuuteen. Saksa ei tunnustanut sen enempää Viron, Liettuan kuin Latviankaan itsenäisyyttä vaan piti Baltiaa miehitysvallan alaisuudessa pyrkien muodostamaan niistä myöhemmin yhden Baltian herttuakuntana tunnetun kokonaisuuden, joka olisi ankkuroitu Saksan keisarikuntaan saksalaissyntyisen valtionpäämiehen avulla. Viron itsenäisyysmiehet joutuivat piileksimään saksalaismiehityksen ajan, ja osa heistä vangittiin.
Brest-Litovskin rauhassa maaliskuussa 1918 bolševikkien oli pakko luovuttaa Viro Saksalle. Saksan sotilashallinto lakkautti miltei kaikki maassa ilmestyneet sanomalehdet. Vain saksalaisille myötämielisen Rewaler Tagesblattin (Tallinna Päeväleht) sallittiin jatkaa ilmestymistään. Keisarillisen Saksan armeijan suojassa baltiansaksalaiset aloittivat kiivaan poliittisen toiminnan saadakseen Liivinmaan ja Viron liitetyksi Saksan keisarikuntaan. Tätä varten kokoontui huhtikuussa 1918 Riiassa baltiansaksalaisten maapäivät, () joka valitsi keskuudestaan maaneuvoston () edustajat. Maaneuvosto ehdotti Baltian herttuakunnan muodostamista koko Baltian alueelle.
Ehdotus ei toteutunut, sillä Liettua oli julistautunut jo itsenäiseksi, Saksan kanssa personaaliunionissa sekä tulli- ja sotilasliitossa olevaksi perustuslailliseksi kuningaskunnaksi. Näin ollen Liivinmaa ja Viro pysyivät Saksan sotilashallinnon suorassa alaisuudessa aina Saksan tappioon ensimmäisessä maailmansodassa. Saksalaiset sotilasviranomaiset yrittivät vaikeuttaa itsenäisyysmielisten virolaisten toimintaa. Väliaikaisen hallituksen pääministeri Konstantin Päts vangittiin kesäkuussa 1918, maatalousministeri Jaan Raamot ja perustuslakikomitean puheenjohtaja Konstantin Konik elokuussa 1918. Myös oikeus- ja sisäministeri Jüri Vilms vangittiin elokuussa 1918 Helsingin satamassa.
Saksalaiset ampuivat 12. marraskuuta 1918 hallintoa vastustavia mielenosoittajia Tallinnassa. Lakkoliikkeet ja mielenosoitukset kärjistyivät Virossa. 15. marraskuuta 1918 Virosta Petrogradiin paenneet punaiset perustivat Viron väliaikaisen vallankumouskomitean, jonka tarkoituksena oli palauttaa Viroon neuvostojen valta.
Lopulta Saksan oli tunnustettava epäsuorasti Viron itsenäisyys luovuttamalla Riiassa 19. marraskuuta 1918 allekirjoitetulla sopimuksella vallan Virossa Viron väliaikaiselle hallitukselle. Sen ansiosta Viron väliaikainen hallitus saattoi toimia Virossa Neuvosto-Venäjää vastaan. Saksan ja ympärysvaltojen välisen aseleposopimuksen 12. artiklan mukaan Saksa ei saanut vetää joukkojaan pois rintamalta ennen kuin ympärysvallat arvioivat tilanteen sopivaksi. Tällä pyrittiin estämään Neuvosto-Venäjän eteneminen länteen päin. Viron pääministeri Ants Piip pyysi 19. marraskuuta Britanniaa lähettämään kuukauden ajaksi Viroon 6000 sotilasta ja sotalaivoja, jotta Viro ehtisi järjestämään oman armeijansa. Myös Suomen ulkoasiainministeri Rudolf Holsti oli jo aiemmin pyytänyt Britannian ulkoasiainministeriötä lähettämään joukkoja Viroon.
Brittien tuella Neuvosto-Venäjää vastaan
Saksan romahdettua Venäjän joukot valloittavat Narvan, ja 29. marraskuuta 1918 ne julistivat Narvan raatihuoneella Viron sosialistiseksi tasavallaksi, Viron työväenkommuuniksi, jonka toimeenpanevan komitean (hallituksen) puheenjohtajaksi valittiin Jaan Anvelt. Neuvosto-Venäjän hyökkäys kohti Tallinnaa menestyi niin, että 10. joulukuuta 1918 mennessä puolet Viron alueesta oli punaisten hallussa.
Britannian ulkoasiainministeriö oli jo 11. marraskuuta 1918 Saksan aselepopäivänä tiedustellut laivastosta vastaavalta amiraliteetilta mahdollisuutta lähettää sota-aluksia Itämerelle. Kaksi päivää myöhemmin ministeriöt totesivat, että Baltiaan voitaisiin lähettää sotavarusteita, kunhan Baltian maiden hallitukset olivat niitä kykeneviä vastaanottamaan. Amiraliteetti epäili laivojen lähettämistä Viroon, koska Itämerellä oli runsaasti miinoja ja meri alkoi jäätyä Tallinnan edustalla.
Englantilaiset painottivat, ettei alueelle voi lähettää joukkoja, mutta sotamateriaalin lähettäminen olisi mahdollista. Britannian hallitus kuitenkin päätti 20. marraskuuta 1918 lähettää Itämerelle myös laivoja, minkä ensimmäinen merilordi Rosslyn Wemyss hyväksyi. Laivasto-osaston johtoon nimitettiin kontra-amiraali Edwyn Alexander-Sinclair, joka sai tehtäväksi siirtyä Tanskan salmista Kööpenhaminan ja Latvian Liepājan kautta Tallinnan satamaan sekä suojata miinalaivojen avulla Princess Margaretin ja Angoran tuomien aselastien purkua. Brittien tarkoitus ei ollut osallistua taisteluihin, vaan puolustusvastuu kuului virolaisille ja latvialaisille, sitten kun ne olisivat vastaanottaneet aselähetyksen. Strategisena reservinä Alexander-Sinclairilla oli Kööpenhaminaan siirtynyt brittiläinen taistelulaivalaivue, mistä saattoi saada tukea. Lisäksi laivasto-osasto sai tulenavausvaltuuden vihollisaluksena pitämäänsä alusta vastaan, vaikka vihollinen ei olisi ampunut ensiksi.
Hyökkäystä seurasi yli vuoden mittainen Viron vapaussota brittilaivaston tukemana. Puna-armeija lyötiin takaisin. Vuonna 1920 solmittiin Tarton rauha, jossa Viro ja Neuvosto-Venäjä tunnustivat toisensa. Joukoittain virolaisia kommunisteja pakeni Neuvosto-Venäjälle, jossa suurin osa heistä – muiden muassa huomattaviin asemiin Kominternin johdossa kohonnut Jaan Anvelt – teloitettiin Stalinin vainoissa 1930-luvun loppuvuosina.[40]
Viron tasavalta
Demokraattinen Viro
Maahan järjestettiin tehokas vironkielinen alkeisopetus. Tarton yliopisto muutettiin vironkieliseksi jo vuonna 1919. Maauudistuksessa kartanoiden maat jaettiin talonpojille. Vuonna 1921 Viro liittyi Kansainliittoon. Kommunistien kansannousu tukahdutettiin joulukuussa 1924.
Vuoden 1920 perustuslaki kuului demokratioiden parlamentaarisimpiin maailmassa, koska siinä oli lähes ääriparlamentaristinen korostus. Parlamentti valitsi valtionpäämiehen (riigivanem), joka johti hallitusta ja hoiti myös presidentin tehtävät. Taloudellisesti hyvänä aikana järjestelmä toimi tyydyttävästi, mutta talouslaman aikana 1929–1933 ajauduttiin sisäpoliittiseen kriisiin. Tyytymättömyys demokraattisen järjestelmän saamattomuuteen kanavoitui oikeistoradikaalien kannatukseksi, kuten monessa muussakin Euroopan maassa. Virossa oikeisto-oppositiota nousi edustamaan Viron vapaussoturien liitto, niin sanotut vapsit.
Konstantin Pätsin autoritaarinen hallinto
1930-luvun lama johti radikalisoitumiseen, ja parlamentarismi näytti olevan voimaton ratkaisemaan ongelmia. Viron vapaussoturien eli vapsien liike sai suuren vaalivoiton syksyllä 1933. Vapsien painostuksesta hyväksyttiin vuonna 1933 uusi perustuslaki, joka teki riigivanemista itsenäisen toimenpanovallan haltijan, jolla oli laajat valtaoikeudet.
Vapsien aloitteesta perustuslakia muutettiin siten, että presidentin valtaa lisättiin huomattavasti. Uusi perustuslaki astui voimaan 1934. Siirtymäajan hallituksen pääministeri, oikeiston talonpoikaispuoluetta edustava Konstantin Päts, huolestui kuitenkin vapsien yhä kasvavasta voimasta ja uusia valtionpäämiehen valtaoikeuksiaan hyväksikäyttäen julisti kenraali Johan Laidonerin kanssa ja armeijan tuella maan 23. maaliskuuta 1934 poikkeustilaan. Hän lakkautti koko vapsien järjestön ja vangitutti liikkeen johdon. Puolustusvoimien rinnalle luotiin Laidonerin johdolla Suomen suojeluskuntajärjestön kaltainen Kaitseliit-järjestö.[41]
Kansanedustuslaitos hajotettiin syksyllä 1934, ja kaikki puolueet lakkautettiin 1935. Yksinvaltaisesti hallinnut Päts perusti ylhäältä johdetun puolueen Isänmaanliitto (Isamaalit). Joulukuussa 1935 vapsit suunnittelivat vallankaappausta suomalaisen sinimustat-järjestön tuella, mutta viranomaiset saivat siitä vihiä ja juonittelijat pidätettiin. Päts hallitsi Viroa varsin yksinvaltaisesti vuoteen 1938, jolloin hänet nimitettiin uuden, vuonna 1937 säädetyn niin kutsutun Pätsin perustuslain mukaiseksi presidentiksi. Presidenttinä ollessaan Päts palasi kohti parlamentaarisempaa hallintotapaa.
Itsenäisen Viron talous- ja sivistyselämä
Teollistamista, varsinkin liuskekiviteollisuutta, kehitettiin voimakkaasti ja kauppalaivasto luotiin miltei tyhjästä. Maataloustuotannon intensiivisyydessä Viro alkoi 1930-luvulla lähennellä Tanskan tasoa. Myös sivistyselämän osalta Viro oli saavuttamassa kansainvälisesti tunnustetun tason. Vanha yliopistokaupunki Tartto pysyi huomattavimpana kulttuurikeskuksena, joskin Tallinna pääkaupunkina oli nousemassa sen rinnalle. Tarttoon perustettiin vuonna 1938 Viron tiedeakatemia, kun taas Tallinna sai vuonna 1936 teknillisen korkeakoulun.[41]
Neuvostoliiton uhka
Muiden Baltian maiden ja Suomen tavoin Viro solmi 1932 hyökkäämättömyyssopimuksen Neuvostoliiton kanssa. Baltian maat solmivat puolustusliiton 12. syyskuuta 1934. Helmikuussa 1936 kansanäänestyksessä kannatettiin paluuta demokratiaan. Perustuslaillisuuteen palaaminen ei kuitenkaan juuri tuonut vallanpitoon muutoksia, ja Päts jatkoi presidenttinä. Neuvostoliiton ja Yhdistyneen kuningaskunnan neuvotellessa sopimusta huhtikuussa 1939 Viro ja Latvia solmivat hyökkäämättömyyssopimuksen natsi-Saksan kanssa.
Toinen maailmansota
Viron ja Neuvostoliiton liitto
Toisen maailmansodan alettua syyskuussa 1939 Neuvostoliitto aloitti omalta osaltaan Molotov-Ribbentrop-sopimuksen salaisen lisäpöytäkirjan toimeenpanon vaatimalla Virolta ja muilta Baltian mailta sotilastukikohtia. Viron valtionpäämies Konstantin Päts lähetti neuvottelijoiksi Moskovaan pääministeri Jüri Uluotsin, ulkoministeri Karl Selterin ja entisen ulkoministerin, Tarton yliopiston kansainvälisen oikeuden professorin Ants Piipin.[42] Viroon tuli 25000 sotilasta suljettuihin tukikohtiin. Suomen talvisodan aikana Viro oli Neuvostoliiton liittolainen ja pyrki täyttämään tarkasti liittosopimuksen ehdot. Historioitsija Martti Turtolan mukaan Viro antoi harkitusti periksi Neuvostoliiton vaatimukselle, ja samoin Seppo Zetterbergin mukaan Viron johto katsoi, että jos vaatimuksiin ei suostuttaisi, syttyisi sota, eikä tukea tulisi keneltäkään eikä maa pystyisi yksin pitkään vastarintaan.[43][44] Samanlaisen tulkinnan esitti 1942 nimimerkki Pekka Peitsi eli Urho Kekkonen (Suomen Kuvalehti 35/1942)[45].
Viron myöntymistä Neuvostoliiton tukikohtavaatimuksiin edelsi Narvanlahdella syyskuun lopulla 1939 järjestetty provokaatio. Neuvostoliiton ulkoministeri Vjatšeslav Molotov katsoi Viron olevan vastuussa tapauksesta, jossa tuntematon sukellusvene oli torpedoinut neuvostoliittolaisen Metallist-rahtilaivan. Todellisuudessa kaksi punalaivaston sukellusvenettä oli ampunut laivaa, joka oli uponnut vain osittain ja nostettu sen jälkeen takaisin pinnalle. Provokaatio järjestettiin Neuvostoliiton kommunistisen puolueen politbyroon jäsenen, NKP:n Leningradin piirin pääsihteerin Andrei Ždanovin määräyksestä. Vaikka Viro vakuutti syyttömyyttään tapahtuneeseen, ulkoministeri Molotov esitti siihen nojautuen Viron ulkoministerille Karl Selterille uhkavaatimuksen, jonka mukaan Neuvostoliitto toteuttaa tahtonsa Viron suhteen tarpeen vaatiessa väkivalloin.[42]
Tavallisten kansalaisten elämä Virossa näytti sujuvan syksystä 1939 lähtien jokseenkin normaalisti. Neuvostosotilaat oleskelivat tukikohdissaan ankaran kurin alaisina aiheuttamatta sanottavia häiriöitä. Neuvostoliiton ulkoministeri Vjatšeslav Molotov vakuutti lokakuun viimeisenä päivänä 1939 pitämässään puheessa, että Viron, Latvian ja Liettuan kanssa solmitut sopimukset ”eivät aiheuta minkäänlaista Neuvostoliiton sekaantumista näiden maiden sisäisiin asioihin, kuten jotkut ulkomaalaiset asiasta kiinnostuneet yrittävät väittää”. Vielä maaliskuun lopussa 1940 Molotov esiintyi hyvin sovinnollisena todeten muun muassa, että Neuvostoliiton ja Baltian maiden kaupalliset suhteet olivat ”huomattavasti laajentuneet”.[46]
Neuvostoliitto miehitti Viron
Kesäkuussa 1940, johon mennessä Saksan joukot olivat vallanneet Tanskan ja Norjan sekä edenneet länsirintamalla odotettua nopeammin, Stalinille tuli kiire varmistaa lopullisesti Molotov-Ribbentrop-sopimuksessa Neuvostoliitolle varatut edut. Alkusoittona Kremlin uudesta aktivoitumisesta Baltian suunnalla Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pää-äänenkannattaja Pravda syytti Viroa, Latviaa ja Liettuaa aikomuksesta muodostaa sotilasliitto Neuvostoliittoa vastaan. Stalin vaati, että puna-armeija saisi miehittää kokonaan Baltian maat. Väkivallan uhan edessä Viro taipui saatuaan Stalinilta vaatimansa lupauksen, että Viron valtiollista riippumattomuutta kunnioitettaisiin. Viro joutui päästämään 90000 neuvostosotilasta maahan. Puna-armeijaa seurasi välittömästi joukko korkeita kommunistisia virkamiehiä, kaikki kansallisuudeltaan venäläisiä, ja Viron ylimmäksi käskynhaltijaksi – ja samalla toiminnan valvojaksi kaikissa Baltian maissa – tuli Stalinin luottomies kenraalieversti Andrei Ždanov. Huomattavista virolaisista kommunisteista suurin osa oli likvidoitu Stalinin puhdistuksissa, ja vielä jäljellä olevat jäivät Neuvosto-Virossa ilman mitään tehtäviä. He eivät saaneet minkäänlaista muutakaan tunnustusta omaksumansa aatteen hyväksi tekemästään työstä.[47]
Viron hallitus pakotettiin eroamaan, ja uudeksi pääministeriksi tuli lääketieteen tohtori Johannes Vares. Uudella hallituksella ei ollut minkäänlaista päätösvaltaa, vaan se ainoastaan toteutti Ždanovin antamia määräyksiä. Heinäkuussa 1940 kaikissa Baltian maissa järjestettiin samanaikaisesti Neuvostoliiton painostuksen alaiset parlamenttivaalit, joista suljettiin pois kaikki ”kansanvihollisiksi” ja ”taantumuksellisiksi” julistetut – käytännössä kaikki muut kuin kommunistiset – ehdokkaat. Viron osalta Neuvostoliitto ilmoitti vaalien äänestysaktiivisuudeksi 81,6 prosenttia ja kommunistien kannatukseksi 92,9 prosenttia. Seuraava askel oli Viron liittäminen Neuvostoliittoon, ja Stalinin ohjauksessa Viron uusi parlamentti ”päätti anoa” Viron muuttamista neuvostotasavallaksi ja maan liittämistä Neuvostoliiton osaksi, mihin Neuvostoliiton korkein neuvosto suostui.[48] Viron ja muiden Baltian maiden kohtalo aiheutti Suomessa suuren järkytyksen, ja näihin aikoihin Suomen Moskovan-lähettiläänä toiminut J. K. Paasikivi kirjoitti muistelmissaan, että ”me suomalaiset olimme tietoiset siitä, että Virossa, jonka olot ja kansan mielialan tunsimme, Neuvostoliittoon yhtymistä ei voinut todellisesti kannattaa kuin vähemmistö, jos kansa olisi saanut vapaasti mielipiteensä lausua”.[49]
Presidentti Konstantin Päts vangittiin ja kuljettiin Venäjälle, jossa hän kuoli 1956. Yli 10000 virolaista kyyditettiin 13.–14. kesäkuuta 1941 vankeuteen Siperiaan.
Neuvostoliiton vetäytyminen ja Saksan miehityksen alku
Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon Operaatio Barbarossan alettua 22. kesäkuuta 1941 Stalin määräsi vetäytyvän puna-armeijan toteuttamaan poltetun maan taktiikkaa. Kyliä, ja rakennuksia poltettiin. Virolaiset partisaaniryhmät metsäveljet vastustivat neuvostojoukkojen miehitystä ja avustivat saksalaisia tämän kesäsodan aikana.
Saksan 18. armeija ylitti Viron rajan 7.–9. heinäkuuta ilman suurta vastarintaa. 10. heinäkuuta Viron eteläosat olivat saksalaisten ja virolaisten hallussa. Rintama siirtyi Keski-Viroon, jossa taisteltiin muun muassa Tartossa.
Viimeiset neuvostojoukot poistuivat manner-Virosta 21. lokakuuta 1941. Tämän jälkeen Saksan pohjoinen armeijaryhmä riisui metsäveljet aseista, miehitti Viron ja aloitti Viron juutalaisten tuhoamisen.
Viron päähallintopiiri

Saksalaismiehityksen aikana Virossa toimi saksalaisten alaisuudessa virolaisjohtoinen nukkehallinto. Sen johdossa oli vapaussoturien liikkeen (vapsien) johtohahmoihin kuulunut Hjalmar Mäe. Wannseen konferenssin pöytäkirjoissa 20. tammikuuta 1942 todettiin Viron olevan ”judenfrei” ainoana maana Euroopassa, sillä kaikki Virossa asuneet juutalaiset (noin 950–1000 henkilöä) oli vuoden 1941 aikana tuhottu tai karkotettu kokonaan. Virolaisia Saksan armeijassa oli noin 70000.
Saksan vetäytyminen
Puna-armeija mursi Leningradin saartorenkaan lopulta tammikuussa 1944, ja Saksan 19. armeija joutui perääntymään suunnilleen Viron nykyistä itärajaa kulkeneelle Panther-linjalle. Pääosin kansainvälisistä SS-joukoista mutta myös virolaisista vapaaehtoisista ja nostoväestä koostuneet puolustajat onnistuivat torjumaan hyökkäykset Narvaa vastaan helmi–maaliskuussa. Neuvostoliiton ilmavoimat tuhosivat kuitenkin Narvan. Tallinnaan suurpommituksissa 9.–10. maaliskuuta tuhoutui kaupungista 53 prosenttia ja yli 1400 ihmistä kuoli.
Puna-armeijan kesähyökkäys murskasi kuitenkin etelämpänä Saksan Keskustan armeijaryhmän. 1. Baltian rintama saavutti heinäkuun lopussa Tugumin Riianlahden pohjukassa ja katkaisi yhteyden pohjoisen ja keskisen armeijaryhmän välillä. Saksalaiset onnistuivat murtamaan saarrostuksen elokuun 19. päivä alkaneella hyökkäyksellään. Samalla kuitenkin toisen Baltian rintaman elokuun 21. päivä alkanut hyökkäys pääsi etenemään aina Tarttoon asti.
Kun puna-armeija uudisti hyökkäyksensä Riikaan syyskuun puolivälissä, saksalaisten aika Virossa oli ohi. Adolf Hitler määräsi 15. syyskuuta pohjoisen armeijaryhmän perääntymään Virosta ja Latvian pohjoisosista Kuurinmaalle. Puna-armeija miehitti Tallinnan uudelleen 22. syyskuuta 1944.
Viron sosialistinen neuvostotasavalta

Varsinaisesti neuvostojärjestelmä vakiinnutettiin toisen maailmansodan jälkeen 1940-luvun lopulla. Kymmeniä tuhansia virolaisia karkotettiin Siperiaan, ja maatilat muutettiin kollektiiveiksi. 1950-luvulla Viron kulttuurielämä alkoi vilkastua. Viron sosialistinen neuvostotasavalta oli melko suljettu 1960-luvun loppupuoliskolle asti. Vähitellen virolaiset alkoivat katsella maan pohjoisosissa myös Suomen televisiota. Ideologisen taistelun tehostamiseksi Viron kommunistisen puolueen pääsihteeriksi nimitettiin 1978 Karl Vaino.
Vuoden 1980 Moskovan olympialaisten eräitä tapahtumia, kuten purjehdus, järjestettiin Tallinnassa.[50]
1980-luvulla Moskovan keskushallinto pyrki venäläistämään neuvostotasavaltaa voimakkaasti. 1980-luvun lopulla virolaisten osuus maan väestöstä oli romahtanut 1930-luvun lähes 90 prosentista noin 60 prosenttiin. Vuonna 1988 Mihail Gorbatšovin pääsihteerikaudella vaihtui myös Viron kommunistisen puolueen ensimmäinen sihteeri. Uusi pääsihteeri oli kansallismielinen Vaino Väljas.
Viron tasavallan palautettu itsenäisyys

Marraskuussa 1988 Viron neuvostotasavallan korkein neuvosto julisti maan suvereeniksi. Toukokuussa 1990 osa vuoden 1938 perustuslaista palautettiin voimaan ja maan nimi muutettiin Viron tasavallaksi. Kansanäänestyksessä suurin osa kansasta kannatti itsenäisyyden palauttamista. Viro julisti itsenäisyytensä palautetuksi 20. elokuuta 1991, kun Neuvostoliitossa tapahtui epäonnistunut vallankaappausyritys. Suomen ei tarvinnut tunnustaa Viron uutta itsenäisyyttä monien muiden valtioiden tapaan, koska se ei ollut de jure koskaan tunnustanut Viron liittymistä Neuvostoliittoon vaan saattoi todeta itsenäisyyden edellisen tunnustuksen olevan voimassa.
Vuonna 1992 voimaan tuli vuoden 1937 muokattu versio, joka määritteli Viron tasavallan kansalaisiksi ennen miehitystä Viron kansalaisia olleet ja heidän jälkeläisensä. Uusi kansalaisuuslaki vuonna 1995 vahvisti ja selvensi tämän periaatteen. Viron alue oli joutunut neuvostoaikana suuren kolonisaation kohteeksi, joten maahan oli tullut 475 000 venäjänkielistä maahanmuuttajaa. Viron hallitus myönsi heille pysyvän oleskeluluvan ja heidän tuli naturalisaatioprosessin kautta hakea Viron, Venäjän tai jonkin muun maan kansalaisuus. Viimeiset Venäjän joukot vetäytyivät elokuuhun 1994 mennessä. Viro on yksi niistä kymmenestä valtiosta, jotka liittyivät Euroopan unioniin 1. toukokuuta 2004.
Viro solmi uuden rajasopimuksen 18. toukokuuta 2005 ja ratifioi sen 20. kesäkuuta. Sopimuksessa määritellyt rajat noudattivat neuvostotasavallan aikaisia rajoja, lukuun ottamatta Petserimaata ja Narvajoen itärantaa. Mielipidetiedustelujen mukaan sopimusta vastusti virolaisista 80 prosenttia. Venäjän duuma ei kuitenkaan ratifioinut sopimusta, koska Viro oli liittänyt sopimuksen ratifiointilain esipuheeseen maininnan neuvostomiehityksestä sekä viittauksen Tarton rauhansopimukseen.
Venäjällä uskottiin näiden kahden viittauksen tarkoittavan, että Viro voisi myöhemmin esittää, että Venäjään liitetyt alueet kuuluvat kansainvälisen oikeuden mukaan Virolle eikä rajasopimus olisikaan yksiselitteisesti lopullisesti määritellyt Viron ja Venäjän välistä rajaa. Viron perustuslain määrittelyn mukaan Viron valtion alueen perusta on Viron tasavallan ja Neuvosto-Venäjän välinen Tarton rauhan sopimus vuodelta 1920, eikä Viron valtion aluerajoja saa muuttaa ilman riigikogun päätöstä. Näin ollen Viron sosialistisen neuvostotasavallan Venäjän neuvostotasavalle toisen maailmansodan lopussa suorittama alueluovutus ei olisi Viron valtionsäännön mukaan pätevä. Viron tulkinnan mukaan Viro ei itsenäistynyt 1991, vaan sen 1940 elokuussa keskeytynyt itsenäisyys on jatkunut 1991 alkaen Neuvostoliiton hajottua.
Katso myös
Viron sotahistoria
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Alajoki, Jaana, Autio, Sari ja Uusihaaro, Pirkko-Liisa| title = Baltian historian yleispiirteet| location = Tampere| publisher = Tampereen yliopisto| year = 1990| version = Historiatieteen laitoksen opetusmonisteita 8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kari Alenius| title = Viron, Latvian ja Liettuan historia| location = Jyväskylä| publisher = Atena| year = 2000}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Seppo Zetterberg| title = Uusi Viron historia| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 2007| isbn = 978-952-222-838-3}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Yleisesityksiä
Citation error, replace with{{cite book| author = Kari Alenius| title = Viron, Latvian ja Liettuan historia| location = Jyväskylä| publisher = Atena| year = 2000| id = ISBN 951-796-216-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Seppo Zetterberg| title = Viro: Historia, kansa, kulttuuri| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 1995| version = Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 610| id = ISBN 951-717-806-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Seppo Zetterberg| title = Viron historia| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 2007| version = Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 1118| id = ISBN 978-951-746-520-5}}
Muita teoksia
Citation error, replace with{{cite book| author = Graf, Mati & Roiko-Jokela, Heikki| title = Vaarallinen Suomi: Suomi Eestin kommunistisen puolueen ja Neuvosto-Viron KGB:n silmin| location = Jyväskylä| publisher = Minerva| year = 2004| id = ISBN 952-5478-09-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Isohella, Anne-Riitta| title = Suomen-pojat: Virolainen jääkäritarina| location = Helsingissä| publisher = Ajatus| year = 2005| version = 2. uusittu painos| id = ISBN 951-20-6789-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kriiska, Aivar & Tvauri, Andres| title = Viron esihistoria| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen kirjallisuuden Seura| year = 2007| version = Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 1105| id = ISBN 978-951-746-879-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Mattila, Jukka I. & Kemppi, Jarkko| title = Viron vapaussota 1918–1920| location = Helsinki| publisher = Nimox| year = 2006| version = Sotilasperinteen seuran julkaisusarja nro 13| id = ISBN 952-5485-02-1}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Paju, Imbi| title = Torjutut muistot| location = Helsinki| publisher = Like| year = 2006| version = Vironkielisestä käsikirjoituksesta suomentanut Kaisu Lahikainen| id = ISBN 952-471-768-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rinne, Harri| title = Laulava vallankumous: Viron rocksukupolven ihme| location = Helsinki| publisher = Johnny Kniga| year = 2007| id = ISBN 978-951-0-33391-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Selirand, Jüri| title = Viron rautakausi: Viron nuoremman rautakauden aineiston pohjalta| location = Rovaniemi| publisher = Pohjois-Suomen historiallinen yhdistys| year = 1989| version = Toimittanut Pentti Koivunen. Studia archaeologica septentrionalia 1. Julkaisija Pohjois-Suomen historiallinen yhdistys. Perustuu Oulun yliopistossa pidettyyn luentosarjaan, jonka on kääntänyt Valter Tuhkanen| id = ISBN 951-96174-0-X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Turtola, Martti| title = Kenraali Johan Laidoner ja Viron tasavallan tuho 1939–1940| location = Helsingissä| publisher = Otava| year = 2008| id = ISBN 978-951-1-22737-3}}
Erkki Tuomioja: Jaan Tõnisson ja Viron itsenäisyys, Tammi 2010 ISBN 978-951-31-5731-9


*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit