Albert Sidney Johnston

Question: Missä taistelussa Albert Sidney Johnston kaatui?

Albert Sidney Johnston (2. helmikuuta 1803 – 6. huhtikuuta 1862) oli Yhdysvaltain armeijan ammattiupseeri ja etelävaltioiden kenraali Yhdysvaltain sisällissodassa. Konfederaation presidentti Jefferson Davis piti häntä konfederaation hienoimpana kenraalina ennen Robert E. Leen nimitystä Pohjois-Virginian armeijan komentajaksi. Johnston kaatui varhaisessa vaiheessa Shilohin taistelussa, ja oli korkea-arvoisin konfliktissa kaatunut upseeri.

Lapsuus ja nuoruus
Johnston syntyi Washingtonissa Kentuckyssä nuorimmaksi pojaksi tohtori John ja Abigail Harris Johnstonille. Hänen isänsä oli kotoisin Salisburystä, Connecticutista. Vaikkakin Albert Johnston syntyi Kentuckyssä, hän eli suurimman osan elämästään Texasissa, mitä hän piti kotinaan. Hän sai koulutusta aluksi Transylvanian yliopistossa Lexingtonissa, missä hän tapasi oppilastoverinsa Jefferson Davisin. Molemmat pääsivät USA:n sotilasakatemiaan, Jefferson kaksi vuotta Johnstonin jälkeen. 1826 Johnston valmistui kahdeksantena luokastaan West Pointissa ja sai komennuksen 2.luutnantiksi USA:n 2. jalkaväkeen. Hänet lähetettiin palveluspaikkoihin New Yorkiin ja Missouriin ja hän palveli mustien haukkojen sodassa 1832 kenraali Henry Atkinsonin esikuntapäällikkönä.  1829 hän nai Henrietta Prestonin. Hän erosi palveluksesta 1834 ja palasi Kentuckyyn pitämään huolta kuolevasta vaimostaan, joka kaksi vuotta myöhemmin menehtyi tuberkuloosiin. Heillä oli yksi poika, eversti William Preston Johnston, joka myös tuli palvelemaan konfederaation armeijassa.
Sotilasuran alku
Huhtikuussa 1834 Johnston lähti farmariksi Texasiin, mutta liittyi sotamiehenä Texasin armeijaan Texasin itsenäisyyssodan aikana Meksikon tasavaltaa vastaan vuonna 1836. Kuukautta myöhemmin Johnston ylennettiin majuriksi ja kenttäadjutantiksi kenraali Sam Houstonille. Hänet nimitettiin kenraalin adjutantiksi majurina Texasin tasavallan armeijaan 5. elokuuta 1836. 31. tammikuuta 1837 hänestä tuli vanhempi prikaatinkenraali Texasin armeijan komentoon.
7. helmikuuta 1837 hän kävi kaksintaistelun Texasin armeijan kenraalimajuri Felix Hustonin kanssa, he haastoivat toisensa Texasin armeijan komennosta; Johnston kieltäytyi ampumasta Hustonia ja menetti asemansa haavoituttuaan lantioon.  Texasin tasavallan toinen presidentti Mirabeau B. Lamar nimitti hänet sotaministeriksi 22. joulukuuta 1838. Johnstonin piti suunnitella Texasin rajaseudun pulustusta Meksikon invaasiota vastaan ja vuonna 1839 kävi kampanjan intiaaneja vastaan Pohjois-Texasissa. Helmikuussa 1840 hän erosi ja palasi Kentuckyyn, missä nai Eliza Griffinin 1843. He asettuivat isolle plantaasille China Groveen Brazoria Countyyn Texasiin.
Johnston palasi Texasin armeijaan Meksikon-USA:n sodan aikana kenraali Zachary Taylorin alaiseksi everstiksi 1. Texasin kiväärivapaaehtoisiin. Hänen vapaaehtoisensa palvelussopimus päättyi juuri ennen Monterreyn taistelua. Johnston onnistui saamaan muutamia vapaaehtoisia jäämään ja taistelemaan kun taas hän itse palveli tarkastaja-kenraalina vapaaehtoisjoukossa ja osallistui Monterreyn ja Buena Vistan taisteluihin. Johnston jäi plantaasilleen, kunnes USA:n silloinen presidentti Taylor nimitti hänet Yhdysvaltain armeijaan majuriksi ja kassanhoitajaksi joulukuussa 1849. Hän palveli tuossa asemassa yli viisi vuotta, teki kuusi matkaa ja matkusti yli 4.000 mailia vuosittain intiaanien rajaseudulle Texasissa. Hän palveli Texasin rajaseudulla ja muualla lännessä. 1855 presidentti Franklin Pierce nimitti hänet everstiksi 2. USA:n ratsuväkeen (yksikkö joka edelsi modernia 5. ratsuväkeä), uuteen yksikköön, jonka hän organisoi. Johtohahmona Utahin sodassa hän johti USA:n joukkoja, jotka pystyttivät ei-mormonien hallinnon entiseen mormonien territorioon. Hän sai ylennyksen prikaatinkenraaliksi 1857 palveluksestaan Utahissa. Hän oli 1860 Kentuckyssä 21. joulukuuta saakka, jolloin hän purjehti Kaliforniaan ja otti komentoonsa rannikkopuolustusalueen.
Sisällissota
Sisällissodan syttyessä Johnston oli rannikkopuolustusalueen komentajana Kaliforniassa. Jotkut kalifornialaiset innostivat häntä viemään joukkonsa itään liittymään unioniin konfederaatiota vastaan. Hän erosi 9. huhtikuuta 1861, samalla hetkellä kun kuuli Texasin eroamisesta unionista. Hän jäi Kaliforniaan kesäkuuhun asti. Ripeän marssin jälkeen Arizonan autimaan ja keskisten osavaltioiden halki hän saavutti Richmondin Virginiassa, 1. syyskuuta 1861. Siellä Johnstonin nimitti kenraaliksi hänen vanha ystävänsä Jefferson Davis. 30. toukokuuta 1861 Johnstonista tuli toieksi korkein etelävaltioiden kenraali (vähän tunnetun Samuel Cooperin jälkeen) läntisen taistelunäyttämön päällikkönä. Hän kasvatti Mississippin ameijan puolustamaan konfederaation linjoja Mississippijoelta Kentuckyyn ja Allegheny-vuorille.

Vaikka konfederaatio sai moraalia nostattavan voiton Bull Runin taistelussa idässä 1861, asiat lännessä menivät huonosti 1862. Johnstonin alaiset kenraalit menettivät Fort Henryn 6. helmikuuta 1862 ja Fort Donelsonin on 16. helmikuuta 1862, silloiselle unionin prikaatinkenraali Ulysses S. Grantille. Johnstonia on syytetty huonoista päätöksistä hänen valittuaan prikaatinkenraalit Tilghmanin ja Floydin noihin elintärkeisiin asemiin, eikä johtanut linnoitusten riittäviä rakennustöitä. Unionin kenraalimajuri Don Carlos Buell valtasi elintärkeän kaupungin Nashvillen Tennesseessä. Kenraali P. G. T. Beauregard lähetettiin länteen liittymään Johnstonin joukkoihin ja he järjestivät joukkonsa Corinthiin Mississippiin suunnitellen yllättävänsä Grantin joukot Pittsburg Landingissa Tennesseessä.
kuolema Shilohissa
Johnston keskitti suuria joukkojaan taistelualueen ympärille ja käynnisti Grantia vastaan äkillisen yllätyshyökkäyksen Shilohin taistelussa 6. huhtikuuta 1862. Kun konfederaation joukot juoksivat unioni leirien läpi Johnston näytti olevan kaikkialla henkilökohtaisesti johtamassa ja ajamassa joukkojaan eteenpäin ja taaksepäin linjalla. Kello 14.30 johtaessaan yhtä hyökkäyksistä hän haavoittui saatuaan luodin oikean polvensa taakse. Hän ei ajatellut tuolloin haavoittuneensa vakavasti, ja lähettikin sen sijaan henkilökohtaisen lääkärinsä hoitamaan unionin haavoittuneita.  Luoti oli itse asiassa katkaissut hänen reisivaltimonsa ja hänen saappansa täyttyi verestä . Muutamassa minuutissa hänen esikuntansa jäsenet huomasivat hänen miltei putoavan hevosen selästä ja kysyivät oliko hän haavoittunut, ja mihin hän vastasi: "Kyllä ja pelkään että vakavasti". On mahdollista että hänen kaksintaistelunsa vuonna 1837 oli aiheuttanut hermovaurion tai turtumuksen hänen jalkaansa, eikä hän seurauksena syntynyttä haavaa. Johnston vietiin pieneen rotkoon, jossa hän vuoti kuiviin minuuteissa. 
On mahdollista että konfederaation sotilas ampui kuolettavan laukauksen. Yhtään unionin sotilasta ei havaittu Johnstonin selän takana kuolettavassa hyökkäyksessä, kun taas tiedetään että monet etelävaltioiden sotilaista ampuivat unionin linjoille samaan aikaan kun Johnston eteni hyvin sotilaineen. Hän oli sodan korkea-arvoisin kuolonuhri ja hänen menetyksensä oli kova isku etelävaltoiden moraalille. Jefferson Davis piti häntä maan parhaana kenraalina; tämä oli kaksi kuukautta ennen Robert E. Leen ilmaantumista kenraaliksi Pohjois-Virginian armeijan komentoon.
Johnston haudattiin New Orleansiin Louisianaan, ja 1867 Texasin valtion hautausmaalle Austiniin. 40 vuotta myöhemmin valtio palkkasi Elisabet Neyn suunnittelemaan muistomerkin ja veistoksen hänen hautapaikalleen.
Lähteet
Eicher, John H., and Eicher, David J., Civil War High Commands, Stanford University Press, 2001, ISBN 0-8047-3641-3.
Woodworth, Steven E., Jefferson Davis and His Generals: The Failure of Confederate Command in the West, University Press of Kansas, 1990, ISBN 0-7006-0461-8.


Johnston, Albert Sidney
Johnston, Albert Sidney
Johnston, Albert Sidney