Francisco Pizarro

Question: Milloin Francisco Pizarro kuoli?



Francisco Pizarro (n. 1475 Trujillo, Extremadura Espanja – 26. kesäkuuta 1541 Peru) oli espanjalainen konkistadori, inkavaltakunnan valloittaja ja Liman kaupungin perustaja.
Vuosina 1532–1541 Pizarro valloitti nykyistä Perun aluetta inkoilta ja perusti Liman 15. tammikuuta 1535, koska inkojen pääkaupunki Cuzco oli hänen mielestään liian kaukana merestä. Diego de Almagron kannattajat murhasivat Pizarron kesäkuussa 1541.
Pizarron elämä ennen Perua
Francisco Pizarro syntyi vuonna 1475 Trujillossa, pienessä kaupungissa joka sijaitsee parisataa kilometriä Madridista lounaaseen. Hän syntyi Gonzalo Pizarron ja Francisca Gonzalesin aviottomaksi pojaksi, joka eli lapsuutensa isovanhempiensa luona.  Pizarro oli kouluja käymätön ja melkein lukutaidoton[1].
Vuonna 1502 hän esiintyy Hispaniolassa eli nykyisellä Haitilla. Francisco Pizarro osallistui Ojedan Kolumbian retkeen vuonna 1510. 1513 Pizarro liittyi kapteenin virassa Vasco Núñez de Balboan Tyynenmeren rannikon löytymiseen johtaneeseen löytöretkeen Väli-Amerikan kannaksen sisäosiin. Balboan retkellä Pizarro ilmeisesti sai kuulla paikallisilta Tyynenmeren rannikon intiaaneilta tietoja Inkavaltakunnasta etelässä. Tämän jälkeen Pizarro kohosi vastaperustetun Panaman kaupungin pormestariksi vuosiksi 1519–1523. Pormestarin virka soi Pizarrolle varoja laivojen varustamiseen ja ensimmäisen retkensä rahoittamiseen.
Ensimmäinen matka etelään
Pizarron ensimmäinen matka Panamasta etelään tapahtui vuosina 1524–1525. Tämä ensimmäinen matka epäonnistui täysin. Pizarro purjehti Tyyntä merta etelään ja joutui lopulta nousemaan maihin etsimään ruokaa. Maasto oli Pizarroa ja hänen miehiään vastaan, suot ja tiheät sademetsät hankaloittivat suuresti espanjalaisten liikkumista. Kaiken lisäksi moskiitot, myrkylliset eläimet ja vihamieliset intiaanit koettelivat kovin Pizarron joukkoa. Lopulta kuljettuaan tiettömässä erämaassa Francisco Pizarro kohtasi vihollisia, jotka pakottivat hänet taistelemaan hengestään. Hädin tuskin hän selvisi takaisin laivoille ja taisteluissa Pizarro haavoittui niin pahasti, että kykeni hädin tuskin liikkumaan ja Diego de Almagro menetti samalla toisen silmänsä.
Toinen matka
Seuraava Pizarron yritys tavoittaa Inkojen valtakunta tapahtui vuosina 1526–1528.
Alussa näytti siltä, että retki oli tuhoon tuomittu. Pizarron rahat olivat huvenneet ensimmäiseen retkeen ja uusien varojen saaminen näytti mahdottomalta.
Pizarro kuitenkin sai kokoon kaksi laivaa ja arviolta puolisentoistasataa miestä.
Kolumbian rannikolla syttyi Pizarron ja Almagron välille kova riita joka olisi muuttunut verenvuodatukseksi kun miehet hyökkäsivät miekoillaan toistensa kimppuun. Mutta muu laivan väki puuttui asiaan ja erotti riitelijät. Riita koski rannikolla nähdyn kukoistavan kaupungin valtausta. Tilanne saatiin rauhoittumaan ja lopulta päätettiin että Almagro palaisi takaisin Panamaan hakemaan vahvistuksia ja että Pizarro jäisi vastalöydetylle rannikolle odottamaan. Toisen laivan Pizarro lähetti myöhemmin kuuluisaksi löytöretkeilijäksi tulleen kapteeni Bartolomé Ruizin komennossa etelään rannikkoa myöten. Ruiz purjehti Ecuadorin rannikkoa aina päiväntasaajan ylitse Inkavaltakunnan pohjoisille rajoille. Almagron paluu ei tuonutkaan odotettua apua, vaikka hänellä olikin jonkin verran miehiä ja varusteita mukanaan. Sillä Panaman uusi kuvernööri vaati koko retkikuntaa palaamaan takaisin Panamaan sillä tekosyyllä ettei enempää ihmishenkiä vaarantuisi. (Luultavammin kuvernööri halusi itse johtaa hyökkäystä Inkavaltakuntaan.) Pizarro vähät välitti kuvernööristä ja jatkoi matkaansa aina Gallonsaarelle asti joka sijaitsee hieman päiväntasaajan pohjoispuolella Ecuadorin rannikon läheisyydessä. Saarella vastoinkäymiset kävivät lopulta niin suuriksi että retkikunnassa puhkesi kapina joka päättyi Pizarron lähtemiseen kolmentoista "uskollisen" kanssa läheiseen Gorgonansaareen. Almagro puolestaan kääntyi takaisin Panamaan yrittämään jälleen kerran saada apua kuvernööriltä. Gorgonansaarella Pizarro seuraajineen kärvisteli. Gorgonan tapahtumat olivat hyvä esimerkki Pizarron vakaumuksesta mutta myös hänen luonteensa itsekkyydestä, julmuudesta ja petollisuudesta. Lopulta Almagro kuitenkin palasi laivallaan mukanaan kourallinen miehiä. Nyt purjehdittiin Ruizin ohjaamana suoraan Guayaquillin lahteen. Pizarro rantautui lahden rannalla sijaitsevaan Tumbesin inkakaupunkiin. Kaupunkilaiset ottivat retkikuntalaiset ystävällisesti vastaan. Heille esiteltiin kaupunkia ja varsinkin temppelin kulta- ja hopea-aarteet kiinnittivät Pizarron joukkojen huomion. Myös inkojen vaatetus herätti heissä ihailua. Saatuaan tarpeeksi Tumbesin ihailusta Pizarro jatkoi matkaa aina 9. leveysasteelle asti. Pizarron retkikunta nimesi uuden maan Peruksi. Ilmeisesti nimi saatiin erään rannikon joen Virú-nimestä. Tämän jälkeen Pizarro palasi takaisin Panamaan vuonna 1528.
Kolmas matka Inkavaltakunnan valtaus
Panamassa Pizarro liittoutui kahden muun miehen kanssa hankkeeseen Perun valtaamiseksi ja näitä kolmea miestä nimitettiin pilkaten ”triumvireiksi”. Nämä kolme triumviriä olivat Francsico Pizarro, Diego de Almagro ja Fernando de Luque.
Kolmikko asettui hankkeen johtoon. Hankaluuksia aiheutti Panaman kuvernööri, joka yritti kaikin mahdollisin keinoin estää Pizarron kolmatta löytöretkeä Peruun. Myös siirtokunnan asukkaat olivat kyllästyneet löytöretkiin. Tämän takia Pizarro lähti Espanjaan esittelemään suunnitelmansa keisari Kaarle V:lle. Pizarroa kohtasi onni, sillä samoihin kun hän kesällä 1528 saapui keisarin palatsiin Toledoon, siellä oli myös Cortés kertomassa menestyksestään Meksikossa, missä hän oli tuhonnut asteekkien valtakunnan. Niinpä keisari oli innokas ja antoi tukensa hankkeelle, joka lupasi suuria rahavirtoja kruunun rahakirstuun. Kesällä 1529 keisari Kaarle V teki Pizarrosta Perun eli Uuden Kastilian, kuten aluetta tuolloin nimitettiin, kuvernöörin. Lisäksi Pizarro sai varakuninkaan oikeudet, vallan ja palkan. Pizarro oli vannonut valvovansa hovissa kahden kumppaninsa oikeuksia ja niin Almgaro sai Tumbesin kapteenin arvon ja de Luquesta tuli puolestaan Tumbesin piispa. Kun sopimus oli tehty, Francisco Pizarro kävi Trujillossa noutamassa mukaansa neljä veljeään. Näistä veljistä parhaiten tunnetaan Hernando Pizarro.
Tammikuussa 1530 Francisco Pizarro saapui Panamaan aloittaen valmistelut retkikuntaa varten. Vuoden 1531 tammikuussa retkikunta lähti kohti Perua ja rantautui sen rannikolle Tumbesissa. Pizarro kulutti kuitenkin niin paljon aikaa San Miguelin kaupungin perustamiseen, että hän saattoi jatkaa matkaansa vasta vuoden 1532 varhaissyksyllä. Pizarroa Andien yli seurasi vain 62 hevosta ja 106 miestä jalkaväkeä. Tämä joukko oli todella pieni verrattuna inkojen valtavaan armeijaan. Vuorten ylitys oli vaivalloinen ja rasittava korkeisiin vuoristoihin tottumattomille espanjalaisille. Oli kylmää, ohut vuoristoilma uuvutti[2].
15. marraskuuta 1532 retkikunta kuitenkin saapui perille Cajamarcan kaupunkiin. Cajamarcassa piti tuolloin päämajaansa inkojen kuningas Atahualpa. Pizarron joukot olivat minimaaliset verrattuina inkojen 30000 soturia käsittävään armeijaan, mutta Cortésin taktiikkaan luottaen Pizarro uskoi voivansa voittaa inkat. Muutenkin Inkavaltakunnassa vallitsivat tuolloin otolliset olot Pizarron hyökkäykselle. Edellinen kuningas oli kuollut ja hänen poikansa olivat suistaneet maan sisällissotaan taistellessaan valtaistuimesta. Pizarron saapuessa jäljellä olivat enää veljekset Atahualpa ja Huascar. Atahualpa oli joutunut pakenemaan Cuzcosta, joka oli inkojen pääkaupunki.
Cajamarcassa Pizarro ja Atahualpa tapasivat ja keskustelivat erään papin, Vicente de Valverden toimiessa tulkkina heidän välillään. Atahualpa ei ollut lainkaan halukas kääntymään kristinuskoon tai tunnustamaan keisari Kaarle V:tä herrakseen. Kaiken kukkuraksi kuningas – inkakulttuuri ei tuntenut lukutaitoa – paiskasi maahan Raamatun, johon espanjalaiset perustivat vaatimuksensa. Tämän seurauksena Valverde pakeni Pizarron luokse, joka antoi hyökkäysmerkin.  Tykit ampuivat väkijoukkoon ja kuului taisteluhuuto "Santiago" [3] .
Puhkesi verilöyly[4], joka päättyi kuninkaan viimeistenkin suojelijoiden kaatuessa. Atahualpa vietiin sidottuna vankina espanjalaisten leiriin. Pizarro oli osoittanut, että oli ottanut hyvin oppia Cortésin kokemuksista.
Pizarro lupasi päästää vangitun kuninkaan vapaaksi tarpeeksi suurta kulta- ja hopeamäärää vastaan. Kuninkaasta maksettiinkin mahtavat lunnaat, jotka kertoman mukaan täyttivät kokonaisen huoneen. Lunnaiden maksun jälkeen Atahualpa pyysi Pizarroa vapauttamaan itsensä, mutta tämä kieltäytyi. Pizarro väitti kuninkaan juonittelevan espanjalaisia vastaan sillä tekosyyllä, että Atahualpa oli vankeudesta käsin teloituttanut veljensä Huascarin tämän yritettyä liittoutua valloittajien kanssa. Kun kruununperillisistä oli hengissä enää vain Atahualpa ja hänkin vankina, tie Cuzcoon ja Perun herruuteen oli auki. Atahualpaa ei kuitenkaan voitu kuljettaa turvallisesti Cuzcoon ja hän oli valloitussuunnitelmien kannalta jo tarpeeton, joten espanjalaiset tuomitsivat hänet kuolemaan muun muassa pakanuudesta. Tuomio pantiin käytäntöön 29. elokuuta 1533. Teloituksen jälkeen Pizarro marssi eteenpäin. Hän löi Cozcon ulkopuolella odottavan kenraali Quizquizin armeijan.
Marraskuussa Cuzco antautui espanjalaisille ilman vastarintaa. Cuzcon antautumisen jälkeen Francisco Pizarron täytyi vakauttaa valtakuntansa ja valtansa varakuninkaana. Inkat oli kukistettu jo ennen espanjalaisten saapumista, sillä raivonnut vallanperimyssota oli kuluttanut inkojen voimat.
Sisällissodat ja Pizarron kuolema
Kun Pizarro luuli saaneensa Perun valtansa alle, alkoivat sisällissodat. Ja sisällissodissa espanjalaiset taistelivat keskenään, siitä kuka sai hallita uutta maata ja sen rikkaita kaivoksia. Ensimmäinen uhka Pizarrolle oli hänen entinen alaisensa luutnantti Pedro de Alvarado. Alvarado pyrki saamaan osansa saaliista yrittämällä valloittaa Quiton ja Ecuadorin. Pizarro lähetti Almagron Alvaradoa vastaan ja vuonna 1534 Alvarado kukistui ja kuoli Quiton edustalla.
Almagron ja Pizarron välit alkoivat huonontua ja vuonna 1535 Almagro lähti etelään Perusta Chileen etsimään omaa varakuningaskuntaa Pizarron innostamana. Sillä Pizarro oli luvannut Chilen yksinoikeudella Almagrolle. Almagro vaelsi Titicaca-järveltä Bolivian ylätasangon halki ja lopulta Andien ylitse etelään. Atacaman autiomaa vaati suuria menetyksiä Almagrolta joka eteni Atacaman eteläreunalta aina kauas Santiagon toiselle puolelle asti kunnes kääntyi takaisin pettyneenä. Sillä kaikki maa oli kuivaa ja köyhää mitä Almagro näki. Retki tuhosi lopullisesti Pizarron ja Almagron välit ja vuonna 1538 riita puhkesi ilmisodaksi ja päättyi lopulta siihen kun Almagro hävisi taistelun Cuzcon ulkopuolella. Pian taistelun jälkeen Almagro kuristettiin vankisellissä Hernando Pizarron silmien edessä kuoliaaksi aivan kuten kuningas Atahualpa aikaisemmin. Vuodesta 1535 voittonsa jälkeen Pizarro asui perustamassaan Liman kaupungissa rannikolla. Tosin usein hän poistui sieltä hoitamaan varakuninkaan velvollisuuksiaan ja tukahduttamaan kapinoita. Almagron ystävät ja kannattajat kokoontuivat Limassa Pizarron vankina olevan Almagron pojan ympärille hautomaan kostoa Pizarrolle. Vuonna 1541 heräsi epäilys siitä, että Pizarro aikoi murhauttaa Almagron pojan. Almagron kannattajat päättivät iskeä ensin. Niinpä 26 kesäkuuta vuonna 1541 salaliittolaiset hyökkäsivät Pizarron Liman palatsiin ja tappoivat hänet leikkaamalla hänen kurkkunsa auki. Pizarro kuoli veren valuessa hänen kaulastaan. Kerrotaan Pizarron kastaneen sormensa omaan vereensä ja piirtäneen sillä ristin lattiaan. Sen jälkeen hän suuteli ristiä ja huusi Jeesusta avukseen kunnes kaatui kuolleena ristin päälle. Pizarron kuoltua taistelu Perusta jatkui Almagron pojan ja tämän liittolaisten ja Francisco Pizarron veljien kesken kunnes Pizarrot tuhosivat almagrolaiset vuonna 1542. Pizarristit puolestaan tuhosi toimelias kuvernööri Pedro de la Gasca vuonna 1548.
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Grimberg, Carl| title = Kansojen Historia osa 11: Löytöretket & Uskonpuhdistus| publisher = WSOY| year = | id = ISBN 951-0-09739-X}}
Maailmanhistorian suuret löytöretket, Valitut palat 1980, ISBN 951-9078-76-2, Kymmenes luku, s 111-122
Latinalaisen Amerikan historia, Pekka Valtonen, Gaudeamus    Helsinki 2001, isbn 951-662-843-5, www.gaudeamuiuskirja.fi
Otavan suuri maailmanhistoria osa 10, Erling Bjöl, Otava 1984, Suuret löytöretket, ISBN 951-08132-2, s. 144
Conquistadorit - espanjalaiset valloittajat, Hammond Innes, Gummerus Jyväskylä 1973, ISBN 951-20-0224-8,
Viitteet


Luokka:Espanjalaiset tutkimusmatkailijat ja konkistadorit
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:Vuonna 1475 syntyneet
Luokka:Vuonna 1541 kuolleet