A-18 Hornet

Question: Mitä ovat hornetit?


McDonnell Douglas F/A-18 Hornet on yhdysvaltalaisen McDonnell Douglasin (nykyään Boeing) valmistama kaksimoottorinen jokasään laivastohävittäjä ja rynnäkkökone.
F/A-18A ja C ovat yksipaikkaisia malleja, ja F/A-18B ja D kaksipaikkaisia. Tila takaohjaamolle on saatu avioniikan uudelleensijoituksella ja kuusi prosenttia pienemmällä polttoainesäiliöllä. Kaksipaikkaisia malleja käytetään etupäässä koulutukseen, mutta ne ovat myös täysin taistelukykyisiä ja varustelultaan samanlaisia yksipaikkaisten koneiden kanssa.
F/A-18 Hornetia käyttävät muun muassa Yhdysvaltain laivasto ja merijalkaväki, NASA, Australian kuninkaalliset ilmavoimat (RAAF), Kuwaitin ilmavoimat, Sveitsi, Malesia, Kanada, Espanja ja Suomi (F/A-18C/D).

Historiaa
Lentokone suunniteltiin tukialuskäyttöön korvaamaan A-4 Skyhawk-, A-7 Corsair II-, ja F-4 Phantom II -koneita ja kevyempänä täydentämään F-14 Tomcat -kalustoa. Aluksi Grumman tarjosi kevennettyä versiota F-14-koneesta ja McDonnell Douglas ehdotti F-15-koneen muuntamista laivastokäyttöön sopivaksi. Kumpikin vaihtoehto todettiin jo varhain vain vähän F-14-konetta edullisemmaksi.
Konetyypiksi valittiin Northropin YF-17, joka oli aiemmin hävinnyt tarjouskilpailun ilmavoimien jokasään hävittäjäkoneesta F-16 Fighting Falconille.[1] Varsinainen tuotanto annettiin McDonnell Douglasille.
Varhaisissa suunnitelmissa oli kolme eri konetyyppiä, yksipaikkaiset F-18 ja rynnäkkökone A-18 sekä kaksipaikkainen koulutuskone TF-18. F- ja A-mallien ainoa oleellinen ero oli erilainen avioniikka. Suunnitelmien edetessä F- ja A-mallit yhdistettiin F/A-18A-koneeksi ja koulutusversiosta tuli F/A-18B. 
Kanadassa käytetty CF-188 (tunnettu myös mallina CF-18) on muunneltu versio yhdysvaltalaisesta versiosta.[2]
Myöhemmin esiteltiin C- ja D-mallit, jotka ovat yksi- ja kaksipaikkaiset uudemmat versiot. Kaksipaikkaista D-mallia käytetään tiedusteluun, tactical air control ja forward air control tehtäviin Yhdysvaltain laivastossa.[3]
Super Hornet nimitystä käytetään E- ja F-malleista.[4] E- ja F-malleista käytetään myös nimitystä Rhino.
Elektroniseen sodankäyntiin tarkoitettu kaksipaikkainen EA-18G-malli tunnetaan nimityksellä Growler.[5] Tässä mallissa toinen paikka on asejärjestelmien käyttäjälle ().
Advanced Super Hornet (ASH) on Boeingin esitys parannetulle mallille.[6]
Käyttö Suomessa

Koneita ostettiin alun perin 64, joista seitsemän kaksipaikkaista koulutuskonetta. Konetyyppi valittiin vuonna 1992 ja ensimmäiset seitsemästä kaksipaikkaisesta F-18D-koneesta lennettiin Yhdysvalloista Suomeen 7. marraskuuta 1995. Ensimmäinen yksipaikkainen F-18C luovutettiin 28. kesäkuuta 1996 ja viimeinen 8. elokuuta 2000. F-18C-koneet koottiin Kuoreveden Hallissa 1996–2000. 
Hornet tilattiin Suomeen kesken 1990-luvun taantumaa. Markan arvon heikkenemisen, indeksimaksujen ja Euroopan unionin tullimaksujen ja niiden viivästyskorkojen vuoksi koneiden hinta nousi kaavaillusta 13 miljardista markasta (2,17 miljardia euroa) 3,16 miljardiin euroon eli noin 46 prosenttia.[7]
Hornetien ostaminen ja 30 vuoden käyttö tulevat maksamaan arviolta 8 miljardia euroa[8]. Se on yli kaksinkertaisesti rahaa verrattuna siihen arvioon, jolla Hornetit aikoinaan myytiin päättäjille[8]. Hornetien hankinnan ja käytön piti maksaa nykyrahassa laskettuna noin 3,9 miljardia euroa[8]. Todellisuudessa rahaa kuluu 8 miljardia[8]. Eliniän käyttökustannusarvio jäi pahasti alakanttiin verrattuna toteutuneisiin kustannuksiin[8].
Suomen ilmavoimilla oli alkuvuodesta 2012 seitsemän käyttökelpoista F-18D- ja 55 F-18C-torjuntahävittäjää.[9] Suomessa käytettiin aiemmin merkintää ”F-18”, joka tarkoittaa vain hävittäjätehtäviin käytettävää konetta (F, fighter), erotukseksi myös rynnäköintiin soveltuvasta koneesta (A, attack[10]). Erottelu oli poliittinen, sillä kone on lähes identtinen Yhdysvaltain laivaston käyttämiin nähden – ilmasta-maahan-aseistus vain päätettiin jättää ostamatta. Päätökseen palattiin 2000-luvun alussa ja Hornetien ilmasta-maahan-ominaisuudet päätettiin ottaa käyttöön. Tämän mahdollistamiseksi tilattiin elinkaaren keskivaiheen päivityksen (MLU2) yhteydessä muun muassa Litening AT -maalinosoituslaitteita.[11] Hornetien uudistuksen kokonaissumma nousee Ilmavoimien arvion mukaan 1,625 miljardiin euroon.[12] Nykyään ilmavoimat viittaa koneisiin F/A-18-tyyppimerkinnällä.[13]

Koneen maksimi ilmataisteluasekuorma on kymmenen AIM-120 AMRAAM-ohjusta ja kaksi AIM-9 Sidewinder-ohjusta. Horneteissa on lisäksi M61 Vulcan 20mm -konetykki lähitaisteluun.
Vuonna 2007 ilmavoimissa otettiin käyttöön kypärätähtäimet ja Sidewinder-infrapunaohjusten uusin kehitysversio (AIM-9X) osana koneiden elinkaaren keskivaiheen päivitystä (MLU1). Syksyllä 2008 saatiin myyntivahvistus tilauksesta, joka arvioitiin optioineen 400 miljoonan dollarin arvoiseksi.[14] Tilaukseen kuului muun muassa 70 kappaletta radioita, kypärätähtäimiä ja näyttöpaneeleita sekä 15 JSOW-liitopommia.[14] Marraskuussa 2011 Yhdysvaltain kongressi antoi myyntiluvan kehittyneemmälle AGM-158 JASSM -risteilyohjukselle. 1. maaliskuuta 2012 vahvistettiin kaupat 70 JASSM-ohjukselle. Kauppaan sisältyy taisteluohjukset, harjoitusohjuksia, koulutusta ja tarvittavat muutokset koneiden järjestelmiin.[15] Maataistelukyvyn ja ilmasta-maahan-ohjusten sekä pommien käyttöönotto muutti Hornetien tyyppiluokituksen F-mallista F/A-malliin. Vastaava elinkaaren keskivaiheen päivityksen myötä tapahtunut maataistelukyvyn lisäys tehtiin Sveitsissä. Kolmatta MLU-ohjelmaa ei tule, vaan Hornetien suorituskyky korvataan HX-hävittäjähankkeella.[16]
MLU1 2004–2010
JHMCS-kypärätähtäinjärjestelmä
AIM-9X-infrapunaohjus
Mode S -omatunnuskyselijä
Have Quick UHF/VHF-radiot
TAMMAC-karttatietokone liikkuvan taktisen karttanäytön esittämiseen [13]
MLU2 2012–2016
Yli puolet koneista oli päivitetty 1. kesäkuuta 2015 mennessä. Kyseisellä viikolla ilmavoimat pudotti ensimmäiset kovat pomminsa (JDAM)[17], jonka jälkeen Horneteille julistettiin alustava ilmasta maahan -toimintakyky.[16] Patria luovutti viimeisen päivitetyn koneen ilmavoimille 9. joulukuuta 2016. Neljä päivää aikaisemmin Yhdysvaltain ulkoministeriö oli hyväksynyt 90 MIDS-radiojärjestelmän myynnin Suomelle. Kaupan, johon kuului lisäksi tukea, varusteita ja koulutusta, arvo oli 156 miljoonaa dollaria. Täysi ilmasta maahan -toimintakyky odotettiin saatavan käyttöön vuonna 2018.[18]
Viesti- ja suunnistusjärjestelmien päivityksiä
Nato-yhteensopiva MIDS Link 16 -tiedonsiirtojärjestelmä
Ohjaamon päivitys nestekidenäyttöihin
Sensori- ja omasuojajärjestelmän päivityksiä, kuten AN/ALR-67(V)2-tutkavaroitin [16]
AMRAAM-tutkaohjuksen uuden version, 120C-7:n käyttöönotto
Ilmasta maahan -täsmäaseistuksen käytöönotto: [16]
lyhyen kantaman ohjautuvat JDAM-pommit GBU-31(V)1/(V)3 (2000lb), GBU-32 (1000lb) ja GBU-38A (500lb)
keskipitkän kantaman JSOW-liitopommi
pitkän kantaman JASSM-risteilyohjus
Litening AT -maalinosoituslaite
Uuden aseistuksen edellyttämät ohjelmistopäivitykset
Varaosahankintoja ja rakennevahvistustöitä
Uusi koelentomittausjärjestelmä [13]
Hornet-onnettomuudet Suomessa

Suomessa on palveluskäytössä menetetty 15 vuodessa kaksi konetta (vuosina 2001 ja 2010) ja yksi vaurioitui pahoin yhteentörmäyksessä vuonna 2001 sekä vuonna 2006 kaksi konetta törmäsi toisiinsa saaden pieniä vaurioita. Onnettomuuksissa ei ole kuollut ketään.
8. marraskuuta 2001 Satakunnan lennoston Hävittäjälentolaivue 21:n HN-430 ja HN-413 törmäsivät toisiinsa ilmassa Karstulassa[19], Kyyjärven lounaispuolella. HN-430 putosi maahan ja romuttui täysin lentäjän pelastautuessa heittoistuimella. HN-413:n lentäjä onnistui palaamaan Pirkkalan tukikohtaan.[20] HN-413 muutettiin 15 miljoonan euron kustannuksin ja Kanadan ilmavoimilta ostetun CF-18B-koneen eturungon osilla kaksipaikkaiseksi F-18D-hävittäjäksi. Korjaustyö aloitettiin 2006 ja se valmistui syksyllä 2009. Maailmallakin ainutlaatuinen uudelleenrakennusurakka nosti koulukoneiden lukumäärän kahdeksaan.[21][22]  Korjaustyöt maksoivat 15 miljoonaa euroa ja niihin kului noin 100000 työtuntia. Horneteiden kappalehinnaksi on 1990-luvulla arviotu tulleen noin 25 miljoonaa euroa. HN-413:lla oli lennetty vain kymmenesosa kaikkiaan Horneteiden 
6000 lentotunnista. Hornet 18D:n korjaamiseen käytettiin edellisen Hornet-polven 18B:n rungon etuosaa, joka ostettiin Kanadasta. Työt suoritti Patria yhteistyössä Suomen ilmavoimien, Yhdysvaltain laivaston ja Boeingin kanssa, joka joutui käynnistämään vanhaa tuotantolinjaansa osien saamiseksi jo myynnistä poistuneeseen malliin. Korjattu HN-413 oli numeroltaan HN-468.[23]
4. toukokuuta 2006 Kaksi Karjalan lennoston F-18C:tä osui yhteen Nurmeksen lähellä. Kahdeksan kilometrin korkeudessa tapahtuneessa törmäyksessä toisesta koneesta vaurioitui sivuvakaajan kärki (HN-415) ja toisesta (HN-438) rikkoutui kuomu. Molemmat koneet laskeutuivat kentälleen Rissalaan onnistuneesti.
21. tammikuuta 2010 aiemmin vaurioitunut ja korjattu HN-468 tuhoutui Juupajoella tapahtuneessa maahansyöksyssä.[24] Kone oli korjauksien vuoksi Patrian kirjoilla, eikä sitä ollut vielä luovutettu Ilmavoimille.[25] Koneella lennettiin ns. vastaanottokoelentoja ja sillä oli ennen maahansyöksyä tehty ns. virheliiketesti. Kaksihenkinen miehistö – 32-vuotias kapteeni ja 44-vuotias everstiluutnantti – pelastautuivat heittoistuimilla, mutta molemmat loukkaantuivat niin vakavasti, että he tarvitsivat leikkaushoitoa.[24]
26. tammikuuta 2011 Hornet HN-428 (F-18C) ajautui rullaustieltä Tampere-Pirkkalan lentoasemalla. Lentäjä ehti koneesta pois heittoistuimella ennen kuin se törmäsi lumipenkkaan. Hän selvisi venähdyksin.[26] Kyseessä oli pimeänäkölaitteen avulla tehty harjoituslaskeutuminen pimennetylle kentälle. Lentäjän olisi pitänyt laskeutua kiitotielle, mutta hän laskeutui rullaustielle syystä, joka ei ole toistaiseksi tiedossa. Lentäjä toimi tilanteessa oikein.[27][28]

F/A-18E/F Super Hornet
F/A-18E/F Super Hornet on Yhdysvaltain laivaston käyttämä hävittäjämalli, joka on kehitetty C/D -mallien Hornetista.
E-mallin on yksipaikkainen ja F-malli kaksipaikkainen ja se on otettu käyttöön vuonna 1999.
Mallista on kehitetty Advanced Super Hornet ja EA-18G Growler -muunnos.
Super Hornet on kookkaampi kuin aiempi malli (suluissa C/D-malli):
Pituus: 18,31 m (17,1 m)
Kärkiväli: 13,62 m (12,3 m)
Korkeus: 4,88 m (4,7 m)
Siipipinta-ala: 46,5 m² (38 m²)
Super Hornet suuremman kokonsa puolesta mahdollistaa suuremman polttoainekuorman kantamisen sisäisesti sekä ulkoisesti useamman lisäsäiliön käyttämisen samanaikaisesti.
Boeing F/A-18 Super Hornet on yksi HX-hävittäjähankkeen ehdokkaista F/A-18 Hornetin seuraajaksi Suomen Ilmavoimille[29].
EA-18G Growler
EA-18G Growler on F/A-18F Super Hornetin elektroniseen sodankäyntiin tarkoitettu versio, joka lensi ensilentonsa 15. elokuuta 2006 .[30] Kone tuli Yhdysvaltain laivaston palveluskäyttöön vuonna 2009[31] korvaten laivaston EA-6B Prowler -koneet ja jo käytöstä poistetut ilmavoimien EF-111A Raven -koneet.
Muut mallit
Northrop F-18L
Northrop ehdotti vientimallia F-18L, jossa tukialuskäyttöön tarkoitettuja ominaisuuksia on karsittu:[32]
taittuvat siivet korvattu kiinteillä
ilmanottoaukoista asepaikka siirretty siipeen
laskeutumistelineiden korvaaminen F-16:sta käytetyllä vahvistamattomalla mallilla
F/A-18 malli päätyi myös vientiin ja F-18L ei päätynyt tuotantoon.
HARV

NASA:n käyttämä suuren kohtauskulman () tutkimukseen käytetty malli ().[33][34][35][36]
X-53


X-53 Active Aeroelastic Wing (AAW), NASA:n käyttämä tutkimus- ja teknologiademonstraatiokone.[37][38]
Tekniset tiedot (F/A-18C/D)

Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Heinonen, Timo| title = Thulinista Hornetiin – 75 vuotta Suomen ilmavoimien lentokoneita| publisher = Jyväskylä: Keski-Suomen ilmailumuseo| year = 1992| id = ISBN 951-95688-2-4}}
Viitteet

Aiheesta muualla



CS1 maint: unrecognized language (link)





Luokka:McDonnell Douglasin ilma-alukset
Luokka:Yhdysvaltalaiset hävittäjälentokoneet
Luokka:1970-luvun hävittäjälentokoneet