Vincent van Gogh

Question: Minä vuonna Alen kivet on löydetty?




Vincent Willem van Gogh  () oli alankomaalainen, postimpressionistinen taidemaalari. Vaikka hänen maalauksensa eivät saaneet aikanaan suosiota, kuolemansa jälkeen häntä on pidetty ja edelleen pidetään yhtenä tärkeimmistä eurooppalaisista kuvataiteilijoista. Hänen teoksillaan oli suuri vaikutus ekspressionismin ja fauvismin syntyyn, kuten myös merkittävään osaan muusta 1900-luvun taiteesta. Hänen teoksistaan on maksettu ennätyssummia, ja myös hänen töidensä näyttelyt ovat hyvin suosittuja.
Van Goghin maalaustyylin tunnusomaisia elementtejä ovat huomionkiinnittävät värit, voimakas siveltimenkäyttö ja ääriviivoin rajatut muodot.
Taiteilijana Van Gogh oli suureksi osaksi itseoppinut. Uransa alkuvuosina Van Gogh asui Hollannissa, missä hän piirsi ja maalasi lähinnä maalaisia työssään. Hän muutti Ranskaan vuonna 1886 ja samalla hänen väripalettiinsa tuli kirkkaita värejä aiempien harmaiden sijaan. Van Gogh teki lähes 900maalausta ja  kymmenvuotisen taiteilijanuransa aikana. Viimeisinä vuosinaan hän sairastui psyykkisesti ja teki lopulta itsemurhan.
Varhainen elämä
Lapsuus
Vincent Willem van Gogh syntyi 30.maaliskuuta 1853 Groot Zundertin kylässä Hollannissa Pohjois-Brabantissa lähellä Belgian rajaa. Hän oli Theodorus van Goghin ja Anna Cornelia Carbentusin kuusilapsisen perheen ensimmäinen lapsi. Vincentin isä ja isoisä olivat molemmat pappeja.[1] Isä oli luonteeltaan ankara ja äiti aikalaisten mukaan ”liikuttava ihminen”. Van Goghin suku kuului niin sanottuun Groningenin puolueeseen, hollantilaisreformoidun kirkon vapaamieliseen siipeen.[2]
Vincentin sedistä kolme oli menestyneitä taidekauppiaita. Sisaruksista tärkeimmäksi Vincentin elämässä tuli myöhemmin neljä vuotta nuorempi Theo van Gogh. Täsmälleen vuosi ennen Vincentin syntymää perheeseen oli syntynyt kuolleena poika, jolle oli annettu nimeksi niin ikään Vincent Willem. Lapsena Vincent joutuikin kävelemään joka sunnuntai hautakiven ohi, jossa oli hänen nimensä ja syntymäpäivänsä.[3]
Kouluaika
Vincent kävi 1860–1861 kyläkoulua Zundertin kylässä. Vuonna 1861 isä siirsi hänet siskon kanssa yksityisopetukseen.[4] Vincent lähetettiin 12-vuotiaana sisäoppilaitokseen Zevenbergeniin 20kilometrin päähän. Siellä hän kiinnostui lukemisesta. Hänen kirjallinen makunsa oli laaja: hänen suosikkejaan olivat esimerkiksi William Shakespeare ja Setä Tuomon tupa.[5] Kansakoulun jälkeen hän siirtyi 1866 keskikouluun Tilburgissa. Sen hän jätti kesken maaliskuussa 1868.[6]
Nuorena poikana Vincent oli pidetty, vaikkakin itsepäinen ja temperamenttinen.[5] Hän muisteli varhaisvuosiaan myöhemmin kirjeessään veljelleen Theolle kuitenkin onnettomina: ”Minun nuoruuteni oli --- synkkä, kylmä ja hedelmätön.”[6]
Työ taidegalleriassa

Jätettyään koulun Van Gogh meni 16-vuotiaana heinäkuussa 1869 oppipojaksi Haagiin Goupil & Cien taidekaupan taidegalleriaan, jonka hänen setänsä Cent omisti. Taidegalleriassa hän tutustui 1800-luvun salonkitaiteeseen ja hollantilaisiin maisemamaalauksiin.[8] Siellä hän tuli jälleen läheiseksi Theo-veljensä kanssa, ja he alkoivat kirjoitella toisilleen. Veljekset kävivät tiivistä kirjeenvaihtoa Vincentin kuolemaan saakka.[9]
Van Gogh sai 20-vuotiaana siirron Goupilin Lontoon-osastoon. Hän viihtyi Lontoossa, mutta koki siellä ensimmäiset sydänsurunsa, kun hänen ihastuksensa, vuokraemännän tytär, ei tuntenut häntä kohtaan samoin. Van Gogh otti tapauksen niin raskaasti, että hänen sukulaisensa huolestuivat hänestä. Van Gogh siirrettiinkin Lontoosta Pariisiin 1875.[10]
Uskonnollinen vaihe
Pariisissa Van Goghin uskonnollisuus voimistui, ja hän siteerasi Raamattua entistä useammin kirjeissään veljelleen. Hän asui Montmartrella brittiläisen työtoverinsa kanssa. Van Gogh kiinnitti aiempaa vähemmän huomiota työnsä hoitamiseen taideliikkeessä, joten hänet erotettiin vuoden 1876 alussa. Van Gogh oli siten 23-vuotiaana työtön eikä tiennyt, mitä tekisi seuraavaksi. Hän palasi Englantiin Ramsgateen ja sai töitä sisäoppilaitoksen opettajana. Hän opetti ranskaa, saksaa ja aritmetiikkaa ja valvoi poikia koulupäivän jälkeen. Muutaman kuukauden jälkeen hän otti opettajantyön myös Isleworthissa, jossa hän pääsi opettamaan Raamattua ja toisinaan myös saarnaamaan paikallisessa metodistikappelissa.[11]
Van Gogh palasi Hollantiin joulukuussa 1876 ja jätti vanhempiensa kehotuksesta palaamatta Englantiin. Hänen Cent-setänsä järjesti hänelle töitä kirjakaupassa Dordrechtissa. Van Gogh joutui jättämään työt kuitenkin jo neljän kuukauden kuluttua, sillä hän oli käyttänyt työaikansa lähinnä Raamatun kääntämiseen ja piirusteluun.[12] Van Gogh alkoi suunnittella papiksi ryhtymistä ja aloitti vanhempiensa tuella teologian opinnot Amsterdamissa. Kreikanopinnot eivät kuitenkaan sujuneet, joten vuoden kuluttua Van Gogh lopetti. Hän kirjautui kuitenkin maallikkosaarnaajien kouluun Brysselissä vuonna 1878, mutta hän ei saanut lähetystyöpaikkaa sen seurauksena. Hän muutti Etelä-Belgian Borinagen kaivoskaupunkiin saarnaamaan, mikä toikin hänelle kuuden kuukauden kokeilujakson maallikkosaarnaajana. Hän otti Raamatun kehotukset tosissaan ja luopui omaisuudestaan. Hän muutti asumaan kojuun ja nukkui sen lattialla. Hänen perheensä huolestui jälleen, ja Theo ryhtyi suostuttelemaan Vincentiä ryhtymään taiteilijaksi.[13]
Keskusteltuaan veljensä kanssa Vincent vetäytyi pian yhdeksäksi kuukaudeksi eristyksiin. Sen aikana hänen uskonnollinen kiihkonsa laantui ja hänestä tuli järjestäytyneen uskonnon vastustaja. Samalla hän oli tehnyt päätöksen ryhtyä taiteilijaksi. Hän aloitti piirtelemällä paikallisia kaivosmiehiä. Hän yritti etsiä itselleen taideopettajaa, ja Theo tarjoutui tukemaan häntä.[14]
Taiteilijan ura
Taideopinnot
Vaikka Van Gogh kävikin ajoittain lyhyitä aikoja taideopinnoissa, hän oli suurimmaksi osaksi itseoppinut. Hän piirsi harjoituksen vuoksi satoja yksityiskohtaisia tutkielmia ja harjoitteli asetelmien piirtämistä ja maalaamista.[15] Hän kehitti piirustustaitojaan myös kopioimalla Jean-Francois Millet’n, Jozef Israëlsin sekä muiden mestarien töitä.[16]
Van Gogh kävi läpi kaksi kertaa Charles Barguen piirustuskurssin, jossa kopioitiin litografioita. Hän kirjoitti veljelleen Theolle vuonna 1881: ”Huolellinen tutkiminen ja jatkuva & toistuva Barquen harjoitusten kopioiminen on antanut minulle näkemystä figuurien piirtämiseen. Olen oppinut mittaamaan ja näkemään ja etsimään pääpiirteitä, niin että Jumalan kiitos, se mikä minusta näytti äärimmäisen mahdottomalta aikaisemmin on tulossa nyt vähitellen mahdolliseksi. En ole enää luonnon edessä niin avuton kuin aikaisemmin.”[17] Van Gogh opiskeli lisäksi Brysselin taideakatemiassa, Haagissa Anton Mauven opissa ja vuodesta 1885 alkaen Antwerpenin taideakatemiassa.[18]
Vaikka Van Gogh ei kurinalaisesta taideopetuksesta välittänytkään, hänen teostensa erikoiset perspektiivit ja kirkkaat värit olivat harkittuja poikkeamia käytännöistä, jotka hän tunsi hyvin.[19]
Uran varhaisvuodet Hollannissa
Van Gogh oli piirrellyt jo lapsena saniaisia, kukkia ja kotinsa esineitä, ja hän oli koristellut kirjeitään piirroksilla. Hänen sukulaisistaan moni oli jo taidealalla, myöhemmin myös Theo-veli. Vincent tarvitsi myös kanavan purkaa tunteitaan ja hollantilaisia maalaisia kohtaan tuntemaansa myötätuntoa.[20]
Taiteilijanuransa alkuvuosina Van Gogh kuvasi paikallisia maalaisia töissään ja arkivaatteissaan. Hän halusi kuvillaan tavoittaa kohteistaan jotain olennaista ja ”herättää vakavia ajatuksia”. Hän kirjoitti: ”Työnteossa olevan maalaisen hahmon piirtäminen... on modernin taiteen tosiydin.”[21]
Van Gogh perusti ensimmäisen ateljeensa borinagelaisen hiilikaivosmiehen tupaan kesäksi 1880. Vuokran hän maksoi isänsä lähettämistä rahoista. Theo lähetti Pariisista grafiikan vedoksia kopioitavaksi ja Haagin Goupilin johtaja anatomian ja perspektiivin oppikirjoja. Syksyllä 1880 Van Gogh muutti brysseliläiseen hotelliin. Hän söi hyvin vähän ja sairastui puutostautiin, minkä takia hänen hampaansa putosivat jo vähän yli kolmenkymmenen vuoden iässä.[22] Hän kirjoittautui Brysselissä kuninkaalliseen taideakatemiaan ja harjoitteli siellä kipsi- ja elävän mallin piirtämistä. Hän kävi myös anatomian seminaareissa ja opetteli mittasuhteiden, perspektiivin sekä valon ja varjon kuvauksen säännöt. Hän ystävystyi taidemaalari Anthon van Rappardin kanssa ja käytti tämän ateljeeta.[23]

Elämä Brysselissä oli niin kallista, että Van Gogh muutti vanhempiensa luokse Etteniin keväällä 1881. Siellä hän piirsi ahkerasti, esimerkiksi tunnetun teoksensa Kylväjä. Hän rakastui palavasti serkkuunsa Kee Vosiin, joka kuitenkin peloissaan torjui kiihkeän Van Goghin rakkaudentunnustukset. Syvästi rakkaudenkipeä Van Gogh etsiytyi haagilaisen prostituoidun syliin ja muutti itsekin Haagiin. Siellä hän maalasi sukulaisensa, Haagin koulukunnan maalarin Anton Mauven opissa. Van Gogh ei kuitenkaan halunnut harjoitella kipsivaloksilla, ja miehet riitaantuivat. Van Gogh ei myöskään onnistunut saamaan epäkaupallisia teoksiaan myydyksi kaupungissa.[24]
Vincent aikoi viedä naisystävänsä vihille pelastaakseen hänet prostituutiolta, mutta Theo vastusti aietta voimakkaasti. Avioliitto ei lopulta toteutunut, vaikka Vincent jatkoikin naisen ja hänen lastensa kanssa asumista ja heidän elättämistään.[25]
Van Gogh opetteli käyttämään neljästä langasta ja puukehyksestä koottua välinettä, joka helpotti perspektiivin luomista. Hän kiinnostui myös öljyväreistä ja ryhtyi tekemään impastotekniikalla paksuja maalikerroksia, jotka saattoivat hänen myöhemmissä töissään kohota kankaasta jopa senttimetrin. Hänen väripalettinsa oli yhä harmaavoittoinen.[26]

Van Gogh muutti jälleen vanhempiensa luo Nueneniin loppuvuonna 1883. Pyykkihuoneeseen tehdyssä ateljeessaan Van Gogh maalasi ahkerasti maisemia, asetelmia ja maalaisväkeä. Hänen isänsä kuoli keväällä 1885. Van Gogh maalasi ensimmäisen mestariteoksena Perunansyöjät asuessaan Nuenenissa.[28] Hän teki Theo-veljensä kanssa sopimuksen, jonka mukaan Vincent sai Theolta säännöllistä kuukausikorvausta sitä vastaan, että hän luovutti tälle kaikki maalauksensa. Näin hän sai tunteen siitä, että hän oli ansainnut Theolta saamansa avun. Samalla hän kuitenkin arvosteli Theoa liiallisesta kriittisyydestä sekä siitä, ettei tämä etsinyt maalauksille ostajia riittävän aktiivisesti.[29]
Van Gogh jätti Alankomaat lopullisesti kahdeksan kuukautta isänsä kuoleman jälkeen. Ensin hän meni Antwerpeniin, missä hän opiskeli taidetta muutaman kuukauden ajan. Tuona aikana hän tutki museoissa ja kirkoissa Rubensin värinkäyttöä ja alkoi itsekin käyttää aiempaa kirkkaampia värejä. Helmikuussa 1886 hän muutti Pariisiin.[30]

Pariisissa
pienoiskuva|upright|Taidetarvikekauppias Père Tanguyn muotokuva, 1887. Maalauksen kirkkaat ja kontrastiset värit ennakoivat Van Goghin Arlesin-kautta. Taustalla on hänen ihailemiaan japanilaisia painokuvia.[31]
Vincent asui Pariisissa Theon luona. Theo järjesti aluksi Vincentin lääkärille ja hammaslääkärille, sillä tämän terveys oli heikolla tolalla vuosien laiminlyönnin jälkeen. Pian Theo vuokrasi heille tilavan asunnon Rue Lepiciltä Montmartresta. Vincentin terveys ja mieliala kohenivat Pariisissa nopeasti. Hän kävi kolmen viikon ajan Fernand Cormonin taidetunneilla, joilla hän kehitti erityisesti piirrostekniikkaansa ja tutustui nuoriin ranskalaisiin taiteilijoihin, kuten Émile Bernardiin ja Henri de Toulouse-Lautreciin. Hän hankki maalaustarvikkeita Père Tanguyn kaupasta ja maksoi ne omilla maalauksillaan, joita Tanguy myi Van Goghin kuoltua.[32]
Pariisi oli vuonna 1886 täynnä uutta luovia ihmisiä etenkin taiteen alalla. Kaupungissa Van Gogh tutustui Édouard Manet’n, Edgar Degas’n ja Paul Cézannen sekä impressionistien, pointillistien ja symbolistien maailmaan sekä japanilaisiin vaikutteisiin. Hän oppi tuntemaan Camille Pissarron, Toulouse-Lautrecin, Paul Signacin ja Paul Gauguinin sekä muita avantgarde-maalareita, ja hän tutki heidän töitään ja ideoitaan tarkasti. Tämän seurauksena Van Goghin tyyli muuttui kahden vuoden aikana täysin: hänen töihinsä tuli uutta keveyttä ja valoa, raatavien maatyöläisten tummat hahmot vaihtuivat eloisiin lähikuviin uusista ystävistä ja taiteilijasta itsestään, ja hän alkoi maalata myös rauhallisia kahviloiden sisätiloja ja tuulenvireisiä maisemia.[33] Van Gogh teki tyylillisiä kokeiluja pointillismilla, japanilaisella tyylillä ja etenkin impressionismilla.[34] Impressionismin hän oppi Camille Pissarrolta, joka yhdessä Theon ja Toulouse-Lautrecin kanssa arvosti Van Goghin taidetta ehkä eniten.[35] Jäljittelemällä japanilaisia ukiyo-e-puupiirroksia Van Gogh omaksui kirkkaat värit ja selkeät ääriviivat. Hän hankki satojen vedosten kokoelman ja vertasi japanilaisia mestareita suurimpiin eurooppalaisiin mestareihin kuten Rembrandtiin ja Vermeeriin.[36] Pointillisti Georges Seurat’lta Van Gogh omaksui vastavärit, joita hän käytti myöhäistuotannossaan poikkeuksellisen paljon.[37]
Van Gogh teki Pariisissa kahden vuoden aikana yhteensä noin 200 maalausta. Näistä kukkamaalauksia oli noin 50, asetelmia 35 ja maisemia 50.[38]
Vincent oli alkanut juopotella Pariisissa ja elää epäsiistiä ja häiritsevää elämää. Tämä ahdisti Theoa, joka ei kuitenkaan halunnut häätää veljeään. Hermoromahduksen partaalla roikkunut Vincent päätti itse muuttaa pois Pariisista helmikuussa 1888.[39]
Arlesissa

Van Gogh muutti eteläranskalaiseen Arlesin kaupunkiin keväällä 1888. Arlesissa Van Gogh vaikuttui suuresti seudun valosta, väreistä ja luonnosta, joita hän vertasi ”japanilaiseen unelmaan”. Arlesissa Van Goghin taide saavuttikin huippunsa väriloistossaan.[40] Hän oli lakannut tekemästä kankaalle hiilellä luonnoksia ja levitti nyt väriä paksuin vedoin suoraan tyhjälle kankaalle. Tasaisia väripintoja hän täytti omaperäisesti säleikön tai sädekehän muotoisilla kuvioilla.[41] Hän maalasi luonnon lisäksi myös paikallisia asukkaita, vaikka hän ei ollutkaan kovin pidetty kaupungissa. Hänen läheisin ystävänsä oli postinkantaja Joseph Roulin, joka myös toimi perheenjäsenineen usein hänen mallinaan.[42] Lisäksi Van Gogh maalasi Arlesissa elokuussa 1888 ja tammikuussa 1889 useita auringonkukkatöitä, joissa maljakossa on 12–14 auringonkukkaa.[43] Van Gogh arvosti myös yön keinovaloja ja kirkasta tähtitaivasta, ja hän maalasi kesällä 1888 useita yökuvia niin ulkona kuin sisälläkin.[44]
Van Gogh työskenteli kiivaasti ja teki vuoden 1888 aikana ainakin 90piirrosta ja 100maalausta. Arlesiin sijoitettiin ”Van Goghin vuonna” 1962 litteitä kiviä niille paikoille, joilla Van Gogh maalasi taulujaan. Hän lähetti maalauksiaan Pariisiin Theolle ja puolusteli samalla kovaa työtahtiaan, jota Pariisissa oli arvosteltu. Hän kuitenkin myönsi kirjeissään Theolle olleensa jo romahduksen partaalla.[45]

Aluksi Van Gogh asui hotellissa, mutta hän muutti muutaman kuukauden kuluttua nelihuoneiseen vuokra-asuntoon, jonka keltaisia ulkoseiniä hän erityisesti arvosti. Hän halusi perustaa uuden ”etelän koulukunnan” ja pyysi muita taiteilijoita, kuten Gauguinia, Seurat’ta ja Bernardia, asumaan paikkakunnalle hänen kanssaan.[46] Gauguin saapuikin Arlesiin lokakuussa 1888 Theon rahallisella tuella. Miehet maalasivat paljon yhdessä, vaikka heidän suhteensa olikin välillä vaikea. Gauguin ei pitänyt Van Goghin epäsiisteydestä ja vastavärien käytöstä, vaikka arvostikin tätä taiteilijana suuresti. Gauguin ei myöskään pitänyt Arlesista yhtä paljon kuin Van Gogh. Miehet keskustelivat paljon taiteen teoriasta, ja vuoden loppuun mennessä keskustelut olivat usein riitaisia. Gauguin valitteli Van Goghin arvaamatonta käytöstä ja päätti lähteä Arlesista.[47]
Van Goghin ja Gauguinin ystävyys päättyi riitaan, jonka seurauksena Van Gogh leikkasi palan vasemmasta korvalehdestään irti ja arlesilaisen lehtijutun mukaan kääri sen kangaspalaan ja lahjoitti Rachel-nimiselle prostituoidulle. Vuoden 2016 tutkimuksen mukaan kyseessä ei ollut prostituoitu vaan bordellissa työssä ollut palvelijatar, joka oli todennäköisesti tuttu Van Goghille muista yhteyksistä.[48] Van Goghin luultiin aluksi kuolleen sänkyynsä, mutta hän toipui sairaalahoidossa.[49] Jotkut tutkijat ovat myöhemmin esittäneet, että Paul Gauguin olisi sivaltanut miekalla hänen korvansa irti riidassa bordellin edustalla.[50] Vuoden 2016 tutkimuksen mukaan Van Gogh sai tuona samana päivänä tietää, että hänen veljensä Theo oli menossa naimisiin. Taidehistorioitsija Martin Bailey arvelee, että tämä lisäsi Van Goghin ahdistusta, koska hän pelkäsi menettävänsä Theon henkisen ja taloudellisen tuen. Tämän Bailey arvelee olleen ainakin tärkeä osasyy korvan viiltämiseen.[51]

Mielisairaalassa

Theo saapui Arlesiin ja vietti Vincentin kanssa pari päivää. Hän totesi Vincentin psyykkiset ongelmat ja oli niiden suhteen pessimistinen.[52] Vincent toipui korvavammastaan ja jatkoi tammikuussa 1889 maalaamista entiseen tapaan. Hän sai kuitenkin vainoharhaisen kohtauksen helmikuussa, ja pian kaupungin asukkaat saivat hänet suljettua lukkojen taakse. Hän meni lopulta toukokuussa potilaaksi Saint-Rémyssa sijainneeseen mielisairaalaan. Sairaalan johtaja diagnosoi hänellä olleen akuutti mania ja hallusinaatioita, jotka aiheuttivat korvan leikkaamisen. Sairaalan lääkärit eivät kuitenkaan tehneet diagnoosia Van Goghista. Jälkikäteen Van Goghin kohtausten syynä on arvioitu olleen skitsofrenia, alkoholismi, kuppa, epilepsia tai maanis-depressiivinen psykoosi.[53]

Van Gogh ei saanut mielisairaalassa muuta hoitoa kuin kaksi kylvetystä viikossa. Hänelle annettiin kaksi huonetta, joista toisessa hän saattoi maalata. Hän sai maalata myös ulkona, ja hän kiinnostui etenkin sypressipuista, jotka hän kuvasi liekinomaisesti maasta nousevina. Myös hänen kuvaamansa pilvet, puut, kukkulat ja rotkot oli väkevästi kuvattu.[55]
Van Gogh sai uuden kohtauksen kesällä 1889 vierailtuaan Arlesissa, ja hän ilmeisesti yritti itsemurhaa. Hän toipui hitaasti eikä lähtenyt huoneestaan kahteen kuukauteen. Hänen tahtonsa maalata säilyi kuitenkin vahvana, ja hän teki sairaalassa kaksi maalausta viikossa toistuvista kohtauksistaan huolimatta.[56] Hän alkoi kuitenkin haluta pois sairaalasta, jossa hän ei tuntenut pystyvänsä parantumaan. Hänen taiteilijaystävänsä eivät halunneet ottaa häntä asumaan kanssaan, mutta lopulta auversilainen lääkäri Paul Gachet järjesti hänelle asunnon ja alkoi hoitaa häntä.[57]
Viimeinen vuosi ja kuolema

Van Goghin vielä asuessa Saint-Rémyn mielisairaalassa avantgarde-lehti Mercure de France julkaisi alkuvuonna 1890 ensimmäisen hänestä kirjoitetun lehtiartikkelin. Siinä nuori taidekriitikko G. Albert Aurier ylisti Van Goghia, jonka töitä hän oli nähnyt Theon kotona ja Père Tanguyn kaupassa. Aurier korosti etenkin Van Goghin töiden yletöntä voimaa ja hermostuneisuutta sekä niiden häikäiseviä värejä. Van Gogh oli kiusaantunut artikkelista sen hänelle suoman ylistyksen vuoksi ja vähätteli omaa merkitystään muihin taiteilijoihin kuten Gauguiniin nähden. Pian artikkelin julkaisun jälkeen ensimmäinen Van Goghin työ, Punainen viinitarha, myytiin näyttelyssä Brysselissä. Ostaja oli belgialainen taiteilija Anna Bock.[58]
Van Gogh matkusti Pariisiin toukokuussa 1890 toivuttuaan uusimmasta kohtauksestaan. Pariisissa hän asui Theon ja tämän vaimon luona kolme päivää ja oli vaimon kuvauksen mukaan hyvässä kunnossa ja hyväntuulinen. Pariisista hän jatkoi Auvers-sur-Oisen kylään tohtori Paul Gachetin luo. Siellä hän alkoi jälleen maalata ahkerasti. Hän piti aluksi Gachetista ja teki tästä muotokuviakin, mutta alkoi myöhemmin pitää tohtoria sairaampana kuin itseään. Hänen viimeisiksi jääneissä töissään on aiempaa ahdistuneempi tunnelma.[59]

Van Gogh ampui oman kertomansa mukaan itseään vatsaan sunnuntaina 27.heinäkuuta 1890 maatalon pihalla Auversissa. Hän käveli takaisin matkakotinsa huoneeseen, mistä isäntä löysi hänet makaamasta sängyltä. Theo matkusti paikalle ja istui Vincentin kuolinvuoteen äärellä keskustellen pitkään tämän kanssa. Vincent van Gogh kuoli 36 tuntia ampumisen jälkeen keskiyön jälkeen tiistaina 29.heinäkuuta. Hänet haudattiin Auversiin.[60] Theo murtui veljensä kuolemasta ja kuoli itsekin seuraavan vuoden tammikuussa, alle kuusi kuukautta Vincentin jälkeen. Hänen jäännöksensä siirrettiin Vincentin viereen 23vuotta myöhemmin.[61]
Van Goghin ampumisesta on olemassa vain hänen itsensä kuvaus, eikä asetta löydetty, ja jotkut ovat epäilleet kertomuksen todenperäisyyttä. Kaksi yhdysvaltalaistutkijaa esitti vuonna 2011, että Van Goghia olisikin ampunut kaksi teinipoikaa.[62][63] Vuonna 2016 Van Gogh -museo asetti näytteille aseen, jolla hänen uskotaan ampuneen itsensä. Ase löytyi vuonna 1960 kyseiseltä pellolta ja oli ennen näytteille asettamista yksityiskokoelmassa.[64]

Tyyli
Van Goghin maalaustyylin tunnusomaisia elementtejä ovat huomionkiinnittävät värit, voimakas siveltimenkäyttö ja ääriviivoin rajatut muodot. Hänen siveltimenkäyttönsä oli ajoittain pointillisista.[65]
Taiteilijanuransa alkuvuosina Van Gogh tutki ja kopioi mestareiden, etenkin Jean-François Millet’n, teoksia, mutta hänen muotokielensä oli jo omaperäinen. Van Gogh oli mieltynyt vaatimattomiin aiheisiin: karuihin maisemiin, köyhien arkielämään ja tavallisiin esineisiin. Hän oli itsekin kokenut paljon taloudellisia vaikeuksia, ja hän tunsi aina syvää myötätuntoa köyhiä kohtaan. Hänen paletissaan oli etenkin aihepiiriin sopivia tumman ruskeita sävyjä, ja piirroksissaan hän käytti syvän mustia tiiviitä ja raskaita varjostuksia. Opettajaltaan Mauvelta hän omaksui valohämyn, josta kirkkaat sävyt puuttuivat kokonaan. Hän kirjoitti pyrkimyksestään realismiin: ”Saan jotain merkittävää aikaan vain, jos paneudun piirtämiseen perusteellisesti ja tosissani, ja jos pyrin aina kuvaamaan todellisuutta.” Toisaalta hän kirjoitti vähän myöhemmin Theolle pelkän todellisuuden jäljentämisen riittämättömyydestä: ”Osaisinpa vain ilmaista, miltä minusta tuntuu”[66] ja ”Haluan koskettaa ihmisiä taiteellani. Haluan heidän sanovan, ’Hän tuntee syvällisesti, hän tuntee hellästi’.”[67]

Van Gogh kehitti postimpressionistisen tyylinsä vuosien 1886 ja 1888 välillä Pariisissa, jossa hän omaksui valoisan ja kirkkaan väripaletin. Hän oli maalatessaan spontaani, vaistonvarainen ja nopea pyrkiessään vangitsemaan ilmiön tai ohikiitävän tunnetilansa.[65] Hän kirjoitti: ”On parempi olla uskalias vaikka tekisikin silloin paljon virheitä, kuin ahdaskatseinen ja yliharkitsevainen.”[67]
Kuvasommittelussaan Van Gogh korosti lävistäjää samaan tapaan kuin japanilaisissa puupiirroksissa tehtiin.[68] Van Goghille oli tyypillistä kuva-alan jakaminen vaakasuikaleiksi tai suuriksi kolmioiksi, jotka hän yhdisti voimakkaasti pakenevilla viivoilla. Vasemmalle eteen hän sijoitti usein tumman kohteen voimistamaan syvyysvaikutelmaa ohjaamalla katsojan katsetta. Keskialalle hän sijoitti pääkohteen. Horisontin hän sijoitti usein korkealle. Hän käytti myös tiettyjen väriyhdistelmien perspektiivisiä ominaisuuksia syvyysvaikutelman vahvistamiseksi tai vähentämiseksi.[69]

Van Goghin myöhäistuotannossa erityisen keskeisen merkityksen sai rakenne, osien jäsennys kokonaisuudeksi. Tummilla ääriviivoilla hän sitoi monivärisistä pisteistä koostuvat pinnat konkreeteiksi muodoiksi.[71] Värejä Van Gogh käytti tunteiden ilmaisuun:[68] ”Yritän ilmaista punaisen ja vihreän kautta ihmiskunnan hirmuisia intohimoja.”[67] Keltaista hän rakasti, ja se edusti hänelle aurinkoa.[67]
Provencessa 1888–1889 Van Gogh pyrki vangitsemaan kankaalle etenkin valon ja varjojen vaikutuksen ja maalasi siksi mielellään keskipäivällä. Hän käytti vaaleita värejä, joita hän levitti sekoittamattomina kankaalle erivahvuisina viivoina ja kaarina, ja jäsensi ne ohuin ääriviivoin ja loi niistä vastaväreillä kontrasteja. Hän käytti voimakkaita siveltimenvetoja myös välittääkseen käsityksen taiteilijan omista voimakkaista tunteista. Väriä hän levitti usein hyvin paksulti.[72]

Merkitys
Van Goghin taide alkoi herättää laajempaa kiinnostusta hänen kuoltuaan. Fauvistit ja saksalaiset ekspressionistit löysivät Van Goghin ennen ensimmäistä maailmansotaa, ja hänestä tuli modernin taiteen suunnannäyttäjä.[73] Van Goghilla oli suuri vaikutus 1900-luvun taiteilijoihin ja taidesuuntauksiin.[74] Van Goghia pidetään nykyisin yleisesti yhtenä Hollannin suurista taiteilijoista ja ehkä jopa maailman arvostetuimpana taiteilijana.[65] Van Goghin taiteesta on maksettu ennätyssummia, ja myös hänen näyttelynsä ovat olleet ennätyksellisen suosittuja.[65] Hänestä on myös tullut kärsivän taiteilijan arkkityyppi.[74] Hänen legendaansa ovat rakentaneet hänen köyhyytensä, itsensä vahingoittaminen, henkinen romahdus, itsemurha ja se, ettei hänen epätavallista lahjakkuuttaan tunnistettu, vaan hänet torjuttiin omana elinaikanaan.[65]
Mielenterveys
Van Goghin mielenterveyden historia
Vincent van Gogh kärsi viimeisten kahdenkymmenen elinkuukautensa aikana psyykkisestä sairaudesta, ja häntä on tutkittu usein siltä kannalta, miten sairaus vaikutti hänen elämäänsä.[75]
Nuorena Vincent van Gogh oli luonteeltaan vaikea, sulkeutunut ja vetäytyvä, mutta luontoa ja eläimiä hän rakasti. Kylällä hänet tunnettiin hyväsydämisenä ja ystävällisenä.[76] Van Gogh oli normaali ja sosiaalinen nuori mies kesään 1874 asti, jolloin hänestä tuli kiihkouskonnollinen. Sitä seuraavinakaan vuosina hänen kirjeissään ei tosin ole merkkejä mielenhäiriöistä tai syvästä masennuksesta. Hänen käyttäytymisensä oli silti ympäristön mielestä jo hyvin poikkeavaa ja epäsosiaalista vaikkakin epäitsekästä.[77] Vanhemmat olivat huolissaan Vincentistä, koska tämä oli aina allapäin.[78] Vincentin kirjeissä veljelleen on nähtävissä kohonnutta toimeliaisuutta, mutta ei kuitenkaan sairaalloista kiihkoa eli maniaa. Kirjeet ovat kuitenkin usein ylipitkiä, mikä saattaa lääketieteen tohtori Erkki Kivalon mukaan kertoa sairaalloisesta piirteestä.[79] Vuonna 1885 Van Gogh näki itsekin aiemman uskonnollisuutensa ohimenneenä sekavuustilana, eikä osoittanut persoonallisuudessaan vielä mitään patologista suuntaa.[80]
Van Gogh sai ensimmäisen lievän kohtauksensa keväällä 1887 Pariisissa. Hän oli muuttunut hermoherkäksi ja alkanut käyttää runsaasti alkoholia.[81] Psykiatri Karl Jaspersin mukaan Van Goghin mielisairaus alkoi viimeistään keväällä 1888. Van Gogh sai ensimmäisen vakavan kohtauksensa lopulta joulukuussa 1888 Arlesissa ja joutui sairaalahoitoon.[82]
Diagnoosit
Arlesin sairaalan johtajan diagnoosi Van Goghille oli ”äkillinen kiihkotila ja yleinen sekavuus”. Van Goghia hoitaneen lääkärin Felix Reyn mukaan kyse niin vuodenvaihteessa kuin keväälläkin 1889 oli ”epileptisistä kriiseistä”. Saint-Rémyn johtaja uskoi myös epilepsiaan selityksenä. Loppuaikoina Van Goghia hoitanut hermolääkäri Paul Gachet puolestaan mahdollisesti uskoi tärpättimyrkytykseen ja auringonpistokseen.[83]
Ehdotettuja diagnooseja Van Goghille 1900-luvun alkupuolen lääketieteellisessä kirjallisuudessa olivat paitsi epilepsia, myös epileptoidinen psykoosi, skitsofrenia, neurastenia, aivokasvain, psykopatia, syfiliittinen (kuppaan liittyvä) skitsoidis-epileptinen tila, syfiliittinen aivokalvo-aivotulehdus, vaiheittainen harhamielisairaus, krooninen auringonpistos ja keltaisen värin vaikutus.[84] 1940-luvun jälkeisiä ehdotuksia ovat olleet esimerkiksi maanis-depressiivinen psykoosi, temporaali-epilepsia ja krooninen digitalismyrkytys.[85] Lääketieteen tohtori Erkki Kivalo (1989) pitää selvänä, että Van Goghin sairaus vuosina 1888–1890 oli epilepsia.[86] Epilepsian syitä saattoi olla monia: esimerkiksi vaikea synnytys tai kuppa, joka Van Goghilla tiedetään olleen.[87]
Van Goghin suvussa ei ollut varsinaista sukurasitusta mielisairauksiin tai epilepsiaan. Hänen pikkusiskonsa Wilhelmien tosin sairastui skitsofreniaan. Theon kuolemaan johtaneiden terveysvaivojen takana oli ehkä hermoston syfilis.[88]
Sairauden vaikutus taiteeseen
Van Goghin sairauskohtaukset katkaisivat hänen työskentelynsä useasti, kerran jopa kuukausiksi.[89] Toisaalta monet tutkijat ovat nähneet sairauden myös edesauttaneen hänen tyylinsä kehittymistä ja aiheuttaneen monet tyylin erityispiirteistä.[90] Toisaalta joidenkin tutkijoiden mukaan Van Goghin työt mielenhäiriön vallassa olivat hajanaisia ja niistä oli kadonnut todellisuudentaju.[89]
Teokset
Van Gogh teki lähes 900maalausta ja  kymmenen vuoden taiteilijanuransa aikana.[91] Hän teki yli 40omakuvaa, Rembrandtin jälkeen eniten suurista taiteilijoista. Hän signeerasi teoksensa ”Vincent”, mitä hän perusteli sillä, että hänen sukunimeään ei osattu Ranskassa ääntää.[92]

Ei tiedetä, mikä jäi Van Goghin viimeiseksi maalaukseksi. Heinäkuussa Auversissa maalattu Vehnäpelto ja variksia on yksi ehdokas. Myös jompikumpi Charles-Francois Daubignyn pihasta tehdyistä maalauksista, Chaponvalin taloista tehty maalaus, tai Puun juuria ja runkoja -niminen maalaus saattaa olla hänen viimeisensä. Hänen viimeinen omakuvansa oli Omakuva parrattomana syyskuulta 1889.[93]
Van Goghin yli  85:nolinpaikkaa ei tiedetä. Osa saattaa olla tallessa yksityiskokoelmissa, mutta osa voi olla lopullisesti kadonnut.[94] Muutama teos on varkailla.[95] Kuusi Van Goghin teosta on tuhoutunut niiden lisäksi, jotka Van Gogh itse hävitti varhaisvuosinaan.[96]
Kokoelmat
Ateneum oli maailman ensimmäinen museo, jonka kokoelmiin kuului Van Goghin teos: taiteilijan viimeisiin maalauksiin kuuluva Katu, Auvers-sur-Oise (1890) liitettiin taidemuseon kokoelmiin vuonna 1903.[97] Suurin kokoelma Van Goghin töitä on Amsterdamin Van Gogh -museossa, jonka pysyvässä näyttelyssä on yli 200maalausta ja 500piirrosta.[98] Toiseksi suurin kokoelma on Hollannin Otterlon Kröller-Müller-taidemuseossa, jossa on 91maalausta ja yli 180piirrosta.[99]
Myyntitietoja

Van Gogh sai elämänsä aikana myytyä vain yhden teoksen.[100] Hänen kuolemansa jälkeen hänestä on tullut yksi maailman halutuimmista taiteilijoista.[95]
Toistaiseksi kalleimmalla hinnalla myyty Vincent van Goghin taulu on vuonna 1890 maalattu Tohtori Gachet’n muotokuva. Se myytiin huutokaupassa vuonna 1990 japanilaiselle liikemiehelle Ryoei Saitolle 82,5miljoonan dollarin hintaan, mikä oli aikanaan maailmanennätys. Van Goghin omakuva Muotokuva taiteilijasta parrattomana (1889) myytiin 71,5 miljoonalla vuonna 1998.[101]
Värin tummuminen
Van Goghin maalausten keltainen on vähitellen tummunut. Muutoksen syynä on Van Goghin käyttämä kromikeltainen, joka valon UV-säteilyn vaikutuksesta hapettuessaan tummuu.[102][103]
Omakuvia
Van Gogh piirsi ja maalasi yli 40omakuvaa, Rembrandtin jälkeen eniten suurista taiteilijoista.[92] Van Goghin omakuvien tyyli muuttui vuosien aikana. Varhaisissa omakuvissa värit ovat vielä hollantilaisen murrettuja, mutta Pariisin-vuosina omakuvien väripaletti muuttui kirkkaammaksi. Arlesissa Van Gogh maalasi itsensä kerran japanilaisvaikutteisesti buddhalaiseksi munkiksi.[104] Leikattuaan palan korvaansa irti Van Gogh maalasi itsestään muutaman viikon kuluttua kuvan side korvalla. Hän maalasi kaikki omakuvansa peilikuvina. Hän maalasi omakuvia harjoituksen vuoksi, mutta myös siksi, että hänellä ei ollut riittävästi asiakkaita tai varaa palkata malleja.[105]

Pariisi, 1886.
Pariisi, 1887.
Pariisi, 1888.
Arles, 1888.
Arles, 1889.
Saint-Rémy/Auvers, 1889–1890.

Muita merkittäviä maalauksia

Pääkallo ja palava tupakka, 1885.
Perunansyöjät, 1885.
Père Tanguyn muotokuva, 1887.
Makuuhuone Arlesissa, 1888.
Öinen katukahvila, 1888.
 Kaksitoista auringonkukkaa maljakossa, 1888.
Iirikset, 1889.
Mielisairaalan käytävä, 1889.
Viljapelto ja sypressejä, 1889.
Tähtikirkas yö, 1889.
Iiriksiä 1889.
Tohtori Gachet’n muotokuva, 1890.
Vehnäpelto ja variksia, 1890.

Piirustuksia

Suru, 1882.
Maisema ja kirkko, 1883.
Talonpoika olkihatussa, 1888.
Montmajour, 1888.

Kirjeet

Vincent ja Theo van Gogh kävivät hyvin aktiivista kirjeenvaihtoa. Heidän välisistä kirjeistään on säilynyt 36 Theon kirjoittamaa ja 661Vincentin kirjoittamaa. Vincentin muille perheenjäsenilleen kirjoittamista kirjeistä on lisäksi säilynyt 135. Kirjeissään vuosina 1872–1890 Vincent kirjoitti hyvin avoimesti ja laajasti tunteistaan ja elämästään, ja nämä kirjeet ovat tärkeä dokumenttikokoelma Vincentin elämästä.[9] Vincent elävöitti kirjeitään usein piirroksilla. Vuonna 1885, kun hän oli ollut taiteilijana jo viiden vuoden ajan, hänen kirjeisiinsä piirtämänsä kuvat olivat kehittyneet kömpelöistä raapustuksista taidokkaiksi miniatyyreiksi.[106]

Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Beaujean, Dieter| title = Vincent van Gogh: elämä ja tuotanto| publisher = Könemann| year = 2005| isbn = 3833115718}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Carriere, Massimo (päätoimittaja)| title = Pinx. Maalaustaiteen mestareita 3| publisher = Weilin+Göös| year = 2004 (italiankielinen alkuteos 1999)| isbn = 951-0-29197-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Feaver, William| title = Van Gogh: mestarin maalaukset| publisher = WSOY| year = 1992| isbn = 951-0-18104-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kivalo, Erkki| title = Taiteilija ja hänen sairautensa: Vincent van Gogh 1853–1890| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 1989| isbn = 951-1-10483-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Wallace, Robert| title = The World of Van Gogh| publisher = Time-Life Books| year = 1969 (vuoden 1982 painos)| isbn = 900658-67-3}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = van Gogh, Vincent| title = Kirjeitä veljelleni| others = Translated by Mattila, Raija| publisher = Otava| year = 1981| version = (Dear Theo: The autobiography of Vincent van Gogh, 1937.) Toim. Stone, Irving| isbn = 951-1-06475-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Walther, Ingo F.| title = Vincent van Gogh 1853–1890. Näky ja todellisuus| others = Translated by Punkki-Roscher, Marja| publisher = Benedikt Taschen| year = 1988 Julkaisupaikka = Köln| isbn = 3-8228-0181-X}}
Aiheesta muualla

Museot, teokset
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Kirjeet
CS1 maint: multiple names: authors list (link) CS1 maint: unrecognized language (link)



Luokka:70.9 Yleinen taidehistoria
*
Luokka:Itsemurhan tehneet
Luokka:Vuonna 1853 syntyneet
Luokka:Vuonna 1890 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit