Hjältens kärleksintresse

Hjältens kärleksintresse är ett återkommande berättargrepp (en trop), där en rollfigurs främsta funktion i berättelsen är att förse den manlige (i ytterst få fall även kvinnliga) protagonisten med en känslomässig anknytning, ofta istället för egna mål och ibland med begränsade övriga egenskaper. Tropen finns i flera varianter, med olika grad av självständighet, personliga egenskaper och funktioner i berättelsen. Som sådan är tropen en typisk biroll, som vanligen får lägre listning i rollistor. I berättelser där den romantiska berättelsen ligger i fokus har däremot de bägge älskande ofta ansetts vara av samma vikt. 

Genom historien har tropen om hjältens kärleksintresse utvecklats, framför allt vad gäller publikens krav på att den kvinnliga rollfiguren ska vara mer självständig och ha egna mål inuti berättelsen, utöver kärlekshistorien. Tropen involverar ofta ett mått av konflikt mellan huvudpersonen och kärleksintresset, men omfattar inte nödvändigtvis att den manlige huvudpersonen "får" kvinnan som belöning efter att ha räddat henne, beroende på berättelsens genre, men det är den mest vanliga avslutningen. För att rollen ska bedömas vara ett passande mål för huvudpersonen räcker normalt sett inte utseendemässig skönhet, utan det krävs även personliga egenskaper som passar ihop med huvudpersonens, och som får publiken att känna samma känslor som huvudpersonen. 

Hjältens kärleksintresse finns i flera varianter: den jordnära men söta, den rebelliska prinsessan som möjligen redan är upptagen, den stabiliserande kraften som får hjälten att tänka igenom sitt liv, barndomsvännen som publiken förstår har tidigare hört ihop med hjälten, kvinnan som orsakar problem, antingen medvetet eller omedvetet, samt den normala rollfiguren med egna mål och egenskaper.

Historia

Från antiken till medeltiden 
Tropen har sin grund i antika berättelser, såsom myten om Ariadne som hjälper Theseus att döda Minotauren, efter att ha förälskat sig i honom. Huvudpersonen Theseus ger sig dock iväg efter att ha fått hjälp att besegra Minotauren. En av de tidigaste grekiska romanerna, Efesiaka (100-talet e.Kr.), av Xenofon från Efesos, handlar om de olika äventyr som det unga kärleksparet Anthia och Habrokomes upplever: pirater, slaveri, skeppsbrott och självmord. Anthia är dock en kraftfull ung kvinna och bidrar till flera delar av intrigen.

I Tusen och en natt (ihopsamlad mellan 800-talet och 1200-talet med tillägg fram till 1700-talet) finns flera berättelser där de kvinnliga rollfigurernas lott mestadels är att agera romantiskt intresse för huvudpersonen. Aladdin (som lades till under 1700-talet, men vars ursprung troligen är kinesiskt) är en av de mer kända, där den fattige ynglingen Aladdin med hjälp av en ande i en magisk lampa blir rik och gifter sig med prinsessan Badroulbadour. Prinsessan blir lurad av en trollkarl, men med hjälp av en svagare ande lyckas de till slut återfå lampan och leva lyckliga.

Högmedeltida texter fokuserade ofta på den så kallade riddarromanen, med höviska motiv, där kringridande riddare räddar damer i nöd, men också dyrkar adelsdamer på avstånd. Ett av de mer spridda namnen i denna ådra är Arthurlegenden, med flera olika exempel: Lancelot som bedrar kung Artur med drottning Guenever eller Percevals älskade Blanchefleur. Några av de första höviska kärleksberättelserna skrevs av Chrétien de Troyes (1100-talet), särskilt i Lancelot, le Chevalier de la Charrette, som var en av de allra första att beskriva de psykologiska effekterna av kärlek. Bland de mer populära kärleksberättelserna finns Flores och Blanzeflor, om ett par som växer upp tillsammans, men skiljs åt för att inte bli kära, och Flores tvingas genomgå flera äventyr för att till slut återförenas med sin älskade. Flores och Blanzeflor har spridits vitt och det finns därför en variant i de svenska Eufemiavisorna (från 1300-talet). En variation på temat är Tristan och Isolde, där en riddare som ska föra en dam till hennes blivande man tillsammans råkar dricka ett kärlekselixir, något som leder till en enlevering.

Under 1500-talet kom de första nerskrivna versionerna av den i sig mycket tidigare Robin Hood-legenden där Marion paras ihop romantiskt med Robin Hood. Hon tros från början vara en rollfigur från det tidiga May Day-firandet. (En tidigare version, från 1200-talet, finns i Adam de la Halles Le Jeu de Robin et Marion, men den Robin som omnämns där är en riddare och har inte med Robin Hood att göra.) Då förvandlades också hennes tidigare yrke, fåraherden, till adelsdam. Flera olika versioner finns, men generellt sett vägrar hon att gifta sig med Robin förrän hans stråtrövarband blivit benådade.

Från renässans till 1800-tal 

Ett av de mest spridda verken under renässansen var det fantasirika Den rasande Roland (1516) av Ludovico Ariosto. Boken var en fortsättning på Matteo Maria Boiardos versepos Den förälskade Roland (1483–1495), där delar av handlingen kretsar kring hur riddaren Roland och flera andra blivit förälskade i kungen av Cathays dotter, Angelika, som kommer till Karl den stores hov, och hur riddarna strider om hennes hand. Roland, Angelika och de andra drabbas av allehanda äventyr, från vansinnesdrycker till hippogriffer, medan deras känslor för varandra förvandlas både på grund av kärleksdrycker och hovfamiljers sedvänjor. När Angelika blir kär i en annan man, tappar Roland vettet och går bärsärk genom Europa och Afrika, och får inte tillbaka det förrän en vän hämtar Rolands vett på månen, varpå han också slutar att vara förälskad i Angelika. Stora delar av intrigen beror på just Angelikas agerande: hon blir kär i andra, hon blir fasttagen och behöver räddas, och hon får en osynlighetsring. Berättelsens poäng är bland annat att kärlek är en slags galenskap. Den rasande Roland fick många efterföljare och har inspirerat bland annat Som ni behagar av William Shakespeare, Don Juan av Lord Byron och Orlando av Virginia Woolf.

1605 kom den första delen av pikareskromanen Don Quijote av Miguel de Cervantes Saavedra. Romanens huvudperson, Alonso Quijano, som förläst sig på riddarromaner, ger sig ut i världen för att söka äventyr. För att hitta motivering använder han grannflickan Aldonza Lorenzo som han döper om till Dulcinea av Toloso. Dulcinea förekommer aldrig som egen person i berättelsen (men grannflickan gör det) utan är en produkt av huvudpersonens fantasi, och fungerar mer som motiverande faktor än som en person att interagera med. Vissa har läst Dulcinea som en representation av Spanien, medan andra ser henne som Don Quijotes idealkvinna.

En av de första brittiska romanerna är Henry Fieldings omfattande pikaresk- och bildningsroman Tom Jones (1749), vars huvudsakliga relation är mellan oäktingen Tom Jones, som har gott humör och stora personliga brister, och Sophia Western, som är moralisk och god. Efter flera äventyr lyckas Jones övervinna det stora problemet med att han är en oäkting och få sin Sophia. Fieldings verk inspirerade bland andra Charles Dickens och William Thackeray.

Under 1800-talet skrev Sir Walter Scott om The Lady of the Lake (1810), där tre män strider om Ellen Douglas kärlek. I Scotts övriga historiska författarskap är det ofta två kvinnliga rollfigurer: en blondin och en brunett, där den ljusa är den godare men mer passiva, medan de mörkhåriga är mindre känslomässigt begränsade, enligt Shakespeariskt mått. 

1831 kom Victor Hugos skräckromantiska äventyrsroman, Ringaren i Notre Dame, som utspelar sig på 1400-talet, där den missbildade Quasimodo blir förälskad i den unga Esmeralda och därmed går ifrån sitt vanliga liv av ömsesidigt förakt för mänskligheten. Flera av de övriga rollfigurerna, inklusive den konservative ärkediakonen Claude Frollo och vaktkaptenen Phoebus/Febus, samt poeten Gringoire. Berättelsen kompliceras av att Esmeralda blir tillfångatagen och flera försöker rädda henne. Romanen har ett tragiskt slut i att Quasimodo missuppfattar det romska sällskap som försöker rädda Esmeralda för att försöka anfalla henne och därför kör bort dem, och därför överlämnar henne till kungens män som är de som verkligen är ute efter Esmeralda och som sedan hänger henne. I olika adaptationer av berättelsen får slutet ofta en mer positiv vändning, såsom att Esmeralda överlever men gifter sig med poeten Gringoire. Berättelsen innehåller flera vändningar som bygger på att rollfigurer blir intresserade av Esmeralda romantiskt. 

I mitten av 1800 utvecklades den romangenre som på franska kom att kallas la cape et l'épée (mantel och svärd) och som på engelska fick namnet swashbuckler (från 'swash', 'att gå stöddigt med draget svärd' och 'buckler', 'en liten sköld'). En av de tidiga författarna här var fransmannen Pierre Alexis de Ponson du Terrail (även om föregångare funnits redan under 1600-talet), vars rollfigur Rocambole ibland kallas den första moderna litterära superhjälten, med starka drag av antihjälte, och han kom följas framför allt på teater och film, i början på 1900-talet, se nedan.

En av de mer inflytelserika fäktningsromanerna var Alexandre Dumas De tre musketörerna från 1844. Den unge d'Artagnan, som tidigt i berättelsen möter de övriga hvudpersonerna, Porthos, Logos och Aramis i strid, blir också kär i såväl frun till hans hyresvärd (Constance Bonacieux) som spionen Lady de Winter, och intrigerna dem emellan bildar en stor del av romanens vändningar.

I och med utgivningen av Anthony Hopes äventyrsroman Fången på Zenda (1894) påbörjades uppgången för vad som ibland kallas för den ruritanska romantiska berättelsen, efter landet Ruritanien där flera av huvudpersonerna bor. Den ruritanska romantiska berättelsen kretsar ofta kring förvecklingar i hovet i ett påhittat östeuropeiskt land. I Fången på Zenda finns exempelvis prinsessan Flavia som är trolovad med kungen men som blir förälskad i hans dubbelgångare men ändå lojalt stannar med kungen, samt kungens älskarinna, Antoinette de Mauban, som intrigerar med kungens bror. Några av genrens kännetecken är teman såsom ära, lojalitet och kärlek, samt återförandet av makten till rätt personer efter en periods hot om diktatur eller maktövertagande. Här (liksom i Shakespeares verk) är kvinnornas hårfärg ofta ett synligt tecken på deras lojalitet.

1900-talets litteratur 

Strax innan 1900-talets början, 1895, kom H.G. Wells kortroman Tidmaskinen. Romanen skulle bli mycket inflytelserik på den ganska nya science fiction-genren, och bli en grund för den stora mängden berättelser om tidsresor. Huvudpersonen, som enbart kallas Tidsresenären, reser till år 802 701, där han träffar på den fredliga rasen Eloi, som förföljs och äts av Morlockerna. Tidsresenären räddar en kvinnlig Eloi, Weena, med planen att ta med henne hem. Istället förlorar han henne i en kamp med Morlockerna, innan han ger sig av till sin egen tid. När han kommer hem och försöker bevisa vad han varit med om visar det sig att Weena smugglat ner två blommor i hans ficka. Senare berättelser av andra författare, inklusive vissa filmer och TV-serier, har låtit Weena överleva eller till och med bli gravid med Tidsresenären.

1925 publicerades F. Scott Fitzgeralds roman Den store Gatsby, vars huvudperson Nick upptäcker att hans tidigare krigskamrat Jay Gatsby som blivit rik skaffat ett hus för att imponera på sin ungdomskärlek Daisy Buchanan, något som orsakar både otrohet och tragedi.

P.G. Wodehouses böcker, framför allt dem om Jeeves och Wooster respektive om Psmith, innehåller gott om intriger som går ut på att vinna sin älskade genom olika intriger. Wodehouse anklagas ibland för att skildra kvinnliga rollfigurer ytligt och kvinnor som hinder för mäns lycka, är det svårt att säga att några av Wodehouse rollfigurer är särskilt djupt tecknade. Dessutom kan ibland Wooster ses som en ersättning för de kvinnor Jeeves bara kortvarigt är intresserad av, en form av samkönat umgänge som speglas i relationen mellan Holmes och Watson. Flera av Wodehouse övriga rollfigurer följer samma mönster, där kvinnorna existerar som ett kärleksintresse att vinna eller riskera att förlora. Dock är relationen aldrig sexuell.

Populärlitteratur 
Under 1900-talet blev billiga utgåvor och pocketutgivning nyckeln till en ökad försäljning. Under första och andra världskriget sammanföll det med en minskad tillgång på papper, något som nödvändiggjorde användningen av billigare, grövre papper. Inom amerikansk litteratur ledde det till flera bokserier med lägre ambitioner, för snabb konsumtion, så kallad "pulp fiction". Motsvarande begrepp på svenska blev kiosklitteratur, men även termen skräplitteratur användes för att särskilja den från seriös litteratur. Ett exempel på utvecklingen av genren och synen på densamma är detektiven Nick Carter, som gjorde sin debut redan 1886, då som mästerdetektiv i stil med Sherlock Holmes. Under 1940-talet förvandlades han till hårdkokt detektiv och under 1960-talet när James Bond-febern stod som högst (se nedan) förvandlades han åter, denna gång till hemlig agent. I 261 romaner som i USA utkom mellan februari 1964 och maj 1990, for han Jorden runt och räddade den fria världen från kommunister och psykopater, samtidigt som han passade på att lägra en handfull fala damer i varje bok. Kombinationen sex och våld var som störst under 1970-talets produktion. Under många år hade kiosklitteraturen egna bokförlag, egna författare, och egna genrer. Detta ledde till en hätsk debatt om kiosklitteratur under 1930- och 1940-talet. I Sverige blev exempelvis kiosklitteraturen föremål för studier som del av 1968 års litteraturutredning (SOU 1972:80).

I kölvattnet av Rocambole blev några av de mest populära rollfigurerna antihjältarna A.J. Raffles, Arsène Lupin, och Fantômas. Den sistnämnde (1911–1963) hade en återkommande kärlekshistoria med Lady Maud Beltham, som är gift med en annan, och som känner både avsky för Fantômas brott och kärlek för hans person. 

Mellan 1928 och 1963 kom Leslie Charteris serie romaner, kortromaner och noveller om Simon Templar (alias Helgonet), som också hade inspirerats av Rocambole och Raffles. Templar var i regel fri att förföra de kvinnor som kom i hans väg, men under ett antal böcker (19-1948) hade Templar också ett framväxande längre förhållande med den kvinnliga äventyraren Patricia Holm, som han i slutet bodde tillsammans med (utan att vara gifta, vilket var ovanligt, och på vissa platser olagligt) och funderade på att gifta sig med. 

Holm skrevs senare ut ur serien, i samband med att Helgonet övergick till att handla om världen efter andra världskriget. Holm har figurerat i flera av de filmatiseringar, radioserier och TV-serier som gjorts om Helgonet, men även Helgonets övriga kärleksförbindelser har förts över till andra media.

Tidig äventyrsfilm och Hitchcock 

I början på 1900-talet kom flera filmer baserade på existerande verk. 1919 kom pjäsen The Curse of Capistrano av Johnston McCulley, som inspirerade till stumfilmen Zorros märke (1920, nya versioner 1940 och 1974), där huvudpersonen Don Diego (Douglas Fairbanks, Sr.) misslyckas att förföra Lolita Pulido (Marguerite De La Motte) som sig själv, men som under sitt alias, den tjusige äventyraren Zorro, får hennes intresse. Samtidigt har kvinnan andra beundrare. Samma sorts kärlekstriangel har även använts i exempelvis Stålmannen, där Lois Lanes känslor för Stålmannen och hans alias Clark Kent är diametralt åtskilda. 1923 kom stumfilmen Scaramouche, baserad på romanen med samma namn av Rafael Sabatini (ny filmversion 1952). Filmen kretsar kring en annan kärlekstriangel, mellan hämnaren André-Louis Moreau (Ramon Novarro) och Aline de Kercadiou (Alice Terry) respektive Climène (Edith Allen), med olika förvecklingar. 1934 kom filmen Röda nejlikan med Leslie Howard i rollen som den töntige Sir Percy Blakeney och den modige Röda nejlikan och Merle Oberon som hans hustru Lady Blakeney, som hamnar i dilemmat kring att avslöja Röda nejlikan eller rädda hans hemlighet. Även den har filmats flera gånger, ofta med fäktning som en viktig del av intrigen.

Piratvärlden kom att bli en återkommande miljö för actionfilmer från 1920-talet, med sådana titlar som Kapten Blod (1935), Slaghöken (1940), The Black Swan (1942), The Spanish Main (1945) och Röde piraten (1952). Filmerna marknadsfördes ofta med huvudrollsskådespelare som Errol Flynn, Douglas Fairbanks och Tyrone Power, men skådespelerskor som Maureen O'Hara, Brenda Marshall och Olivia de Havilland hade framstående roller, just som kärleksintressen för respektive huvudperson.

Under 1930-talet trädde Alfred Hitchcock fram som en av de främsta filmregissörerna, med framför allt thrillern som genre, och blev en av dem som gjorde den genren mer rumsren. De 39 stegen (roman av John Buchan, 1915, filmad i svartvitt 1935 och i färg av Ralph Thomas 1959), Spioner i hälarna (1936), Ung och oskyldig (1937), Rebecca (1940), Utrikeskorrespondenten (1940), Sabotör (1942), Notorious! (1946), Fönstret åt gården (1954) och Studie i brott (1958) är några av Hitchcocks filmer som kretsar kring manliga huvudpersoner som blir kära i sina kvinnliga motparter, med olika förvecklingar. Ett av Hitchcocks främsta exempel är I sista minuten (1959), där huvudpersonen, spelad av Cary Grant, träffar den mystiska Eve Kendall (spelad av Eva Marie Saint). En stor del av intrigen kretsar kring deras romans. Men även andra kvinnor i filmen attraheras av Grants rollfigur, inklusive en sjuksköterska.

Även den satsning som gjordes under 1930-talet på skräck- och rysarfilmer, med det relativt nya mediet ljudfilm som stora lockelse, av exempelvis produktionsbolaget Universal, innehåller flera versioner där kvinnorna framför allt ses som romantiska bihang till hjälten (eller antihjälten). En av de mer kända rollerna är filmen Frankensteins brud från 1935, där Elsa Lanchester spelar det monster som skapas för att Frankensteins monster ska få en maka. Filmen bedöms som en av de främsta uppföljarna, och bruden som rollfigur anses fortfarande vara lyckad, bland annat för att den gör monstret i originalfilmen än mer missförstådd.

1963 gjordes en flerfaldigt Oscarsbelönad filmversion av Henry Fieldings roman om Tom Jones, under samma namn, med Albert Finney i titelrollen och Susanna York som Sophia Western.

James Bond 

Några av de mest kända kvinnliga rollfigurerna inom actiongenren är de så kallade Bondbrudarna, vilket syftar på de kvinnor som hemlige agenten James Bond har romantiska historier med. Figuren James Bond skapades 1953 av britten Ian Fleming, som fram till sin död 1964 skrev 12 romaner och 2 novellsamlingar om Bond. Fleming baserade bland annat de rollfigurerna på sin flickvän Muriel "Mu" Wright, som han träffade 1935 och som var en av Englands främsta polospelare. Hon var rik nog att inte behöva arbeta, men arbetade ändå som simklädesmodell. När hon dog i en flygräd 1944 kommenterade Fleming att hon var "för bra för att vara sann". Wrights egenskaper återfinns i flera av de kvinnoporträtt som Fleming sedan skulle skriva:

Flemings böcker 
Ett annat av de främsta kännetecken för de kvinnliga huvudpersonerna i James Bond-böckerna är att deras namn ofta innehåller sexuella anspelningar. Mest känd är kanske namnet Pussy Galore (förnamnet syftar på det kvinnliga könsorganet, medan efternamnet betyder 'i mängder') från Goldfinger, men även Honeychile Rider från Döden på Jamaica passar in i det mönstret. Bortsett från de sexuella anspelningar Fleming ibland använde, använde han flera "allusiva namn som antyder flera betydelser, inklusive polysemi, etymologi, eller lexikala eller fonologiska associationer". Ett exempel är Vesper Lynd, den första kvinnliga huvudpersonen i en Bondbok, Casino Royale, vars namn anspelar på 'West Berlin', och förespeglar hennes dubbla lojaliteter. Andra är Tiffany Case och Solitaire. Flera har dock mindre anmärkningsvärda namn, såsom Tatiana Romanova, Mary Ann Russell, Judy Havelock och Viv Michel.

Flera av de kvinnliga huvudpersonerna i James Bond-böckerna har tidigare negativa sexuella erfarenheter, såväl oengagerade älskare som våldtäkter. I mötet med Bond blir de dock "omvända", till och med den lesbiska Pussy Galore som efter att ha fallit i Bonds armar menar att hon inte har träffat en verklig man förut.

Till skillnad från många andra kvinnliga rollfigurer i liknande verk skrivna vid den tiden har de flesta kvinnliga huvudpersonerna i James Bond-böckerna egna yrken, inom polis- eller underrättelseverksamhet, eller som skickliga brottslingar. Till och med de huvudpersoner som har mer glamorösa yrken vill vara självständiga. Flera av dem hjälper dessutom Bond i hans uppdrag: Solitaire i Leva och låta dö, Gala Brand i Attentat, Tatiana Romanova i Kamrat Mördare och Kissy Suzuki i Man lever bara två gånger till fara för eget liv.

James Bond på film 

När böckerna filmatiserades med början 1962 var de kvinnliga rollfigurerna en av de stora lockelserna. Scenen i Agent 007 med rätt att döda där Honey Ryder (Ursula Andress) kom upp ur havet iförd vit/beige bikini blev mycket omtalad, och Andress vann en Golden Globe för sin insats, trots att hon dubbades. Till den första filmen skapades också den självständiga Sylvia Trench som inspirerade Bond (Sean Connery) till hans numera berömda introduktionsreplik. Filmerna skapade en bild av de kvinnliga rollfigurerna som framför allt vackra och att det är Bond som tar initiativ till deras sexuella relationer, något som inte har täckning i Flemings verk. Mest omdiskuterad har kanske den scen i Goldfinger (1964) tvingar sig på Galore sexuellt, och att det senare leder till att hon blir hans allierade. I den efterföljande filmen Åskbollen (1965) förekommer en liknande scen när Bond utpressar en sköterska på ett spa till att ha sex. Även i Roger Moores gestalt använder Bond falskspel för att få den synska Solitaire i säng. 

Även i de tidiga filmerna förekommer också tillfällen då de kvinnliga rollfigurerna räddar Bond, såsom Domino Derval i Åskbollen.

Under 1970-talet kom en serie kvinnliga rollfigurer vars kompetens ibland ifrågasätts, såsom Tiffany Case (Diamantfeber, 1971), Solitaire (Leva och låta dö, 1973), och Mary Goodnight (Mannen med den gyllene pistolen, 1974). De bleknar särskilt i jämförelse med de rollfigurer som spelats av Pam Grier i en serie blaxploitationfilmer under samma period, Lynda Carter i TV-serien Wonder Woman, och de olika huvudpersonerna i TV-serien Charlies änglar. Även Ellen Ripley i Alien (1979) är en mer uppmärksammad rollfigur än Dr Holly Goodhead från Moonraker från samma år.

Mönstret där Bond lyckas förföra en inledningsvis negativt inställd kvinna i ett led att få henne att överge sina tidigare lojaliteter förekommer även under 1980-talet. Den hämndlystna Melina Havelock (Ur dödlig synvinkel, 1981), Stacy Sutton och skurkens hantlangare May Day (båda Levande måltavla, 1985), samt den mystiska Kara Milovy (Iskallt uppdrag, 1987) blir alla övertygade av Bonds romantiska förmågor. 1997 kom nästa stora vändpunkt i samband med att filmen Terminator 2 gjorde att kvinnor också kunde ha muskler, och flera kvinnliga huvudpersoner har sedan tagit aktiv del i actionberättelserna: Wai Lin (Tomorrow Never Dies, 1997) som det kanske starkaste exemplet. 

En av de mest kända kvinnliga rollfigurerna i Bondfilmerna, och den enda som medverkat i fler än två filmer, är Miss Moneypenny (vanligen spelad av Lois Maxwell), vars roll oftast sträcker sig till att flörta med Bond. När Bondfilmerna fick en reboot i och med Casino Royale (2006), infördes en mer aktiv Moneypenny.

Film och TV 

Under 1960-talet ökade populariteten för TV-serier, som gjorde att allmänhetens konsumtion av underhållning ökade (jämfört med radio och film nådde TV allt fler). Flera faktorer gjorde att det traditionellt amerikanska TV-landskapet förändrades vad gäller synen på kvinnan. Även om det fanns många undantag under westerneran (på framför allt 1950-talet) skildrades kvinnor på TV gång på gång som hemmafruar. I och med 1960-talet övergick intresset till mer storstadsbaserade TV-serier, där kvinnor hade många olika yrken, och till och med var självständiga och levde som singlar. Klasskillnader, rasfrågan och kvinnors underordning diskuterades mycket i samhället, men fick bara långsamt inträde i TV-rutan. Den sexuella frigörelsen som fick sitt uppsving vid samma tidpunkt, fick dock resultatet att användningen av tropen hjältens kärleksintresse fick mer spridning. 

Under 1960-talet förekom gott om tillfälliga kvinnliga bifigurer, vars stora syfte var att ge de manliga huvudpersonerna romantiska sidor, i TV-serier som den inflytelserika spionpastischen Mannen från U.N.C.L.E. (1964–1968) och den första framgångsrika amerikanska science fiction-TV-serien Star Trek (1966–1969). Ett av de avsnitten av Star Trek som bedöms som de bästa, "The City on the Edge of Forever", handlar om just en sådan tillfällig kärleksberättelse, där kaptenen James T. Kirk (spelad av William Shatner) blir kär i volontärarbetaren Edith Keeler (Joan Collins), men tvingas att låta henne dö eftersom hon är en historisk person som påverkar utgången av andra världskriget. Kapten Kirk är för övrigt delvis känd just för sina tillfälliga romantiska förhållanden, porträtterade av skådespelerskor såsom Barbara Luna, Yvonne Craig och France Nuyen. 

Under 1970-talets blaxploitation-trend bröt de svarta männen ny mark, och i mindre mån även svarta kvinnor (till exempel Pam Grier), men generellt sett betraktades kvinnor i dessa filmer ofta som förbrukningsvaror. I den tidiga blaxploitationfilmen Mitt namn är Shaft (1971) har Shaft flera sexuella relationer med såväl svarta som vita kvinnor. Den här kontrasten mellan de progressiva manliga skildringarna och de regressiva kvinnliga skildringarna fick dock mycket kritik.

Även i Storbritannien förekommer de tillfälliga kärleksintressena, som i den våldsamma TV-serien The Sweeney (1975–1978), där John Thaws rollfigur Jack Regan och hans kollega George Carter (Dennis Waterman) är singelmän med stor aptit på kvinnligt sällskap: "Regan och Carter är konstant chevalereska mot kvinnor men ofta sexistiska: idén om jämlikhet mellan könen har ännu inte nått så långt upp i Scotland Yard." Samma sexism har sedan fortsatt i brittisk TV, exempelvis i Life on Mars (2006–2007).

Andra TV-serier där liknande tillfälliga kärleksaffärer avverkas med stor regelbundenhet är CHiPs (1977–1983) där motorcykelpolisen Frank ”Ponch” Poncherello spelad av Erik Estrada blev berömd som en Casanova, Magnum P.I. (1980–1988), privatdetektiven utreder brott som ofta kretsar kring vackra kvinnor,, The A-Team (1983–1987), där det militära teamets bedragare, spelad av Dirk Benedict, ofta förför kvinnor, Hercules: The Legendary Journeys (1995–1999), där framför allt hjältens kompanjon Iolaus förför kvinnor i rask takt och Mighty Morphin' Power Rangers (1993–1995), där Billy attraherar många unga kvinnor. 

Men även på film finns samma förhållande: i de tre filmerna om The Karate Kid: (1984, 1986, 1989), har Daniel ett nytt kärleksintresse i varje film, i de tre Crocodile Dundee-filmerna (1986, 1988, 2001) finns samma kvinnliga rollfigur med som framför allt kärleksintresse, och i Batman-filmerna från 1990-talet har huvudpersonen ett nytt stort kärleksintresse för varje film: Vicki Vale (Kim Basinger), Catwoman (Michelle Pfeiffer) och Chase Meridian (Nicole Kidman). Undantaget är Batman & Robin (1997), där Batman enbart blir kär i Poison Ivy (Uma Thurman) på grund av en kärleksdryck som hon tillverkat.

Anmärkningar

Källförteckning

Externa länkar 
 Major Character Types – The Love Interest - Script Magazine

Stereotyper och arketyper
Fiktiva figurer
Termer inom kultur
Hjältar