kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Common One

Common One är ett musikalbum av Van Morrison, lanserat 1980. Albumet spelades in i närheten av Nice i Frankrike. Det utmärks av mycket långa kompositioner och en musikalisk dragning åt jazzmusik. Albumet fick inget entusiastiskt mottagande i musikpressen när det lanserades. Vissa kritiker var rent fientligt inställda till albumet. Det blev inte heller någon större försäljningsframgång. Van Morrison själv däremot har pekat ut det som sitt personliga favoritalbum av alla han gjort, bland annat för hur olika musikstilar flyter ihop på skivan. Trots kritiken mot albumet blev det ändå listat som nummer 27 i 1980 års Pazz & Jop-lista.

Låtlista 
"Haunts of Ancient Peace" – 7:07
"Summertime in England" – 15:35
"Satisfied" – 6.01
"Wild Honey" – 5:49
"Spirit" – 5:10
"When Heart is Open" – 15:05

Listplaceringar 
Billboard 200, USA: #73
UK Albums Chart, Storbritannien: #53
VG-lista, Norge: #22

Källor 

Musikalbum 1980
Beautiful Vision

Beautiful Vision är ett musikalbum av Van Morrison, lanserat 1982. Albumet är starkt inspirerat av keltisk musik och jazz och Morrisons tidigare fascination för R&B är nedtonad. Textmässigt präglas albumet av ett spirituellt sökande. Låtarna "Cleaning Windows" och "Scandinavia" släpptes som singlar, och spåret "Vanlose Stairway" har blivit en av Morrisons mest framförda låtar under konsert. Mark Knopfler gästar albumet på gitarr på två spår.

Albumet fick generellt bra kritik, bättre än föregångaren Common One, och sålde även bättre än detta. Trots det blev bara en måttlig kommersiell framgång i USA och Storbritannien. Det sålde något bättre i några andra europeiska länder som Norge och Nederländerna. Albumet släpptes på bolaget Mercury Records i alla länder utom USA och Kanada där det gavs ut på Warner Bros.

Det listades på plats 28 i 1982 års Pazz & Jop-lista.

Låtlista 
(låtar utan angiven upphovsman skrivna av Van Morrison)
"Celtic Ray" — 4:11
"Northern Muse (Solid Ground)" — 4:05
"Dweller on the Threshold" (Morrison, Hugh Murphy) — 4:49
"Beautiful Vision" — 4:08
"She Gives Me Religion" — 4:33
"Cleaning Windows" — 4:43
"Vanlose Stairway" — 4:10
"Aryan Mist" (Morrison, Murphy) — 4:00
"Across the Bridge Where Angels Dwell" (Morrison, Murphy) — 4:31
"Scandinavia" — 6:41

Listplaceringar 
Billboard 200, USA: #44
UK Albums Chart, Storbritannien: #31
Nederländerna: #25
Nya Zeeland: #13
VG-lista, Norge: #9
Topplistan, Sverige: #36

Källor 

Musikalbum 1982
Ingmar Lidbeck

Paul Ingmar Lidbeck, född 2 april 1916 i Partille, död 7 oktober 2000 i Bromma, var en svensk jurist.

Ingmar Lidbeck blev jur.kand. vid Uppsala universitet 1940. Efter tingstjänstgöring var han fiskal i Hovrätten för Övre Norrland 1943–1944 och blev tingssekreterare i Piteå domsaga 1945. Han blev assessor i Hovrätten för Övre Norrland 1949, där han utnämndes till hovrättsråd 1953. Lidbeck arbetade därefter i Regeringskansliet som avdelningschef i Civildepartementet 1962–1965 och var administrativ direktör vid Statens avtalsverk 1965–1967. Han var regeringsråd 1967–1983. Som regeringsråd tjänstgjorde han som ledamot i lagrådet 1974–1975 och var lagrådets ordförande 1983–1985.

Utmärkelser 

  Kommendör av första klass av Nordstjärneorden, 16 november 1970.

Referenser 

 

Justitieråd i Högsta förvaltningsdomstolen (Sverige)
Män
Födda 1916
Personer från Partille socken
Alumner från Uppsala universitet
Avlidna 2000
3142 Kilopi

3142 Kilopi eller 1937 AC är en asteroid i huvudbältet, som upptäcktes den 9 januari 1937 av den franske astronomen André Patry vid Niceobservatoriet. Den har fått sitt namn efter att dess löpnummer är tusen (kilo) gånger större än Pi.

Asteroiden har en diameter på ungefär 8 kilometer.

Referenser 

Huvudbältesasteroider
Astronomiska upptäckter av A Patry
Astronomiska upptäckter 1937
Tony Martin (kampsportare)

Tony Martin, född 11 december 1989 i Palos Heights, är en amerikansk MMA-utövare som sedan 2014 tävlar i organisationen Ultimate Fighting Championship.

Referenser

Noter

Källor
Tony Martin – UFC.com
Tony Martin – Sherdog.com

Amerikanska utövare av mixed martial arts
Födda 1989
Män
Levande personer
Personer från Cook County, Illinois
4162 SAF

4162 SAF eller 1940 WA är en asteroid i huvudbältet, som upptäcktes den 24 november 1940 av den franske astronomen André Patry vid Niceobservatoriet. Den har fått sitt namn efter det franska astronomiska sällskapet, Société astronomique de France.

Asteroiden har en diameter på ungefär 24 kilometer.

Referenser 

Huvudbältesasteroider
Astronomiska upptäckter av A Patry
Astronomiska upptäckter 1940
Anthony Smith

Anthony J. Smith, född 26 juli 1988 i Corpus Christi, TX är en amerikansk MMA-utövare som sedan 2016 tävlar i organisationen Ultimate Fighting Championship där han vid ett tillfälle utmanat om lätt tungviktstiteln. Innan Smith skrev på för UFC så hade han tävlat i Strikeforce och Bellator.

MMA-karriär

Tidig karriär 
Smith samlade på sig ett matchfacit på 14-7 i mindre amerikanska MMA-organisationer innan han skrev kontrakt med Strikeforce. Inför sin Strikeforce-debut hade Smith en vinstsvit på fem raka.

Strikeforce, första UFC-kontraktet och Bellator 
Smith gick totalt fyra matcher i Strikeforce mellan 2011 och 2013 och vann hälften av dem. Hans matcher inkluderade en submission-vinst mot Lumumba Sayers och en submission-förlust mot Roger Gracie. Efter förlusten mot Gracie skrev Smith ett kontrakt med UFC. Han kom dock att förlora sin UFC-debut på strax under två minuter mot Antônio Braga Neto och gick därefter skilda vägar med UFC. Efter ytterligare en förlust i Victory FC 41 så gick Smith två matcher i Bellator som han vann. Trots vinsterna kom Smith inte att fortsätta tävla för Bellator.

Andra chansen i UFC och titelmatch 
Efter sju raka vinster, däribland hans två vinster i Bellator, så kom Smith att på nytt få chansen i UFC. Smith vann sin retur till UFC i februari 2016 då han besegrade Leonardo Augusto Guimarães via domslut.

Smith har under sin UFC-karriär tävlat både i mellanvikt och lätt tungvikt. Efter tre raka segrar i lätt tungvikt så fick Smith chansen att utmana den dåvarande UFC-mästaren Jon Jones på UFC 235 i mars 2019. Smith förlorade matchen via enhälligt domslut. 

Efter förlusten mot Jones kom Smith att möta Alexander Gustafsson i Stockholm i juni 2019. Smith vann matchen via submission i fjärde ronden och Gustafsson kom att pensionera sig efter matchen, ett beslut han senare kom att ta tillbaka.

2020 
Den 13 maj 2020 förlorade Smith mot Glover Teixeira via TKO (slag) i femte ronden. 

Den 29 augusti 2020 förlorade Smith mot Aleksandar Rakić via domslut. 

Den 28 november 2020 vann Smith mot Devin Clark via submission i första ronden. Smith vann en Performance of the Night-bonus på 50,000 USD.

2021-2022 
Den 24 april 2021 vann Smith mot Jimmy Crute via TKO efter att en läkare stoppat matchen på grund av en benskada hos Crute.

Den 18 september 2021 vann Smith mot Ryan Spann via submission i första ronden.  Smith vann en Performance of the Night-bonus på 50,000 USD

Den 30 juli 2022 förlorade Smith mot Magomed Ankalaev via TKO (slag) i andra ronden.

Noter

Externa länkar
Anthony Smith – UFC.com
Anthony Smith – Sherdog.com

Sociala medier
Anthony Smith – Twitter
Anthony Smith – Instagram

Amerikanska utövare av mixed martial arts
Idrottare från Corpus Christi
Födda 1988
Levande personer
Män
Stobart Group

Stobart Group Ltd, känd som Eddie Stobart eller endast Stobart, är ett brittiskt logistik-, transportföretag och holdingbolag med marknad i Storbritannien och Irland.

Stobart Group har sitt ursprung i transport- och logistikverksamheten som drevs av Edward Stobart mellan 1976 och 2004. Han grundade företaget som Eddie Stobart, efter att han ärvt jordbruksverksamhet grundad av sin pappa "Steady" Eddie Stobart på 1940-talet. Det blev så småningom till att bli Storbritanniens mest kända varumärken. Efter företagsomstruktureringar 2004 och 2007 blev koncernen ett offentligt bolag.

Referenser

Externa länkar 

Officiell webbplats 

Brittiska transportföretag
Brittiska holdingbolag
Företag bildade 1950
Företag bildade 2007
Företag listade på London Stock Exchange
Carlisle
Paul Langerhans

Paul Langerhans, född 25 juli 1847 i Berlin, död 20 juli 1888 i Funchal på Madeira, var en tysk patolog. Han är främst känd för sin upptäckt av  Langerhanska öarna.

Biografi
Langerhans föddes i Berlin 1847. Hans far var en välkänd läkare och politiker. Langerhans studerade till läkare vid Jenas universitet 1865–1866 och från 1867 vid Friedrich-Wilhelm-universitetet i Berlin där han avlade examen 1869. Han utmärkte sig redan under studietiden när han med hjälp av mentorn Julius Cohnheims metod (där man med guldklorid färgar nervtrådarna i mikroskopiska preparat) 1867 upptäckte det som kom att kallas Langerhanska celler.

Langerhans upptäckte och beskrev 1869 (efter några års studier) ö-liknande grupper av cellar i bukspottkörteln. Det var den franske patologen Édouard Laguesse som 1893 gav dessa namnet les îlots de Langerhans – de Langerhanska öarna. Vid tidpunkten för upptäcken var betydelsen av dessa celler okänd; senare visade det sig att betaceller som tillhör Langerhanska öarna producerar insulin. Insulin har därför fått sitt namn efter latinets insula som betyder just ö.

Efter studierna arbetade Langerhans i Rudolf Virchows laboratorium innan han 1870 reste till mellanöstern där han ägnade sig åt antropologiska observationer. Han återvände samma år och var verksam som läkare i den tyska armén under Fransk-tyska kriget 1870–1871. Efter krigsslutet blev Langerhans professor i patologi vid Freiburgs universitet.

År 1874 drabbades Langerhans av tuberkulos vilket ledde till att han tvingades avsluta sin akademiska karriär. Året därpå flyttade han till Madeira som då var känt för att ha ett välgörande klimat. Efter att hans hälsa förbättrats något blev han verksam som läkare i staden Funchal. Han avled av nefropati 1888 och begravdes på den brittiska kyrkogården i Funchal.

Se även
Langerhanska öarna
Langerhanska celler

Referenser

Noter

Källor
Paul Langerhans – PubMed Central
 

Forskare från Berlin
Födda 1847
Avlidna 1888
Tyska patologer
Tyska biologer
Tyska fysiologer
Tyska läkare
Män
Hinsehäxan (miniserie)

Hinsehäxan är en miniserie i två delar som hade premiär på SVT1 den 9 januari 2012, inspirerad av boken med samma namn. Boken är skriven av Lillemor Östlin och är uttalat självbiografisk. Serien är regisserad av Molly Hartleb med manus av Maria Essén och Måns Holmqvist. Den blev nominerad till "Årets tv-drama" på Kristallen 2012, den vann inte men fick näst mest röster av juryn.

Handling 
Serien skildrar Lillemor Östlins tid som ung då hon hamnade i prostitution, var en del av Stockholms nattklubbsvärld, sysslade med droger, bedrägerier, småbrott och var med om fritagningen på Eskilstuna lasarett med den så kallade Rullstolsligan. Man får även se hur hennes familj splittras och den första rymningen från Hinseberg. 

Den utspelar sig i Stockholm under 1960- och 70-talen, men är i huvudsak inspelad i Göteborg av SVT Göteborg och på det gamla fängelset i Mariestad.

Rollista i urval 

Vera Vitali - Lillemor Östlin
David Dencik - Kungen
Göran Ragnerstam - Lennart Geijer
Joel Spira - Klotis
Sofia Ledarp - Doris Hopp
Maria Kulle - Signe
Olga Niemandius - Charlotta Östlin
Vera Niemandius - Helena Östlin
Erik Johansson - Gustav Östlin
Karl Linnertorp - Jalle
Per Öhagen - Benny Wernewall
Mathias Lithner - Roffe Wernewall
Peter Eggers - Rosén
Peter Carlberg - Falk
Siw Erixon - Berit Johansson
Björn Andersson - Vicevärden
Mia Eriksson - Bettan
Hanna Ullerstam - Snipig kollega
Lisa Linnertorp - Dagny
Sven-Åke Gustavsson - Grålund
Hans Brorson - Föreståndaren
Rebecca Alvefors Chadien -	Gatflicka
Helén Söderqvist Henriksson - Fru Geijer
Kenneth Milldoff -	Byrådirektör Johansson
Pär Luttropp - Försäkringstjänstemannen
Hanna Holmqvist - Flygplatsreceptionisten
Lars Väringer - Göran
Ingvar Örner - Direktör Elmér
Jan Coster - Tv-producenten Åke
Dan Johansson - Lennart Hyland
Annika Hallin - Molin
Ellen Jelinek - Ella
Anna-Carin Henricsson - Ingrid
Frederik Nilsson -	Fängelsedirektören
Christer Fjällström - Gerhardsson
Boris Glibusic - Ratko
Kristina Wejstål -	Inga
Ingar Sigvardsdotter - Sjuksköterskan

Källor

Externa länkar 

Svenska miniserier från 2010-talet
Svenska TV-serier baserade på böcker
TV-seriestarter 2012
Svenska dramaserier
Svenskspråkiga TV-serier
Simenbergen

Simenbergen (amhariska: ስሜን, Səmen) är ett stort bergsmassiv i den norra delen av Etiopiska höglandet, nordöst om Gondar. Bergen innehåller ett antal av de högsta bergen på Afrikas horn, inklusive Ras Dashen (4 555 m ö.h.). Bergsmassivet har utsågs 1978 till ett världsarv, för sitt unika geologiska ursprung, sin dramatiska topografi samt sin ovanliga flora och fauna. På västsidan av bergen finns sedan 1966 Simenbergens nationalpark

Historia och karaktär 
Ordet semien betyder 'norr' i det amhariska språket. Den ursprungliga betydelsen av ordet, i det forntida språket ge'ez, ska dock ha varit 'söder', och bergen ligger söder om Aksum (den forntida huvudorten i den etiopiska civilisationen).

Simenbergen utmärker sig på flera sätt, bland annat för att de tillhör de fåtaliga regioner i Afrika där det regelbundet snöar. På 300-talet beskrevs bergen som otillgängliga berg, just på grund av snön. På 1600-talet vittnade jesuitprästen Jerónimo Lobo om snön i bergen. Trots detta meddelade den senare geografiske utforskaren James Bruce att man aldrig såg till snö i trakten, ett påstående som  egyptologen Henry Salt något senare vederlade genom att beskriva områdets snöklädda bergstoppar.

Trots sin på papperet otillgängliga natur finns ett antal orter i området, orter som förenas genom olika skogsstigar. Området var tidigare befolkat av Beta Israel, en grupp av etiopiska judar som senare blev utsatta av förföljelse från de kristna härskarna i Etiopien. På 1400-talet tvangs de flytta västerut till distriktet Dembiya.

Simenbergen har ett ovanligt geologiskt ursprung, i Afrika endast jämförbart med Sydafrikas Drakensberg. Det i stor utsträckning gräsbevuxna området är starkt eroderat och mycket kuperat, med vassa bergstoppar och djupa dalar med lodräta, upp till 1 500 höga branter. I området finns ett antal sällsynta djurarter, inklusive etiopisk stenbock, abessinsk schakal och gelada.

I den västra delen av bergsmassivet finns sedan 1966 den 220 km² stora Simenbergens nationalpark. Denna upptogs tolv år senare på Unescos lista över jordens världsarv. Förutom det 4 550 meter höga Ras Dashen finns ett antal andra bergstoppar på mellan 4 000 och 4 500 meters höjd.

Bildgalleri

Referenser

Noter

Externa länkar 

Etiopiens geografi
Bergskedjor i Afrika
Wingård

Wingård är ett svenskt efternamn, som kan skrivas på olika sätt. Enligt offentlig statistik tillgänglig i september 2017 var följande antal personer bosatta i Sverige med stavningen
 Wingård 438
 Wingårdh 140
 Vingård 129
Totalt blir detta 707 personer. En kortlivad adelsätt hade namnet af Wingård.

Personer med efternamnet Wingård eller med varianter av detta namn
 Anders Wingård  (född 1946), glaskonstnär
 August Wingårdh  (1860–1955), företagare, politiker och konsul
 Carl Fredrik af Wingård  (1781–1851), ärkebiskop och politiker, medlem av Svenska Akademien
 Carl-Gunnar Wingård  (1894–1977), skådespelare och sångare
 Gert Wingårdh (född 1951), arkitekt
 Gunnar Wingård  (1878–1912), skådespelare
 Johan Wingård  (1738–1818), biskop i Göteborg, ledamot av Svenska adkademien
 Johan Didrik af Wingård (1778–1854), ämbetsman och militär
 Kristina Wingård Vareille (1945–1991), professor i fransk litteratur
 Marius Wingårdh, pseudonym för Elimar Bæckström (1903–1957), författare och jurist
 Sven Wingård (född 1932), journalist, TV-programledare och författare

Se även
 Wingårdh arkitektkontor, grundat av Gert Wingårdh
 Villa Wingårdh, privatvilla i Helsingborg byggd 1905–1906

Källor

Svenska efternamn
Af Wingård

af Wingård var en svensk adelsätt.

Barnen till biskopen i Göteborg Johan Wingård, två söner och en dotter, adlades 1799  för faderns förtjänst med namnet af Wingårder.Ätten introducerades på Riddarhuset med nummer 2159. Bägge sönerna dog barnlösa och slöt därmed själva sina ättegrenar 1851 respektive 1854. Dottern levde längst, till 1856, och slöt därmed ätten även på spinnsidan.

Personer med namnet af Wingård
 Carl Fredrik af Wingård (1781–1851), ärkebiskop och politiker, medlem av Svenska Akademien
 Johan Didrik af Wingård (1778–1854), ämbetsman och militär

Källor
 af Wingård nr 2159 på Adelsvapen-wiki, bugger på Gustaf Elgenstierna: Den introducerade svenska adelns ättartavlor,. 1925→1936.

Svenska adelsätter
1517 Beograd

1517 Beograd eller 1938 FD är en asteroid i huvudbältet, som upptäcktes den 20 mars 1938 av den serbiske astronomen Milorad B. Protić vid Belgrads observatorium. Den har fått sitt namn efter Belgrad, Serbiens huvudstad.

Asteroiden har en diameter på ungefär 39 kilometer.

Referenser 

Huvudbältesasteroider
Småplaneter namngivna efter platser
Astronomiska upptäckter av M Protić
Astronomiska upptäckter 1938
Belgrad
El ladrón de sueños

El ladrón de sueños är det åttonde studioalbumet av det spanska progressiva power metal-bandet Avalanch. Det släpptes 2010 av skivbolaget Santo Grial Records.

Innan den fullständiga utgåvan av El ladrón de sueños utgavs, bestämde skivbolaget sig för att släppa en kort-version av albumet som innehåller fyra av de elva låtarna som skulle inkluderas i det slutliga albumet; "¿Dónde estoy?", "El ladrón de sueños", "Mil motivos" och "Nunca es tarde"

Låtlista
"¿Dónde estoy?" – 6:01	 
"El ladrón de sueños" – 6:40	 
"Mil motivos" – 3:49	 
"El hombre solo" – 6:52	
"Aléjate de mi" – 5:35	 
"Nunca es tarde" – 4:15	 
"Cuatro canciones" – 4:49	
"Sin rumbo" – 6:17	 
"Torres en el cielo" – 6:43
"Where the River Flows" – 4:47	 
"Melodía incompleta" (instrumental) – 5:01

Text & musik: Alberto Rionda

Medverkande 
Musiker (Avalanch-medlemmar)
Alberto Rionda – sologitarr
Ramón Lage – sång
Dany León – rytmgitarr
Francisco Fidalgo – basgitarr
Marco Álvarez – trummor
Roberto Junquera – keyboard

Produktion
Alberto Rionda – producent, ljudtekniker, ljudmix, mastering
Carlos Rodriguez – omslagsdesign, omslagskonst

Referenser

Externa länkar 
 Avalanchs officiella webbplats
 Låttexter på DarkLyrics

Album av Avalanch
Spanska power metal-album
Musikalbum 2010
Sojuz MS-06

Sojuz MS-06 () var en flygning i det ryska rymdprogrammet, till Internationella rymdstationen (ISS). Farkosten sköts upp med en Sojuz-FG-raket, från Kosmodromen i Bajkonur den 12 september 2017. Några timmar efter uppskjutningen dockade farkosten med rymdstationen.

Flygningen transporterade Aleksandr Misurkin, Mark T. Vande Hei och Joseph M. Acaba till rymdstationen. Alla tre var del av Expedition 53 och 54.

Farkosten lämnade rymdstationen den 28 februari 2018. Några timmar senare återinträdde den i jordens atmosfär och landade i Kazakstan.

I och med att farkosten lämnade rymdstationen så var Expedition 54 avslutad.

Besättning

Reservbesättning

Källor 

Rymdfarkoster
Rysslands rymdprogram
Sojuzprogrammet
Internationella rymdstationen
2017 i Ryssland
2017 i Kazakstan
Rymdfartsåret 2017
Rymdfartsåret 2018
Vitinho

Victor Vinícius Coelho dos Santos, mer känd som Vitinho, född 9 oktober 1993, är en brasiliansk fotbollsspelare som spelar för Al-Ettifaq

Karriär
Den 2 september 2013 värvades Vitinho av ryska CSKA Moskva, där han skrev på ett femårskontrakt. I juli 2018 värvades han av Flamengo, där han skrev på ett fyraårskontrakt.

Källor

Noter

Brasilianska fotbollsspelare
Fotbollsspelare i Botafogo FR
Spelare i PFC CSKA Moskva
Spelare i SC Internacional
Fotbollsspelare i CR Flamengo
Spelare i Campeonato Brasileiro Série A
Spelare i Premjer-Liga
Födda 1993
Levande personer
Män
23 Librae

23 Librae (23 Lib) är en stjärna i stjärnbilden Vågen, och den är därmed synlig från merparten av jordens yta. Med en skenbar magnitud på 6,45, krävs det en mörk himmel och goda synförhållanden för att se stjärnan med blotta ögat. Den har ett planetsystem med två bekräftade exoplaneter.

Egenskaper 
Baserat på parallaxmätningar ligger denna stjärna på ett avstånd av 85 ljusår (26 parsec) från jorden. De spektrala egenskaperna hos 23 Librae identifierar den som spektraltyp G5 V, med luminositetsklassen "V" som indikerar att det är en huvudseriestjärna vars energi generas genom termonukleär fusion av väte vid dess kärna. Denna energi utstrålas från det yttre höljet vid en effektiv temperatur på cirka 5 585 K, vilket ger den den gula nyans som är typisk för typ G-stjärnor. Uppskattningar av 23 Libraes ålder varierar från 8,4 till 11,1 miljarder år, vilket gör den mycket äldre än solen.

23 Librae är något större än solen, med cirka 107 % av solens massa och 125 % av solens radie. Förekomsten av andra grundämnen än väte och helium (metalliciteten) är högre än i solen. Den förefaller ha en långsam rotation med en projicerad rotationshastighet på 2,2 km × s−1.

Planetsystem 
År 1999 tillkännagavs att en exoplanet, 23 Librae b, kretsade kring 23 Librae, och 2009 upptäcktes ytterligare en planet. Undersökning av planetsystemet i infrarött med hjälp av Spitzerteleskopet avslöjade inte någon infrarödexcess, vilket annars skulle kunna förklara förekomsten av en cirkumstellär fragmentskiva av damm.

Se även 
 Lista över exoplaneter

Källor

Externa länkar 
 23 Librae (Solstation)

Stjärnbilden Vågen
HD-objekt
HR-objekt
Glieseobjekt
Huvudseriestjärnor klass G
Anders Johnson (agronom)

Anders Johnson, född 16 januari 1795 i Brandstorp, Norra Björke socken, död 1 januari 1854 på Höglunda i Kållands-Åsaka socken, var en svensk agronom.

Anders Johnsson var son till klockaren i Norra Björke Jonas Månsson. Han hade ett tillfälligt arbete vid konstruktionen av en anläggning för ängsbevattning vid Lärjeholms gård då han upptäcktes av George Stephens som tog honom under sina vingar som hans assistent omkring 1815 och han arbetade därefter som konstruktör och förman vid flera av Stephens projekt runt om i Sverige. Han deltog även i förundersökningar för flera sjösänkningsföretag. 1824-1831 erhöll han vidareutbildning i Skottland och ledde efter sin återkomst utdiktningsföretagen i Skaraborgs län 1831-1832. 1833-1836 arbetade Anders Johnson som agronom vid Skaraborgs, Värmlands och Kronobergs läns hushållningssällskap och vid Värmlands läns hushållningssällskap 1836-1839. 1840 var han konsult i Finland och därefter av svenska staten avlönad agronom med disponents titel.

Källor 

Svenska agronomer
Personer från Norra Björke socken
Födda 1795
Avlidna 1854
Män
Lennart Olausson

Lennart Allan Olausson, född 29 september 1944 i Stockholm, är en svensk målare och grafiker. Han målar fotorealistiska interiörer och landskap.

Biografi 
Olausson utbildades på Konstfack 1961–1965 och Kungliga Konsthögskolan 1966–1971. Han är representerad på Nationalmuseum, Moderna museet , Statens konstråd, flera statliga och landsting/kommunala samlingar, Sveriges allmänna konstförening, Riksskatteverket, Arbetsmarknadsstyrelsen, flera offentliga byggnader, sjukhus och företag. 

Han har gjort offentliga utsmyckningar vid Danderyds Sjukhus 1982, Serafens Vårdcentral 1983-84, tunnelbanestationen Mariatorget 1984 och Nacka Sjukhus 1985. 

Lennart Olausson bor i Solna och har också sin ateljé där. Han har varit gift med Katarina Olausson Säll.

Litteratur 
Kjell Swärd, 320 Grafiker, 1984.
Kim Nicklasson, Lennart Olausson, Samlargrafik, Kristianstad, 1989, .
Kosmisk Hembygd, En Bok för Alla, 1993.
Iréne Carlsson, Lennart Olausson, Edsviks konsthall, Sollentuna, 2014.

Utställningar 
1966 Sveriges allmänna konstförening på Konstakademin 
1968 Galleri Dr Glas, Stockholm 
1969 Hos Petra, Stockholm 
1969 Galleri Belle, Västerås 
1971 Eskilstuna konsthall 
1973 Bollnäs Konstcentrum 
1975 Galleri AE, Göteborg 
Galleri Svenska Bilder, Stockholm
Galleri Händer, Stockholm
1985 Galleri Händer, Malmö 
1986 Stockholms fria Konstmässa 
1988 Strängnäs museum 
1990 Landskrona konsthall
1995 Gripsholms Slott 
1997 Södertälje konsthall 
1999 Olle Olsson Huset

Referenser 
 Edsviks konsthall

Externa länkar 
Lennart Olausson

Fotnoter 

Svenska målare under 1900-talet
Svenska målare under 2000-talet
Svenska grafiker under 1900-talet
Födda 1944
Män
Konstnärer från Stockholm
Representerade vid Nationalmuseum
Svenska grafiker under 2000-talet
Levande personer