kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Chris von Wangenheim

Chris von Wangenheim, egentligen Christoph von Wangenheim, född 21 februari 1942 i Brieg, död 9 mars 1981 i Saint Martin, var en tysk modefotograf.

Biografi

Uppväxt 
Wangenheim föddes i Brieg under andra världskriget. Han var son till Konrad von Wangenheim och Ingeborg von Wangenheim (född Neugebauer). Wangenheims far var en aristokratisk kavalleriofficer som även deltog i de olympiska sommarspelen 1936, där han vann en guldmedalj i lagtävlingen i fälttävlan. År 1944 fördes han som krigsfånge till ett sovjetiskt fångläger, där han förblev inlåst i nära tio år. År 1953 tog han sitt eget liv genom hängning. Wangenheims aristokratiska härkomst kan spåras till 1000-talet.

Under evakueringen av Ostpreussen 1945, flydde Ingeborg von Wangenheim tillsammans med sina två barn till Bayern. Chris von Wangenheim internerades i en strikt jesuitskola.

Karriär 
Wangenheim studerade arkitektur innan han mot sin familjs vilja bestämde sig för att ägna sig åt fotografi, som hade varit hans livslånga passion. Wangenheim inspirerades särskilt av amerikanskt modefotografi. Han flyttade till New York 1965 och började arbeta som assistent till fotograferna David Thorpe och James Moore. Han öppnande sin egen fotostudio året därpå och anställdes av den amerikanska upplagan av Harper's Bazaar. År 1970 började han även arbeta för den italienska upplagan av Harper's Bazaar.

Från 1972 arbetade Wangenheim främst för amerikanska Vogue, men även för dess tyska, franska och italienska upplagor. Hans utförde även fotouppdrag för tidskrifter såsom Esquire, Playboy, Interview och Viva. Wangenheim är också ihågkommen för sina reklamkampanjer för Christian Dior och Valentino.

Wangenheims fotografier hade ofta en mörk underton, med inslag av sex och våld. Wangenheim gick tillsammans med fotograferna Helmut Newton och Guy Bourdin ibland under namnet "the terrible three" ("de fasansfulla tre"). Wangenheims fotografier präglades av tidens kulturella, sociala och politiska strömningar, inte minst den sexuella revolutionen, discokulturen och punkkulturen.

Död och eftermäle 
Wangenheim omkom i en singelbilolycka den 9 mars 1981 när han var på semester i Saint Martin tillsammans med sin flickvän, Christine Starfield. Starfield satt i bilens passagerarsäte och överlevde olyckan. Vid tiden för sin död genomgick Wangenheim en skilsmässa från fotomodellen Regine Jaffry. Paret hade en dotter.

Referenser 

Födda 1942
Avlidna 1981
Män
Tyska fotografer under 1900-talet
Modefotografer
Personer i USA under 1900-talet
Personer som omkommit i trafikolyckor
Personer från Brzeg
Birger Lindblad

Birger Lindblad, född den 30 augusti 1861 i Askersund, död den 5 oktober 1950 i Stockholm, var en svensk militär. 

Lindblad blev underlöjtnant vid Nerikes regemente 1881 och löjtnant där 1888. Han genomgick Krigshögskolan 1884–1886 och var 1895–1901 regementskvartermästare vid Livregementet till fot, där han blev kapten 1898 och major 1908. Lindblad befordrades till överstelöjtnant vid Södermanlands regemente 1912 och övergick som sådan till reserven 1916. Han beviljades avsked 1926. Lindblad var tjänsteman i Sveriges privatanställdas pensionskassa 1917–1929 och i Svenska personalpensionskassan 1929–1931. Han blev riddare av Svärdsorden 1902.

Birger Lindblad var gift med Sara Waldenström, dotter till borgmästaren Hugo Waldenström, samt far till Ragnar, Bertil och Tord Lindblad. Han var bror till Ernst Lindblad.

Källor 

 
 
 

Överstelöjtnanter i svenska armén
Riddare av Svärdsorden
Svenska militärer under 1800-talet
Svenska militärer under 1900-talet
Personer från Askersund
Födda 1861
Avlidna 1950
Män
Lulinobservatoriet

Lulinobservatoriet (kinesiska: 鹿林天文台), är ett astronomiskt observatorium som drivs av Institute of Astronomy vid National Central University i Taiwan.

Det ligger på  meters höjd på toppen av Mount Lulin på gränsen mellan distrikten Nantou och Jiayi. Mer än 800 himlakroppar, huvudsakligen asteroider, har upptäckts vid observatoriet. Den gröna Lulins komet, som är den första komet som har upptäckts av en taiwanesisk forskare, observerades härifrån för första gången år 2007 liksom småplaneten 147918 Chiayi senare samma år.

Observatoriet är avsett för forskning och tar inte emot besökare. Det är bland annat utrustat med ett optiskt teleskop med en spegel på en meter (LOT) från 2002, fyra hopkopplade 0,5 meters robotteleskop (TAOS projektet) och ett 0,4 meters teleskop (LSST). Ett tvåmeters teleskop är för närvarande under byggnad.

Källor

Byggnader och anläggningar i Taiwan
Observatorier i Asien
Arkitekturåret 1999
1999 i Taiwan
Åhlund

Åhlund är ett svenskt efternamn, som burits av bland andra:

 Anna Åhlund (född 1977), konstnär och serieskapare
 Frans Åhlund (1888–1966), militär
 Gustaf Åhlund (1852–1940), militär
 Håkan Åhlund (född 1967), ishockeyspelare och -tränare
 Jannike Åhlund (född 1954), filmjournalist
 Joakim Åhlund (född 1970), musiker och skivproducent
 Johannes Åhlund (född 1975), filmproducent
 Jonas Åhlund (född 1979), TV-producent och manusförfattare
 Klas Åhlund (född 1972), musiker och skivproducent
 Maria Åhlund (född 1986), fotbollsspelare
 Olle Åhlund (1920–1996), fotbollsspelare och -tränare
 Rebecka Åhlund (född 1976), journalist och författare
 Rune Åhlund (1930–2019), friidrottare
 Thom Åhlund (född 1953), fotbollsspelare och -tränare

Svenska efternamn
Skalmur

Skalmur är en medeltida byggnadsteknik som består av två parallellt murade stenväggar med en mellanfyllning. Fyllningen i murkärnan kan utgöras av lera, grus, jord eller sten. Denna typ av byggnadsteknik ger i regel väldigt tjocka murar. Inom modernt byggande används ibland skalmursteknik för att skydda en bärande stomme eller isolering.

Källor 
 

Murar
Byggnadstyper
Oskar Näslund

Oskar Johannes Näslund, född 24 januari 1866 i Håsjö socken, död 9 februari 1948 i Östersund, var en svensk flottledstekniker.

Oskar Näslund var son till skogsinspektoren Anders Näslund. Efter läroverksstudier i Östersund genomgick han Tekniska skolan i Stockholm 1889–1891 och arbetade samtidigt på Carléns ornamentsbildhuggarverkstad. Han var 1892–1901 tjänsteman vid Gimåns flottningsförening och innehade hos Luleälvs flottningsförening befattningen som inspektor vid Sävasts sorteringsverk 1901–1904 och flottningschef 1905–1909. 1910–1927 var han flottningschef i Gimåns flottningsförening. Näslund gjorde betydande insatser för skogsflottningens praktiska och teoretiska utveckling. Efter omfattande studier i svenska, norska och finska flottleder utgav han 1915 Flottningsmateriel och flottledsbyggnader, ett planschverk med konstruktionsritningar och textförklaring. Han fortsatte därutöver sitt intresse för skulptur och skapade en stor samling modeller som han 1912, 1917 och 1922 donerade till Tekniska högskolan i förhoppning att där få till stånd undervisning i flottledsteknik. 1916 påbörjade Näslund modellbyggandet av de norrländska vattensågarna, vilken resulterade i en stor gåva till Skogshögskolan 1945. Han utgav inom det området monografierna Sågar (1937) och Sågmodeller (1944). För sin verksamhet belönades han 1917 av Vetenskapsakademien med Arnbergska priset. Näslund var även engagerad inom Föreningen Heimbygda i Östersund och gjorde flera donationer till länsmuseet. Han tog även initiativet till uppförandet av ett skogsby vid Jamtli. Han skänkte ett tjugotal skulpturer, målningar och gravyrer till Jämtlands läns konstförening och var verksam inom skytterörelsen.

Källor 
 

Svenska donatorer
Personer från Håsjö socken
Födda 1866
Avlidna 1948
Män
Personer i Sverige under 1900-talet
Backa Lillgård

Backa Lillgård är en före detta kaplansboställe i Sjundeå församling, Finland och det nuvarande bostället för Sjundeå svenska församlings kyrkoherde. Gården ligger i byn Backa tillsammans med Backa Storgård och Hakala frälsetorp. Backa Lillgård ägs av Sjundeå kyrkliga samfällighet.

Historia 
Hemmanet var öde under än längre  tidsperiod fram till 1500-talets sista år. År 1600 började Backa Lillgård brukas av Sjundeå församlings kyrkoherde Martinus Eschilli som köpt gården. År 1604 firade Eschillis dotter bröllop med kaplanen Johannes Martini Forsius och i samband med detta skänkte kyrkoherden hemmanet åt sin nya måg. Då gåvobrevet uppsattes var bland annat Sigrid Vasa närvarande som vittne. Forsius bodde på Backa Lillgård fram till  1618 när han blev en ny kyrkoherde i  församlingen och flyttade till Sjundeå prästgård. Hemmanet blev då öde och  fungerade sedan som bland annat  båtsmanshemman.

År 1681 reducerades Backa Lillgård till  grevskapsdonation. Sjundeå församling var utan kaplansboställe men den 18 januari 1684 meddelade kung Karl XI i brev att han skänker Backa Lillgård till boställe till församlingens kaplan. Sedan dess har Backa Lillgård fungerat som först kaplans, och senare kyrkoherdens, boställe.

Källor 

Byggnader och anläggningar i Sjundeå
Prästgårdar i Finland
Skallö skans

Skallö skans är en befästning och fornlämning i Kalmar socken och kommun. Den är belägen på Norra Skallö (Skallöarna) i Kalmarsund där Ölandsbron har ett brofäste. Skansen byggdes 1679 för att skydda Kalmars norra inlopp och bestod av en liten redutt och ett épaulement. Den underhölls en kort period under 1600-talet, men lämnades därefter att förfalla.

Källor 

Riksantikvarieämbetet, Fornsök, Kalmar 29:1

Befästningar i Sverige
Skansar i Sverige
Ruiner i Småland
Almost Friends

Almost Friends är en amerikansk dramakomedifilm från 2016. Den är skriven och regisserad av Jake Goldberger. I huvudrollerna ses Freddie Highmore och Odeya Rush.

Handling 
En gång i tiden hade Charlie (Freddie Highmore) en lovande kockkarriär framför sig, nu har han tappat motivationen och bor hemma hos sin mamma (Marg Helgenberger), styvpappa och lillebror. Han jobbar på en biograf och lever genom sin vän Ben (Haley Joel Osment). Hans liv tar en oförutsägbar vändning när han förälskar sig i den lokala baristan Amber (Odeya Rush). Problemet är bara att Amber brottas med sina egna distraktioner: på grund av hennes rumskompis Jack  (Jake Abel) och sin pojkvän Brad (Taylor John Smith) som är en löparstjärna. Dessutom är hon fast besluten att flytta till New York. Till råga på allt så dyker Charlies frånvarande pappa (Christopher Meloni) oväntat upp just när han har börjat rannsaka sig själv ordentligt, vem han egentligen vill vara och vart han är på väg. Konflikterna avlöser varandra, kommer det bli för mycket för Charlie eller kommer han lyckas med att påbörja ett nytt kapitel i livet?

Rollista 

 Freddie Highmore - Charlie

 Odeya Rush - Amber
 Haley Joel Osment - Ben
 Christopher Meloni - Howard 
 Marg Helgenberger - Samantha
 Rita Volk - Heather
 Jake Abel - Jack
 Taylor John Smith - Brad
 Lonnie Knight - Hemlösa mannen
 Gary Ray Moore - Ross
 Jon Hayden - Russel

Produktion 
I augusti 2015 så meddelade man att produktionen av dramakomedin Holding Patterns var igång med Freddie Highmore och Odeya Rush i huvudrollerna. Jake Goldberger var skapare av filmen samt manusförfattare och regissör. Alex Ginzburg och Tony Lee skulle producera filmen via Let it Play samt Jim Young via Animus Films. Filminspelningen påbörjades i juli 2015 i Alabama. Highmore och Volk syntes till under inspelningen på Spanish Fort High School nästkommande dag. Filmen bytte sedan namn från Holding Patterns till Almost Friends. 

I oktober 2017 så köpte Gravitas Ventures och Orion Pictures distributionsrättigheterna till filmen och premiären beräknades till november 2017 (USA), och det blev även filmens premiärdatum.

Referenser

Externa länkar 

 Almost Friends på Internet Movie Database (engelska)
 Almost Friends på Rottentomatoes (engelska)
 Almost Friends på Blockbuster (svenska)
Almost Friends på Box Office Mojo (engelska) 

Amerikanska dramakomedifilmer
Amerikanska filmer 2016
Engelskspråkiga filmer
Metallurgins historia på Indiska halvön

Metallurgins historia på Indiska halvön tar sin början före år 2800–3000 f.Kr. och fortsatte långt in i den brittiska koloniseringen och i våra dagar. De tidigaste spåren av metallproduktion på den indiska halvön är arkeologiska belägg för framställning av brons runt år 2800 f.Kr. I flertalet senare historiska källor från den vediska tiden nämns metaller och närbesläktade begrepp. Exempelvis förekommer sanskrit-ordet Ayas (आयस) i textsamlingen Rigveda som är nedtecknad någon gång före 1500 f.Kr. Ordet Ayas syftar förmodligen på koppar eller brons.

Indiens kultur- och handelsutbyte med Mellanöstern och den grekisk-romerska världen innebar att kulturerna lärde av varandra och utbytte kunskaper om metallframställning. Det finns vissa indikationer på att de äldsta vapnen av stål som har hittats i Mellanöstern ska ha kommit från Indien.

Järn 

De arkeologiska spår som man har funnit i Indien pekar på att framställning av järn kan ha börjat förekomma runt 1800 f.Kr., för att 500 år senare framställas i stor skala. De som ansvarade för framställningen av järn var framför allt hantverkare från olika stammar såsom asur, charas, birziya, agarias, m.fl. Hantverkarna levde framför allt på att samla järnskrot och tillverka vapen och verktyg av detta i byar och städer.

Runt om i Indien återfinns flertalet höga och massiva järnpelare som ett bevis på den omfattande järnproduktionen på den Indiska halvön. Den mest kända är förmodligen järnpelaren i Delhi som förmodligen konstruerades på 300-talet e.kr. Den är 7,3 meter hög och beräknas väga ungefär 6 ton. Järnpelaren i Delhi var varken högst eller störst, men jämfört med exempelvis järnpelaren i Dhar (över 13 meter hög) så utmärker sig Delhis pelare genom att den fortfarande är intakt.

Wootz 
Wootz eller wootz-stål är en typ av stål som åtminstone sedan 300-talet f.kr. har tillverkats i Indien. Själva ordet är en angliserad version av ordet "ukku", som på de lokala språken i delstaterna Karnataka och Andhra Pradesh betyder "stål".

Stålet innehöll höga mängder kol (runt 1-2%) och exporterades till Europa, Kina, Mellanöstern och arabvärlden. Den höga mängden kol gav stålet speciella superplastiska egenskaper. Stålet är inte minst känt genom att det förekommer i avancerade vapen och rustningar som producerades i Damaskus.

Från 1600-talet finns det flera europeiska reseberättelser och källor som anger att degelstål tillverkades på spridda ställen i Indien, bland annat Mysore, Malabar och Golkonda. Fram mot slutet av 1600-talet tillverkades tiotusentals tackor av wootz-stål, vilket indikerar en stålproduktion som närmast kan beskrivas som industriell. Det här är alltså cirka 100 år före den europeiska industriella revolutionen.

Se även 

 Damaskering (smide)
Damaskenerstål

Referenser 

Indiens historia
Metallurgi
Eluanbi fyr

Eluanbi fyr (kinesiska: 鵝鑾鼻燈塔), även kallat The Light of East Asia är en bemannad fyr i distriktet Pingtung i södra Taiwan. 

Fyren och fortet på Cape Eluanbi, som är Taiwans sydligaste punkt, byggdes för att skydda sjöfarten efter flera incidenter där besättningar dödats efter att deras fartyg hade förlist på korallreven längs kusten. Myndigheterna anlitade den engelska arkitekten W. F. Spindey som var medlem av Royal Geographical Society i London till att utföra arbetet. År 1875 drog han med 80 man från Takao, nuvarande Kaohsiung, på en expedition söderut för att finna en lämplig placering och skaffa en tomt. 

Fyren konstruerades och byggdes av den brittiske ingenjören John Reginald Harding  som var anställd på kinesiska sjötullverket.
Den uppfördes mellan 1881 och 1882 och tändes första gången året efter. Fyren omgavs av en vallgrav som skydd mot anfall från ursprungsbefolkningen. Den var 15 meter hög och lampan skyddades av roterande stålpaneler. På balkongen fanns embrassyrer för gevär och kulsprutor. Fyren bevakades av kinesiska soldater. Den första fyrvaktaren, George Taylor stannade till 1889. Han lärde sig tala Paiwanfolkets språk och samlade in växter till Royal Botanic Gardens, Kew.

Fyren förstördes under första kinesisk-japanska kriget men återuppbyggdes av japanerna år 1898. En kraftigare lampa installerades 1910. Under andra världskriget förstördes fyren av amerikanska bombflygplan och renoverades av Republiken Kina 1950. År 1962 försågs fyren med en roterande fresnel-lins och blev Taiwans ljusstarkaste vilket gav den smeknamnet Ostasiens ljus (The Light of East Asia).  Fyrkaraktären ändrades samtidigt  till en blixt var tionde sekund.

Eluanbi fyr utsågs till ett av Taiwans åtta vackraste naturområden 1927 och ett minnesmärke restes på platsen två år senare liksom en jinja. Fyrplatsen öppnades för allmänheten år 1992. Den ligger i Kenting nationalpark, och både den och utställningen i fyren kan besökas alla dagar utom måndag. Själva fyren är dock stängd för besökande.

Bilder

Källor

Externa länkar

Fyrar i Asien
Byggnader och anläggningar i Taiwan
Arkitekturåret 1882
Siddika Kabir

Siddiqua Kabir, född 7 maj 1931 i Dhaka, Bengalen, Indien, död 31 januari 2012 i Dhaka, Bangladesh, var en bangladeshisk nutritionist, akademiker, kokboksförfattare och programledare. Kabir var presentatör och gäst i ett flertal TV-program med bangladeshisk mat, som Siddiqua Kabirs Recept på NTV Bangla.

Biografi
Kabir föddes som det andra av sex barn i familjen. Hon förlorade sin far vid 17 års ålder. Hon gick på college för att studera matematik och tog en magisterexamen i ämnet. Med ett stipendium från Ford Foundation tog hon sin andra magisterexamen i mat, näringslära och institutionell administration vid Oklahoma State University 1963.

Kabir var gift med Syed Ali Kabir, journalist och tidigare vice centralbankschef i Bangladesh Bank. Tillsammans fick de två döttrar – Zarina Nahar Kabir och Shahanaz Ahmed Chandana. Skådespelerskan Sara Zaker är hennes brorsdotter. Kabir avled på Square Hospital i Dhaka vid 80 års ålder.

Karriär
Kabir började en karriär som lärare 1957 genom att börja arbeta vid matematikavdelningen på Eden Girls' College i Azimpur, Dhaka. Hon fortsatte på näringsavdelningen vid College of Home Economics, Azimpur, Dhaka, där hon arbetade fram till sin pension som rektor 1993. 

Kabir medverkade i sin första TV-matlagningsshow 1966 och ledde en lång serie av många matlagningsprogram som presentatör och gäst. Hon skrev också kokböcker, som "Ranna Khaddya Pushti" och "Bangladesh Curry Cookbook". Hennes karriär ledde vidare till konsultarbete för stora utländska och bangladeshiska konsumentvarumärken, såsom Radhuni, Dano och Nestlé. 

Kabir fick flera utmärkelser från livsmedels- och TV-branschen, bland annat Sheltech Award 2009.

Priser
 Anannya Top Ten Awards (2004)

Referenser 

Personer från Dhaka
Avlidna 2012
Födda 1931
Kvinnor
Artiklar med text på japanska
Bangladeshiska författare
Doktor.se

Doktor.se är en aktör inom digital vård i Sverige, men äger även fysiska vårdcentraler. Doktorse Nordic AB driver idag både fysisk vård samt digital vård och totalt arbetar cirka 700 medarbetare inom Doktor.se gruppen.

Historia
Doktor.se grundades 2016.
Ambitionen med doktor.se är att effektivisera och skapa bättre tillgänglighet till svensk sjukvård. Genom att låta den första vårdkontakten bli digital, sparas både utrymme och resurser åt både individ och samhälle i stort. Fler patienter får vård snabbare, samtidigt som den traditionella vården avlastas, vilket frigör resurser åt patienter som verkligen behöver fysiska läkarbesök.

På doktor.se arbetar dedikerade sjuksköterskor, specialistsköterskor, allmänläkare, specialistläkare, psykologer, kuratorer och sjukgymnaster via digitala och fysiska vårdcentraler.

Referenser

Svenska IT-företag
Svenska vårdföretag
Lokala partier i Uppsala län

Lokala partier i Uppsala län (LPiUL) är ett samarbete mellan flera kommunpartier i Uppsala län inför regionvalet i Region Uppsala 2022. De ingående partierna är representerade i merparten av länets kommunfullmäktigen. Partisamarbetet fokuserar på trafik- och vårdfrågor och driver bland annat frågan om fler närakuter i länets mindre kommuner. Ordförande är Anneli Löfling, tidigare ordförande för Knivsta.nu.

Se även 

 Lokala partiers nätverk
Sjukvårdspartiet
 Lokalism

Referenser 
Uppsala län
Frans Åhlund

Frans Andreas Åhlund, född 21 november 1888 i Foss församling, Göteborgs och Bohus län, död 27 februari 1966 i Göteborg, var en svensk militär. Han var brorson till Gustaf Åhlund.

Åhlund blev underlöjtnant vid Bohusläns regemente 1910, löjtnant där 1915 och kapten där 1925. Han befordrades till major i armén 1934, vid Älvsborgs regemente 1936, till överstelöjtnant vid Norrbottens regemente 1938, vid Älvsborgs regemente 1940 och till överste på arméns reservstat 1941. Åhlund blev riddare av Svärdsorden 1931.

Källor 
 
 
 Sveriges dödbok 1947-2003

Överstar i svenska armén
Riddare av Svärdsorden
Svenska militärer under 1900-talet
Personer från Foss socken
Födda 1888
Avlidna 1966
Män
Karl-Erik Näsmark

Karl-Erik Johan Näsmark, född 13 juli 1904 i Sala, död 2 april 1979 i Farsta, var en svensk lärare och zoolog.

Karl-Erik Näsmark var son till rådmannen Johan Arvid Näsmark. Han blev student vid Uppsala universitet 1923, filosofie kandidat 1926, filosofie magister 1928, filosofie licentiat 1934 och filosofie doktor 1937. Efter lärartjänst i Trollhättan, Orsa, Norrköping och Motala utnämndes han 1935 till adjunkt i geografi och biologi med hälsolära vid Högre latinläroverket å Norrmalm i Stockholm och var från 1944 lektor i biologi och hälsolära vid Högre allmänna läroverket för gossar å Södermalm. Näsmarks vetenskapliga produktion behandlade sugmaskarnas systematik och anatomi. Han huvudarbete var doktorsavhandlingen A Revision of the Tematode Family Paramphistomidae (1937). Han framträdde även som läroboksförfattare, tillsammans med O. P. Moberg utgav han från 1947 Skolgeografi. Näsmark var även populärföreläsare, bland annat i skolradion. Han var ämnesexpert i 1940 års skolutredning och sekreterare i 1943 års sexualundervisningssakkunniga samt var från 1948 sekreterare i gymnastiklärarutbildningssakkunniga. 1939–1946 var han redaktör och ansvarig utgivare för Tidningen för Sveriges läroverk.

Källor

Noter 

Svenska lärare under 1900-talet
Svenska zoologer under 1900-talet
Svenska läroboksförfattare
Personer från Sala
Födda 1904
Avlidna 1979
Män
Iwan Wennerlund

Iwan Eugen Wennerlund, född 14 februari 1885 i Askers församling, Örebro län, död 19 september 1956 i Örebro (Olaus Petri), var en svensk byggnadsingenjör och arkitekt.

Han studerade vid Tekniska elementarskolan i Örebro 1904–1907. Därpå följde flerlatet anställningar: som ritare vid Yxhults Stenhuggeriaktiebolag (1907), byggnadsingenjör vid A.-B. Jakobson & Eriksson i Umeå (1909), ritkontorschef vid A.-B. Lanna Kalksten i Hidingebro (1912), konstruktör vid Oxelösunds järnverksaktiebolag (1913), byggnadsingenjör vid Heroults Elektriska Stål i Ätrafors (1917). Från 1918 drev han egen verksamhet i Örebro. Där ritade han bland annat Sankt Eskils katolska kyrka (1934) och bostadshusen vid Mogatan 21 och Kungsgatan 17 (1940). Han uppförde ritningarna för folkskolorna i Garphyttan (1918), Kedjeåsen (1924), Kopparberg (1925) och för Kävesta folkhögskola (1924). I Sköllersta ritade han bankhuset för Skandinaviska Kreditaktiebolaget vid stationsområdet (1917). I Hjo ritade han affärshuset på Hamngatan 3 (1936). Han ritade vidare ålderdomshemmen Tivedsgården i Finnerödjan (1929) och Norrbergahemmet i Askersund (1930)

Bilder

Referenser 
 Svenskt porträttarkiv

Noter

Externa länkar 

Svenska byggnadsingenjörer
Svenska arkitekter under 1900-talet
Personer från Askers socken
Födda 1885
Avlidna 1956
Män
Baby Won't You Please Come Home

Baby Won't You Please Come Home är en jazzlåt skriven av Clarence Williams och Charles Wayfield 1919. Den har spelats in otaliga gånger och kända inspeningar har gjorts av Bessie Smith, The Mills Brothers, Django Reinhardt, Lionel Hampton, Louis Armstrong, Count Basie, Bing Crosby. Benny Goodman, Nat King Cole, Ray Charles, Jack Teagarden, Frank Sinatra, Billie Holiday, Ella Fitzgerald, Sam Cooke, Sarah Vaughan, Dinah Washington, Miles Davis, Dean Martin, Gloria Lynne och Ricky Nelson.

Referenser
 Baby Won't You Please Come Home (1919) på JazzStandards.

Externa länkar
Inspelningar på Archive.org, exempel:
Bessie Smith 1923 (mycket raspig, tyvärr)
Louis Armstrong and His Orchestra 1939
Ella Fitzgerald And Her Famous Orchestra 1940
Billie Holiday
Texten (till Billie Holidays version) på AzLyrics.com.

Sånger 1919
Amerikanska jazzlåtar