kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Platyrrhinus ismaeli

Platyrrhinus ismaeli är en fladdermus i familjen bladnäsor som förekommer i Anderna i norra Sydamerika.

Populationen betraktades ursprungligen som synonym till Platyrrhinus dorsalis och godkänns sedan 2005 som art. Arten hittas från sydvästra Colombia över Ecuador till norra Peru. Den registrerades i regioner som ligger 1230 till 2950 meter över havet. Platyrrhinus ismaeli lever i bergsskogar.

Individerna bildar mindre flockar och vilar under stora blad, i trädens håligheter och i grottor. Ibland förekommer blandade flockar med andra fladdermöss. Arten äter huvudsakligen frukter.

Platyrrhinus ismaeli hotas av skogsavverkningar och påverkas negativ av besökare i grottorna. Beståndet minskar och den listas av IUCN som sårbar (vulnerable).

Referenser 

Bladnäsor
ismaeli
Däggdjur i neotropiska regionen
Queulat nationalpark

Queulat nationalpark () ligger i Anderna, i Chiles Región de Aisén. I parken finns 1541 km2 av glaciärtäckta berg och oförstörda tempererade regnskogar. Nationalparkens södra gräns består av Río Cisnes. Utmed södra och västra gränserna går riksvägen Carretera Austral. Mot norr gränsar nationalparken mot naturreservatet Lago Rosselot.

Historik
År 1766 undersökte jesuitfadern José García Alsue området i jakten på den mytologiska staden Ciudad de los Césares.

Geografi
Landskapet domineras av Patagonska Anderna, med några höjder som sträcker sig mer än 2000 meter över havet. En del av en vulkangrupp vid Puyuhuapi ingår i parken särskilt området söder om sjön Risopatrón. Parken består av två små isfält, med glaciärer som har en längd på upp till 12 km. Det största istäckta området är Queulats istäcke, som omfattar cirka 80 km2 och där finns parkens mittpunkt, Queulats hängande glaciär. Detta istäcke är centrerat vid , och ligger på en höjd av 1889 meter. Det andra istäcket har en yta på cirka 40 km2 och är centrerat på en icke namngiven topp vid , på en höjd av 2255 meter. Huvudistäcket gränsar den nordligaste delen av Puyuhuapisundet som även kallas Ventisquerosundet.
Andra attraktioner i parken är Seno Queulat, fader García och Cóndorfallen, Piedra del Gato.

Flora
Kännetecknande för denna park är förekomsten av Valdivianska tempererade regnskogar. Olika delar av parken få upp till 4000 mm nederbörd per år. I denna våta miljö finns typiska trädslag som Nothofagus dombeyi och Laureliopsis philippiana. Undervegetationen består av arter som Tepualia stipularis, Chusquea quila, Scharlakansfuchsia och Gunnera tinctoria (en växt med enorma blad). Vid högre höjder, är skogarna dominerade av Nothofagus betuloides och Nothofagus pumilio. Carretera Austral går igenom parken och innefattar några hårnålskurvorlängs vilken kan observeras höjdskillnaderna zoner av vegetation i parken.

Fauna
I parkens södra del (Queulats bergpass), finns vilda populationer av däggdjur som puduhjortar och kodkod. Här finns en mängd olika fågelarter som chucaotapakul, chileduva, magellanspett, svartstrupig tapakul och chiletörnstjärt. Parkens norra delar är hem för kustnära djurliv, däribland halvt vattenlevande däggdjur som sydlig flodutter och sumpbäver. Fåglar som finns i detta område är bland annat magellangås, chilebläsand, gulnäbbad stjärtand, sydamerikansk skedand, långvingad ångbåtsand, pampasand, rödgulpannad sothöna, ringkungsfiskare, ägretthäger, cocoihäger, natthäger, forsand, gräsgärdsmyg, chilespett och svarthalsad svan.

Bildgalleri

Referenser

Noter

Externa länkar 
 CONAF: Parque Nacional Queulat

Nationalparker i Chile
Naturskyddsområden bildade 1983
Patagonien
Kadent Noss

Kadant Noss AB är ett svenskt dotterföretag till ett amerikanskt verkstadsföretag, med säte i Norrköping.

Det tidigare familjeföretaget Noss AB tillverkade utrustning till pappers- och cellulosaindustrin. Det övertog 1966 fabrikslokaler i kvarteret Vulkan norr om Norrköpings innerstad av AB International Harvester, vilka i sin tur till 1877–1905 innehades av Mekaniska verkstaden Vulcan och 1875–77 av Norrköpings Mekaniska Verkstad. Noss industriella verksamhet övertogs 2013 av det amerikanska verkstadsföretaget Kadant Inc. och drivs under namnet Kadant.Noss AB. Maskintillverkningen flyttades samma år till Kina, medan utveckling, samt tillverkning av produkter i plast, fortsatte att vara lokaliserad i Norrköping. 

Kadant Noss AB hade 40 anställda i slutet av 2013 och 21 anställda i slutet av 2014. 

Det tidigare Noss AB omvandlades till fastighetsbolaget Vulcania AB, som äger och förvaltar Noss AB:s tidigare industrifastighet.

Källor
Så många får lämna sitt jobb, i Norrköpings Tidningar den 23 september 2013

Noter

Externa länkar
Kadant Inc.:s webbplats

Industriföretag i Norrköping
Svenska verkstadsföretag
Robert Fithie

Robert Fithie, född 1705 i Stockholm, död 19 maj 1772 i Åbo, var en svensk skeppsbyggmästare.

Robert Fithie var son till den från England inflyttade vinskänken Johan Fithie. Som 17-åring kom han i lära hos skeppsbyggmästaren William Smitt vid Djurgårdsvarvet och befordrades till timmerman och kvartersman. Han arbetade därefter 1727-1732 vid varv i Storbritannien, Frankrike, Västindien, Nederländerna, Italien och Portugal varvid han lärde sig skeppsbyggaryrket. Vid sin återkomst till Sverige blev han 1733 skeppsbyggmästare i Österbottens län. Från 1737 arbetade han i Åbo och blev samma år ledare för stadens skeppsvarv. 1741 erhöll han burskap som borgare i Åbo. 1744 blev Fithie dykerikommissarie i "finska skären". 1747 anlade han ett eget varv och repslageri i Åbo.

Se även 
 Gamla varvsbolaget i Åbo

Källor 

Svenska skeppsbyggare
Födda 1705
Avlidna 1772
Män
Personer från Stockholm
Personer i Sverige under 1700-talet
AB International Harvester

AB International Harvester var ett svenskt dotterbolag till amerikanska International Harvester, med säte i Norrköping.

Efter bildandet genom en fusion av det amerikanska International Harvester 1902, påbörjades en internationell industriell expansion. Den första sammansättningsfabriken utanför USA inrättades i Sverige genom övertagande 1905 av Mekaniska verkstaden Vulcan i Norrköping. Sammansättning skedde till en början av självbindare och hästdragna räfsor. Senare monterades också radsåningsmaskiner, konstgödselspridare, självbindare och skördeapparater med varumärkena McCormick, Deering och International. År 1913 utökades anläggningen med en fabrik för tillverkning av bindgarn. 

Fabriken utvecklades till en tillverkningsindustri med export också till USA, med över 1 800 anställda 1959. 

Efter andra världskriget byggde International Harvester 1946 också en sammansättningsfabrik för lastbilar i Malmö.

International Harvesters verksamhet i Norrköping lades ned 1969, medan fabriken i Malmö stängde i början av 1960-talet. År 1966 hade industrifastigheten i Norrköping sålts till verkstadsföretaget Noss AB.

Referenser 
Alf Agdler: International Harvester i Sverige 1905–1969 på Svenska IH-klubbens webbplats

Industriföretag i Norrköping
Industriföretag i Malmö
Svenska verkstadsföretag
Företag bildade 1904
Ej längre existerande svenska verkstadsindustriföretag
Ernst Linko

Ernst Fredrik Linko, fram till 1906 Lindroth, född 14 juli 1889 i Tammerfors, död 28 januari 1960 i Helsingfors, var en finländsk pianist och kompositör.

Linko blev student 1909 och studerade piano under Sigrid Schnéevoigt och Karl Ekman vid Helsingfors musikinstitut 1909–1911. Åren 1911–1914 studerade Linko komposition och musikteori i Berlin och Sankt Petersburg samt i Paris 1924–1925. 1913 gav han sin första konsert och turnerade därefter runtom i Europa. Han blev även professor och undervisade i piano vid Sibelius-Akademin, där han även verkade som rektor 1936–1959. Utöver detta innehade Linko flera förtroendeuppdrag inom musikindustrin. 1920 gjorde Linko en konsertturné till USA tillsammans med Wäinö Sola. Linko gjorde omkring 13 inspelade kompositioner och verkade även själv som inspelande pianist.

Linko var gift med sångerskan Lahja Linko samt var far till operasångerskan Liisa Linko-Malmio. Han var bror till kapellmästaren Erkki Linko. Han är begravd på Sandudds begravningsplats i Helsingfors.

Källor

Litteratur
 Haapanen, Toivo (1940) Suomen säveltaide. Helsingfors: Otava

Noter 

Män
Födda 1889
Avlidna 1960
Personer från Tammerfors
Finländska klassiska pianister
Finländska klassiska kompositörer
Gravsatta på Sandudds begravningsplats
Bernhard Mankell

Johan Jakob Bernhard Mankell, född 23 oktober 1871 i Överlännäs församling, Västernorrlands län, död 15 augusti 1947 i Stockholm, var en svensk skolledare.

Mankell, som var son till kronolänsman Julius Mankell och Hilda Lidén, blev student 1890, avlade teologisk-filosofisk examen i Uppsala 1893 och teoretisk teologisk examen 1897 samt blev filosofie kandidat 1902. Han blev t.f. konsistorieamanuens i Visby 1898, genomförde provår i Stockholm 1903–1904, var e.o. läroverksadjunkt där 1904–1910, utnämndes till adjunkt vid Södra Latin i Stockholm 1910 och till rektor vid Krafftska skolan i Stockholm 1911. Han deltog i Orphei Drängars sångarfärder till de flesta europeiska länder 1894, 1900, 1903, 1907 och 1909. Han skrev musikanmälningar i Stockholms-Tidningen 1903–1906. Han tilldelades Pro Patrias guldmedalj 1925. Han ligger begravd på Norra begravningsplatsen i Stockholm.

Källor

Noter

Svenska skolledare under 1900-talet
Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm
Födda 1871
Avlidna 1947
Män
Uuno Laakso

Uuno Alarik Laakso, ursprungligen Adamsson, född 1 oktober 1896 i Hollola, död 6 december 1956 i Helsingfors, var en finländsk skådespelare. Han var bror till skådespelaren Artturi Laakso och var gift med skådespelaren Rakel Laakso 1927–1953.

Laakso var åren 1930–1956 anställd vid Finlands nationalteater och arbetade tillsammans med bland andra Aku Korhonen. Totalt medverkade Laakso i över 50 filmer och tilldelades 1951 Pro Finlandia-medaljen. Han tilldelades även Jussistatyetten för bästa manliga biroll 1947 och 1950.

Laakso avled 1956 av en oavsiktlig överdos av sömntabletter. Han är begravd på Sandudds begravningsplats i Helsingfors.

Källor
 Ranin, Matti (2004) Käsi otsalla: näyttelijän maailma niin kuin hän sen muistaa – eli ei auta itku markkinoilla

Noter

Externa länkar
 Uuno Laaksos filmografi på IMDb

Män
Födda 1896
Avlidna 1956
Personer från Hollola
Finländska skådespelare under 1900-talet
Mottagare av Pro Finlandia-medaljen
Gravsatta på Sandudds begravningsplats
War (sång)

War är en soullåt skriven av Norman Whitfield och Barrett Strong för Motown 1969. Låten är en protestsång mot Vietnamkriget och hamnade på förstaplatsen på Billboard Hot 100 i Edwin Starrs version. 

1970 släpptes Edwin Starrs inspelning av låten "War". Från början var låten inspelad av The Temptations och finns med som spår på deras album Psychedelic Shack. Låten spelades i radio men Motown ville inte lansera en så politiskt laddad låt med en av deras populäraste grupper, så producenten Norman Whitfield spelade istället in låten med Starr och gav ut den som singel. Efter den stora framgången med "War" gavs en singel med liknande tema ut, "Stop the War Now" men denna blev inte lika framgångsrik.

1984 gjorde Frankie Goes to Hollywood en cover på låten på albumet Welcome to the Pleasuredome. Bruce Springsteen gjorde 1986 en cover som släpptes på albumet Live 1975–85.

Listplaceringar

Källor 

Sånger 1969
Musiksinglar 1970
Musiksinglar 1986
Singelettor i USA
Artturi Laakso

Artturi Verneri Laakso, ursprungligen Adamsson, född 26 oktober 1893 i Hollola, död 22 september 1976 i Helsingfors, var en finländsk skådespelare. Han var bror till skådespelaren Uuno Laakso. Han var gift med skådespelaren Elsa Turakainen.

Efter att ha studerat skådespeleri anslöt sig Laakso på 1920-talet till Jakobstads arbetarteater, Varkaus arbetarteater, Tammerfors arbetarteater och teatern i Björneborg. Åren 1927–1934 verkade han vid Viborgs stadsteater, 1934–1937 vid teatern i Tammerfors och 1937–1962 vid Helsingfors folk- och arbetarteater, där han även gästspelade fram till 1971. Förutom sina över 50 filmroller, medverkade Laakso även i TV och TV-serier; bland annat i Mummoni ja Mannerheim 1971.

Laakso tilldelades 1955 Finlands guldmedalj för scenkonst samt 1957 Pro Finlandia-medaljen.

Referenser

Externa länkar 
 Artturi Laaksos filmografi på IMDb

Män
Födda 1893
Avlidna 1976
Personer från Hollola
Finländska skådespelare under 1900-talet
Mottagare av Pro Finlandia-medaljen
Llanganates nationalpark

Llanganates nationalpark är ett naturskyddsområde i Ecuador vid Andernas östra sluttningar. Den är cirka 220 000 hektar stor och den ligger 860 till 4571 meter över havet. Nationalparken inrättades 1996.

Landskapet kännetecknas av branta slänter, klippor och större stenblock. Typiskt för regionen är bergsskogar och myr. I mer plana delar av nationalparken förekommer grunda sjöar med flera vikar som här kallas laguner.

Enligt uppskattningar kan besökare påträffa 800 olika växtarter i skyddsområdet, däribland flera endemiska orkidéer. Kännetecknande för nationalparkens myr är korgblommiga växter av släktet Espeletia. Vissa exemplar når här en höjd av 10 meter. I nationalparken har påträffats ungefär 300 olika fågelarter, cirka 50 olika däggdjursarter och cirka 20 arter som tillhör groddjuren eller kräldjuren. De flesta djur i skyddsområdet är små till medelstora men ibland iakttas större arter som glasögonbjörn, bergstapir eller kondor.

Referenser 

Nationalparker i Ecuador
Urbant förfall

Urbant förfall, engelska urban decay (även urban rot och urban blight) är en process där en tidigare fungerande stad eller delar av den förfaller. Bland orsaker till urbant förfall hör avindustrialisering, avfolkning, övergivna byggnader, hög arbetslöshet, kriminalitet och bildandet övergivna och otrygga stadslandskap. 

Sedan 1970- och 1980-talet har urbant förfall förknippats med städer i västvärlden, särskilt i USA med bland annat följderna av Rostbältet men även städer i bland annat Storbritannien och Frankrike har drabbat av urbant förfall. I USA blev fenomenet utbrett under 1970-talets ekonomiska recession och kris inom delar av verkstadsindustrin. Detta tillsammans med den sedan 1950-talet pågående utflyttningen till förorter (engelska urban sprawl och även white flight) utarmade centrala delar av städer på invånare. Begreppet "Urban decay" blev ett begrepp. 

Utmärkande för det urbana förfallet var att städernas kärnor (centrum) utarmades när invånare valde att flytta ut till förorter, vilket skedde i bland annat Detroit. Detta möjliggjordes bland annat genom massbilism framgångar på bekostnad av kollektivtrafik. Senare under 1970-talet skedde en förslumning som följden av industrinedläggningar och påföljande ekonomiska kriser i städer och bland invånarna. 1970-talets ekonomiska kris bidrog till försämrade förutsättningar för innerstadsdelarna i städer som drabbades av industrikriser. I Storbritannien drabbades Birmingham, Manchester, Liverpool, Newcastle och östra London av urbant förfall under 1970-talet.

Referenser 

stadsplanering
Team Dimension Data

Team Dimension Data (UCI-kod: DDD) är ett sydafrikanskt cykelstall. Laget är sponsrat av det sydafrikanska IT-företaget Dimension Data Holdings.

Lagsammansättning

2017

Externa länkar 
 africasteam.com (officiell webbplats)

Cykellag
Rakel Laakso

Rakel Regina Emilia Laakso, född Kivekäs 2 april 1904 i Helsingfors, död 9 mars 1985 i Helsingfors, var en finländsk skådespelare. Hon var gift med skådespelaren Uuno Laakso.

Biografi 
Laakso var dotter till tapetseraren Juho Kivekäs. Hon studerade vid Konstuniversitetets Teaterhögskola och arbetade därefter som skådespelare vid Uleåborgs arbetarteater 1923–1924. Åren 1924–1925 verkade hon vid Åbos arbetarteater, 1925–1928 vid teatern i Viborg, 1928–1930 vid Helsingfors folkteater och 1931–1932 vid teatern i Kotka. 1927 gifte sig Laakso, då Kivekäs, med Uuno Laakso, med vilken hon fick sonen Risto. Maken Uuno Laakso önskade att Laakso skulle stanna hemma med sonen och som 29-åring lämnade hon teatern. I sju år förblev Laakso hemmavid och flyttade slutligen till sin makes barndomshem i Paimela i Hollola.

Under mitten av 1940-talet återvände Laakso till teatern och verkade vid Finlands arbetarteater 1947–1953 och vid Tammerfors arbetarteater 1953–1969. Hon tilldelades tre Jussistatyetter; 1950 och 1959 för bästa kvinnliga biroll samt 1955 för bästa kvinnliga huvudroll. 1958 tilldelades hon även Pro Finlandia-medaljen.

Hon är begravd på Malms begravningsplats i Helsingfors.

Referenser

Externa länkar
 
 

Kvinnor
Födda 1904
Avlidna 1985
Skådespelare från Helsingfors
Finländska skådespelare under 1900-talet
Mottagare av Pro Finlandia-medaljen
Gravsatta på Malms begravningsplats
Östhammarshus

Östhammarshus var en borg belägen i Östhammar i nordöstra Uppland, Sverige. Borgen nämns för första gången 1395, men kan då redan ha funnits en tid. Östhammarshus var en fogdeborg och styrelsesättet för Östhammars län. Borgen förstördes i november 1434 i samband med Engelbrektsupproret.

Om borgen skriver Erik Annell i sin 1741 utgivna avhandling Östhammar oppidum Roslagiae:

Sveriges forntida konungar ville sörja för folkets välfärd och säkerhet genom ett fäste, som vi ej bör förbigå med tystnad. Det låg ej långt ifrån själva staden, i riktning mot norr, uppfört på en höjd, sedermera kallad Gamlahus och Bråbänken. Resterna av detsamma märkas ännu av de ögon. som uppsöka platsen. Johannes Magnus räknar detta fäste bland rikets starkast befästa, men härutinnan överdriver han.

Östhammarshus låg vid Gammelhus, då strax norr om staden, men numera en del av Östhammars tätort. Den lilla höjden var under medeltiden kringfluten av vatten, så att man bara kunde ta sig fram till borgen över en bro.

Enligt Tor Schram, textilhandlare i Östhammar under 1900-talets tidigare del, mätte grundmurarnas långsidor till 30 m och kortsidorna till 22 m. En utgrävning gjordes år 1900, men denna uppges vara bristfälligt dokumenterad. Borgen stod länge som ruin. I Uppsala universitetsbibliotek förvaras en teckning från 1700-talet som visar hur ruinen då såg ut. Då syntes murar och rester av torn. Ruinen raserades i slutet av 1700-talet, då rådman Didriksson lät hämta sten från den gamla ruinen för att göra en utfyllnad i Östhammarsfjärden.

När Engelbrekt Engelbrektsson ställde sig i spetsen för upproret mot unionskonungen Erik av Pommerns danska och tyska fogdar, ryckte upprorsmännen i november 1434 mot fogden på Östhammarshus, dansken Niklas Pedersen. När denne fick veta att bondeuppbådet var på väg lastade han så mycket som möjligt på sina skepp, satte fästet i brand och flydde till Stockholm. Händelsen beskrivs i en medeltida rimkrönika:

The Roskarla förfara
Engelbricht för Stockholm wara,
Oesthammar månde de hota.
Fougten fick det genstan weta,
Han straks til skibs bar
All thet ther uppa war:
Tha uthe war hwat ther war inne,
Han tände i eld och lot that brinne,
Thet brände han nider i grund,
Och foor til Stockholm samma stund.

Externa länkar
 Östhammarshus och Östhammars län
Borg- och slottsruiner i Uppland
Byggnader och anläggningar i Östhammars kommun
Halmstads östra station

Halmstads östra station var den västliga ändstationen för Halmstad–Bolmens Järnväg (HBJ), en smalspårig järnväg från Halmstad till Bolmen. 
Före 1947 hette stationen Bolmens Halmstad, även Halmstad HB.

HBJ byggdes som privat järnväg och öppnades för allmän trafik 4 november 1889. Hela banan byggdes på drygt 2 år. I Halmstad hade man räknat med att få ansluta banan vid samma station som Järnvägslinjen Halmstad-Nässjö, det vill säga vid Halmstads centralstation. De båda bolagen kunde inte enas om villkoren varför HBJ beslöt att anlägga en egen station i Halmstad. Järnvägen förstatligades 1947 och lades ner 1966, varvid också stationen förlorade sin betydelse.

Stationsbyggnaden finns kvar (år 2022). Den är belägen på Bolmensgatan 11 inom fastigheten Halmstad Fotbollen 17.

Källor

Externa länkar
Rolf Sten: HBJ, Halmstad–Bolmens Järnväg – historiskt.nu

Transport i Halmstad
Byggnader och anläggningar i Halmstad
Nedlagda järnvägsstationer i Hallands län
Järnvägsstationer invigda 1889
Järnvägsstationer stängda 1966
1889 i Sverige
Carl Fleetwood (diplomat)

Carl Reinhold Axel Georgsson Fleetwood, född 11 juli 1859 i Stockholm, död där 9 januari 1892, var en svensk friherre, kammarherre, diplomat och författare.

Carl Fleetwood var son till översten och kabinettskammarherren friherre Georg Vilhelm Fleetwood. Efter mogenhetsexamen i Vänersborg 1879 blev han samma år student vid Uppsala universitet. Enligt egna uppgifter gjorde han sitt bästa för att så snabbt som möjligt komma bort från studierna och in i arbetslivet, avlade examen till rättegångsverken 1882 och blev därefter extraordinarie notarie i Svea hovrätt. 

År 1883 blev Fleetwood attaché med tjänstgöring vid Utrikesdepartementet och tjänstgjorde i Köpenhamn, Paris och London. År 1885 blev han andre sekreterare i Utrikesdepartementet, 1889 förste sekreterare där och senare under året kansliråd och chef för departementets politiska avdelning. År 1890 blev han kammarherre och fungerade som tillförordnad kabinettssekreterare under 1890 och 1891. Fleetwood blev 1891 riddare av Nordstjärneorden men innehade även flera utländska ordnar.

Fleetwood var en flitig brevskrivare och dagboksförfattare. Han utgav även texter i samtidshistoriska ämnen såsom Anteckningar från Köpenhamnstiden den 18 juni—31 juli 1887. Delar av hans dagboksmaterial har senare givits ut i tryckt form. Fleetwood vilar på Husby-Rekarne kyrkogård.

Källor

Noter 

Svenska kammarherrar
Svenska diplomater under 1800-talet
Svenska författare under 1800-talet
Födda 1859
Avlidna 1892
Män
Chefer för Utrikesdepartementets politiska avdelning
Författare från Stockholm
Diplomater från Stockholm
Svenska dagboksskrivare
Yacurí nationalpark

Yacurí nationalpark är ett naturskyddsområde i södra Ecuador. Den ligger i Anderna mellan 2800 och 3600 meter över havet. Parken inrättades 2009.

I området förekommer flera sjöar som här kallas laguner och som får sitt vatten från glaciärer. Bergstrakten i nationalparken är täckt av skog och av bergsängar med glest fördelade buskar. I skyddsområdet påträffades 111 olika fågelarter, 18 olika däggdjursarter och 11 olika groddjursarter. Till de sistnämnda räknas Pristimantis unistrigatus, olika glasgrodor och grodor som uppföder sina ungar i ett marsupium.

Referenser 

Nationalparker i Ecuador
Manuela Pedraza

Manuela Pedraza, även känd som Manuela la Tucumanesa ("Manuela från Tucumanesa"), född 1780, död efter 1807, var en argentinsk frihetshjältinna som blev berömd för sitt försvar av Argentina under den misslyckade brittiska invasionen av Rio de la Plata 1806–1807. 

Pedraza var gift med en korpral i den spanska (argentinska) armén. Under striderna mellan britter och spanjorer i Buenos Aires 11 augusti 1806 dödades hennes make, varpå hon tog upp hans vapen, dödade hans angripare och sedan tog hans plats i striden på slagfältet. Hennes handling gjorde att hon hyllades som en patriotisk hjältinna. 

En gata, en skola samt en utmärkelse för kvinnor som ägnat sig åt socialt arbete, "Mención de Honor Manuela Pedraza", har sitt namn efter henne.

Källor 
 Lily Sosa de Newton (1980). "Diccionario Biográfico de Mujeres Argentinas"  Plus Ultra: Buenos Aires. 

Kvinnor
Födda 1780
Avlidna okänt år
Personer i Argentina under 1800-talet