kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Konsistoriehuset, Köpenhamn

Konsistoriehuset är en byggnad, som ligger på Köpenhamns universitets ursprungliga campus vid Frue Plads i Indre By i Köpenhamn i Danmark. Byggnaden är daterad till omkring 1420 och kan vara Köpenhamns äldsta bevarade byggnad. 

Huset uppfördes som residens för biskopen i Roskilde och övertogs efter reformationen 1536 av Köpenhamns universitet. Det är numera ett byggnadsminne.

Till skillnad mot universitetets övriga byggnader undslapp Konsistoriehuset i huvudsak Köpenhamns brand 1728 och det engelska bombardemanget 1807. År 1969 genomförde den dåvarande riksantikvarien Olaf Olsen utgrävningar i huset, och han daterade det då till omkring 1420. Detta stämmer i tiden med att Erik av Pommern 1417 tillsåg att staden Köpenhamn övertogs av kronan från biskopen av Roskilde. Det ledde till att biskopen tvingades att frånträda Köpenhamns slott och att bygga ett nytt residens vid Vor Frue Kirke. En dendrokronologisk analys av ektimret i takkonstruktionen har visat att ekarna fälldes omkring 1480.

Byggnaden var ursprungligen längre mot Nørregade genom en tillbyggnad, där nu Professorsvillan står, efter att ha uppförts där efter stadsbranden i Köpenhamn 1728. Då universitetet övertog det tidigare biskopsresidenset 1537, blev det professorsbostad. Det kom att från 1563 inrymma universitetets styrelse, konsistoriet. 

Huset är uppfört av tegelsten i munkförband i en våning över en välvd källare. Det är drygt 13 meter långt, 8 meter brett och har fyra fönster på var långsida. I källarvåningen finns tre fönsteröppningar på var långsida. Den tidigare tillbyggnaden var 3,5 meter och hade ett rum i vardera bottenvåningen och källarvåningen. 

Konsistoriets möteslokal i bottenvåningen har byggts om flera gånger under århundradena. Det nuvarande möblemanget är en gåva från de två Carlsbergsfonderna till universitetet vid dess 500-årsjubileum 1979. Gåvan var baserad på en idé om att låta möbelarkitekten Hans J. Wegner skapa en originell och värdig möblering till detta speciella och historiska rum. Denna tanke genomfördes dock endast i begränsad omfattning.

Källor 
 Konsistoriehuset på universitetshistorie.ku.dk

Noter

Byggnadsminnen i Köpenhamn
Köpenhamns universitet
Indre By
Chokladapelsin

Chokladapelsin är en typ av navelapelsin, en mutation som först upptäcktes 2006 i Valencia, Spanien. Namnet "chokladapelsin" syftar på skalets bruna färg. Chokladapelsiner är till smaken sötare och mindre sura jämfört med vanliga apelsiner. I genomsnitt har chokladapelsiner 12 Brix i söthet.

I december 2021 fanns det endast tre apelsinodlare som odlade chokladapelsiner. Samtliga av dessa var i Spanien. Säsongen för chokladapelsiner är generellt sett kort – från december till januari eller februari – och de är betydligt dyrare än vanliga apelsiner.

Botanik 
Botaniskt hör chokladapelsiner till Citrus sinensis och familjen Rutaceae. De är mycket sällsynta. Chokladapelsiner växer på kompakta, vintergröna träd vilka är känsliga för väderförhållanden. Träden är  lågproducerande och utvecklar bara ett begränsat antal frukter varje säsong. I början av 2020-talet odlades de bara av ett fåtal odlare i Valencia.

Utseende och form
Chokladapelsinen är rund eller oval med en genomsnittlig diameter på sex till tio  centimeter. Vid blomstammens ände finns en  karakteristiskt "navel" eller cirkulärt hål. Öppningen finns eftersom en genetisk mutation inom sorten gör att en tvillingfrukt eller en sekundär apelsin växer inom apelsinen. Denna utvecklas dock aldrig utan ger enbart utseendet av en mänsklig navel. Fruktens skal är tunt och lättskalat och har ett  glansigt, slätt och stenigt utseende.

Mognadsprocess 
Från början är frukten grön och när den mognar övergår den gröna färgen i brokiga orangea, bruna och gröna nyanser.

Smak 
Chokladapelsinen är aromatisk och känd för högt innehåll av socker, 12 brix. Vidare har den låg nivå av syra. Kombinationen av högt sockerinnehåll och låg nivå av syra ger frukten   en mild, söt och neutral smak. När den skalas  har den en söt, fruktig och blommig doft.

Referenser 

Citrusfrukter
Tony Johansson (handbollsspelare)

Thony Kennet Gulliver  Johansson, född 8 mars 1944 i Sofia församling i Jönköping, är en tidigare svensk handbollsspelare.

Klubblagskarriär 
Johansson började spela handboll i Jönköpings BK men anslöt senar till IK Tord Han gjorde sin premiär i allsvenskan i Tord säsongen 1964-1965. Han stannade emellertid inte kvar i Jönköping utan flyttade till Vikingarnas IF inför säsongen  1965-1966. Med Vikingarna vann han sin främsta merit ett SM-guld 1967. Han spelade kvar i Vikingarna till 1969. Hans vidare karriär är okänd.

Landslagskarriär 
Tony Johansson spelade en U-23 match 1966 mot Danmark.  I A-landslaget spelade han 22 landskamper med 50 gjorda mål. Enligt den gamla statistiken spelade han 21 landskamper. Landskamperna spelades 1965 till 1967 och han deltog i VM 1967 på hemmaplan. Han fick spela tre VM matcher bland annat kvartsfinalen mot Tjeckoslovakien som Sverige förlorade. Han stod för 3 mål i VM 1967. På alla sina 22 landskamper gjorde han 50 mål.

Referenser

Anmärkningar 

Män
Födda 1944
Levande personer
Svenska handbollsspelare
Svenska mästare i handboll
Idrottare från Jönköping
Mottagare av Stora grabbars och tjejers märke
Svenska idrottare under 1900-talet
Amanda Jennefors

Amanda Charlotte Ardai Jennefors, född 9 augusti 1996 i Stockholm, är en svensk röstskådespelare. Hon är dotter till Charlotte Ardai Jennefors och Joakim Jennefors samt syster till Mikaela Ardai Jennefors som alla tre också är verksamma inom dubbranschen. 

Jennefors har precis som sina föräldrar och sin syster medverkat i flera svenskdubbade filmer och TV-serier från bland annat Disney och Dreamworks. Hon har bland annat gjort den svenska rösten till Lilo i filmen Leroy & Stitch och varit med och sjungit det svenska ledmotivet till TV-serien Mina vänner Tiger och Nalle Puh tillsammans med Emelie Clausen och Signe Lidén.

Födda 1996
Kvinnor
Levande personer
Svenska röstskådespelare
Svenska skådespelare under 2000-talet
Skådespelare från Stockholm
Vimmelskaftet

Vimmelskaftet är en kort gata i Indre By i Köpenhamn i Danmark, vilken ingår som en del av gångstråket Strøget.
Vimmelskaftet löper mellan Nygade och Amagertorv.

Vimmelskaftet fanns åtminstone på 1300-talet och slutade då tvärt i gränden Skoboderne norrut i höjd med mitten på Vår Frue Kirke. Nygade tillkom 1685 på initiativ av kung Fredrik V. Kungen utnyttjade då att en bryggargård hade brunnit ned för att genomföra ett gatugenombrott genom kvarteret mellan Nygatan och Nytorv/Gammeltorv. 

 

Vimmelskaft är en gammal beteckning på danska för borrsväng. Bakgrunden för gatans namn är att denna gata tillsammans med de två gatorna  Klædeboderne (nu Skindergade) och Skoboderne (nu Skoubogade) bildade en figur, som kunde liknas med en borrsväng. Namnet är känt från 1597 och permanentades 1689.

Se även
Jorcks Passage

Källor

Noter

Indre By
Gator i Köpenhamn
Atoll K

Atoll K (originaltitel: Atoll K) är en fransk-italiensk komedifilm med Helan och Halvan från 1951 regisserad av Léo Joannon. Filmen är den sista som komikerduon Helan och Halvan gjorde.

Handling 

Helan och Halvan har fått ärva en ö. På vägen dit råkar de ut för sjönöd, och hamnar på en atoll tillsammans med ett gäng andra människor.

Om filmen 
Detta är komikerduon Helan och Halvans sista film.

Inspelningen av filmen var inte den enklaste. Stan Laurel och Oliver Hardy var båda sjuka under inspelningen, Stan led av dysenteri och hade problem med prostatan, och Oliver drabbades av flera hjärtattacker. På grund av det blev inspelningen utdragen från 12 veckor till nästan ett år.

Filmen har flera engelska titlar, bland annat Robinson Crusoeland som använts i Storbritannien och Utopia som använts i USA.

Filmen finns utgiven på DVD och Blu-ray.

Rollista (i urval) 
 Stan Laurel – Stan (Halvan)
 Oliver Hardy – Ollie (Helan)
 Suzy Delair – Chérie Lamour
 Max Elloy – Antoine
 Paul Frees – Antoine's engelska röst
 Adriano Rimoldi – Giovanni Copini
 Luigi Tosi – Jack Frazer
 Robert Murzeau – kapten Dolan
 Suzet Maïs – fru Dolan
 Michael Dalmatoff – Alecto

Källor

Externa länkar 
 
 

Helan och Halvan-filmer
Filmer 1951
Franska komedifilmer
Italienska komedifilmer
Franskspråkiga filmer
Italienskspråkiga filmer
Så jävla easy going

Så jävla easy going är en svensk drama-komedifilm från 2022. Filmen är regisserad av Christoffer Sandler, som även har skrivit manus tillsammans med Linda-Maria Birbeck. Den är baserad på Jenny Jägerfelds roman Jag är ju så jävla easy going från 2013.

Filmen hade biopremiär i Sverige den 25 februari 2022, utgiven av TriArt Film.

Handling 
Filmen handlar om 18-åriga Joanna som är i behov av ADHD-medicin för att inte hennes hjärna ska upplevas som en blinkande nöjespark. Problemet är att det inte finns några pengar till någon medicin, då hennes pappa är hemma på dagarna med en sjuklön som knappt räcker till hyran. Joanna blir därför tvungen att vara kreativ för att kunna få fram några pengar.

Rollista (i urval) 
 Nikki Hanseblad – Joanna
 Melina Benett Paukkonen – Audrey
 Emil Algpeus – Matheus
 Shanti Roney – pappa
 Zara Martinsson – Mikaela
 Alexander Virenhem – Jens
 Korosh Mirhosseini – vaktmästare
 Buster Nowotny – Sebbe
Gorki Glaser-Müller – apoteksbiträde 1
Tess Paulsen – apoteksbiträde 2
Anders Tolergård – pantbanksbiträde
 Hanna Ullerstam – biografföreståndare
 Jenny Jägerfeld – programledare i TV
 Mats Blomgren – lärare

Produktion 
Filmen är producerad av Annika Hellström och Erika Malmgren för Cinenic Film, i samproduktion med Film i Väst, Hummelfilm och SVT. Den är till största del inspelad i Göteborg.

Referenser

Externa länkar 

Svenska filmer 2022
Svenskspråkiga filmer
Svenska dramafilmer
Svenska komedifilmer
CEV Challenge Cup (herrar)

CEV Challenge Cup är en årlig europeisk klubbtävling arrangerad av Confédération Européenne de Volleyball (CEV). Tävlingen är den tredje högst rankade efter CEV Champions League och CEV Cup. Tävlingen spelades för första gången 1980. Fram till 2007 kallades den CEV Cup
, samtidigt som den tävling som nu heter CEV Cup hade andra namn (Top Teams Cup och cupvinnarecupen).

Historik
 CEV Cup (1980–81 till 2006–2007)
 CEV Challenge Cup (från och med 2007–08)

Vinnare

 1980–81:  AS Cannes
 1981–82:  Star Lift Voorburg
 1982–83:  Panini Modena
 1983–84:  Panini Modena
 1984–85:  Panini Modena
 1985–86:  Kutiba Falconara
 1986–87:  Ener-Mix Milano
 1987–88:  Avtomobilist Leningrad
 1988–89:  Avtomobilist Leningrad
 1989–90:  Moerser SC
 1990–91:  Sisley Treviso
 1991–92:  Maxicono Parma
 1992–93:  Sisley Treviso
 1993–94:  Ignis Padova

 1994–95:  Pallavolo Parma
 1995–96:  Alpitour Traco Cuneo
 1996–97:  Porto Ravenna Volley
 1997–98:  Sisley Treviso
 1998–99:  Palermo Volley
 1999–00:  Roma Volley
 2000–01:  Lube Banca Marche Macerata
 2001–02:  Noicom Cuneo
 2002–03:  Sisley Treviso
 2003–04:  Kerakoll Modena
 2004–05:  Lube Banca Marche Macerata
 2005–06:  Lube Banca Marche Macerata
 2006–07:  Fakel Novy Urengoy
 2007–08:  Cimone Modena

 2008–09:  Arkas Spor
 2009–10:  RPA Perugia
 2010–11:  Lube Banca Marche Macerata
 2011–12:  Tytan AZS Częstochowa
 2012–13:  Copra Elior Piacenza
 2013–14:  Fenerbahçe Grundig
 2014–15:  Vojvodina
 2015–16:  Calzedonia Verona
 2016–17:  Fakel Novy Urengoy
 2017–18:  Bunge Ravenna
 2018–19:  Belogorie Belgorod
 2020–21:  Allianz Powervolley Milano

Finaler

CEV Cup

CEV Challenge Cup

Titlar per klubb

Titlar per land

Mest värdefulla spelare per upplaga 
2020–21 –

Referenser

Externa länkar
CEV Website 
History of the Competition
VK Belogorje

VK Belogorje är en volleybollklubb från Belgorod, Ryssland. Klubben grundades 1976. Laget har haft stora framgångar både i Ryssland och internationellt. De har blivit ryska mästare åtta gånger (1997, 1998, 2000, 2002, 2003, 2004, 2005, 2013), ryska cupen åtta gåner (1995, 1996, 1997, 1998, 2003, 2005, 2012 och 2013) och ryska supercupen en gång (2013). På Europanivå har de vunnit CEV Champions League tre gånger (2003, 2004 och 2014) och CEV Cup två gånger (2009 och 2018) och CEV Challenge Cup en gång (2019). Klubben har också vunnit världsmästerskapet i volleyboll för klubblag en gång (2014).

Laget har genom åren använt ett antal olika namn:
1976–1981 	Tekhnolog Belgorod
1981–1987 	Lokomotiv Belgorod
1987–1992 	Agrarnik Belgorod
1992–1993 	Belogorje Belgorod
1993–1995 	Lokomotiv Belgorod
1995–1997 	Belogorje Belgorod
1997–2001 	Belogorje-Dynamo Belgorod
2001–2011 	Lokomotiv-Belogorie Belgorod
2011– 	Belogorje Belgorod

Externa länkar
Officiell webbplats

Referenser

VK Belogorje
1991 UL3

1991 UL3 är en asteroid i huvudbältet som upptäcktes den 31 oktober 1991 av de båda japanska astronomerna Seiji Ueda och Hiroshi Kaneda i Kushiro.

Asteroiden har en diameter på ungefär 6 kilometer och den tillhör asteroidgruppen Adeona.

Referenser 

Huvudbältesasteroider
Adeona-asteroider
Ej namngivna småplaneter
Astronomiska upptäckter av S Ueda
Astronomiska upptäckter av H Kaneda
Astronomiska upptäckter 1991
1992 BJ1

1992 BJ1 är en asteroid i huvudbältet som upptäcktes den 28 januari 1992 av de båda japanska astronomerna Seiji Ueda och Hiroshi Kaneda i Kushiro.

Asteroiden har en diameter på ungefär 4 kilometer.

Referenser 

Huvudbältesasteroider
Ej namngivna småplaneter
Astronomiska upptäckter av S Ueda
Astronomiska upptäckter av H Kaneda
Astronomiska upptäckter 1992
1992 FZ

1992 FZ är en asteroid i huvudbältet som upptäcktes den 26 mars 1992 av de båda japanska astronomerna Seiji Ueda och Hiroshi Kaneda i Kushiro.

Asteroiden har en diameter på ungefär 20 kilometer.

Referenser 

Huvudbältesasteroider
Ej namngivna småplaneter
Astronomiska upptäckter av S Ueda
Astronomiska upptäckter av H Kaneda
Astronomiska upptäckter 1992
École supérieure de chimie physique électronique de Lyon

École supérieure de chimie physique électronique de Lyon (CPE Lyon) är en fransk ingenjörsskola. Universitetet ligger på campus La Doua – LyonTech i Villeurbanne, en förort till Lyon.

Skolan grundades 1883 för att utbilda högt kvalificerade ingenjörer, för att stödja fortbildning och för att bedriva forskning.

Kända akademiker 
 Victor Grignard, fransk kemist

Berömda kandidater 
 Yves Chauvin, fransk kemist

Referenser

Externa länkar 
 CPE Lyon

Ecole superieure de chimie physique electronique de Lyon
Utbildning i Lyon
Tekniska universitet och högskolor
Utbildningsinstitutioner bildade 1983
1992 SY14

1992 SY14 är en asteroid i huvudbältet som upptäcktes den 28 september 1992 av de båda japanska astronomerna Seiji Ueda och Hiroshi Kaneda i Kushiro.

Referenser 

Huvudbältesasteroider
Ej namngivna småplaneter
Astronomiska upptäckter av S Ueda
Astronomiska upptäckter av H Kaneda
Astronomiska upptäckter 1992
11532 Gullin

11532 Gullin eller 1992 ER4 är en asteroid i huvudbältet som upptäcktes den 1 mars 1992 av UESAC vid La Silla-observatoriet. Den är uppkallad efter den svenske jazzmusikern Lars Gullin.

Den tillhör asteroidgruppen Koronis.

Referenser 

Huvudbältesasteroider
Koronis-asteroider
Småplaneter namngivna efter personer
Astronomiska upptäckter av UESAC
Astronomiska upptäckter 1992
Edman & Andersson

Edman & Andersson var en modesalong på Norrmalmstorg 16 i Stockholm. Modesalongen öppnade först på Grev Turegatan 3 1911, samt en studio som öppnades 1936. När den öppnade var fokus i huvudsak på hattar, men med tiden utvecklades salongen till ett heltäckande modehus. Under många år var Lalla Ericsson dess chef. 

Ateljén var ledande inom parisisk haute couture i Sverige, tillsammans med bland andra Tunborgs och Leja-Magasinet. De sistnämnda, tillsammans med Augusta Lundin och MEA, tillhörde de få modehus som under 1930-talet hade franska avdelningar i Sverige. Edman & Andersson uppmärksammades också för sina modeller från Jeanne Paquin.

På det hela taget var Edman & Andersson en av Stockholms ledande ateljéer, tillsammans med bland annat NK:s franska avdelning och Märthaskolan. Kläder från modesalongen bars ofta inom överklassen och vid hovet. Greta Garbo ska också ha varit en trogen kund. Edman & Andersson designade bland annat Viveca Lindfors kläder till Appassionata, en film från 1944. Marga Bratt var då smakråd och tecknare.

Edman & Andersson lade ner 1 juli 1955.

Referenser

Noter

Tryckta källor 

 

Ej längre existerande svenska textilföretag
Företag bildade 1911
Företag upplösta 1955
Efternamnspar
Tror ni på spöken?

Tror ni på spöken? (engelska: Lonesome Ghosts) är en amerikansk animerad kortfilm med Musse Pigg från 1937.

Handling 
Musse Pigg, Kalle Anka och Långben jobbar som spökjägare och får en mörk och ruggig kväll ett uppdrag via telefon att utrota spöken från ett hus. I själva verket är det riktiga spöken som ringt till vännerna i syfte att ha lite roligt. När vännerna anländer till huset blir de skrämda av spökena. Till slut blir det vännerna själva som skrämmer bort spökena, efter att vännerna ramlat ner i en källare och fått melass och mjöl över sig, vilket fått spökena att tro att de tre vännerna är spöken som är mycket farligare än spökena själva.

Om filmen 
Filmen är den 98:e Musse Pigg-kortfilmen som producerades och den nionde och sista som lanserades år 1937.

Filmen hade svensk premiär den 17 januari 1938 och visades bland annat på biograferna Spegeln och Röda Kvarn i Stockholm. Vid visningen på Röda Kvarn visades filmen som förfilm till komedifilmen Förbjuden ingång från 1937.

Filmen har haft flera svenska titlar. Vid biopremiären 1938 gick den under titeln Tror ni på spöken?. Alternativa titlar är Kalle Anka jagar spöken och Musse Pigg jagar spöken.

Filmen finns dubbad till svenska och har givits ut på DVD flera gånger.

Rollista

Källor

Externa länkar 

Amerikanska filmer 1937
Animerade filmer 1937
Disneys animerade kortfilmer
Engelskspråkiga filmer
Filmer i regi av Burton Gillett
Amerikanska spökfilmer
Kortfilmer med Musse Pigg
Kortfilmer med Kalle Anka
Kortfilmer med Långben
Michel Cartry

Michel Cartry, född 22 september 1931 i Enghien-les-Bains, död 18 augusti 2008 i Paris, var en fransk religionsantropolog och afrikakännare. Han var verksam vid Centre national de la recherche scientifique (CNRS) och École pratique des Hautes Études (EPHE). Cartry tillhörde en inofficiell samling av fyra kommunistiska filosofer tillsammans med Alfred Adler,  Pierre Clastres och Lucien Sebag.

Cartry studerade vid Lycée Condorcet och senare vid Sorbonne, där han följde Claude Lévi-Strauss och Georges Balandiers seminarier. År 1962 reste Cartry till Övre Volta för att där studera religiösa riter och spådom bland ursprungsbefolkningen.

Bibliografi (urval)
 1962 – L'Afrique au sud du Sahara
 1963 – "Note sur les signes graphiques du géomancien gourmantché", Journal de la Société des Africanistes
 1966 – "Clans, lignages et groupements familiaux chez les Gourmantché", L'Homme
 1971 – "La transgression et sa dérision", L'Homme (tillsammans med Alfred Adler)
 1973 – La notion de personne en Afrique noire (redaktör)
 1987 – Sous le masque de l'animal: essais sur le sacrifice en Afrique noire
 1992 – "D'un rite à l'autre: la mémoire dans le rituel et le souvenir de l'ethnologue", i Daniel de Coppet, Comprendre les rituels
 1996 – Destins de meurtriers (redaktör tillsammans med Marcel Detienne)
 2009 – "De la divination au sacrifice: la métaphore de l'attache", i Architecte l'invisible. Autels, ligatures, écritures

Referenser

Noter

Källor

Franska antropologer
Födda 1931
Avlidna 2008
Män
Personer från Enghien-les-Bains
Alumner från Lycée Condorcet
Alumner från Paris universitet
Franska marxistiska teoretiker
Personer i Frankrike under 1900-talet
Franska kommunister
Amandine Giardino

Amandine Giardino, född 30 mars, 1995 i La Seyne-sur-Mer, Frankrike är en volleybollspelare (libero).

Giardino började spela volleyboll som åttaåring med den lokala klubben ES Toulon-Six-Fours. Hon spelade där som junior samt, som 15-åring, ett år som senior, för att sedan spela som junior med franska volleybollförbundets utvecklingslag 2012-2013. Därefter började hon spela som senior med AS Saint-Raphaël Var Volley-Ball, ett lag som då spelade i franska andraligan. Där spelade hon som libero, från att tidigare ha varit spiker. Den första säsongen i laget var framgångsrik då klubben gick upp i Ligue A.

Giardino fortsatte vidare till Entente Sportive Le Cannet-Rocheville, men återvände efter en säsong. Saint-Raphaël hade klarat sig kvar i högsta serien genom att andra lag inte valt att gå upp och den första säsongen efter Giardinos återkomst hade de vissa svårigheter, men hamnade på sjunde plats. Året efter blev laget mycket oväntat franska mästare, efter att i final ha besegrat RC Cannes med 3-2 i set. Det var första gången sedan säsongen 1996/1997 som RC Cannes inte blev franska mästare. Giardino fortsatte att spela med Saint-Raphaël tills 2018 då hon återvände till Le Cannet, nu omdöpt till Volero Le Cannet efter en sammanslagning med Voléro Zürich. Sedan 2021 spelar hon med Pays d'Aix Venelles Volley-Ball.. 

Giardino debuterade i landslaget 2016 och deltog med landslaget vid EM 2019 och EM 2021.

Referenser

Franska landslagsspelare i volleyboll (damer)
Volleybollspelare i AS Saint-Raphaël
Volleybollspelare i Entente Sportive Le Cannet-Rocheville
Volleybollspelare i Volero Le Cannet
Volleybollspelare i Pays d'Aix Venelles
Volleybollspelare i Neptunes de Nantes
Spelare i Europamästerskapet i volleyboll för damer 2021
Spelare i Europamästerskapet i volleyboll för damer 2019
Födda 1995
Levande personer
Kvinnor
Franska idrottare under 2000-talet
Personer från La Seyne-sur-Mer
Knut Reutersvärd

Knut Axel Herman Reutersvärd, född den 11 april 1838  i Hultsjö socken, Jönköpings län, död den 24 maj 1930 i Växjö, var en svensk militär. Han var far till Fritz och Patrik Reutersvärd. 

Reutersvärd blev underlöjtnant vid Kalmar regemente 1858, löjtnant där 1864, kapten där 1874, major 1886 och överstelöjtnant 1894. Han beviljades avsked med tillstånd att som överstelöjtnant kvarstå i regementets reserv 1896. Reutersvärd var tillförordnad domänintendent i Kalmar län 1896–1906. Han lämnade Kalmar regementes reserv 1903 och blev överstelöjtnant i armén samma år. Reutersvärd blev riddare av Svärdsorden 1879.

Källor 

 
 
 
 Sveriges dödbok 1830–2020

Överstelöjtnanter i svenska armén
Riddare av Svärdsorden
Svenska militärer under 1900-talet
Personer från Hultsjö socken
Knut
Domänintendenter
Födda 1838
Avlidna 1930
Män
En riktig hundjul

En riktig hundjul (engelska: Mickey's Good Deed, även kallad Mickey's Lucky Break) är en amerikansk animerad kortfilm med Musse Pigg från 1932. Filmen är en julfilm och en tidig Musse Pigg-film med jultema.

Handling 
Musse Pigg försörjer sig som gatumusikant och spelar julsånger på kontrabas, men till sin besvikelse får han stenar och andra saker kastade efter sig. Han ställer sig utanför en rik mans fönster vars bråkiga son vill köpa Musses hund Pluto. Musse går dock inte med på det, men samtidigt som basen blir förstörd får han se ett hus med fattiga och föräldralösa barn. Då går han med på att sälja.

Han bestämmer sig under tiden för att klä ut sig till jultomte och köpa julklappar till barnen för pengarna han fick för Pluto. Det dröjer inte länge förrän Musse och Pluto återförenas efter att han kastats ut av familjen, varpå den rike mannen ger sin son stryk. Vid återföreningen märker de att Pluto fått en julkalkon knuten runt svansen.

Om filmen 
Filmen är den 50:e Musse Pigg-kortfilmen som producerades och den fjortonde och sista som lanserades år 1932.

Rollista 
 Walt Disney – Musse Pigg, Adelbert
 Pinto Colvig – Pluto

Källor

Externa länkar 
 
 

Amerikanska filmer 1932
Animerade filmer 1932
Disneys animerade kortfilmer
Engelskspråkiga filmer
Filmer i regi av Burton Gillett
Svartvita filmer
Animerade julfilmer
Julfilmer
Kortfilmer med Musse Pigg
Kortfilmer med Pluto