Tung kulspruta

Tung kulspruta, kort tksp (rikssvenska), eller tungt maskingevär (finlandssvenska, av ), är en beteckning för kulsprutor som är för otympliga för att praktiskt kunna förflyttas av infanteri under strid (jämför medeltung kulspruta, lätt kulspruta) Alternativt avses kulsprutor som skjuter grövre ammunition än de traditionella enhetsgevären (vanligen 12,7–14,5 mm). Otympliga kulsprutor är ett resultat av en preferens för tungt stabilt lavettage för bättre rekylhantering och träffbild med kraftig ammunition. Om kalibern överskrider 20 mm går klassifikationen över till automatkanon enligt traditionell internationell doktrin (med diverse undantag, såsom svenska flygvapnet där gränsen dragits vid 12,7 mm).

Tunga kulsprutor monteras oftast på farkoster som stridsfordon eller är fasta installationer som vid stridsvärn och liknande.

Användning 
Tunga kulsprutor används ofta mot mål som inte skulle kunna skadas av lättare kulsprutor. Det vill säga om målet är väldigt långt borta eller om det har någon form av skydd som till exempel pansar. Tunga kulsprutor skjuter därför ofta kraftfullare patroner än lättare kulsprutor. Sådan ammunition ger då bättre räckvidd och genomslagsförmåga. Detta gör att tunga kulsprutor är mycket användbara i mobilt tillstånd då man snabbt kan göra stor skada på längre avstånd och även slå ut lätt bepansrade fordon, helikoptrar och attackflygplan. Tunga kulsprutor används i dagsläget mest på markfordon och vattenfarkoster men har tidigare, speciellt under andra världskriget, använts på flygplan.

Historik 

Grovkalibriga tunga kulsprutor har funnits lika länge som det funnits automatvapen, men den moderna användningen av tunga kulsprutor började utvecklas under första världskriget. Tyskland började arbeta på en tung kulspruta baserad på MG 08 som skulle skjuta deras ökända patron 13,2 mm TuF (Tank und Flieger) som kom att bli MG 18 TuF och USA började arbeta på en 12,7 mm kulspruta som kom att bli M2 Browning. Ingen av kulsprutorna kom att användas i strid under första världskriget men amerikanska M2 Browning kom att få användning runt om i världen efter kriget. När andra världskriget utbröt hade flera typer av tunga kulsprutor utvecklats runt om i världen. De flesta utvecklades för att användas i flygplan men den ryska DSjK och amerikanska M2 Browning kom att användas på markfordon. DSjK och M2 kom att bli rivaler under andra världskriget då båda presterade lika både i eldhastighet, och utgångshastighet. Efter kriget blev tunga kulsprutor ovanliga på flygplan. Detta berodde mest på att de inte hade den verkan som behövdes för att effektivt slå ut moderna flygplan. Dock har användningen av markbundna tunga kulsprutor under kriget levt vidare och idag används i stort sett alla tunga kulsprutor på samma sätt som under andra världskriget.

Tunga kulsprutor i Sverige 
Sverige har haft tunga kulsprutor sedan man införskaffade kulsprutor under 1800-talet. Dock började Sverige inte använda moderna tunga kulsprutor förrän efter andra världskriget då man köpte in jaktflygplanet P-51 Mustang, som blev J 26. J 26 var beväpnad med amerikanska M2 Browning-kulsprutor som fick beteckningen Akan m/45. Anledningen till att de kallades Akan (Automatkanon) trots de ansågs vara kulsprutor är inte känd. Troligen beror det på att när man byggde om akan m/39 till 12,7 mm för att kunna skjuta samma ammunition som M2 browning så ville man klassa all 12,7 mm ammunition som akan-ammunition och därför kallade man M2 browning för akan för att inte förvirra personal som använde vapnen. Efter det att J 26 tagits ur tjänst fanns tunga kulsprutor inte längre kvar i tjänst inom den svenska försvarsmakten, förutom ett fåtal 12,7 mm akan m/39 som träningsvapen på J 29 Tunnan upp till AJ 37 Viggen. Det dröjde till 1980-talet innan Sverige införskaffade en tung kulspruta igen, återigen M2 Browning. Den fick beteckningen tung kulspruta 12,7 mm (Tksp 12,7) för att senare döpas om till Kulspruta 88 (Ksp 88). Kulsprutan är i tjänst i Sverige än idag, i första hand använd på Stridsbåt 90H.

Kända modeller 
De två mest kända modellerna är den amerikanska Browning M2 och den sovjetiska DSjK. Båda modeller har lett till nya konstruktioner runt om i världen och båda grundmodellerna är fortfaranda i aktiv tjänst på olika håll. 

Patronerna som utformades för Browning M2 och DSjK har även använts i ett stort antal andra vapen.

Tunga kulsprutor (lista)

Anmärkningar

Externa länkar 

Kulspruta 88

Tryckta källor 
 Flygvapnets Eldvapenammunition 1949.
 Flygvapnets Eldvapenammunition Serie 2.

Kulsprutor