kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Geokronologiska museet

Geokronologiska museet är ett museum om geokronologi och lervarvskronologi i källarvåningen på Y-huset, Stockholms universitet. Museet grundades 1997 för att minnas geokronologiska institutet, vilket grundades 1924 inkvarterat i Gerard De Geers bostad på Sveavägen 34. 1968 blev institutet en del av Stockholms universitet, men fick efter en tid av ekonomiska skäl flytta från Sveavägen. Efter att mellan 1972 och 1975 legat på Kungstensgatan 45 och därefter på Kvartärgeologiska institutionen på Odengatan 63 lades det ner när de geovetenskapliga institutionerna flyttade till det gemensamma Geovetenskapens hus på Frescati.

Externa länkar

Referenser 

Museer i Stockholm
Stockholms universitet
Kvartärgeologi
Geokronologi
Manne Brandel

Karl Gustaf Emanuel (Manne) Brandel, född 5 maj 1883 i Dillnäs församling, Södermanlands län, död 3 november 1966 i Stockholm, var en svensk militär.

Brandel avlade officersexamen 1904, genomgick Krigshögskolan 1913–1915, var kadettofficer vid Krigsskolan 1916–1919, blev kapten vid Livregementets grenadjärer 1918 och major där 1929. Han blev förste lärare vid Infanteriskjutskolan 1925, överstelöjtnant 1932, överste i armén 1935, chef för Krigsskolan 1933 och var sekundchef för Livregementets grenadjärer 1937–1942. Brandel tjänstgjorde vid franska armén 1929. Han skrev artiklar i olika tidskrifter angående militärpedagogiska frågor och det moderna infanteriets stridsförfarande. Brandel blev riddare av Svärdsorden 1925, av Vasaorden 1929 och av Nordstjärneorden 1937 samt kommendör av andra klassen av Svärdsorden 1938 och kommendör av första klassen 1941.

Manne Brandel var son till kontraktsprost Gustaf Brandel och Dorotea Mellström samt bror till Elias Brandel och far till Torsten Brandel. Han vilar på Norra begravningsplatsen utanför Stockholm.

Källor

Brandel, Karl Gustaf Emanuel på SvenskaGravar.se

Överstar i svenska armén
Svenska regementschefer
Kommendörer av första klass av Svärdsorden
Riddare av Nordstjärneorden
Riddare av Vasaorden
Svenska militärer under 1900-talet
Personer från Dillnäs socken
Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm
Födda 1883
Avlidna 1966
Män
Oh Wonder

Oh Wonder är en London-baserad indiepop-duo, som består av Josephine Vander West  och Anthony West. Duon slog igenom internationellt efter att deras debutalbum Oh Wonder släpptes.

Diskografi

Singlar 
 "Body Gold"
 "Shark"
 "Dazzle"
 "All We Do"
 "The Rain"
 "Lose It"
 "Technicolour Beat"
 "Midnight Moon"
 "Livewire"
 "White Blood"
 "Landslide"
 "Drive"
 "Heart Hope"
 "Without You"
 "Plans"
 "Ultralife"
 "Lifetimes"
 "My Friends"
 "Heavy"
 "High On Humans"

Album

Referenser 

Musikgrupper bildade 2014
Engelska indiepopgrupper
Karolina Sobańska

Karolina Sobańska född cirka 1794, död 1885, var en polsk adelskvinna och agent i rysk tjänst. Hon hade ett förhållande med nationalpoeten Adam Mickiewicz och med Polens ryske militärguvernör general Jan Witt. Under Novemberupproret fick hon 1831 i uppdrag av Witt att agera spion bland de polska rebellerna i Dresden, ett uppdrag hon framgångsrikt utförde, och hon kunde vidarebefordra flera värdefulla upplysningar till ryssarna under sin tjänst. Betraktad som en förrädare i Polen, och sedd med misstänksamhet av den ryske tsaren trots sin tjänst som agent, emigrerade hon till Paris 1836.

Källor 
 Jerzy Stanisław Majewski: Warszawa nieodbudowana: Królestwo Polskie w latach 1815-1840. Warszawa: Veda Agencja Wydawnicza, 2009, s. 156-157. .

 

Kvinnor
Personer i Polen under 1800-talet
Födda 1794
Avlidna 1885
Polska spioner
Polsk adel
Spioner under 1800-talet
Bror-Fredrik Thermænius

Bror-Fredrik Gustav Evald Thermænius, född den 5 september 1898 i Kumla, död den 13 oktober 1976 i Stockholm, var en svensk sjömilitär.

Thermænius avlade studentexamen i Örebro 1917 och sjöofficersexamen 1920. Han blev fänrik vid flottan sistnämnda år och löjtnant 1922. Thermænius genomgick Sjökrigshögskolan 1927–1928 och 1929–1930. Han var biträdande marinattaché i London 1931–1932 och studerade samtidigt vid Royal Naval College i Greenwich.  Thermænius var kadettofficer vid  Sjökrigsskolan 1926–1929 och lärare där 1932–1937. Han befordrades till kapten 1935, till kommendörkapten av andra graden 1941, av första graden 1943 och till kommendör 1949. Thermænius var stabschef vid Karlskrona örlogsstation 1940–1944, chef för Marinens underofficersskola 1945–1949, marinattaché i London och Haag 1949–1953 samt ordförande för örlogsbasförflyttningen 1954–1960. Han invaldes som ledamot av Örlogsmannasällskapet 1939. Thermænius blev riddare av Svärdsorden 1941, av Vasaorden 1949 och av Nordstjärneorden 1953.

Bror-Fredrik Thermænius var son till disponent Fredrik Thermænius och friherrinnan Sigrid Uggla. Han vilar på Galärvarvskyrkogården.

Källor

Noter 

 

Svenska sjöofficerare
Svenska attachéer
Ledamöter av Kungliga Örlogsmannasällskapet
Svenska militärer under 1900-talet
Personer från Kumla
Gravsatta på Galärvarvskyrkogården
Födda 1898
Avlidna 1976
Män
Riddare av Svärdsorden
Riddare av Nordstjärneorden
Riddare av Vasaorden
Elias Brandel (ämbetsman)

Gustav Vilhelm Elias Brandel, född 22 december 1884 i Dillnäs församling i Södermanlands län, död 30 november 1966 i Norrtälje, var en svensk jurist och ämbetsman. Han var son till kontraktsprost Gustaf Brandel och Dorotea Mellström, bror till Manne Brandel samt far till Anders Brandel. 

Brandel blev juris utriusque kandidat 1908, landskontorist i Älvsborgs län 1909, länsbokhållare i Gotlands län 1914, länsassessor i Västerbottens län 1918, i Södermanlands län 1923 och var landskamrerare i Skaraborgs län 1932–1948. Han var ordförande i Sveriges riksbanks avdelningskontor i Mariestad 1934. Brandel blev riddare av Vasaorden 1929 och av Nordstjärneorden 1937.

Källor

Landskamrerare i Skaraborgs län
Riddare av Nordstjärneorden
Riddare av Vasaorden
Svenska jurister under 1900-talet
Svenska ämbetsmän under 1900-talet
Personer från Dillnäs socken
Födda 1884
Avlidna 1966
Män
Sven Brandel (arkitekt)

Sven Adolf Brandel, född 30 juli 1886 i Lunds stadsförsamling i dåvarande Malmöhus län, död 24 oktober 1931 i Engelbrekts församling i Stockholm, var en svensk arkitekt.

Efter mogenhetsexamen i Växjö 1905 började Brandel på Kungliga Tekniska högskolan i Stockholm 1906 och avlade arkitektexamen där 1910. Han studerade också vid Konsthögskolan. Brandel var praktiserande arkitekt i Helsingfors 1910–1913 och i Stockholm 1913–1931. Han var tjänstgörande arkitekt utom stat i Byggnadsstyrelsen 1919–1931, amanuens hos vitterhets-, historie- och antikvitetsakadamien 1919–1925 samt extra antikvarie och föredragande i byggnadsärenden där 1925–1931. Som amanuens vid Statens historiska museum från 1917 skapade han bland annat den arkitektoniska ramen kring Birgittautställningen 1918.
 
Brandel ledde restaureringarna av ett större antal äldre kyrkor, bland annat i Östra Ryd, Täby, Värmdö, Färentuna, Årsunda, Östhammar, Enåker, Frösön, Hacksta, Akebäck, Väte, Ås, Västra Skedvi, Härkeberga, Kärrbo, Fittja, Vallby och Råbelöv samt restaureringen av gamla apoteket i Visby. Brandel ledde även flera arkeologiska ruinutgrävningar, däribland Stäkeholm vid Västervik. Denna ruin konserverade han och anordnade som ruinpark. Brandel utförde även ritningar till nybyggen, däribland  Rödöns och Ramsta kyrkor.
 
Brandel utgav tre delar av det konsthistoriska verket Sveriges kyrkor, vilka avhandlade Klara kyrka i Stockholm och kyrkorna i Danderyds skeppslag samt även en bok om den medeltida borgen Bjärkaholm, som han delvis grävt ut själv. Han utgav också flera mindre skrifter, däribland en uppsats om nyupptäckta muralmålningar i svenska kyrkor, tryckt i den tyska tidskriften Die Denkmalpflege för år 1931.Han var ledamot av Svenska Teknologföreningen 1907–1922 och riddare av Vasaorden.

Sven Brandel var son till skolmannen Sven Adolf Brandel och Alma Christina Busch. Han var 1919–1924 gift med Dagny Tidemand (1897–1931), bördig från Norge och omgift med greve Knut Posse. År 1926 gifte Sven Brandel om sig med Marit Widén (1903–1988), dotter till landshövding Johan Widén och Ellen Murray samt efter förste makens död omgift med disponenten Einar Hedenlund. Sven Brandel avled barnlös och är begraven på Värmdö kyrkogård.

Bilder

Källor

Externa länkar 

 In memoriam av Sigurd Curman i Fornvännen 1932 

Svenska antikvarier
Kyrkoarkitekter
Svenska arkitekter under 1900-talet
Arkitekter från Lund
Födda 1886
Avlidna 1931
Män
Renaissance Center

Renaissance Center är en grupp av sju skyskrapor i centrala Detroit vid Detroit River. Renaissance Center ägs av General Motors och är koncernens huvudkontor. Det är staten Michigans högsta byggnad och byggdes 1973–1977.

Renaissance Center går tillbaka till en vision av Henry Ford II, och projektet finansierades främst av Ford Motor Company. Målet var att väcka liv i Detroits innerstad och stadens ekonomi. 1970 bildade Henry Ford tillsammans med andra näringslivsföreträdare utvecklingsorganisationen Detroit Renaissance.

1977 invigdes Renaissance Center av Henry Ford II och Detroits borgmästare Coleman Young. Ford ägde en stor del av komplexet, innan General Motors köpte hela Renaissance Center 1996 och flyttade sitt huvudkontor dit.

Detroit
Sven Brandel

Sven Brandel kan syfta på:

* Sven Brandel (1886–1931), svensk arkitekt
 Sven Brandel (1898–1964), svensk pianist
 Sven Adolf Brandel (1851–1918), svensk skolman
Bo Garp

Bo Matsson Garp var en svensk kyrkomålare från Kåddis, verksam under 1500-talet.

Garp fick sitt namn efter Per Garp och var troligen en bonde i socknen och ägare av en gård i byn Kåddis. Hans tillnamn Garp tyder på att han var av tysk härkomst eller åtminstone att hans anförvant Per Garp var det. För Backenkyrkan i Umeå utförde han på 1520-talet målningar på väggarna som troligen blev övermålade i början av 1700-talet. Ett trettiotal målningar på korväggarna och väggarna i andra travén frilades efter att man avlägsnat tre lager puts i slutet av 1800-talet och kopierades av lektor C.N. Pahl (1843-1906) i form av akvareller. Vid kyrkans restaurering 1909 blev originalmålningarna i huvudsak förstörda. Samtidigt som Garp utförde målningsarbetet i kyrkan avporträtterats han på ett mindre vördnadsfullt sätt församlingens präst Ragvald.

Enligt andra källor utförde han även väggmålningar med bibliska motiv i Skellefteå kyrka<ref>Svenska konstnärer, Biografisk handbok, Väbo förlag, 1987, sid 164, </ref>

Noter

Tryckta källorSvenskt konstnärslexikon del II sid 267, Allhems Förlag, Malmö.Svenska konstnärer, Biografisk handbok'', Väbo förlag, 1987, sid 164, 
Västerbotten 1940, Västerbotten Läns Hembygdsförenings årsbok, Lars Wikström

 
Svenska konstnärer under 1500-talet
Födda okänt år
Avlidna okänt år
Män
Wilho Ilmari

Wilho Ilmari, Sundberg fram till 1925, född 24 april 1888 i Kymmene, död 18 augusti 1983 i Åbo, var en finländsk skådespelare och regissör.

Ilmari studerade vid Finlands nationalteaters skola 1908–1910 och verkade som rektor vid det nybildade Konstuniversitetets Teaterhögskola 1943–1963. Åren 1901–1961 verkade han som skådespelare och teaterregissör bland annat vid teatrarna i Helsingfors, Åbo och Tammerfors. Han var regissör vid nationalteatern 1937–1967 och tilldelades teatersällskapets titel 1951 samt professors titel 1968. Åren 1924–1955 medverkade Ilmari i 23 filmer och regisserade tio mellan 1928 och 1951. 1947 tilldelades Ilmari Pro Finlandia-medaljen. 

Ilmari blev i radio känd som Kalle-Kustaa Korkki i det egna berättarprogrammet 1945–1961. Han var gift med skådespelaren Litja Ilmari 1914–1951 och därefter med skådespelaren Helena Kulovaara.

Referenser

Män
Födda 1888
Avlidna 1983
Finländska skådespelare under 1900-talet
Finländska filmregissörer
Finländska teaterregissörer
Mottagare av Pro Finlandia-medaljen
Litja Ilmari

Litja Maria Ilmari, född Waaramo 29 augusti 1890 i Teisko, död 21 juli 1966 i Helsingfors, var en finländsk skådespelare.

Ilmari var dotter till arbetsledaren Andreas Grönlund och Amanda Högfors. Hon utexaminerades från Tammerfors affärsskola 1907 studerade vid Konstuniversitetets Teaterhögskola 1908–1909. Karriären som skådespelare inleddes 1910–1915, då Ilmari verkade vid teatern i Tammerfors. Därefter verkade hon under korta perioder vid olika teatrar. Hennes sista uppehälle var vid Finlands nationalteater 1937–1944. Åren 1924–1960 innehade Ilmari flera filmroller. Hon var gift med regissören Wilho Ilmari från 1914, ett äktenskap som slutade i skilsmässa. Parets dotter, Maija-Liisa Ilmari verkade som skådespelare.

Filmografi
 Tukkijoella, 1928
 Neljä naista, 1942
 Synnin puumerkki, 1942
 Hopeakihlajaiset, 1942
 Neiti Tuittupää, 1943
 Suviyön salaisuus, 1943
 Kyläraittien kuningas, 1945
 Kirkastuva sävel, 1946
 Prinsessan Törnrosa, 1949
 Rakkaus on nopeampi Piiroisen pässiäkin, 1950
 Arne på Storgården, 1954
 Kahden ladun poikki, 1958
 Lumisten metsien tyttö, 1960

Källor
 Kotimaisia näyttämötaiteilijoita sanoin ja kuvin, 1930
 Veistäjä, Verneri (1950) Teatterin maailma - Maamme teatterit ja niiden taiteilijat

Noter

Kvinnor
Födda 1890
Avlidna 1966
Finländska skådespelare under 1900-talet
Den gula hästen (1996)

Den gula hästen (engelska: The Pale Horse) är en brittisk TV-film från 1996, regisserad av Charles Beeson. Filmen är baserad på Agatha Christies deckarroman Den gula hästen från 1961.

Handling 
Mark Easterbrook misstänks för mordet på en präst och finner inget annat sätt att bevisa sin oskuld än att lösa brottet själv. Till sin hjälp har han Kate Mercer, en vän till ett annat möjligt mordoffer. Samtidigt är polisen honom hack i häl och har redan bestämt sig för att han måste vara den skyldige. Prästen hade i sin hand en lista på några namn, däribland Kates väninna, vad kan dessa personer ha gemensamt?

Rollista (i urval) 

 Colin Buchanan – Mark Easterbrook
 Jayne Ashbourne – Kate Mercer
 Hermione Norris – Hermia Redcliffe
 Leslie Phillips – Lincoln Bradley
 Michael Byrne – Venables
 Jean Marsh – Thyrza Grey
 Ruth Madoc – Sybil Stamfordis
 Andy Serkis – sergeant Corrigan 
 Trevor Byfield – inspektör Lejeune
 Tim Potter – doktor Osbourne
 Louise Jameson – Florence Tuckerton 
 Catherine Holman – Poppy Tuckerton
 Richard O'Callaghan – Donald
 Anna Livia Ryan – Tilly Tuckerton
 Maggie Shevlin – Bella
 Brett Fancy – Ricky Flood
 Geoffrey Beevers – fader Gorman 
 Wendy Nottingham – Eileen Brandon

Referenser

Externa länkar 

TV-filmer 1996
Engelskspråkiga filmer
Brittiska TV-filmer
Filmer baserade på böcker
Agatha Christie-filmatiseringar
Detroit People Mover

Detroit People Mover är en 4,7 km lång automatiserad kollektivtrafikhögbana (people mover-system) i Detroits innerstad i USA. Den öppnade för trafik 1987 och har 13 stationer. Detroit People Mover använder samma teknik som SkyTrain i Vancouver och  Line 3 Scarborough i Toronto.

Detroit People Movers historia går tillbaka till den amerikanska kongressens bildande av Urban Mass Transportation Administration (UMTA) 1966. UMTA hade till uppgift att utveckla nya kollektivtrafiksystem i USA:s storstäder. UMTA kunde inte uppnå större resultat och 1975 beslöts därför att utveckla DPM-systemet (Downtown People Mover). UMTA rekommenderade Detroit, Miami och Baltimore att bygga sådana system. I slutändan kom Detroit och Miami att bygga ett people mover-system. Planen från början var att Detroit People Mover skulle transportera passagerare mellan innerstaden och pendeltågsstationer men detta realiserades inte. 

Vid Grand Circus Park finns sedan 2017 en station både för Detroit People Mover och spårvägen QLINE.

Detroit
Transport i Michigan
Kollektivtrafik i USA
Järnvägslinjer öppnade 1987
María Concepción Loperena

María Concepción Loperena de Fernández de Castro, född cirka 1750, död 1835, känd som “La Loperena” och “La Heroína”, var en colombiansk godsägare och frihetshjältinna. Hon är känd för den roll hon spelade i colombianska frihetskriget. Under Simon Bolivars kampanj i Colombia 1812 gav hon honom sitt finansiella stöd och förklarade själv sin hemprovins Valledupar fri från spansk överhöghet. Hon är även känd för sitt arbete under grundandet av den nationella skolan, som hon lät bygga ut i sin hemprovins. 

Hon utnämndes 1940 till en av Colombias nationalhjältar.

Källor 
 Castro Trespalacios, Pedro (1979), Culturas Aborígenes Cesarences e Independencia de Valle de Upar, Bogotá: Casa de la Cultura de Valledupar

Kvinnor
Födda 1750
Avlidna 1835
Personer i Colombia under 1800-talet
Mercedes Sirvén Pérez

Mercedes Sirvén Pérez, född 1872, död 1948, var en kubansk apotekare och frihetshjältinna. Hon blev 1895 Kubas tredje kvinna med farmaceutisk examen, och gjorde sig sedan känd för sitt arbete som organisatör för den kubanska befrielsearméns sjukvård: hon blev den enda av sitt kön att ha tjänstgjort som befälhavare för den kubanska armén under det Kubanska självständighetskriget.

Källor 
Carralero Bosch, Ernesto: Cronología de Puerto Padre. Las Tunas: Sanlope, 2001.

Kvinnor
Födda 1872
Avlidna 1948
Personer i Kuba under 1800-talet
Ester Gill

Ester Johanna Gill, före 1917 Petterson, född 12 juni 1893 i Älvdalen, Kopparbergs län, död 25 februari 1981 i Matteus församling, Stockholm, var en svensk målare, tecknare och illustratör. 

Hon var dotter till brukspatronen Carl P:son Gill och Isabella (Bell) Hultgren samt syster till Olof Gill. Hela familjen bytte namn från Petterson till Gill 1917. Gill fick som treåring polio och blev förlamad från midjan och nedåt. Hon fick därför under många år bo på en vanföreanstalt. Där fick hon en 14 kg tung ställning som gjorde att hon kunde förflytta sig med hjälp av käppar. 

Hon studerade vid Althins målarskola och på Konstakademien i Stockholm 1918-1921. Därefter flyttade hon med föräldrarna till Malmö där hon drev en konstskola 1921-1924. När hennes far avled flyttade hon och hennes mor till Stockholm. Hon var huvudsakligen verksam som illustratör. Hennes konst består av mindre landskapsstudier i olja eller akvarell samt teckningar. 

Gill var en tidig svensk kvinnlig serieskapare som började sin tecknarkarriär med seriestrippar till Folkskolans barntidning 1918–1926 där hennes mor Isabella Gill skrev manus, och därefter tecknade hon serien Sara i Dagens Nyheters avdelning För de unga och de yngsta 1925–1939 samt som illustratör i Stockholms-Tidningen 1924-1926 och för Bonniers samt några andra mindre bokförlag.

Källor
Svenskt konstnärslexikon del II sid 290, Allhems Förlag, Malmö. 
Svenska konstnärer, Biografisk handbok, Väbo förlag, 1987, sid 169,

Noter

Vidare läsning
 

 
Svenska målare under 1900-talet
Födda 1893
Avlidna 1981
Kvinnor
Personer från Dalarnas län
Svenska tecknare under 1900-talet
Svenska illustratörer
Björn Johansson (tonsättare)

Björn Emanuel Johansson, född 9 mars 1913 i Smögens församling, Göteborgs och Bohus län, död 29 juni 1983, var en svensk tonsättare.

Johansson, som var son till köpman Frithiof Johansson och Karin Rundin, blev filosofie kandidat 1937 och teologie kandidat i Lund 1941. Han studerade orgel, piano och harmoni för Herman Asplöf, instrumentation för Tor Mann samt komposition för John Fernström och Poul Schierbeck. Han studerade i Paris 1946–1947 och diplomerades från Schola Cantorum de Paris 1947. Han var lärare och organist vid Lundsbergs skola 1942–1946 och skrev musikanmälningar i Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning 1947–1966. Han var även verksam som musikskriftställare och gymnasielärare i Göteborg.

Verk i urval
Symfonierna 1–5 (1943, 1947, 1953, 1954, 1955)
Stråkkvartett (1954)
Stråkkvartett nr 2' (1958)Cellokonsert (1961)Concertino för blåsarkvintett (1962)Sånger om månen (1962)Pezzo sinfonico (1964)Saga-balettpantomim Eko-ön (1965)Klaverkonsert (1965)Sounds around Corfu (1967)Ensuite pour le piano (1968)Primavera (1968)Stråkkvartett (1968)Tre pezzi per coro a cappella (1970)Klaverkvintett (1971)Lars Forssell-sånger (1971)Commission för orkester, kör, solist till texter av Ezra Pound (1973)"...notes of Music" för solist och kammarorkester till text av William Shakespeare (1973)Långfredagen'' för orkester (1975)

Källor

Noter

Svenska klassiska kompositörer under 1900-talet
Svenska musikpedagoger
Svenska musikkritiker
Födda 1913
Avlidna 1983
Män
Personer från Smögen
Sven Gillgren

Sven Josua Gillgren, född 25  mars 1889 i Stockholm, död 18 maj 1966 i Gustav Vasa församling i Stockholm, var en svensk målare och grafiker.

Han var son till skräddarmästaren Sven Gillgren och Anna Larsdotter. Gillgren studerade konst vid Wilhelmsons målarskola 1917–1918 och vid Tekniska skolan i Stockholm samt under studieresor till Köpenhamn, Amsterdam och Paris. Han medverkade i en stor del av Sveriges allmänna konstförenings utställningar 1918–1952 och i åtskilliga lokala konstföreningars utställningar. Hans konst består av stilleben och landskap ofta med motiv från Stockholms omgivningar, som grafiker arbetade han med torrnål och träsnitt. Han tilldelades första priset vid en tävling om utsmyckningen av gravkapellet vid Karolinska sjukhuset i Stockholm 1939. Sven Gillgren är representerad vid bland annat Moderna museet. Han är begravd på Norra begravningsplatsen utanför Stockholm.

Källor

Tryckta källor
Svenskt konstnärslexikon del II sid 293, Allhems Förlag, Malmö.
Svenska konstnärer, Biografisk handbok, Väbo förlag, 1987, sid 169,

Noter

 
Svenska målare under 1900-talet
Svenska grafiker under 1900-talet
Representerade vid Moderna museet
Konstnärer från Stockholm
Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm
Födda 1889
Avlidna 1966
Män
Nyakaledonientornuggla

Nyakaledonientornuggla (Tyto letocarti) är en förhistorisk utdöd fågel i familjen tornugglor inom ordningen ugglefåglar. Den förekom tidigare på Nya Kaledonien i Melanesien i sydvästra Stilla havet. Den beskrevs 1989 utifrån subfossila benlämningar funna vid Gillesgrottorna på västra sidan av Grande Terre. Arten tillhör helt klart familjen tornugglor men är väldigt distinkt och kan möjligen utgöra ett eget släkte. Väldigt få ben finns bevarade, endast för en juvenil fågel och möjligen en adult.

Noter 

Tornugglor
Fåglar i australiska regionen
Fåglar utdöda under Holocen fram till 1500
Hilda Pihlajamäki

Hilda Johanna Pihlajamäki, född Martin 12 november 1886 i Kangasala, död 23 augusti 1951, var en finländsk skådespelare. Hon var gift med skådespelaren Aapo Pihlajamäki.

Pihlajamäki var dotter till bonden Kustaa Ranta-Koivisto och Johanna Lovisa Pulkki. Hon studerade skådespeleri i Sverige 1893, 1895, 1897 och 1899, i Tyskland 1896, i Paris, Berlin och Köpenhamn 1910 samt i Paris 1926. Hon verkade som skådespelare vid August Aspegrens teater 1887–1897, vid Nya teatern 1897–1899, vid finska landsbygdsteatern 1899–1903, vid Kasimir Leinos finländska teater 1903–1904 samt vid Finlands nationalteater 1904–1932. Hon verkade även som lärare vid teaterskolan vid Helsingfors konservatorium 1932–1934. Åren 1934–1951 var hon ledare för Rosen-korset samt tilldelades Pro Finlandia-medaljen 1946.

Filmografi
 Och under låg den brinnande sjön, 1937
 Miehen kylkiluu, 1937
 Aila, Pohjolan tytär, 1951

Referenser

Kvinnor
Födda 1886
Avlidna 1951
Personer från Kangasala
Finländska skådespelare under 1900-talet
Mottagare av Pro Finlandia-medaljen
Bahamatornuggla

Bahamatornuggla (Tyto pollens) är en förhistorisk utdöd fågel i familjen tornugglor inom ordningen ugglefåglar. 

Fågeln levde i de gamla tallskogarna på ön Andros i Bahamas. Den var mycket stor, nära en meter hög, flygoförmögen och häckade i hålor. Den är känd från subfossila benlämningar funna i grottor. Där har man också hittat resterna av vad som troligen var dess huvudsakliga föda, stora endemiska gnagare i släktet Geocapromys. När ön koloniserades på 1500-talet levde ugglan jämsides med människan fram till dess att skogarna fälldes, en trolig orsak till att den dog ut. 

Bahamatornugglan kan ha utgjort inspirationskälla för legenden om chickcharney, en nattlevande och illasinnad imp med tre tår och som kunde vrida huvudet 360°. Enligt legenden skulle den som störde chickcharneyn drabbas av stor olycka.

Källor
 Hume J P & Walters M (2012) Extinct Birds. A & C Black (Poyser Imprint).

Noter

Tornugglor
Fåglar i neotropiska regionen
Fåglar utdöda under Holocen fram till 1500