Bröderna Malmströms metallvarufabrik

Bröderna Malmströms metallvarufabrik, efter 1957 Aktiebolaget BM-armatur, var en svensk tillverkare av elektrisk belysningsarmatur mellan 1904 och 1974. Företaget hade huvudkontor och fabriksfastigheter på Porslinsgatan 3, 5 och 7 i Östra Förstaden i Malmö där det även fanns en utställningshall. Åren 1957–1974 låg BM-armaturs fabrikslokaler på Malmövägen 154 i Klågerup.

Bröderna Malmströms metallvarufabrik var år 1932 den första tillverkaren i Sverige av S-märkta lamphållare för glödlampor.

Verksamhet 

Företaget ritade, konstruerade och tillverkade 
 belysningsteknisk armatur för offentliga lokaler, varuhus, affärslokaler, statliga verk, verkstäder, kontor, hotell, restaranger, skolor och kyrkor,
 belysningsarmatur och högspänningsapparater för järnvägar, järnvägsvagnar, stationer och bangårdar,
 sjukhusarmatur och vårdrumspaneler,
 gatubelysningar,
 belysningsarmatur för sport- och simhallar,
 hembelysningsarmatur inklusive tillhörande finmekaniska detaljer som vippströmbrytare och lamphållare,
 porslinsarmatur för belysning i sanatorier och våtutrymmen samt
 stålrörsmöbler.

Även elektriska väggur, askurnor och olika dekorativa föremål av mässing och brons tillverkades.

Tillverkning 
Metallgjutning (mässing, rödgods, aluminium, fosfor- och specialbronser, silumin, nysilver) och metallbearbetning (friktions-, excenter- och dragpressning, metalltryckning, revolver-, support- och automatsvarvning, kipphyvling, fräsning, glödgning, lödning, slipning, kallsågning, sandblästring, punkt- och gassvetsning, rörbockning, gängskärning och gördelmakeri) utgjorde merparten av den industriella verksamheten. På företaget tillverkades egna verktyg som användes för att kunna framställa olika typer av specialkomponenter i metall.

Exempel på fabrikat i maskinparken var Index-Werke (), Götz, Cincinnati (), Hägglunds, Rolling Sweden, SIP () och lokalt Malmöbaserade maskintillverkaren Thule.

För tillverkning av belysningsarmatur, som hade den dominerande platsen i tillverkningsprogrammet, användes huvudsakligen metoden sandgjutning. Modellerna formades främst genom handformning, maskinformning och bindstyckemetoden. En ungefärlig bild av gjuteriverksamhetens omfattning kan hämtas från industristatistiken som visar att Bröderna Malmströms förbrukade 40 ton mässing år 1950. Det kan jämföras med Sveriges under samma tid största belysningsproducent Arvid Böhlmarks lampfabrik som det året förbrukade 33 ton mässing och andra zinklegeringar. Detta speglar också i viss mån belysningsproducenternas olika inriktning.

Fabriken utförde tekniska ytbehandlingar som förgyllning, försilvring, förkromning, förmässning, förkoppring, förtenning och förnickling i två separata elektrogalvaniska avdelningar, 1- och 2-färgsoxidering, antikbehandling, bronsering, patinering, rostskyddsbehandling som udylitisering (elektrolytisk kadmiering) och parkerisering (kemisk fosfatering även kallat bonderisering), högglanspolering samt ugns- och sprutlackering. Förkromning var i sig en komplex process som utfördes i många olika varianter, bland annat blank och matt, vilket detaljerat redogörs för i firmatidskriften Malmströms post. På fabriken fanns ett kemilaboratorium för utveckling av ytbehandlingsteknik. Japanoxidering anges som en egenutvecklad ytbehandlingsmetod, framtagen efter ”långvariga experiment”, från och med 1931 års produktion.

Lackverkstaden använde sig bland annat av nitrocellulosalacken Duco () som företaget DuPont hade tagit fram för bilindustrin. Fabriken hade en egen sömnadsateljé för tillverkning av lampskärmar i siden.

Försäljning 
Se även vertikal integration.
Företaget hade inga egna butiker i distributörsledet, utan affärsmodellen byggde på ett strategiskt nätverk av grossister och återförsäljare, som elinstallationsfirmor, belysningsbutiker och bosättningsmagasin i Sverige och utomlands. Inköpare kunde besöka armaturutställningarna i Malmö eller Stockholm där de kunde hämta inspiration och syna produkterna inför orderläggning. På affärskontoret i Malmö och filialkontoret i Stockholm togs ordrarna emot. På den svenska marknaden hade företaget resande distriktssäljare uppdelade på södra, västra och norra delen av landet.

Nyckeltal 

Under 1900-talets första hälft var de flesta renodlade svenska armaturfabrikerna belägna i Malmö. Av dem var Bröderna Malmströms metallvarufabrik under samma period den största producenten både sett till antal anställda och salufört värde. Flera av Malmö-tillverkarna hade, åtminstone under en period, eget gjuteri. Om vi plockar ut några årtal över en tjugoårsperiod, och tittar på den fakta som finns att tillgå, så förhåller sig Malmös äldsta belysningsproducerande metallvarufabriker till varandra på följande sätt.

Uppgifterna förstärker implicit bilden av att andra världskrigets stränga villkor, som varuknapphet och inkallelser av personal till krigsmakten, med några få undantag påverkade metallvarufabrikernas resultat negativt. En konkret orsak till råvarubristen, gällande främst metallerna koppar och zink i det här fallet, var västspärren under Operation Weserübung som inleddes den 9 april 1940. Flera av tillverkarnas kataloger uttrycker situationen explicit som svårigheter att infria leveranslöften under krigets betingelser med råvarubrist.

Bröderna Malmströms kunde istället öka produktionstakten tack vare sedan länge etablerat kontrakt med Kungliga järnvägsstyrelsen (Statens järnvägar), som var under stark tillväxt med pågående elektrifiering och som dessutom utgjorde en militärstrategisk resurs i Sverige, och med Statens ammunitionsnämnd (senare Kungliga krigsmaterielverket) på kundlistan från år 1940. Till svenska försvaret levererade företaget krigsmateriel av metall under beredskapsåren och en tid efteråt. I sammanhanget kan nämnas att även Arvid Böhlmarks lampfabrik, Sveriges då största producent av belysningsarmatur, också är med i firmaregistret över leverantörer till Statens ammunitionsnämnd.

De fabriker som krigsmakten valde ut till leverantörer kunde få privilegier som råvara i form av statligt skrot som smältes ner och göts om på nytt, vars insamlingar organiserades av Statens industrikommission, eller i form av så kallade ämnen från statligt utvalda bruk, samt garanterad arbetskraft. Här uppstod med andra ord inte leveransproblem på samma sätt.

Samtliga fabriker i tabellen ökade omsättningen kraftigt mellan åren 1940 och 1943. Det framgår också att Malmö metallvarufabrik och Erik Hansson & Co hade den mest effektiva produktionen sett till salufört värde per anställd i medeltal (17 637 kr respektive 17 497 kr) över 15-årsperioden 1936–1950. Medan Bröderna Malmströms hade den minst effektiva produktionen enligt samma ekonomiska mått (8 357 kr). År 1946 var den genomsnittliga årslönen för en vuxen industriarbetare 4 790 kr och för en minderårig 2 218 kr. Löneökningarna från 1935 till 1946 var 76 procent. Arbetsgivaravgifter (1960), avtalspension och kollektivavtalad tjänstegrupplivförsäkring (1963) hade inte införts ännu. Metallvarufabrikernas största kostnader förutom löner var metallråvara och energi. Under denna period drevs maskiner med elmotorer sedan länge medan gjuterierna fortfarande eldade med koks.

Omsättningsskatten 
Se även mervärdesskatt i Sverige.
Omsättningsskatt (SFS 1940:1000), förkortat oms, föregångaren till mervärdesskatt (moms som infördes 1969), infördes år 1941–1947 för att finansiera försvarets ökade kostnader. Detta var emellertid en skatt på konsumenthandel och togs inte ut direkt från fabrikerna. Däremot kunde omsättningsskatten påverka försäljningen indirekt genom höjda priser i konsumentledet. Omsen utgick i första hand vid yrkesmässig försäljning av butikshandelsvaror. Vissa inköp till fabrikerna som möbler och kontorsmaskiner påfördes oms men inte verkstadsmaskiner eller exempelvis koks.

Omsättningsskattens tillämpning inom elbranschen var föremål för gemensamma överläggningar mellan personer hos de ledande organisationer inom branschen som representerade tillverkning, grosshandel och detaljhandel. Det diskuterades exempelvis om belysningsproducenternas utställningslokaler skulle räknas som ”butik” eller inte. Dessa utställningar vände sig normalt inte till konsumenter utan till detaljister och elinstallatörer som var länken före slutkunder, där skatten skulle tas ut, i näringskedjan. Generellt medförde omsen bestämmelser där det ibland var oklart vem som var producent och konsument.

Centrala omsättningsskattenämnden var tydlig med att inom området elektriska maskiner och elektrisk materiel skulle till butikshandelsvara räknas ”belysningsarmatur med undantag av så kallad industri- och marinarmatur samt gatuarmatur”. Bröderna Malmströms liksom de flesta andra producenter sålde både och. Till butikshandelsvara räknades förstås också glödlampor.

Malmströms post 
Företaget publicerade den svenska firmatidskriften Malmströms post under åren 1933–1939 med en periodicitet på upp till nio gånger om året. Malmströms post informerade distributörsledet (kunderna) om produktlanseringar, tillverkningsmetoder, juridiska tvister, inköp, glaskupors olika kvaliteter, metallers och legeringars egenskaper, galvaniska och kemiska ytbehandlingsprocesser samt hur handeln på London Metal Exchange fungerade. Sist i varje utgåva publicerades det aktuella kopparpriset på världsmarknaden. Kopparnoteringen påverkade prissättningen på armaturerna eftersom mässing, brons och rödmetall till större del består av koppar. Även marknadens reaktioner på 1930-talets finanskris, och ekonomins återhämtning fram till en svår brist på industriell arbetskraft före utbrottet av andra världskriget, redogjordes för i tidskriften.

Facklig organisering 
Företagets verkstadsklubb nr 10 tillhörde Malmös största fackförening Svenska metallindustriarbetareförbundets avdelning 4. Verkstadsklubbens ordförande (1946) var svarvaren Axel Rosberg. Även Svenska gjutareförbundet, avdelning 2 i Malmö, var representerat på företaget. I synnerhet genom gjutaren K E Johansson som var ordförande för hela avdelningen och hade flera fackliga förtroendeuppdrag. Facklig organisation för verkmästaren på företaget var Sveriges arbetsledareförbund. Verkmästarens roll var att leda förmännens arbete och innefattade ett kvalitetsansvar. Bland övriga uttalade yrkesroller kan nämnas belysningsarkitekt, ritare, konstruktör, handelsresande säljare, förman, lagerchef, lagerarbetare, fabriksarbetare, svetsare, montör, formare, smältare, gördelmakare, ciselör, slipare, verktygsmakare, sömmerska och nålmakare.

Verkstadsavtalet (sedan år 2004 Teknikavtalet IF Metall) var det dominerande fackliga avtalet bland belysningsproducenter i Malmöregionen i mitten på 1900-talet. Om vi tittar på den fackliga organiseringen för enbart metallarbetare på just belysningsproducerande företag i Malmö år 1953 så fördelar den sig enligt följande inom fackförbundet Metalls avdelning 4.

Leverantörer 
De huvudsakliga inköpen till fabriken var obearbetad mässingsråvara i kvantiteter om 25–60 ton per år och metallhalvfabrikat (plåt, band, kabeltråd, skenor, stänger, profiler och rör) av mässing och andra legeringar och metaller. En av huvudleverantörerna var Finspongs Metallverk som ansågs vara en av de mest kunniga i Europa på framställning av halvfabrikat (smältning, valsning, pressning och dragning) från råmaterial av icke-järnmetaller som 
 koppar från USA, Chile och Belgien,
 aluminium från Schweiz,
 zink från Norge och Polen,
 bly från Tyskland och Mexico samt
 tenn från Holland, England och Norge.

Bröderna Malmströms var inköpare av treskiktiga överfångsglas i flera färger samt andra belysningsglas (klara, etsade, matterade) från svenska glasbruk. Bland leverantörerna fanns Flygsfors glasbruk, Lindshammars glasbruk, Rosdala glasbruk och Strömbergshyttan. Även äkta Fresnel-linser inköptes. Spegelreflektorer köptes in från Carl Zeiss i Tyskland. Detaljer för tillverkning av lamphållare köptes in från Ifö porslinsfabrik (isolatorer av steatit) och AB Alpha (bakelitringar). Textildetaljer till lampskärmar köptes in från Spinnstoffabrik i Tyskland. Spirallindade dragfjädrar till produkten BM-lampan inköptes från Fjäderfabriken Spiros.

På 1970-talet levererades strängpressad aluminiumprofil från Sapa i Vetlanda till produktion av företagets sängarmaturer.

Samarbeten 

Design- och interiörsamarbeten förekom med externa arkitekter, konstnärer och formgivare. Bland de mest kända fanns Sven Markelius, Carl-Axel Acking, Erik Lallerstedt, Elias Svedberg, Åke Huldt, Martin Westerberg, Stig Blomberg och Alvar Aalto. En gemensam nämnare mellan flera av dessa arkitekter och företagets ledning var Kungliga Tekniska högskolan och Svenska teknologföreningen. C-A Acking ritade i samband med flera inredningsuppdrag ett femtiotal belysningsarmaturer, ett antal elektriska väggur och ett antal stålrörsmöbler för Bröderna Malmströms metallvarufabrik under åren 1938–1962.

Samarbete förekom med konstruktörer på Maskintekniska byrån (Mbr) hos Kungliga järnvägsstyrelsen (Statens Järnvägar, SJ). Det fanns även affärsförbindelser med exempelvis Axel Annell samt med finska tillverkaren Idman Oy om produkter formgivna av Paavo Tynell strax innan Idman förvärvade Tynells bolag Oy Taito Ab.

Merparten av artiklarna var emellertid av egen design och konstruktion.

Korpidrott 

Bröderna Malmströms tävlade i Malmös korporationsserier i fotboll och bordtennis under 1930- och 1940-talen. År 1942 vann företaget bordtenniskorpen i den näst högsta klassen med spelarna och medarbetarna Göte Olsson och Gert Nilsson.

Historia

Starten 
Företagsnamnet börjar sin historia med bröderna Per Malmström (född 1846) och Olof Malmström (född 1849) som etablerade en verksamhet med namnet Bröderna Malmström (utan genitiv-s) år 1881 på adress Rundelsgatan 16 i centrala Malmö. (Beläget Rundelsgatan 14 idag.) Per Malmströms söner Sven Maurits Malmström (1876–1918) och Hugo Malmström (1882–1951) tog över företaget år 1903 och anmälde enligt handelsregistret att de ämnade ”idka härstädes fabriksrörelse i bolag för tillverkning af ljuskronor mm under firma Sven & Hugo Malmströms metallvarufabrik”. De behöll adressen Rundelsgatan 16 där de tillverkade belysningsarmatur för gas, fotogen och elektricitet. Per Malmström och sönerna Sven och Hugo var alla gördelmakare till yrket.

Efter en tid på närbelägna adresserna Baltzarsgatan 13 och Djäknegatan 5 flyttade verksamheten år 1911 till nya fabriksfastigheten Axel XI (nu Axel 33) på Porslinsgatan 7 i hörnet Skansgatan. Härifrån exporterade företaget bland annat till Ryssland men år 1917, i samband med ryska revolutionen, frös affärsförbindelserna och brödernas verksamhet led stora förluster på grund av uteblivna betalningar.

Sven Malmström, som troligen var den av bröderna som höll i affärerna, avled år 1918. Året efter sålde brodern Hugo verksamheten till Elektriska AB Chr Bergh & Co (senare förkortat Cebe) som hade kontor på Baltzarsgatan 16 i Malmö, fabrik i Svalöv, samt filialer i Stockholm, Göteborg och Växjö. Vid tidpunkten för affären år 1919 räknades Sven & Hugo Malmströms metallvarufabrik till ”en av landets äldsta och bäst utrustade fabriker för elektrisk armatur” och hade en omsättning på cirka 1,5 mkr.

En annan gemensam nämnare mellan företagen var ciselören Idoff Göransson. Han arbetade på Sven & Hugo Malmströms metallvarufabrik före år 1911, där han fick ”beröm för sin hantverksskicklighet”, och senare på AB Chr Bergh & Co, först i Malmö och sedan i Svalöv, fram till år 1919 då han lämnade sin anställning för att starta företaget Ystad-Metall.

1920-talet 

År 1926 tog Luth & Roséns Elektriska AB i Stockholm över Elektriska AB Chr Bergh & Co. Det var framför allt verksamheten i Svalöv bolaget var ute efter. De gamla brödernas fabriksfastighet på Porslinsgatan 7 med en areal på 521 m2 köptes den 1 april 1926 av AB Chr Berghs försäljningschef, Karl Gustaf Lindesvärd, från AB Sydsvenska Banken för köpeskillingen 95 000 kr. Banken hade övertagit fastigheten sedan AB Chr Bergh & Co hade råkat i ekonomiska bekymmer på grund av den deflationskris och lågkonjunktur som präglade Sverige under mellankrigstiden. Lindesvärd hade då varit anställd på Chr Berghs huvudkontor i två år och arbetat med bland annat omfattande upphandlingar.

I samband med köpet av fastigheten startades det nya bolaget Bröderna Malmströms metallvarufabrik, namnet till trots utan några bröder, med säte på samma adress. Namnet valdes med tanke på att det sedan flera år var inarbetat på marknaden. Cirka tio utvalda anställda, verkmästare och kontorspersonal, följde med från det gamla företaget in i det nya. Verkmästaren Johan Jakobsson, som var utbildad guldsmed och kunnig inom både konstnärlig och industriell verksamhet, hade arbetat för de två tidigare arbetsgivarna på adressen i tolv år.

Generellt saknade 1920-talet motstycke i fråga om principiella framsteg på produktionsmetodernas område. Nya maskiner, verktyg och inventarier köptes in. Efter 14 dagar var produktionen i det nya bolaget igång. En period av förnyelse inleddes. K G Lindesvärd utvecklade Bröderna Malmströms metallvarufabrik till att omfatta mer än bara produktion av belysningsarmatur. Bland annat sjukhusarmatur, järnvägsarmatur och högspänningsapparater, stålrörsmöbler och finmekaniska detaljer som lamphållare och vippströmbrytare. Även ett antal dekorativa metallföremål började tillverkas.

Företaget levererade elektrisk belysningsarmatur till Kungliga järnvägsstyrelsen (Statens järnvägar, SJ) från starten år 1926 i samband med elektrifieringen av Västra stambanan. SJ blev en betydelsefull kund under en lång följd av år.

Den 18 december 1929 registrerades bolagets firmamärke med de fem ljusstrålarna av ombudet A W Anderson i Malmö hos Kungliga patent- och registreringsverket med nr 36640 för ”helfabrikat av metall … såsom belysningsarmatur, rörarmatur, sanitetsgods, värmeströmbrytare mm”.

1930-talet 
Företaget hade trots den stora depressionen i världen en god tillväxt i början av 1930-talet. Järnvägarna elektrifierades i snabb takt och då behövdes elektrisk belysning och utrustning till banor, bangårdar, tåg och stationer. Järnvägsarmatur exporterades även till den relativt nya republiken Turkiet dit Kalmar Verkstad exporterade järnvägsfordon. Under januari–mars 1933 levererades de första exteriöra belysningsarmaturerna avsedda för bangårdar till SJ i samband med elektrifieringen av Södra stambanan.

Järnvägens utveckling hjälpte till men den var enbart en del av de genomgripande ekonomiska förändringar i hela västvärlden som kan förklara tillväxten. Elektrisk belysningsarmatur var en så kallad ”ung vara” som efterfrågades i allt högre grad med anledning av den pågående samhällsomvandling som brukar sammanfattas med begreppet andra industriella revolutionen och dess effekter. Inflyttning till städerna, en gynnsam ålderspuckel med förhållandevis många unga människor i förvärvslivet, påföljande bostadsproduktion, byggnads- och anläggningsproduktion samt elektricitetens utbredning. Allt detta ökade kraftigt. Detta utvidgade marknaden för i synnerhet producenter av elektriska varor i proportionell skala.

Företaget expanderade. År 1933 hade ett hundratal anställda sin arbetsplats på Porslinsgatan 7 i Malmö och på företagets kontor med utställningslokal på Sveavägen 25–27 i Stockholm. Företaget hade sedan en tid exporterat belysningsarmatur till ett flertal länder. Svensk export gynnades av en lågt värderad svensk krona som orsakades av att Sverige dels frångick guldmyntfoten hösten 1931 och dels förde en expansiv finanspolitik under resten av mellankrigstiden.

År 1934 lanserades företagets första patent som satt i en väggmonterad belysningsarmatur med indirekt ljusprincip för sjukhus.

Hösten 1935 investerades i en helt ny elektrogalvanisk avdelning, vilket ansågs vara ”en av de allra viktigaste avdelningarna ... i en fabrik för tillverkning av belysningsarmatur”. Det var framför allt en modern förkromningsanläggning med högre kapacitet och anläggningar för udylitisering (kadmiering) och parkerisering (fosfatering), båda rostskyddsprocesser för vilka företaget fick licens, som installerades. Den högre kapaciteten på förkromning möjliggjorde bland annat produktion av stålrörsmöbler.

Åren 1937–1938 vann Bröderna Malmströms med sin produkt KG-armaturen ett uppmärksammat patentmål mot den svenska representanten för den tyska Sistrah-armaturen kallad Megaphos i Sverige. Först i Malmö rådhusrätt och sedan i hovrätten.

Företaget hade blivit en etablerad leverantör av belysningsteknisk armatur till både svenska och utländska kunder och blev allt oftare tillfrågad om att producera specialritad belysningsarmatur till nya inredningsprojekt. Bekymret var att hitta kvalificerad arbetskraft. Den 23 november 1938 inköptes den intilliggande fastigheten Axel IX (nu Axel 35) på Porslingsgatan 3 för att användas som kontorslokaler, utställningshall och för att frigöra utrymme i fabriken.

Bröderna Malmströms metallvarufabrik fick prestigeuppdraget att tillverka och leverera all belysning till den svenska paviljongen på världsutställningen i New York år 1939 där arbetet med den konstnärliga gestaltningen leddes av byggnadsrådet Sven Markelius. En del av dessa armaturer var ett designsamarbete med arkitekten Carl-Axel Acking. Ett samarbete som skulle komma att utvecklas under åren och även bidra till det stilideal som brukar kallas Swedish Modern.

1940-talet 

Under 1940-talet hade företaget sin storhetstid och publicerade sina mest omfattande kataloger med modern belysningsarmatur, stålrörsmöbler, teknisk belysning och sjukhusarmatur  samt registrerade fyra av sina sex patentskydd. Under andra världskriget infördes ransonering på bland annat bensin vilket medförde att kunden SJ, som efter riksdagsbeslut om förstatligande skulle ta över hela det svenska järnvägsnätet, fick ännu mer att göra. År 1942 hade Sverige fått världens längsta sammanhängande elektrifierade järnvägslinje, Trelleborg–Riksgränsen, en sträcka på 2 022 km. Mellan åren 1938 och 1944 mer än fördubblades persontrafikvolymen på de svenska järnvägarna medan godstrafikvolymen ökade med cirka 70 procent.

År 1943 började företagets första armaturer för lysämneslampor (lysrör) att produceras. De formgavs i samarbete med arkitekt Carl-Axel Acking. Två av dessa lysrörsarmaturer registrerades för mönsterskydd.

Det beslutades att fabriks- och kontorslokalerna på Porslinsgatan skulle moderniseras och byggas ut. Den 2 oktober 1944 inköptes även fastigheten Axel X (nu Axel 35), Porslinsgatan 5, som revs och återuppfördes som ny maskinverkstad, lagerlokaler och moderna omklädningsrum med sanitetsytor. Nybyggnationen på Porslinsgatan 5 utfördes av byggaktiebolaget Tector.

Den 25 augusti 1945, strax efter den stora metallstrejken, slogs fastigheterna Axel IX och Axel X, Porslinsgatan 3 och 5, samman till Axel 29 (nu Axel 35) och fick en gemensam entré. År 1946, lagom till verksamhetens 20-årsjubileumsfirande den 13 april, stod bygget klart. I samband med firandet av 20-årsjubiléet i de nya lokalerna delades Kungliga patriotiska sällskapets guldmedalj ut till 18 medarbetare för lång och trogen tjänst. Bland dem fanns verkmästare Jakobsson som då hade haft sitt arbete på fabriken hos tre olika arbetsgivare i 32 år. Kontraktsprost Albert Lysander delade ut medaljerna. 

Bröderna Malmströms metallvarufabrik växte organiskt i egna fastigheter på Porslinsgatan 7, 5 och 3. Antalet anställda här var som mest cirka 140 st.

1950-talet 
Företaget började i allt större utsträckning utöver standardsortimentet att tillverka specialarmatur och genomföra projektering av hela belysningsanläggningar. Lysrörsarmatur började tillverkas i större skala. I början av 1950-talet exporterade företaget belysningsarmaturer till länder på fem kontinenter. Omvärldens behov av produkter var efter krigets förstörelse mycket stort.

År 1956 hamnade Bröderna Malmströms i en juridisk tvist med storkunden SJ. Efter det upphörde samarbetet med SJ och företaget tappade en mångårig och stabil intäktskälla. Händelsen sammanfaller med SJ:s första negativa driftöverskott.

Den hårda konkurrensen på marknaden för belysningsarmatur, bland annat från de svenska så kallade EPA-företagen och med anledning av ökat inflöde av billiga produkter från Tyskland, bidrog till prisfall. Billiga plastmaterial introducerades vilket överlag utmanade armaturtillverkare som var specialiserade på metallbearbetning. Krav på löneökningar från fackligt håll och kommande införsel av arbetsgivaravgifter bidrog samtidigt till högre kostnader. Omsättningsskatt (oms) och mervärdesskatt (moms) som närmsta tiden infördes skapade behov av billigare produkter på marknaden. Den första generationen företag med sina äldre produktionsmetoder inom den svenska industrigrenen ”lamptillverkning” såg början till slutet.

Den 1 januari 1957 införde företaget 45 timmars arbetsvecka med fria lördagar. Något som infördes för industriarbetare i Sverige först år 1960 respektive år 1976. Olika uppfattningar om lönekompensationens storlek för den kortare arbetstiden med avseende på olika löneformer (tidlön och prestationslön) samt helgdagar ledde till en fällande dom i arbetsdomstolen den 4 september 1958 till favör för yrkanden från Metallindustriarbetareförbundets avdelning 4. Det var det första uppmärksammade målet i AD som Metall i Malmö hade haft. Att omorganisera så att sysselsättningsgraden och även lönen minskar brukar från fackligt håll kallas hyvling.

År 1957 ställde bolaget in betalningarna, sålde av tillgångarna i fastigheterna och rekonstruerade bolaget med det nya namnet Aktiebolaget BM-armatur. BM-armatur skalade ner verksamheten och flyttade, till nyrenoverade men mindre fabrikslokaler på Malmövägen 154 i Klågerup, Svedala kommun utanför Malmö, med cirka 20 anställda. Byggnaden som förvärvades och byggdes om till fabrik var tidigare känd som Vinninge folkskola.

Från och med nu inriktade sig bolaget huvudsakligen på att utveckla teknisk armatur för sjukhus och vårdrum. Strategin var att vårdmarknaden skulle ersätta intäkterna från järnvägen.

1960-talet 

Oms återinfördes år 1960 och moms infördes år 1969 vilket fördyrade produkterna och skapade efterfrågan på lågprisprodukter ute i handeln men på sikt också på företagsmarknaden.

Produktion av belysningsarmatur fortsatte, med utveckling åt det moderna hållet med avskalade former och enklare konstruktioner av lackerad plåt och plexiglas, medan sängarmatur, vårdrumspaneler och en del annan specialarmatur för sjukhus gjorde entré i företagets produktkataloger. Sängarmaturerna utvecklades från slutet av 1950-talet vilket motiverades av bland annat en kraftig svensk utbyggnad av den offentliga servicen med omsorg, sjukvård, med mera. Konkreta moderniseringar efterfrågades av Centrala sjukvårdsberedningen, CSB (1943–1967), tillsatt av Medicinalstyrelsen, med avsikt att uppnå standardisering och rationalisering på det sjukhustekniska området.

Dessa produkter var specialdesignade för en komplex, modern vårdmiljö samtidigt som elektronikens möjligheter kunde tillgodose behoven hos både patienter och vårdpersonal på helt nya sätt. Fler funktioner på mindre ytor var utmaningen. I samband med produktion av sängarmaturer startades tillverkning av mönsterkort. Sängarmaturerna välkomnades av vårdmarknaden och såldes i Danmark och Sverige.

1970-talet 
Trots namnbytet flera år tidigare hade BM-armatur hållit fast vid sin gamla identitet och firmamärke. Men i början av 1970-talet byttes firmamärket till ett nytt med ett modernare uttryck som företaget ansåg passa de nya elektrotekniska produkterna bättre.

År 1974 likviderades Aktiebolaget BM-armatur efter att ägaren och VD:n K G Lindesvärd drabbats av sjukdom. Han hade då blivit 80 år gammal och drivit företaget i 48 år. Bolagets tillgångar såldes på auktion. En av företagets äldre maskiner hamnade på Malmö Tekniska Museum. Varumärket BM-armatur fortsatte leverera sjukhusarmatur via licenser ett par år efter likvidationen.

Den 19 december 1977 påbörjades rivningsarbetet av företagets ursprungliga fabriksfastighet på Porslinsgatan 7, kvarteret Axel, Östra Förstaden, i centrala Malmö. Här uppfördes under följande år ett flerbostadshus som fick fastighetsbeteckningen Axel 33. Kontors- och fabriksfastigheterna på Porslinsgatan 3 och 5 står kvar men används inte längre för industriell verksamhet.

Patent 
Bröderna Malmströms metallvarufabrik och BM-armatur hade patentskydd på konstruktioner i 
 belysningsarmatur för sjukhus (Sverige 1934),
 en karbidlampa (Sverige 1940),
 kronljuslamphållare, så kallad ljusimitationslamphållare (Sverige 1942 och Danmark 1944),
 strömtillförsel för utbalanserad bärarm i elektriska armaturer (Sverige 1944) avsedd för ledarmaturen BM-lampan,
 nippel för genomföring av elektrisk kabel (Sverige 1945) och
 vårdrumsarmatur (Sverige 1974 och Danmark 1975).

Produkter

Belysningsarmatur (1904–1974) 

Från att ha varit tillgängligt främst i offentliga rum och förbehållet samhällets högborgerliga kretsar fick elektrisk belysning sitt definitiva genombrott under 1920-talet. Under samma tid kan svensk formgivning beskrivas som komplex. Uttrycken inom inredning och arkitektur var dels moderna och nyskapande, dels tillbakablickande och eklektiska. Under mellankrigstiden löpte ofta stilepokerna parallellt. Det var typiskt för de större belysningstillverkarna att ha mångfald och stilvariation i sortimentet. Detta märks inte minst i Bröderna Malmströms katalogproduktioner.

Övergripande delades tillverkningsprogrammet för belysningsarmatur in i de två kategorierna teknisk armatur eller nyttoarmatur och stilarmatur. Den funktionella, rationella, tekniska belysningsarmaturen, var huvudsakligen avsedd för offentliga rum, nya fastighets- och anläggningsprojekt som sjukhus, järnvägar, kontor och affärslokaler. 1933 års katalog över teknisk belysning presenterades som ”Skandinaviens största specialkatalog” på belysningsområdet. Tekniska sortimentet presenterades med detaljerade ljusberäkningar och delades med hjälp av ljusfördelningskurvor in i de tre underkategorierna övervägande direkt, kvartsindirekt och halvindirekt ljus. Den tekniska armaturens metalldelar var oftast förkromade från och med början av 1930-talet när funktionalismens idéer slog igenom. Förkromning som ytbehandling gav armaturerna ett modernt, rent och sobert uttryck. Ytan var också slitstark.

Stilarmaturer efterfrågades av exempelvis hotell, teatrar, restauranger och privata hem. Stilförrådet omfattade nybarock, nyrokoko, empir, jugend, Swedish grace och Swedish modern varav den sistnämnda stilriktningen delvis utvecklades i samarbete med nordiska arkitekter och konstnärer. Den strama och tidiga funktionalismen utvecklades till ett Swedish modern med mer traditionsbundna, måttfulla inredningsideal där organiska former, dekorationer och romantiserande tendenser fick utrymme. Eftersom Bröderna Malmströms i grunden var ett gjuteri som från 1926 och framåt drevs av elektroingenjörer kunde modern teknik i installationsdetaljer kombineras med dessa organiska former och även äldre stilar. Det utvecklades till något av en specialitet.

Inköpare hade stora möjligheter att få produkterna anpassade varför det ibland kunde förekomma avvikelser från de avbildningar som presenterades i katalogerna. Det gällde framför allt varianter på takarmaturers upphängningar, tekniska ytbehandlingar och färger på lackerade detaljer. Variationerna omfattade även färger på överfångsglas och modeller på glas- och textilskärmar. Vissa armaturer tillverkades bara i ett fåtal exemplar, och en del var helt specialframtagna för exempelvis en restaurang, ett styrelserum, en offentlig inredning eller till de exklusiva, kungliga järnvägsvagnarna där belysningsarmaturer utfördes i nysilver.

Det fanns också produkter i sortimentet som tillverkades och såldes i stora volymer och i stort sett aldrig förändrades. Exempel på det var de mest populära tak- och golvarmaturerna, arbetsbelysningarna, lampetterna och ljusstakarna, delar ur järnvägs- och vårdrumssortimentet, och finmekaniska detaljer som lamphållare, strömbrytare med mera. De mer traditionellt formgivna produkterna, till exempel takkronor av gjuten mässing i holländsk barockstil, gick på tvärs med rådande trender och kunde vara i produktion i över 30 års tid.

Som ett exempel innehåller 1952 års huvudkatalog över belysningsarmatur 468 produkter (204 sidor), bland annat 
 193 st takarmaturer och takkronor,
 20 st hemarmaturer för utomhusbruk, 
 14 st golvarmaturer, 
 21 st ljusstakar (varav 9 st golvljusstakar), 
 60 st bordsarmaturer,
 68 st väggarmaturer, 
 3 st specialarmaturer för sport- och simhallar (undervattensbelysning), 
 1 st ledarmatur för arbetsbelysning i olika utföranden (BM-lampan) och
 ett antal prydnadsföremål av gjuten mässing.

Sveriges första S-märkta lamphållare 

Bröderna Malmströms började år 1932 att tillverka och marknadsföra den första svenska S-märkta lamphållaren för glödlampor. Den hade bottenstycke av värmetåligt steatitporslin med firmamärke ingjutet i materialet, yttermantel av mässing med S-märke och firmamärke präglat i godset, och en på mantelns insida fastpressad ring av bakelit med gänga E27. Senare byttes bakelitringen mot en ring av steatit med infäst metallgänga. Troligen för att göra konstruktionen mer värmetålig.

De två bottenkontakterna mot lampsockeln bestod av dels en fosforbronsfjäder, med en underliggande stålfjäder för att undvika sättningar, och dels en ringformigt gående fjäder. Undre delen bestod av ett rakt trattformigt deckel med lättrad vulst i vilken bottenkontakten låg och manteln gängades på.

Lamphållaren typgodkändes av Semko den 29 juli 1932. Av laboratorieprotokollet kan utläsas att kontrollerna omfattade bland annat isolationsmotstånd, spänningsprov, brytprov, hållfasthet och värmeprov. Även gängor kontrollerades mot gängtolkar. Vad gällde värmetåligheten så var den särskilt väsentlig då lamphållaren satt monterad med glödlampan vänd nedåt i armaturen. Eftersom värmen stiger uppåt blev temperaturpåverkan avsevärt mycket större i det fallet än om lamphållaren var vänd med glödlampan uppåt.

Det fanns två utföranden av lamphållaren. Nr 4087 med slät mantel och nr 4088 som hade helgängad mantel och kuphållarering. Produkten tog ett år att utveckla. Den användes i företagets belysningsarmaturer ända fram till slutet av 1950-talet. Obligatorisk S-märkning, så kallat provningstvång, av lamphållare för glödlampor upp till 250 V infördes för första gången den 1 juli 1949. Kungörelser om provningstvång på elmateriel utfärdades av Kommerskollegium som gav Semko auktorisation att utföra provningarna.

På fabriken tillverkades flera olika lamphållare för olika ändamål varav vissa var framtagna särskilt för järnvägsarmatur till SJ. Företaget hade från år 1942 också patent på en egen S-märkt kronljuslamphållare med gänga E14 och var under flera år ensamma på marknaden med en sådan.

KG-armaturen (1936–1974) 

KG-armaturen var en svensk teknisk armatur som tog upp kampen med bland annat danska PH-armaturen och tyska Sistrah-armaturen (även kallad Megaphos) på den skandinaviska marknaden.

Nr 958 (1939–1974) 

Modell nr 958 är en takpendelarmatur av mässing som ritades av arkitekt Carl-Axel Acking till världsutställningen i New York år 1939. Nr 958 är en av tre belysningsarmaturer som togs fram särskilt till Folke Bernadottes generalkommissariat på New York-utställningens svenska paviljong. Till kommissariatet ritade Acking även möblerna som producerades av Åtvidabergs industrier.

Taklampan mäter 800 mm i diameter och består av tre ljuspunkter inneslutna i snedskurna, ovala och blankpolerade reflektorer upphängda i en hissfunktion med motvikt. Reflektorerna är perforerade med mycket små hål vilket ger ”en synnerligen god effekt” när lamporna tänds. Acking ritade också en golvarmatur nr 2633 i samma serie, i blankpolerad mässing med pelare i ljuspolerad alm, och en skrivbordslampa i blank mässing med vitlackerade detaljer, till kommissariatets rum. Almpelaren till nr 2633 var en detalj som togs fram i samarbete med Åtvidabergs industrier precis som möblerna till rummet.

Det tillverkades senare också en variant av 958:an utan hissanordning samt en variant för helindirekt belysning med reflektorerna vända uppåt och utan bländskydd till ljuskällorna. Modell nr 958 var i produktion fram till i början av 1970-talet. Flera efterhärmningar av takarmaturen har förekommit.

Utveckling 

Carl-Axel Acking och Bröderna Malmströms utvecklade sedan New York-serien med de snedskurna, perforerade mässingsreflektorerna vidare. Det togs bland annat fram en golvarmatur nr 2645 med läderklädd pelare och tre ljuspunkter, samt en väggarmatur nr 5019 med en ljuspunkt, där reflektorerna var vända uppåt för indirekt belysning via ljusa tak och väggar. Det producerades också en större takarmatur nr 983 med åtta ljuspunkter (700 × 1 350 mm) för konferensrum. Den modellen togs ursprungligen fram för HSB:s huvudkontor på Fleminggatan 41 i Stockholm när detta var nybyggt. År 1949 togs en takpendelarmatur med fem ljuspunkter (930 mm i diameter) fram enligt samma konstruktion som den ursprungliga 958:an.

BM-lampan (1944–1974) 

BM-lampan var den första arbetslampan med utbalanserad bärarm som klarade Svenska Elektriska Materielkontrollanstaltens krav och blev godkänd för S-märkning. BM-lampan var också patenterad och mönsterskyddad.

Specialarmatur för tennishallar 

År 1931 konstruerade och tillverkade Bröderna Malmströms en belysningsarmatur med två motstående reflektorer för att skapa ett helt bländfritt indirekt ljus i tennishallar. Denna första tennisarmatur nr 3280 tillverkades i fyra storlekar (850 mm, 1 000 mm, 1 200 mm och 1 400 mm i diameter) och var dimensionerad för upp till 1 000 W.

Tennisarmaturerna levererades till ”de flesta moderna hallar i Sverige, ävensom till utlandet”, bland andra SALK-hallen i Alvik i Stockholm, vid tidpunkten Europas största tennishall, inför invigningen den 15 januari 1937. Mycket stod på spel eftersom klubben skulle vara värd för stortävlingen King’s Cup. Upphandlingen av belysningen var därför ”… långvarig och ingående”. Till stora tävlingshallen levererades 18 st armaturer av den största storleken med diameter 1 400 mm. Till Salks träningshallar levererades totalt 42 st armaturer av näst största storleken med diameter 1 200 mm.

År 1937 började en ny tennisarmatur nr 3449 för blandljus att tillverkas. Blandljus var en nyhet på belysningsområdet. Nr 3449 hade dels en ny reflektor, med plats för kvicksilverlampa och tre glödlampor, och dels en ny fästanordning. Falkenbergs tennishall var första anläggningen att installera armaturen.

Kraven på belysningsarmatur i tennishallar var höga. Den skulle vara helt bländfri från alla håll och samtidigt belysa bollen likvärdigt ur samtliga vinklar både i horisontal- och vertikalplan. Skuggor och bländningar ledde till felbedömningar i den snabba sporten vilket på stora tävlingar inte var acceptabelt. Bröderna Malmströms tillverkade även domartribuner till tennishallar. De ingick i sortimentet för stålrörsmöbler.

Järnvägsarmatur (1926–1953) 

De första artiklarna till Statens järnvägar (SJ) levererades från år 1926. Det var inledningsvis ett antal belysningsarmaturer för invändigt bruk i järnvägsvagnar samt värmeströmbrytare av gjuten mässing. Vid den här tiden fanns det cirka 200 privatbanor i Sverige vilka också utgjorde kundunderlag för järnvägsarmaturen. Under de påföljande åren utvecklades SJ-samarbetet med bangårdsarmaturer, värmereglage, sektionsavskiljare och olika högspänningsapparater. De första bangårdsarmaturerna, djup- respektive bredstrålande, av gjuten mässing och lackerad kopparplåt, levererades i början av år 1933. Järnvägsarmatur levererades från cirka år 1930 även till de turkiska statsbanorna.

Samarbetet med SJ följde samma mönster som den omfattande elektrifieringen och 1939 års förstatligande av den svenska järnvägen, med en kraftig ökning av både person- och godstrafiken, vilket var särskilt markant under andra världskriget då bensin var en bristvara. 

Specialkatalogen för järnvägsarmatur och högspänningsapparater från år 1934 innehåller 
 25 st belysningsarmaturer för de svenska och turkiska statsbanorna, 
 2 st askkoppar, 
 1 st glas- och karaffställ,
 4 st värmereglagehandtag,
 1 st värmeströmbrytare,
 8 st olika lamphållare,
 3 st belysningsarmaturer för bangårdar,
 1 st tågvärmekoppling,
 1 st tågvärmepost,
 1 st säkerhetsapparat (till tågkaminerna) och 
 5 st sektionsavskiljare.

Eftersom företaget tillverkade stålrörsmöbler kom det beställningar från SJ även på soffstommar.

Med i sortimentet fanns reservbelysningsarmatur nr 3093 för stearinljus avsedd att användas om det elektriska ljuset i tågkupén skulle strejka. Till denna armatur tillverkade Liljeholmens Stearinfabriks AB ett stearinljus med specialmått för att passa i behållaren. Stearinljuset fick namnet kupéljus med tanke på användningsområdet. Trots att dess ursprungliga syfte sedan länge är borta finns kupéljusen från Liljeholmens fortfarande kvar att köpa ute i handeln.

Åren 1937 och 1939 togs nya järnvägsarmaturer fram. Bland annat en ljusramp med indirekt belysning till SJ:s helt nya restaurangvagnar.

Tillverkningen av vissa bangårdsarmaturer togs över av Aseaägda företaget Cebe med tillverkning i Svalöv från och med år 1949. Vissa sektionsavskiljare och tågvärmekopplingar förekommer som artiklar hos både Bröderna Malmströms och Cebe. Värt att notera är att Cebe är en förkortning av det äldre namnet Elektriska AB Chr Bergh & Co som 1919–1926 ägde den äldre Sven & Hugo Malmströms metallvarufabriks fastighet och verksamhet på Porslinsgatan 7 i Malmö.

Sjukhusarmatur (1930–1975) 

Företagets mest framgångsrika sjukhusarmatur (nr 3283) togs fram år 1934. För denna konstruktion gjordes ett patentanspråk i januari samma år. Patentansökan godkändes av Patentverket i januari 1935. Men invändningar mot patentansökan lämnades av konkurrenterna Arvid Böhlmarks lampfabrik och Malmö metallvarufabrik. Justeringar i patentanspråket gjordes och därefter avvisade Patentverket invändningarna i augusti 1937.

Armaturen valdes efter ”mycket noggranna prov … under närmare ett års tid” till Karolinska sjukhusets nya radiumhem. Även ”länslasaretten i Falun och Borås, lasaretten i Ulricehamn och Landskrona och Sophiahemmet i Stockholm” nämns som kunder liksom ett visst intresse ”från främmande länder”.

År 1939 förbättrades konstruktionen av sjukhusarmatur nr 3283. Den såg i stort sett likadan ut men tillverkades istället av aluminium och fick det nya modellnumret 3478. Karolinska sjukhuset gjorde ytterligare en omfattande beställning av den nya armaturen.

År 1940 nämns ”Karolinska sjukhusets nybyggnader 1939” och ”länslasaretten i Falun, Borås och Söderköping, Sophiahemmet i Stockholm, lasaretten i Ulricehamn, Landskrona, Växjö och Alingsås” som kunder. År 1961 nämns ”Akademiska sjukhuset i Uppsala, Malmö allmänna sjukhus, lasaretten i Enköping, Kiruna, Lidköping och Karlskrona” som kunder. Modell nr 3478 togs ur produktion i mitten av 1960-talet.

Sängarmatur (1957–1975) 

Sängarmaturen var en moduluppbyggd, cirka 1 meter lång väggmonterad arm som var ledad från väggen i horisontalplanet. Sängarmatur och vårdrumspaneler började komma i företagets produktion från år 1957. Produkterna tog tillvara de specifika behov som både patienter (höger- och vänsterhänta) och vårdpersonal hade vid platsen för sjukhussängarna. Ett genombrott var när Enköpings nya lasarett som invigdes år 1959 valde att köpa in BM:s sängarmaturer. Därefter spreds nyheten till flera sjukhus i Sverige och utomlands.

Sängarmaturerna hade komponenter som 8-kanals radio, uttag för hörlurar och kuddhögtalare, patientsignal, rökdetektor, läslampa, nattlampa och i vissa fall system för internkommunikation. Utrustning för starkström och svagström samt känslig signalöverföring från sjukhusets centralradioanläggning var samlat i ett och samma manöverhus. Läslampan var svängbar i alla riktningar, hade utbalanserad bärarm med parallellstyrd reflektorskärm och var utformad så att även läkare och vårdpersonal kunde använda den vid enklare undersökningar och smärre ingrepp. Fördelen med sängarmaturerna ansågs vara dess multifunktion, att intilliggande patienter inte stördes av ljud eller ljus, att ingen extra utrustning behövde placeras i nattbordet och att golvet blev fritt från sladdar. Sängarmaturerna var mer tekniskt avancerade än företagets tidigare produkter tack vare elektronikens snabba utveckling på 1960- och 1970-talen. Flera patentanspråk gjordes. Totalt producerades fyra generationer av sängarmaturen som levererades i fler än 12 000 exemplar till olika vårdinrättningar under åren 1957–1975.

Den fjärde och sista generationen sängarmaturer från 1970-talets mitt, nr 5103, hade en i Sverige och Danmark patenterad fjäderkonstruktion i väggfästet som gjorde armaturen vikbar från väggen i vertikalplanet, i händelse av att patienten försökte häva sig upp i sängen med hjälp av den, och samtidigt svängbar i horisontalplanet. Dessa sängarmaturer var byggda i ett enda stycke strängpressad aluminiumprofil.

Sängarmaturerna fortsatte produceras även efter år 1974 och fram till 1980-talet på licens bland annat av Landstingens inköpscentral (LIC) i Eneryda.

Stålrörsmöbler (1938–1970) 

Bröderna Malmströms metallvarufabrik tillverkade stålrörsmöbler av heldragna stålrör. Det betydde att möbelkonstruktionerna inte hade några skarvar som hölls ihop av skruvförband och därför inte heller ”… hade några svaga punkter”. Sydsvenskan skriver i ett reportage från Skånemässan (exposén i rum 9 på första våningen) om möblerna att ”… stålrören ha exakt samma form överallt i motsats till andra produkter där materialet icke varit tillräckligt förstklassigt för att motstå böjningarna utan antagit en mer eller mindre kantig form”. Sittmöbler som fåtöljer, arbetsstolar och pallar, och även arbetsbord, avlastningsbord och satsbord fanns i standardsortimentet. Stålrörsmöbler tillverkades också kundanpassade efter ritning.

Normalt levererades rören blankförkromade men kunde som alternativ fås med ett tunt lager av blank eller matt mässing. Precis som förkromning var förmässning en elektrolytisk metod. När stålrören var ytbehandlade med förmässning var de också precis som belysningsarmaturerna fernissade med zaponlack för att undvika behov av polering. Sittmöblernas klädsel var av pegamoid eller tyg, armstöden var normalt svartlackerade. Bordsskivorna var lackerade eller belagda med träfanér.

Vissa stålrörsmöbler var, precis som vissa belysningsarmaturer, designsamarbeten med arkitekt Carl-Axel Acking. Bland annat sittmöbeln typ M15 som togs fram i samband med inredningen till SARA-restaurangen Göta Källare i Stockholm år 1939. Typ M15 hade sits klädd i kalvskinn och ryggstöd i flätat kalvskinn. Den var enligt ritningarna för Göta Källare föreskriven i förmässingat utförande och användes till restaurangens orkesterpodium.

Inom ramen för möbelproduktionen tillverkades stommar till soffor i SJ:s tågvagnar och domaretribuner till tennishallar.

Inredningar 

Ett urval av inredningsprojekt med specialanpassad belysningsarmatur och annan utrustning i byggnader med särskilt kulturhistoriskt värde.

 Helsingborgs konserthus, 1932, arkitekt Sven Markelius. Tak- och väggarmaturer, ljudreflektor av plåt konstruerad av Gustave Lyon, Paris.
 Postgirot, Stockholm, 1938, arkitekt Erik Lallerstedt. Teknisk belysning, takarmaturer och arbetsbelysning.
 Medborgarhuset, Stockholm, 1939, arkitekt Martin Westerberg. Väggarmaturer (bl a ”Pojken och flickan”) i gjuten brons och aluminium med konstnärlig utformning av Carl Elmberg.
 Restaurang Göta Källare (SARA), Stockholm, 1939, arkitekt Carl-Axel Acking. Tak-, vägg- och golvarmaturer, stålrörsmöbler, elektriska väggur, diverse utrustning som till exempel arkitektritade notställ.
 Världsutställningen i New York, svenska paviljongen, 1939, arkitekter Sven Markelius och Carl-Axel Acking. All belysning till paviljongen, för generalkommissariens rum speciellt framtagna tak- och golvarmaturer.
 Trelleborgs varmbadhus, 1939, arkitekt Erik Fehling, takarmaturer till stora simhallen, entré och trapphus.
 HSB huvudkontor, Stockholm, 1940, arkitekter Åke H Huldt, Elias Svedberg och Carl-Axel Acking. Tak- och väggarmaturer, platsbyggda upphängningar med mässingsskenor, elektriskt väggur.
 Hotel Continental, Stockholm, 1962, arkitekt Carl-Axel Acking. Tak-, vägg- och golvarmaturer.
 Edgar J Kaufmann Conference Center, 809 UN Plaza, New York, 1964, arkitekter Alvar Aalto och Elissa Aalto. Takpendelarmaturer.
 Västmanlands-Dala nation, Uppsala, 1965, arkitekt Alvar Aalto. Takpendelarmaturer.

Kataloger 

Totalt producerades 34 huvud-, supplement- och specialkataloger och en mängd olika produktbroschyrer. De tre första katalogerna producerades i ljustryck och har därför produkter avbildade enbart på varannan sida åtskilda av silkespapper. Därefter användes offsettryck. De första katalogerna över belysningsarmatur och den sista i serien saknade löpnummer. Övriga kataloger var tydligt numrerade från nr 10. Alla artiklar som producerades hade produktserienummer som även listades i tabellform längst bak i katalogerna.

För belysningsbranschen var hösten den vanligaste inköpsperioden på året. Därför var senaste katalogen oftast tryckt och klar i augusti månad.

Priser och leveransvillkor 

Flera av prislistorna var tryckta direkt i katalogerna. Produktpriser angavs brutto enligt bruttoprissystemet, men då det systemet under åren efter andra världskriget kritiserades för att vara konkurrensbegränsande, vilket ledde till ett bruttoprisförbud i Sverige år 1953, angavs nettopriser (återförsäljarens inköpspriser) i separat tryckta prislistor från och med slutet av 1940-talet. Alla priser gällde normalt med fri leverans inom Sverige från fabriken i Malmö. Kostnader för emballage debiterades men till självkostnadspris. Träemballage kunde återtas och då krediterades  av emballagekostnaderna.

Utställningslokaler

Malmö 
 1930–1935, Kungsgatan 35.
 1935–1946, Stortorget 25.
 1947–1957, Porslinsgatan 3.
 1957–1974, Malmövägen 154, Klågerup.

Stockholm 
 1930–1939 (cirka), Sveavägen 25–27.
 1940–1945 (cirka), Sveavägen 76.
 1946–1950 (cirka), Birger Jarlsgatan 55 (avdelningskontor).

Galleri

Se även 
 Lista över svenska lampfabriker
 Sebra-lampan

Anmärkningar

Referenser

Externa länkar

Ej längre existerande svenska metallindustriföretag
Malmö under 1900-talet
Företag bildade 1904
Företag i Malmö
Företag upplösta 1974