kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Simon Brandhuber

Simon Josef Brandhuber, född 27 juni 1991 i Deggendorf, är en tysk tyngdlyftare.

Karriär
Brandhuber växte upp i Steinach och började sin karriär i klubben TB 03 Roding, där han gjorde sin första tävling som nioåring i mars 2001. Redan som ung vann Brandhuber olika regionala ungdomstävlingar samt tyska ungdomsmästerskap. Vid ungdoms-EM i Pavia 2007 och i Eilat 2012 tog han brons i ryck. Vid U23-EM i Tallinn 2013 och i Limassol 2014 tog Brandhuber guld i ryck och slutade vid båda tävlingarna på andra plats i totalen.

Brandhuber har tävlat vid de årliga tyska mästerskapen i tyngdlyftning sedan 2012. Han har tagit flera guld vid tävlingarna och slutade allt som oftast på medaljplats. Brandhuber växlade mellan de olika viktklasserna 69 kg och 77 kg.

Brandhuber har tävlat i internationella seniortävlingar sedan 2011. Hans första tävling var vid VM 2011 i Paris, där det endast blev en 34:e plats. Brandhubers mest framgångsrika tävling hittills var vid EM 2019 i Batumi, där han tog brons i stöt och silver i ryck samt silver i totalen i viktklassen 67 kg. I januari 2020 slutade Brandhuber på andra plats i viktklassen 67 kg vid World Cup i Rom.

År 2020 bytte Brandhuber klubb från TB 03 Roding, som han tävlade för i Bundesliga, till ligakonkurrenten AV 03 Speyer. Med sin nya klubb vann Brandhuber det tyska lagmästerskapet 2021.

År 2021 kvalificerade Brandhuber sig för de olympiska sommarspelen i Tokyo. Han var vid OS näst bäst i grupp B och slutade på totalt 9:e plats i 61 kg-klassen.

Tävlingar (U23 och senior)

Personliga rekord
Brandhuber tävlade fram till 2019 nästan uteslutande i viktklassen 69 kg och bytte till viktklassen 67 kg efter att viktklasserna ändrats 2018. 2020 bytte han till viktklassen 61 kg.

67 kg-klassen
146 kg i ryck, uppnådd vid VM 2018
165 kg i stöt, uppnådd vid EM 2019
311 kg i totalen, uppnådd vid EM 2019

61 kg-klassen
129 kg i ryck, uppnådd på Malta International Open 2020
150 kg i stöt, uppnådd på Malta International Open 2020
279 kg i totalen, uppnådd på Malta International Open 2020

Källor

Simon Brandhuber på Internationella tyngdlyftningsförbundets webbplats
Simon Brandhuber på iat.uni-leipzig.de 
Simon Brandhuber på iat.uni-leipzig.de  (andra sidan under namnet Simon Josef Brandhuber)
Simon Brandhubers profil på teamdeutschland.de

Noter

Tyska tyngdlyftare
Tävlande vid olympiska sommarspelen 2020 från Tyskland
Tävlande i tyngdlyftning vid olympiska sommarspelen 2020
Födda 1991
Levande personer
Män
Tyska idrottare under 2000-talet
Idrottare från Bayern
Länna gård, Slite

Länna är ett gård i utkanten av Slite på Gotland.

Länna låg ursprungligen på ägorna till Österby gård i Othems socken. Markus Schröder i Visby bytte till sig gården och anlade 1647 en kalkugn vid Länna. Sedan Markus Schröder omkommit i en sjöolycka 1661 ärvdes Österby av hans svärson Mårten Fries, som bosatte sig där och började bygga upp en omfattande jordbruks- och industriverksamhet. Sedan Jakob Momma 1667 tagit över som arrendator av Gotland från drottning Kristina, lät han anlägga Slite hamn och ett varv strax därom i Länna på Mårten Fries ägor. Mårten Fries lät uppföra ett nytt bostadshus vid Länna nära sina kalkugnar, oklart när men troligen i slutet av 1660-talet. Sedan Momma avlidit övertog Fries varvet och lät själv. I slutet av 1600-talet övergavs även den gamla gårdstomten i Österby och all verksamhet flyttades till Länna. I slutet av 1600-talet ärvdes Länna av sönerna Mårten och Paul Fries. Den förre övertog faderns gård medan den yngre lät uppföra en ny gård norr om den förra, och en ny kalkugn i anslutning till gården. Den norra gården övergavs dock åter runt 1800. En ny koleldad kalkugn uppfördes 1858. Den sista kalkbrukspatronen på Länna var Patrik Georg Enequist, som avled 1869. Gården och kalkugnen övertogs av J.A. Bachér, som föredrog att bosätta sig inne i Slite. Kalkugnen sålde han 1892 till Ferdinand Nyström, som 1917 sålde den till det då nybildade cementbolaget i Slite. Huvudbyggnaden uthyrdes en tid som lägenheter. Nils Lithberg föreslogs att gården skulle göras om till ett gotländskt kalkbruksmuseum, på 1930-talet renoverades den och gjordes om till bostad åt chefen för Slite cementfabrik. 

Nuvarande byggnader vid Länna härrör huvudsakligen från 1700- och 1800-talen. Enligt Richard Steffen är nuvarande huvudbyggnaden troligen uppförd på 1730-talet. Två vindflöjlar i järn med årtalen 1682 respektive 1691 och initialerna M F respektive PF: EF finns bevarade, och har förmodligen suttit på taket till de båda huvudbyggnader som då fanns här.

Källor 
 

Gårdar på Gotland
Serie A1 i volleyboll (damer)

Serie A1 är högstaserien i volleyboll för damer i Italien. Mästare utses genom cup-spel mellan de bäst placerade lagen.

Topplag per år

Klubbar per antal segrar

Se även 
Superlega (herrarnas motsvarighet)

Källor
Leah Schrager

Leah Schrager, född 13 oktober 1983 är en amerikansk performancekonstnär, erotisk konstnär, influerare och sexarbetare. Hon är mest känd för sitt alter ego "OnaArtist", som mellan 2015 och 2021 lockat 4,4 miljoner följare på Instagram.

Biografi 
Schrager har uppmärksammats för sitt provokativa foto- och bildkonstarbete, där hon via kropps- och sexpositivism och användande av den moderna bildkulturens klichéer velat utmana Den manliga blicken. Mellan 2010 och 2015 presenterade hon sig med projektet Naked Therapy, under sin dåvarande pseudonym "Sarah White".

2015 skapade hon Instagram-kontot OnaArtist, med syftet att skapa en kändis som en del av ett konstexperiment. I rollen som OnaArtist har hon sedan dess lockat 4,4 miljoner följare, via en kombination av lättklädda utvikningsbilder (i gränslandet för Instagrams censurregler runt nakenhet) och experimentell erotisk konst med självobjektifiering som ett av flera stilmedel. Bland annat har hon lekt med "hemliga" avklädningsscener i stads- och gatumiljöer. Hon har även utforskat mötet mellan det konstnärliga uttrycket och pornografin, i rollen som webbkameramodell. Kontot på Instagram har sedan 2020 till stor del varit inaktivt, efter att Schrager övergått till nya projekt. Enligt egen utsago har hon delvis misslyckats med att medvetandegöra konstvärlden om den nya bildkulturens betydelse.Networth 

I rollen som OnaArtist har hon dock fortsatt att vara verksam på Onlyfans i mer avklätt skick. Onlyfans-kontot skapades, enligt uppgift, som ett sätt att finansiera hennes partners kostsamma cancerbehandling.

2018 lanserade hon via sitt personliga Instagram-konto projektet An American Dream. Här utspelades i meddelandeflödet en fiktiv berättelse med en erotisk artist och dennas osynliga och kontrollerande manliga chef "Man Hands". Målet var även här att utforska olika roller av makt och utsatthet.

Leah Schrager uppmärksammades 2021 via sitt deltagande i den kollektiva fotoutställningen Nude på Fotografiska i Stockholm. Utställningen samlade 30 konstnärer och hade som fokus att utmana Den manliga blicken via det kvinnliga kameraögat.

Del av grupputställningar (urval) 

 In the Raw – the Female Gaze on the Nude, Untitled Space, New York, USA (2016)
 One year of resistance, Manchester, Storbritannien (2018)
 Virtual Normality Netzkünstlerinnen 2.0, Museum der bildenden Künste, Leipzig, Tyskland (2018)
 Spring break art show 2018 – A stranger comes to town, New York, USA (2018)
 Link in Bio, Museum der bildenen Künste, Leipzig, Tyskland (2019)
 Nude, Fotografiska, Stockholm, Sverige (2021)

Referenser 

Födda 1983
Levande personer
Kvinnor
Amerikanska influerare
Amerikanska performancekonstnärer
Amerikanska konstnärer under 2000-talet
Projekt Kvinnliga huvudpersoner
Amerikanska sexarbetare
11075 Dönhoff

11075 Dönhoff eller 1992 SP26 är en asteroid i huvudbältet som upptäcktes den 23 september 1992 av den tyske astronomen Freimut Börngen vid Tautenburg-observatoriet. Den är uppkallad efter den tyska journalisten Marion Dönhoff.

Asteroiden har en diameter på ungefär 8 kilometer och den tillhör asteroidgruppen Brokoff.

Referenser 

Huvudbältesasteroider
Brokoff-asteroider
Småplaneter namngivna efter personer
Astronomiska upptäckter av F Börngen
Astronomiska upptäckter 1992
Nico Müller (tyngdlyftare)

Nico Müller, född 2 november 1993 i Mosbach, är en tysk tyngdlyftare.

Karriär
Müller tävlade för första gången i tyngdlyftning som sjuåring för klubben SV Germania Obrigheim. 

2016 tävlade Müller vid de olympiska spelen i Rio de Janeiro, där han slutade på 10:e plats i 77 kg-klassen. Vid EM i tyngdlyftning 2018 tog han överraskande guldmedaljer i stöt och totalen i 77 kg-klassen. Totalt lyfte Müller 346 kg och i stöt lyfte han 191 kg, vilket blev ett nytt personbästa. I ryck slutade Müller på fjärde plats. Han blev även utsedd till årets tyngdlyftare i Tyskland 2018.

Vid olympiska sommarspelen 2020 i Tokyo lyfte Müller totalt 354 kg och slutade på 7:e plats i 81 kg-klassen.

På nationell nivå har Müller blivit tysk mästare flera gånger i viktklassen 85 kg och sedan 2019 i viktklassen 89 kg. Han tävlar för SV Germania Obrigheim i Bundesliga och har vunnit två guld samt flera silver med klubben.

Tävlingar

Källor

Nico Müller på Internationella tyngdlyftningsförbundets webbplats
Nico Müller på iat.uni-leipzig.de 
Nico Müllers profil på teamdeutschland.de

Noter

Tyska tyngdlyftare
Europamästare i tyngdlyftning
Tävlande vid olympiska sommarspelen 2016 från Tyskland
Tävlande i tyngdlyftning vid olympiska sommarspelen 2016
Tävlande vid olympiska sommarspelen 2020 från Tyskland
Tävlande i tyngdlyftning vid olympiska sommarspelen 2020
Födda 1993
Levande personer
Män
Tyska idrottare under 2000-talet
Idrottare från Baden-Württemberg
Crister Spets

Lars Crister Ingemar Spets, född 3 januari 1964 i Borås (Gustav Adolf), är en svensk politiker (sverigedemokrat), som var riksdagsledamot (tjänstgörande ersättare) i flera omgångar under perioden 2015–2018.

I riksdagen var han suppleant i justitieutskottet, konstitutionsutskottet, trafikutskottet och utbildningsutskottet.

Referenser

Externa länkar 

Ledamöter av Sveriges riksdag för Sverigedemokraterna
Svenska politiker under 2000-talet
Politiker från Borås
Födda 1964
Levande personer
Män
Anastasia Denisova

Anastasia Denisova Thor, född 29 juni 1993 är en belarusisk friidrottare, långdistanslöpning, samt orienterare. Hon vann SM-guld på 10 km landsväg 2021.

Denisova är född i Belarus, men har sedan juni 2018 kunnat tävla i Sverige för Sävedalens AIK. Före 2018 tävlade hon i orientering och vann bland annat bronsmedalj i sprint vid VM 2016.

Personliga rekord 

Utomhus 
3 000 meter – 9.12,77 (Göteborg, Sverige 16 augusti 2019)
5 000 meter – 16.06,71 (Karlstad, Sverige 1 september 2019)
10 000 meter – 34.15,13 (Borås, Sverige 27 augusti 2021)
 10 km landsväg – 33.22 (Helsingfors, Finland 3 september 2022)

Inomhus 
 3 000 meter – 9.37,08 (Göteborg, Sverige 27 januari 2018)

Referenser

Noter 

Belarusiska långdistanslöpare
Svenska mästare i långdistanslöpning
Födda 1993
Levande personer
Kvinnor
Svenska idrottare under 2000-talet
Imoco Volley

Imoco Volley är en volleybollklubb från Conegliano, Italien. Klubben bildades 15 mars 2012, månader efter att elitsatsande Spes Volley Conegliano från samma stad gått i konkurs. Genom att överta Parma Volley Girls plats i Serie A1 kunde de spela i översta serien från start. 

De första åren var tämligen framgångsrika med placeringar på övre seriehalvan. Sedan säsongen 2015-2016 har laget haft en dominerande plats inom italiensk damvolleyboll. De har blivit italienska mästerskap sex gånger (alla slutspelade serier förutom säsongen 2016-2017). De har också fyra italienska cupvinster, en vinst i CEV Champions League och en vinst i klubblags-VM. 

På ett internationellt plan konkurrerar de med Vakıfbank SK om att vara mest framgångsrika klubb och de möts ofta i finaler i Champions League och klubblags-VM. De satte 2021 världsrekord i antal vunna matcher i rad för en damvolleybollklubblag. De vann 76 matcher i rad i en svit som varade mellan december 2019 och november 2021 och slog därmed Vakıfbanks tidigare rekord från 2014.

Källor

Externa länkar
Officiell webbplats

Imoco Volley Conegliano
Otto Dalkvist

Otto Magnusson Dalkvist, född den 29 juli 1863 i Särestads socken, död den 28 april 1937 i Stockholm, var en svensk journalist och arbetarförfattare.

Biografi
Dalkvists föräldrar var bönder i Västergötland. De första yrkesverksamma åren 1882–1895 arbetade han som möbelsnickare. Han blev därefter journalist och intresserade sig särskilt för norrlandsfrågor och var 1901–1908 redaktionssekreterare vid Nya Samhället i Sundsvall. Därefter medarbetade Dalkvist på freelancebasis i Stockholmspressen. Han lämnade 1909 socialdemokraterna och var en av initiativtagarna till bildandet av Sveriges åboförbund 1912 och var en tid dess ordförande och utgivare av tidningen Allmogen.

Han skrev en av de första romanerna (Under bolagsvälde 1904) som kritiskt behandlar sågverksarbetarnas problem och utspelar sig i industrisamhället Svartvik. Därutöver skrev Dalkvist ett flertal agitatoriska broschyrer.

Bibliografi
 - 2. omarbetade upplagan utkom 1900.

 - Utgiven anonymt.
 - Utgiven anonymt.

 - Utgiven anonymt.

Redaktör

Referenser

Svenskspråkiga författare
Svenska arbetarförfattare
Norrland i fiktion
Födda 1863
Avlidna 1937
Män
Svenska författare under 1900-talet
Personer från Särestads socken
Hudiksvalls station

Hudiksvalls station är en järnvägsstation på Ostkustbanan belägen i centrala Hudiksvall. Stationen blev ett statligt byggnadsminne 1986 och ett byggnadsminne enligt Kulturmiljölagen 2001. Stationens perrongtak blev statligt byggnadsminne 2006.

Historia 
På 1870-talet hade Hudiksvall en smalspårig järnvägsförbindelse Hudiksvalls Järnväg med Näsviken vid sjön Dellen. Denna privata bana köptes upp och förstatligades 1877. Spårvidden byggdes om till normalspår och banan förlängdes till Ljusdal vid Norra stambanan.

Stationshuset i Hudiksvall invigdes 1888 då bansträckan i sin helhet öppnades för trafik och anslöts till stambanenätet. Byggnaden ritades av SJ:s arkitekt Adolf Wilhelm Edelswärd och ritningarna är daterade 1886.  Bottenvåningen i stationshuset byggdes om 1924 och 1933. Väntsalen moderniserades 1957, då bland annat ny belysning och nya affischtavlor sattes in. Stationshuset genomgick en upprustning och modernisering 1984, då plåttaket lades om med ursprunglig teknik. Den ursprungliga färgsättningen återskapades även och vissa fönster och dörrar återställdes till sitt ursprungliga utseende.

Beskrivning 
Stationshuset är ritat i nyromansk stil och har inget gemensamt med resten av stadens lokala bebyggelse. Utformningen hade istället mycket gemensamt med landets större stationer. Likheterna med den station som byggdes i Hallsberg två år tidigare är också slående. Fasaderna är symmetriskt uppbyggda och har utsmyckats med kolonetter och rundbågsfriser. Vissa delar av den fasta inredningen i vestibul och väntsalar är bevarade, till exempel tak, paneler och listverk.

Perrongtaket 
En ny perrong uppfördes 1927 och själva perrongtaket som är plåttäckt och bärs upp av en stålkonstruktion, anses ha ett teknikhistoriskt och miljöskapande värde.

Referenser

Externa länkar 

Byggnadsminnen i Gävleborgs län
Järnvägsstationer invigda 1888
Järnvägsstationer i Gävleborgs län
Byggnader och anläggningar i Hudiksvall
1888 i Sverige
Alessia Orro

Alessia Orro, född 18 juli 1998 är en italiensk volleybollspelare (passare). 

Hon spelar med Italiens damlandslag i volleyboll och har med dem bland annat vunnit EM 2021 och Volleyball Nations League 2022. Hon har på klubbnivå spelat för Club Italia (det italienska förbundets utvecklingslag), UYBA Volley och Unione Sportiva Pro Victoria Pallavolo Monza. Hon har vunnit CEV Cup både med UYBA Volley (2018/2019) och Unione Sportiva Pro Victoria Pallavolo Monza (2020/2021). I det senare fallet blev hon utsedd till mest värdefulla spelare.

Källor 

Födda 1998
Levande personer
Kvinnor
Italienska idrottare under 2000-talet
Tävlande vid olympiska sommarspelen 2016 från Italien
Tävlande i volleyboll vid olympiska sommarspelen 2016
Tävlande vid olympiska sommarspelen 2020 från Italien
Tävlande i volleyboll vid olympiska sommarspelen 2020
Spelare i Europamästerskapet i volleyboll för damer 2021
Italienska landslagsspelare i volleyboll (damer)
Volleybollspelare i Unione Sportiva Pro Victoria Pallavolo Monza
Volleybollspelare i UYBA Volley
Volleybollspelare i Club Italia
Personer från provinsen Oristano
Gustaf af Wetterstedt (militär)

Carl Gustaf af Wetterstedt, född den 20 februari 1868 i Stockholm, död där den 9 mars 1956, var en svensk friherre och militär.

af Wetterstedt blev underlöjtnant vid Svea artilleriregemente 1889, löjtnant vid Andra Svea artilleriregemente 1894, kapten där 1900 och vid Positionsartilleriregementet 1903. Han var lärare vid Krigshögskolan 1902–1911. af Wetterstedt befordrades till major vid sistnämnda regemente 1911 och till överstelöjtnant där 1916. Han var chef för Fästnings- och positionsartilleriets skjutskola 1916–1918 och lärare vid Artilleriets skjutskola 1918–1920. af Wetterstedt blev tillförordnad chef för Positionsartilleriregementet 1919, befordrades till överste samma år och blev ordinarie chef där 1920. Han beviljades avsked med pension 1928. af Wetterstedt var militär ledamot av Krigshovrätten 1928–1936. Han var utgivare av Artilleritidskrift 1904–1920. af Wetterstedt invaldes som ledamot av Krigsvetenskapsakademiens andra klass 1906 och av dess första klass 1931. Han blev riddare av Svärdsorden 1910 och av Nordstjärneorden 1918 samt kommendör av andra klass av Svärdsorden 1922 och kommendör av första klassen 1926. af Wetterstedt vilar på Norra begravningsplatsen utanför Stockholm.

Källor 

 
 
 
 
 
 
 
 af Wetterstedt, Carl Gustaf på SvenskaGravar.se

Överstar i svenska armén
Svenska regementschefer
Svenska friherrar
Ledamöter av Kungliga Krigsvetenskapsakademien
Kommendörer av första klass av Svärdsorden
Riddare av Nordstjärneorden
Svenska militärer under 1900-talet
Militärer från Stockholm
Gustaf
Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm
Födda 1868
Avlidna 1956
Män
AGIL Volley

AGIL Volley är en volleybollklubb (damer) från Novara, Italien. Klubben bildades 1984 och har vunnit det italienska mästerskapet en gång (2016–2017), den italienska cupen tre gånger (2014–2015, 2017–2018 och 2018–2019) och CEV Champions League  en gång (2018–2019). Av sponsorsskäl har klubben genom åren tävlat under olika namn: AGIL Trecate (1984–1999), AGIL Volley Trecate (1999–2001), Asystel Novara (2001–2003), AGIL Volley Trecate (2003–2012) och Igor Gorgonzola Novara (2012-).

Källor

Externa länkar
Officiell webbplats

AGIL Volley
Sabine Kusterer

Sabine Beate Kusterer, född 4 januari 1991 i Karlsruhe, är en tysk tyngdlyftare. Hon tävlar för klubben KSV Durlach.

Karriär
Kusterer började med judo som femåring och tävlade i det fram till hon var 17 år. Som 15-åring började Kusterer med tyngdlyftning efter att misslyckats med att kvala in till europeiska juniormästerskapet i judo 2006. Samma år blev hon tysk ungdomsmästare och 2007 tog Kusterer brons i stöt efter att ha lyft 90 kg i 58 kg-klassen vid ungdoms-EM.

2010 gjorde Kusterer sin första seniortävling och hon slutade 17:e plats i 58 kg-klassen vid VM i Antalya. Följande år gjorde hon sin EM-debut i Kazan, där det blev en 7:e plats i samma viktklass. 2014 slutade Kusterer på 6:e plats i 63 kg-klassen vid EM i Tel Aviv. Vid olympiska sommarspelen 2016 i Rio de Janeiro slutade hon på 10:e plats i 58 kg-klassen efter att ha lyft totalt 200 kg.

Vid olympiska sommarspelen 2020 i Tokyo lyfte Kusterer totalt 198 kg och slutade på 10:e plats i 59 kg-klassen.

Tävlingar

Källor

Sabine Kusterer på Internationella tyngdlyftningsförbundets webbplats
Sabine Kusterers profil på teamdeutschland.de

Noter

Tyska tyngdlyftare
Tävlande vid olympiska sommarspelen 2016 från Tyskland
Tävlande i tyngdlyftning vid olympiska sommarspelen 2016
Tävlande vid olympiska sommarspelen 2020 från Tyskland
Tävlande i tyngdlyftning vid olympiska sommarspelen 2020
Födda 1991
Levande personer
Kvinnor
Tyska idrottare under 2000-talet
Idrottare från Baden-Württemberg
Personer från Karlsruhe
Sjundeå prästgård

Sjundeå prästgård (finska: Siuntion pappila) är Sjundeå församlings historiska prästgård vid Kyrkån i Sjundeå kommun i Finland. Prästgården har en stor huvudbyggnad i två våningar från 1812 men själva fastigheten härstammar från medeltiden. Byggnaden är skyddad av Museiverket.

Församlingen sålde prästgården 1974 eftersom det inte fanns några pengar att upprätthålla eller reparera byggnader. År 2020 utlyste Fastighets Ab Sjundeå Gamla Prästgård, som ägde prästgården, fastigheten till salu för 2 480 000 euro.

Historia 
Det finns för övrigt bevis för att prästgården skänktes till församlingen av Svidja slotts ägare. År 1812 hade emellertid den nuvarande bostadsbyggnaden färdigställts. Den nya huvudbyggnaden byggdes ursprungligen som en tvåvåningsbyggnad men byggnaden påbyggdes på 1860-talet för att ge tillräckligt rum i den andra våningen. Prästgården målades grå med bruna knutar. I dag är huset vitt med röda detaljer. Kring prästgården finns det en stor park från före detta kyrkoherde Bengt Olof Lilles tid. Innan den nuvarande prästgården har det funnits åtminstone två äldre byggnader på platsen; en från slutet av 1600-talet och en från år 1778.

I slutet av 1900-talet hade församlingen inte längre råd att reparera den skyddade prästgården, och Museiverket gav inte tillstånd för byggnadens rivning. Man bestämde att sälja hela prästgården till en privat ägare sommaren 1974, varefter byggnaderna på gården restaurerades. Statsrådet har skyddat byggnaden och parken genom sitt beslut av den 20 juli 1983. Ismo Turunen var den sista kyrkoherden som bodde i Sjundeå prästgård.

Källor 

Byggnader och anläggningar i Sjundeå
Byggnader invigda under 1800-talet
Prästgårdar i Finland
Arkitekturåret 1812
1812 i Finland
Byggda kulturmiljöer av riksintresse
Santa Maria delle Grazie alle Fornaci

Santa Maria delle Grazie alle Fornaci är en kyrkobyggnad och diakonia i Rom, helgad åt Jungfru Maria och särskilt åt hennes roll som Vår Fru av Nåden. Kyrkan är belägen vid Piazza di Santa Maria alle Fornaci i Quartiere Aurelio och tillhör församlingen Santa Maria delle Grazie alle Fornaci.

Tillnamnet ”Fornaci” syftar på de tegelugnar (italienska: fornaci di mattoni), vilka tidigare fanns i området.

Kyrkan förestås av Trinitarieorden.

Historia
Den ursprungliga kyrkan på denna plats uppfördes på 1400-talet, men den ombyggdes helt år 1694; fasaden ritades av Filippo Raguzzini och uppfördes omkring år 1727. Kampanilen är emellertid från år 1950.

Altarmålningen utgörs av ikonen Madonna delle Grazie, utförd av den flamländske konstnären Gilles Hallet (1620–1694); ikonen kröntes år 1956. Interiören hyser även verk av Onofrio Avellino, Pietro de' Pietri, Giuseppe Chiari, Pietro Bianchi och Marco Benefial.

Diakonia
Kyrkan stiftades som diakonia med namnet Santa Maria delle Grazie alle Fornaci fuori Porta Cavalleggeri av påve Johannes Paulus II år 1985.

Kardinaldiakoner
 Duraisamy Simon Lourdusamy: 1985–1996; titulus pro hac vice: 1996–2014
 Mario Zenari: 2016–

Bilder

Källor

Noter

Webbkällor

Tryckta källor

Externa länkar

Romersk-katolska kyrkobyggnader i Rom (quartiere Aurelio)
Mariakyrkor i Rom
Roma Q. XIII Aurelio
Titelkyrkor i Rom
Romersk-katolska kyrkobyggnader invigda 1720
Kyrkobyggnader ritade av Filippo Raguzzini
Trinitarier
Lisa Marie Schweizer

Lisa Marie Schweizer, född 18 juli 1995 i Schwedt, är en tysk tyngdlyftare och polisinspektör. Hon har blivit tysk mästare ett flera gånger. Hon tävlar för klubben AV 03 Speyer.

Karriär
Schweizer började med tyngdlyftning 2009 i klubben TSV Blau-Weiss 65 Schwedt.

Vid olympiska sommarspelen 2020 i Tokyo lyfte Schweizer totalt 217 kg och slutade på 10:e plats i 64 kg-klassen.

Tävlingar

Källor

Lisa Schweizer på Internationella tyngdlyftningsförbundets webbplats
Lisa Schweizers profil på teamdeutschland.de

Noter

Tyska tyngdlyftare
Tyska mästare i tyngdlyftning
Tävlande vid olympiska sommarspelen 2020 från Tyskland
Tävlande i tyngdlyftning vid olympiska sommarspelen 2020
Födda 1995
Levande personer
Kvinnor
Tyska idrottare under 2000-talet
Idrottare från Brandenburg
Personer från Schwedt