Huggorm

Denna artikel avhandlar djurarten Vipera berus, för övriga huggormar se familjen huggormar.

Huggorm (Vipera berus) är en art inom familjen huggormar och som förekommer över stora delar av palearktis.

Utseende 
Merparten huggormar är runt 60 cm långa. Huggormshanen blir oftast inte längre än 65 cm lång och honan ca 10 cm längre. Enstaka exemplar om cirka 100 centimeter är kända. Huggormens pupill är svart och vertikal, likt kattens, till skillnad från snokens runda. Området runt pupillen varierar från rödfärgad till bärnstensliknande.

Huggormen har oftast relativt ljus grundfärg, ofta ljusbrun, med ett mörkt sicksack-band längs ryggen. Det finns också helsvarta, melanistiska individer. Ärftligheten är inte helt klarlagd, men fler hanar än honor är helsvarta eller har andra färgvarianter som ljusare grundfärg eller silvergrå till ljust gråblå. Det finns även normalfärgade former som saknar sicksackbandet. Nästan alla huggormar föds "normalfärgade", men en del blir mörkare med åren.

Det förekommer också en rödbrun form som i regel är honor och dessa kallas ibland för äspingar. Även huggormsungar kallas ibland äspingar.

Svarta snokar och helsvarta huggormar är mycket lika varandra men går i fält att skilja genom att studera huvudet. Snokar har oftast en gul fläck på varje sida av huvudet vilket huggormen saknar. Färgen på snokens fläckar kan variera från gul till vit och vissa svarta snokar saknar nackfläckar. Huvudplåtarna skiljer sig också åt på de båda arterna. Huggormen har tre större huvudplåtar medan snoken har fyra par och en oparig plåt. Huggormens huvud är även matt till skillnad från snokens glansiga.

Fortplantning 
Honan, som är dräktig i två till fyra månader, ruvar äggen i kroppen som kläcks strax innan födseln. En normal kull är 6-11 ungar men det förekommer större kullar än så. Honan, som föder sin första kull vid mellan tre till fem års ålder, får oftast en kull vart annat år.

Utbredning och systematik 
Huggormen finns i östra delen av Europa med ungefärlig västgräns från nordvästra till sydöstra Frankrike och ner genom Balkanhalvön. I norr gör den halt vid mellersta Norge samt norra Sverige och Finland. Den finns även i Storbritannien, men saknas på Irland och på Island. I öster sträcker sig dess utbredningsområde genom Ryssland över Sibirien (söder om polcirkeln) till Stilla havet, nordöstra Kina, ön Sachalin och Nordkorea.

Taxonomi
Huggormen delas upp i tre underarter:
 Vipera berus berus - nominatformen har den största utbredningen och förekommer från Skandinavien och Europa till Ryssland, Mongoliet och nordvästra Kina.
Vipera berus bosniensis - förekommer på Balkanhalvön.
Vipera berus sachalinensis - förekommer i östra Ryssland i Amur oblast, Primorje kraj, Chabarovsk kraj och på ön Sachalin, samt i Nordkorea och i nordöstra Kina.

Vissa auktoriteter behandlar de tre taxonen som goda arter. Carl von Linné klassificerade felaktigt den rödbruna formen som en egen art.

Huggormens toxin 
Huggormen är den enda giftorm som förekommer vilt i Norden. Ormars gift är en blandning av enzymer och har två funktioner; att döda bytet, men också underlätta spjälkningen av maten, som påbörjas redan innan bytet sväljs. Bytet består av små däggdjur, ödlor eller andra smådjur.

Ormgiftet verkar även på nervsystemet, och bytesdjuret dör oftast antingen på grund av inre blödningar eller på grund av att hjärtverksamheten eller andningen sätts ur spel. På människan får bettet liknande effekter, men verkan är mycket mer lokal än hos en åkersork där giftet snabbt sprider sig i hela systemet. Familjen huggormar har ett cellförstörande gift (cytotoxin) som i första hand verkar på blodet och blodkärlen och som förstör blodkropparna och kapillärerna, så att blodet rinner ut i vävnaderna.

För vuxna är huggormsbett sällan livshotande, även om det har hänt att människor dött efter huggormsbett – då vanligen på grund av överkänslighet (anafylaktisk chock/allergichock). Dödligheten efter ett ormbett är 1 till 2 promille, vilket innebär att ungefär en person dör vart tionde år. Som jämförelse dör två till tre personer varje år av bi- och getingstick.
Ungefär 250-300 personer per år vårdas på sjukhus för huggormsbett i Sverige.

Någonstans mellan en tredjedel och hälften av alla huggormsbett tros vara "torra bett" där ormen endast bitit utan att injicera något gift.

Hälsoeffekter hos människan 
Det vanligaste är framför allt uttalad lokal vävnadsreaktion. Allvarligare reaktioner innefattar påverkan på mag-tarmkanalen, andningsorganen och centrala nervsystemet. Blodet och blodkärlen påverkas och kan leda till koagulationsrubbningar. Det allvarligaste är anafylaktiska reaktioner, det vill säga allergisk chockreaktion. Vid bett rekommenderas att man inte påverkar såret och att den bitna personen undviker att röra sig. Läkare gör en bedömning och tar ställning till ytterligare behandling med exempelvis serum.

Motgiftsbehandling (serum, antitoxin) kan vara aktuellt vid allmänsymtom (se ovan) eller lokalutbredning (lokal vävnadsreaktion) mer än 10 cm.

Ormar i Sverige 
I Sverige finns det tre arter av ormar: huggormen (Vipera berus), snoken (Natrix natrix) och hasselsnoken (Coronella austriaca).

Sedan år 2000 är huggormarna, liksom alla grod- och kräldjur i Sverige, fridlysta.

Referenser

Noter

Tryckta källor 
 Kåre Fog, Adam Schmedes, Dorthe Rosenørn de Lasson (2001) Nordens padder og krybdyr 
 Kai Curry-Lindahl (1988) Däggdjur, groddjur & kräldjur

Webbkällor 
 Nordiska riksmuseets sida om huggorm
 Sveriges Lantbruksuniversitets (SLU) sida om ormar

Externa länkar 
 

Huggormar