Slaveri i Palestina

Slaveri förekom öppet i regionen Palestina till in på 1900-talet. Slavimporten började ebba ut efter 1870-talet, och det öppna slaveriet hade krympt till ett marginellt fenomen i början av 1900-talet, men före detta slavar och deras barn behandlades i praktiken fortsatt som slavar ännu under 1930-talet.

Historik
Området som utgör det senare Palestina-Israel låg 1516-1917 under Osmanska riket.

Slavhandel
Området låg nära Slavhandeln på Röda havet och fick många slavar därifrån via Jordanien, samt från transsahariska slavhandeln över medelhavet från Libyen. 

Osmanska riket införde under 1800-talet (1830-1909) gradvis lagar som först begränsade och till slut avskaffade slavhandeln och slaveriet, men dessa lagar tillämpades med myndigheternas goda minne slappt ute i provinserna, särskilt den arabiska halvön. 
Den sista officiella slavtransporten anlände till Osmanska Palestina 1876 (15 kvinnor som anlände till Haifa), och i folkräkningen 1905 hade antalet slavar, åtminstone de som listades som sådana offentligt, krympt till ett marginellt fenomen.

Funktion
Kvinnliga slavar användes som tjänare i hushållen och som konkubiner (sexslavar), och manliga slavar användes som grovarbetare, livvakter, tjänare och uppassare.  Slavar föredrogs normalt som arbetare i privata hushåll, då de var helt beroende av sina arbetsgivare. 

Samtliga slavar från 1905 års folkräkning härstammade från Afrika, främst Etiopien (Abyssinia) och Sudan. Det tycks som om barnen till de före detta slavarna eller slavarna normalt fortsatte arbeta som tjänare hos sina föräldrars före detta ägare.

Avskaffande

Palestina blev Brittiska Palestinamandatet 1917. Britterna bedrev en abolitionistisk politik i sina kolonier för att det ingick i kolonialpolitiken att mjuka upp kolonialismens realitet med humanistisk policy, och för att britterna var medlemmar i Nationernas förbund, som krävde av sina medlemmar att de rapporterade om slaveriet i sina kolonier och, efter antagandet av 1926 Slavery Convention - verkade för att avskaffa det.
 
Britterna rapporterade 1924 till NF att slaveri existerade i Transjordanien men inte i Palestina. De uppgav att Palestinas beduiner ägde afrikanska tjänare som kallades abid (slavar), och att adliga familjer ägde afrikanska hushållsslavinnor, men att dessa hade upphört att vara slavar, åtnjöt lika rättigheter och snarare borde betraktas som före detta slavar, och att slaveriet hade upphört eftersom nya inte längre kunde importeras.
När NF antog 1926 Slavery Convention, rapporterade britterna att slaveriet i Palestina och Transjordanien inte existerade i enlighet med någon lag och att det därför var onödigt att avskaffa den. 

1931 framlade polisen och welfare inspector Margaret Nixon på uppmaning av regeringen en rapport om de så kallade flicktjänarna. Det framkom att döttrar till före detta abid-slavar i beduinstammarna i Jordandalen fram till 1917 brukade sälja sina barn som slavar, men efter kriget kallades det hela istället för att "hyra" slavflickor på en period av sju eller 25 år, och det beräknades att det 1931 fanns 150 sådana slavflickor bland rika familjer i Nablus och ytterligare 150 i resten av Palestina. 
En undersökning framhöll att abid-beduinerna i själva verket var slavar i allt utom namnet, då de inte ägde någonting, utgjorde en grupp som endast fick gifta sig inom gruppen, inte kunde lämna stammen och sin tjänande ställning till sina forna ägare inom stammen, och deras barn i vilket fall skulle få betjäna beduinerna utan lön även om de inte såldes till rika palestinier. 
Britterna införde 1933 Employment of Girls Ordinance som gjorde alla slavkontrakt på mer än ett år lagligt ogiltiga och föredrog efter detta att inte lägga sig i saken vidare. 

I praktiken förekom dock slaveri med klientsystemet som täckmantel även efter detta, och en rapport till NF omtalar slaveri bland beduinska schejker i Palestina och i Jordanien 1934.

Referenser 

Palestina
Palestina
Palestinas historia