kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Sangamon-klass

Sangamon-klassen var en klass av fyra eskorthangarfartyg som tjänstgjorde under andra världskriget i den amerikanska flottan.

Allmänt 
Sangamon-klassen var ursprungligen civila tankfartyg av Cimarron-klass som hade sjösatts 1939. De förvärvades och togs i bruk av den amerikanska flottan 1940-1941. På grund av bristen på MARAD-typ C3 fartyg för konvertering till Bogue-klass hangarfartyg beslutades det i början av 1942 att fyra tankfartyg skulle konverteras till eskorthangafartyg. Ombyggnade tog cirka sex månader.

Fartygen var de största ombyggda hangarfartygen som byggdes för den amerikanska flottan. Eskorthangarfartygen i Commencement Bay-klassen som tillverkades i slutet av kriget var ungefär lika stora, men byggdes som hangarfartyg från början. Eftersom fartygen byggdes som T3-tankfartyg var maskinutrymmet placerat akterut, vilket resulterade i att skorstenarna placerades på båda sidor akter om flygdäcket. Sangamon-klassen kunde operera med omkring 30 flygplan och var det enda eskorthangarfartyget som kunde operera störtbombflygplan.

Alla fartyg i klassen fick namn efter floder i enlighet med den amerikanska flottans praxis för tankfartyg när de togs i tjänst och behöll dessa namn efter att de konverterats till hangarfartyg.

Tjänstgöring 
Från slutet av 1942 fram till krigsslutet deltog fartygen i insatser i Medelhavet, Atlanten och Stilla havet. Tre av fartygen skadades av japanska kamikazeattacker i slaget vid Leytebukten, men alla överlevde kriget. I Stilla havet opererade hangarfartygen ofta tillsammans som Hangarfartygsdivision 22.

Fartygen togs ur tjänst strax efter krigsslutet. Några av dem hölls i reserv och om klassificerades till helikopterhangarfartyg. Alla hade sålts eller skrotats i början av 1960-talet.

Skepp i klassen

Referenser

Noter

Källförteckning

Externa länkar 

Amerikanska hangarfartyg under andra världskriget
Vladimír Kobranov

Vladimír Kobranov, född 4 oktober 1927 i Černolice, död 25 oktober 2015 i Zürich, var en tjeckoslovakisk ishockeyspelare.

Han blev olympisk silvermedaljör i ishockey vid vinterspelen 1948 i Sankt Moritz.

Källor 

Tjeckoslovakiska ishockeyspelare
Tjeckoslovakiska olympiska silvermedaljörer
Tävlande vid olympiska vinterspelen 1948 från Tjeckoslovakien
Tävlande i ishockey vid olympiska vinterspelen 1948
Olympiska silvermedaljörer 1948
Födda 1927
Avlidna 2015
Män
Personer från Mellersta Böhmen
Charles Smith (företagare)

Carl "Charles" Axel Smith, född 10 december 1852 i Ekeby socken, Östergötland, död 9 december 1925 i Berkeley, Kalifornien, var en svenskamerikansk företagare.

Charles Smith var son till livgrenadjären Anders Wild. Han kom 1867 till USA med sina föräldrar. Familjen slog sig ned i Minneapolis, där Smith gick i skola och 1872–1873 studerade vid Minnesota universitet. Han var 1873–1878 biträde i före detta guvernören John S. Pillsburys järnhandel i Minneapolis. Med Pillsbury som kompanjon byggde Smith 1878 ett spannmålsmagasin och öppnade en brädgård och en järnaffär i Herman, Minnesota. Under namnet C. A. Smith & Co. utvidgades affärsrörelsen och omfattade även försäljning av lantbruksmaskiner. 1884 bildade kompanjonerna en trävarufirma i Minneapolis och fem år senare drog sig Pillsbury tillbaka. Företaget blev snart det största i Minnesota och hade även stora brädgårdar i North Dakota. 1887 förvärvades ett sågverk, vilket dock snart ödelades av eld, varför firman 1890 köpte in sig i Clough & Kilgore sågverk i Minneapolis. En omorganisering företogs 1893, varvid C. A. Smith Lumber Company grundades. Ett dotterbolag bildades 1898 för inköp av stora skogsområden i Kalifornien och Oregon, och i början av 1900-talet ägde Smith väldiga skogsdomäner. Han anlade 1906 ett sågverk i Coos Bay, Oregon som på sin tid ansågs vara världens största, och senare två stora sågverk i Marschfield, Oregon. Före 1907 kontrollerade Smith egendom till 40 miljoner dollars värde. Första världskriget medförde dock stora förluster. Smith deltog även aktivt i politiken, bland annat som delegat vid republikanska nationalkonventet i Minneapolis 1892 och var 1896 och 1900 presidentelektor. Han stödde även svenskar i USA, bland annat donerade han stora summor till Augustana College, Gustavus Adolphus College och Bethany College. Under många år var han direktör i Svenskamerikanska nationalbanken i Minneapolis. 1908–1914 var han svensk konsul i Minneapolis. Han var 1909–1915 skattmästare vid Lutherska kyrkans generalråd och 1908–1913 förtroendeman vid University of Minnesota.

Källor 
 

Svenska uppfinnare under 1900-talet
Personer från Ekeby socken, Östergötland
Födda 1852
Avlidna 1925
Män
Nedre Norrlands civilområde

Nedre Norrlands civilområde (Civo NN) var ett svenskt civilområde inom totalförsvaret som verkade åren 1951–1993 och hade dess huvudort i Östersund.

Historik
Civilområdena tillkom den 1 juli 1951 och omfattande i stort sett samma geografiska område som de dåvarande militärområdena. År 1966 samordnades militärområdena och civilområdena till sex områden med gemensamma gränser och namn, med syfte att skapa en starkare operativ ledning och underlätta samordningen inom totalförsvaret. För Andra civilområdet innebar det att Andra civilområdet namnändrades till Nedre Norrlands civilområde för att geografiskt spegla Nedre Norrlands militärområde. År 1993 sammanslogs Nedre Norrlands civilområdet med Övre Norrlands civilområde till Norra civilområdet med huvudort i Luleå, det som en följd av att följa militärområdesindelningen där Nedre Norrlands militärområde sammanslogs med Övre Norrlands militärområde och bildade Norra militärområdet. Som en följd av försvarsbeslutet 2000 upplöstes och avvecklades samtliga civil- och militärområden, där civilområdena avvecklades den 31 december 2000.

Organisation
Nedre Norrlands civilområde bildades den 1 juli 1951 som Andra civilområdet och var ett av fem civilregioner i Sverige och omfattade Jämtlands län, Västernorrlands län samt delar av Gävleborgs län. Civilområdet var ett kontakt- och samarbetsorgan som kunde förmedla olika länsstyrelsers och övriga regionala myndigheters önskemål, tillhandahålla upplysningar samt över huvud taget verka för samordning mellan civila och militära åtgärder.

Civilområdeschef
Civilområdet leds av civilbefälhavare som i sin tur var underställd Överstyrelsen för civil beredskap. Civilbefälhavaren var tillika landshövding och alternerades mellan Jämtlands län eller Västernorrlands län.

1951–1953:	Torsten Löfgren
1954–1969:	Anders Tottie
1969–1977: Hans Gustafsson
1977–1983:	Harald Pettersson
1984–1989: Bertil Löfberg
1989–1993: Lars Ivar Hising

Referenser

Anmärkningar

Noter

Se även
Civilförsvaret i Sverige 1937–2014

Externa länkar
msb.se

Nedre Norrlands civilområde
Organisationer bildade 1951
Organisationer upplösta 1993
Mayu Ishikawa

Mayu Ishikawa (japanska: 石川 真佑), född 14 maj 2000 i Okazaki,  Japan, är en volleybollspelare (vänsterspiker). Hon spelar för Japans damlandslag i volleyboll och för klubblaget Toray Arrows.

Hon har varit kapten för de ungdomslandslag hon spelat med, som har vunnit guld vid asiatiska U18-mästerskapet 2017 och U20-VM 2019. Vid den senare tävlingen utsågs hon till mest värdefulla spelare. Med seniorlandslaget vann hon guld vid asiatiska mästerskapen 2019 (där hon åter utsågs till mest värdefulla spelare) och har deltagit med dem vid OS 2020 (spelat 2021) och VM 2022.

Källor

Noter 

Japanska volleybollspelare
Tävlande vid olympiska sommarspelen 2020 från Japan
Tävlande i volleyboll vid olympiska sommarspelen 2020
Volleybollspelare i Toray Arrows
Födda 2000
Levande personer
Kvinnor
Japanska idrottare under 2000-talet
Personer från Aichi prefektur
Filles-du-Calvaire

Filles-du-Calvaire, även benämnt Notre-Dame du Calvaire, var ett nunnekloster, beläget vid Rue des Filles-du-Calvaire i Paris. Klosterbyggnaden, dess kyrka och övriga byggnader inramades av Rue des Filles-du-Calvaire, Rue Boucherat (dagens Rue de Turenne), Rue du Pont-aux-Choux och Boulevard des Filles-du-Calvaire.

Historia
Kapucinen Père Joseph införskaffade Hôtel d'Ardoise, en byggnad i slutet av Rue Vieille-du-Temple för att låta bygga om denna till ett nunnekloster. Nunnorna Filles-du Calvaire, vilka tillhörde benediktinorden, flyttade in år 1633. Den första stenen till klosterets kyrkan lades år 1635 av hertiginnan d'Aiguillon. Klostret stod helt klart år 1637 och invigdes åt Jesu korsfästelse, medan kyrkan konsekrerades år 1650 och helgades åt Kristi förklaring.

Nunneorden Filles-du-Calvaire upplöstes år 1790 under avkristningen under franska revolutionen och klostret och kyrkan såldes som så kallad bien national den 29 september 1796.

Bilder

Källor

Noter

Tryckta källor

Externa länkar

Kloster i Paris
1633 i Paris
Paris tredje arrondissement
Benediktinorden
Högfors prästgård

Högfors prästgård (finska: Karkkilan pappila) är en före detta prästgård i Högfors stad i det finländska landskapet Nyland. Prästgårdens nuvarande huvudbyggnad i timmer färdigställdes år 1900 som tjänstebostad för Högfors kyrkoherde. Byggnaden ritades av byggmästaren Odert Laine.

Nuförtiden fungerar prästgården som en församlingsbyrå för Högfors församling. Förutom huvudbyggnaden finns det också ett uthus från 1920 i prästgårdsmiljön. Högfors prästgård är en byggnadshistoriskt värdefull byggnad och därmed skyddad.

Källor 

Byggnader och anläggningar i Högfors
Prästgårdar i Finland
Byggnader invigda under 1900-talet
Arkitekturåret 1900
1900 i Finland
Asiatiska mästerskapen i volleyboll för damer

Asiatiska mästerskapen i volleyboll för damer är en tävling som hålls vartannat år och där tolv landslag från medlemsförbunden i AVC (Asian Volleyball Confederation) deltar. Förbundet organiserar lag både i Asien och Oceanien.

Den första upplagan av tävlingen hölls i Australien 1975. Ursprungligen hölls tävlingen vart fjärde år, men sedan 1987 sker den vartannat år. Ett undantag skedde 2021 då tävlingen ställdes in p.g.a. Covid-19-pandemin.

Upplagor

Medaljliga

Se även 
Asiatiska mästerskapen i volleyboll för herrar

Referenser
Bergkulla, Nummis

Bergkulla är före detta prästgård i Nummis i det finländska landskapet Nyland. Prästgården har fungerat som tjänstebostad för kaplaner och kyrkoherdar i Nummis. Prästgården kallas också Nummis gamla prästgård.

Historia 
Greven Gustaf Mauritz Lewenhaupt i Raseborgs grevskap donerade Bergkulla till Nummis kapellförsamling år 1680. Den första prästen som flyttade till gården hette Henrik Jakob Talpaeus. Bergkullas sista invånare var kyrkoherden Lauri Kustaa Antti Halttunen. Man hade byggt en ny prästgård närmare Nummis kyrka på 1950-talet och kyrkoherden Halttunen flyttade dit från Bergkulla år 1955. År 1956 såldes Bergkulla till en privatperson.

Tidigare har Bergkulla kallats med namnet Rasu.

Källor 

Byggnader och anläggningar i Nummis
Prästgårdar i Finland
Long Island-klass

Long Island-klassen var en klass bestående av två eskorthangarfartyg, ursprungligen benämnd "AVG" (Aircraft Escort Vessels/Flygplans Eskort Farkoster). De konverterades från C3-klass handelsfartyg.

Det första fartyget i klassen - USS Long Island, ursprungligen AVG-1, senare ACV-1 och sedan CVE-1 - sjösattes den 11 januari 1940 och tjänstgjorde i den amerikanska flottan under hela andra världskriget.

Det andra och sista fartyget i klassen - HMS Archer (D78) - sjösattes den 14 december 1939 och tjänstgjorde i Royal Navy under hela andra världskriget. Det finns också upptaget i den amerikanska flottans register som BAVG-1; "B" stod förmodligen för "brittisk".

Referenser

Noter

Källförteckning

Externa länkar 

Hangarfartygsklasser
Hangarfartyg under andra världskriget
Haruyo Shimamura

Haruyo Shimamura (japanska: 島村 春世), född 4 mars 1992 i Kamakura, Japan, är en volleybollspelare (center). Hon spelar för Japans damlandslag i volleyboll och för klubblaget NEC Red Rockets. Med landslaget har hon tagit guld vid asiatiska mästerskapet 2017 samt deltagit vid OS 2016, VM 2018, OS 2020 och VM 2022.

Källor 

Japanska volleybollspelare
Tävlande vid olympiska sommarspelen 2020 från Japan
Tävlande i volleyboll vid olympiska sommarspelen 2020
Tävlande vid olympiska sommarspelen 2016 från Japan
Tävlande i volleyboll vid olympiska sommarspelen 2016
Volleybollspelare i NEC Red Rockets
Födda 1992
Levande personer
Kvinnor
Japanska idrottare under 2000-talet
Personer från Kanagawa prefektur
Övre Norrlands civilområde

Övre Norrlands civilområde (Civo ÖN) var ett svenskt civilområde inom totalförsvaret som verkade åren 1966–1993 och hade dess huvudort i Luleå.

Historik
Civilområdena tillkom den 1 juli 1951 och omfattande i stort sett samma geografiska område som de dåvarande militärområdena. För Norrbottens och Västerbottens län ansågs behövlig samordning kunna lösas efter delvis andra linjer än beträffande landet i övrigt. År 1966 inrättades Övre Norrlands civilområde, samtidigt samordnades militärområdena och civilområdena till sex områden med gemensamma gränser och namn, med syfte att skapa en starkare operativ ledning och underlätta samordningen inom totalförsvaret. År 1993 sammanslogs Nedre Norrlands civilområde med Övre Norrlands civilområde till Norra civilområdet med huvudort i Luleå, det som en följd av att följa militärområdesindelningen där Nedre Norrlands militärområde sammanslogs med Övre Norrlands militärområde och bildade Norra militärområdet. Som en följd av försvarsbeslutet 2000 upplöstes och avvecklades samtliga civil- och militärområden, där civilområdena avvecklades den 31 december 2000.

Organisation
Övre Norrlands civilområde bildades den 1 oktober 1966 och var en av sex civilregioner i Sverige och omfattade Norrbottens län och Västerbottens län. Civilområdet var ett kontakt- och samarbetsorgan som kunde förmedla olika länsstyrelsers och övriga regionala myndigheters önskemål, tillhandahålla upplysningar samt över huvud taget verka för samordning mellan civila och militära åtgärder.

Civilområdeschef
Civilområdet leds av civilbefälhavare som i sin tur var underställd Överstyrelsen för civil beredskap. Civilbefälhavaren var tillika landshövding i Norrbottens län.

 1966–1982: Ragnar Lassinantti
 1982–1985: Erik Hammarsten
 1985–1991: Curt Boström
 1992–1993: Gunnar Brodin

Referenser

Noter

Se även
Civilförsvaret i Sverige 1937–2014

Externa länkar
msb.se

Övre Norrlands civilområde
Organisationer bildade 1966
Organisationer upplösta 1993
Madicken (TV-serie)

Madicken är en svensk TV-serie från 1979 baserad på Astrid Lindgrens barnbokserie Madicken, i regi av Göran Graffman och producerad av Olle Hellbom.

Avsnitt

Säsong 1 
Första säsongen premiärsändes i SVT på lördagar mellan 6 oktober och 10 november 1979, och var på sex avsnitt.

Sommardag på Junibacken
Madicken flyger och far
Fru Nilsson får tillbaka sin kropp
Spöket i brygghuset
Junibackens jul
Lisabet pillar in en ärta i näsan

Avsnitt 1, 2, 4 och 6 klipptes senare om till långfilmen Madicken på Junibacken som hade biopremiär den 18 oktober 1980.

Säsong 2 
Långfilmen Du är inte klok, Madicken, som hade biopremiär den 14 december 1979 klipptes senare om till en TV-serie på fyra avsnitt, som premiärsändes i ZDF mellan 28 och 31 december 1980. I Sverige visades serien i SVT på lördagar mellan 26 mars och 16 april 1983.

Du är inte klok, Madicken
Den stora avlusningen
Ibland upp, ibland ner
Alva dansar och det blir jul igen

Rollista 

 Jonna Liljendahl – Madicken
 Liv Alsterlund – Lisabet
 Monica Nordquist – mamma Kajsa
 Björn Granath – pappa Jonas
 Lis Nilheim – Alva
 Sebastian Håkansson – Abbe Nilsson
 Allan Edwall – Emil P. Nilsson
 Birgitta Andersson – Emma Nilsson
 Sif Ruud – Linus-Ida
 Fillie Lyckow – fröken
 Björn Gustafson – doktor Einar Berglund
 Ted Åström – sotaren
 Kerstin Hansson – Mia
 Cecilia Orlando-Willberg – Mattis
 Hans Pettersson – Viktor
 Mikael Eriksson – Martin
 Dan Mähl – Elof
 Anna Engwall – Anna-Lisa
 Karl Ragnar Fredriksson – flygkapten Bengt Billgren
 Karin Miller – barnmorska
 Jan Nygren – överläraren
 Yvonne Lombard – borgmästarinnan
 Fredrik Ohlsson – borgmästaren
 Per-Axel Arosenius – fabrikör Lind

Produktion 
Scenerna på Junibacken spelades in på Järsta gård, Uppsala kommun medan stadsscenerna spelades in i Söderköping. Höstbalen och mötet med sotaren på balkongen spelades in på Forsbacka Wärdshus i Gävleborgs län. Skolutflyktsscenen spelades in längs museijärnvägen Upsala–Lenna Jernväg. Skolscenerna spelades in i ett klassrum i Hilleshögs gamla skola och vid Sånga kyrka på Färingsö, där en lindanserska (utklädd till Madicken/Mia) gick balansgång på taket på en av kyrkans grannbyggnader, medan barnskådespelarna själva gick balansgång på en kulle bakom byggnaden, där en takliknande teaterscen byggdes upp för inspelning av barnens balansgång på nära håll.

Referenser

Externa länkar 
 

Svenska Astrid Lindgren-filmatiseringar
Svenskspråkiga TV-serier
1910-talet i svensk film
Svenska TV-serier från 1970-talet
Svenska barnprogram på TV
TV-seriestarter 1979
TV-serieavslutningar 1979
Ikíngut

Ikíngut är en isländsk-norsk-dansk familjefilm från 2002 i regi av Gísli Snær Erlingsson efter ett manus av Jon Steinar Ragnarsson. I huvudrollerna syns Hjalti Rúnar Jónsson, Hans Tittus Nakinge och Pálmi Gestsson med Bjørn Floberg i en mindre roll som en norsk skeppskapten.

Handling 
En märklig varelse driver på ett isberg vid stranden av ett avlägset område på Island. Vintern har varit svår och gården är trång, och byborna tycker inte att det är osannolikt att denna varelse och dess mystiska beteende är orsaken till sina problem. När pojken Bóas blir vän med främlingen visar det sig att han ger välsignelser, glädje och frälsning till folket.

Rollista 

 Hjalti Rúnar Jónsson – Bóas
 Hans Tittus Nakinge – Ikíngut
 Pálmi Gestsson – Thorkell
 Jón Magnus Ragnarsson – fader Jon
 Freydís Kristófersdóttir – Ása
 Finnur Guðmundsson – Illugi
 Elva Ósk Ólafsdóttir – Gudrun
 Bjørn Floberg – kaptenen
 Pétur Einarsson – Magnús
 Atli Rafn – Helgi
 Orto Ignatiussen – Kajut
 Theódór Júlíusson – Grimur
 Hjalti Rögnvaldsson – sekreteraren

Utgivning och visningar 
Filmen finns utgiven på Island på VHS och DVD och har även visats på flera internationella filmfestivaler däribland Stockholm filmfestival, Chicago International Children's Film Festival och Montréal Int. Children's Film Festival.

Referenser

Externa länkar 

 
 
 Ikíngut på Isländska filmdatabasen 
Isländska äventyrsfilmer
Isländska familjefilmer
Filmer 2000
Isländskspråkiga filmer
Cygnus NG-18

Cygnus NG-18 var en flygning av en av företaget Northrop Grummans Cygnus rymdfarkoster till Internationella rymdstationen (ISS). Farkosten sköts upp med en Antares 230+ raket, från Wallops Flight Facility i Virginia, den 7 november 2022.

Farkosten kallas S.S. Sally Ride och är uppkallad efter den avlidna amerikanska astronauten Sally Ride.

Den 9 november 2022 dockades farkosten med rymdstationen med hjälp av Canadarm2.

Målet med flygningen var att leverera material och förnödenheter till ISS.

Den lämnade rymdstationen den 21 april 2023 och brann upp i jordens atmosfär den 22 april 2023.

Problem 
Strax efter uppskjutningen, vecklades inte en av farkostens två solpaneler, ut. Man gjorde bedömningen att det inte skulle påverka dockningen med rymdstationen. Rymdsonden Lucy som använder samma typ av solpaneler, drabbades 2021 av ett liknande problem.

Källor

Fotnoter

Cygnus (rymdfarkost)
Internationella rymdstationen
2022 i USA
Rymdfartsåret 2022
Anders Smith

Anders Roger Smith, född 26 juni 1875 i Håby församling, Göteborgs och Bohus län, död 30 april 1953 i Hedvig Eleonora församling, Stockholm, var en svensk handlare och skeppsredare.

Anders Smith var son till grosshandlaren och godsägaren Frans Hilmer Theodor Smith. Han var syssling till Salomon Smith. Efter läroverksstudier i Uddevalla och Göteborg 1885–1893 praktiserade Smith på olika skeppsredarekontor i Sverige och England 1894–1900 samt var anställd hos Mina de Sao Domingos i Portugal 1901–1905 och hos Dunderland Iron Ore Company i Norge 1905–1906. Efter hemkomsten till Sverige grundade han 1908 egen grosshandelsaffär i Uddevalla 1916 under firmanamnet And. Smith, främst för import av stenkol och koks. 1916 utvidgade Smith firmans verksamhetsområde genom att uppta även rederirörelse. Särskilt under 1930-talet moderniserades företaget snabbt. 1938 ombildades det till aktiebolag. Stor betydelse fick även den av Smith 1921 i Stockholm grundade firman And. Smith kolimport (ombildad till aktiebolag 1934). Smith var ordförande i styrelsen för båda bolagen. 1917 grundade han Rederi AB Ferlef i Stockholm, vars huvudredare han var. I Uddevalla anlitades Smith tidigt i offentliga uppdrag. Han var bland annat ledamot av hamnstyrelsen där 1910–1921 och ledamot av stadsfullmäktige 1917–1921. Han var ledamot av handelskammaren i Karlstad 1920–1923. Från 1921 var Smith bosatt i Stockholm. Han var ordförande i Sveriges redareförenings östra krets 1930–1933 och i direktionen för Stockholm sjömanshus 1934–1948. Från 1928 var Smith ledamot av styrelsen för Billeruds AB i Säffle, där han 1944–1947 var ordförande och från 1947 vice ordförande.

Källor

Noter 

Personer inom Sveriges näringsliv under 1900-talet
Personer från Håby socken
Födda 1875
Avlidna 1953
Män
Jedna si Jedina

Jedna si Jedina () var nationalsången i Bosnien och Hercegovina mellan 1992 och 1998.

Historik 
Musiken kommer från den bosniska folklåten S one strane Plive. Texten skrevs av den bosniska sångaren Dino Merlin och antogs som nationalsång i november 1992 och släpptes på ett album av sångaren 1993.

Efter kritik från serber och kroater arbetades en ny nationalsång, Intermeco kallad, fram. Den ersatte Jedna si Jedina som Bosnien och Hercegovinas nationalsång 1998.

Referenser

Noter 

Bosniska sånger
Nationalsånger i Europa
Bosniskspråkiga sånger
Sånger 1992
Gliese 445

Gliese 445 eller AC  +79 3888, är en ensam stjärna i norra delen av stjärnbilden Giraffen. Den har en skenbar magnitud av ca 10,80 och kräver ett teleskop för att kunna observeras. Baserat på parallax enligt Gaia Data Release 3 på ca 190,3 mas, beräknas den befinna sig på ett avstånd på ca 17,1 ljusår (ca 5,3 parsek) från solen. Den rör sig närmare solen med en heliocentrisk radialhastighet på ca -112 km/s.

Sonden Voyager 1 och Gliese 445 kommer att passera varandra inom ett avstånd av 1,6 ljusår om cirka 40 000 år. Vid den tiden kommer Gliese 445 att vara i en del av himlen som skiljer sig från dess nuvarande plats. Sonden kommer inte längre att vara i drift.

Medan Voyagersonden rör sig genom rymden mot Gliese 445, närmar sig stjärnan snabbt solen. När sonden passerar Gliese 445 kommer stjärnan att befinna sig cirka 1,059 parsek (3,45 ljusår) från solen, men med mindre än hälften av den ljusstyrka som krävs för att kunna ses med blotta ögat. Vid den tiden kommer Gliese 445 att vara ungefär i paritet med Ross 248 för att vara den närmaste stjärnan till solen.

Egenskaper
Gliese 445 är en röd dvärgstjärna i huvudserien av spektralklass M4.0 Ve. Den har en massa som är ca 0,14 solmassor, en radie som är ca 0,285 solradier och har ca 0,008 gånger solens utstrålning av energi från dess fotosfär vid en effektiv temperatur av ca 3 500 K. Stjärnan är också en känd röntgenkälla.

Referenser

Noter

Externa länkar
 https://www.universeguide.com/star/57544/gliese445.
 Wikisky image of TYC 4553-192-1 (Gliese 445)

		
Stjärnbilden Giraffen
Glieseobjekt
Huvudseriestjärnor klass M
Röda dvärgar
Gustaf Wittencrona

Anders Gustaf Wittencrona, född 22 februari 1862 i Dörarps församling, Kronobergs län, död 9 november 1938 i Gränna stadsförsamling, Jönköpings län, var en svensk präst.

Biografi
Anders Gustaf Wittencrona föddes 1862 i Dörarps församling. Han blev 1889 student vid Uppsala universitet och prästvigdes 1894. Wittencrona blev 1898 kyrkoherde i Trehörna församling. År 1905 blev han kyrkoherde i Röks församling och 1911 kontraktsprost i Lysings kontrakt. Wittencrona avled 1938 i Gränna stadsförsamling.

Referenser

Noter 

Födda 1862
Avlidna 1938
Män
Svenska präster under 1900-talet
Svenska teologer under 1900-talet
Svenska präster under 1800-talet
Svenska teologer under 1800-talet
Personer från Dörarps socken
Svenska kontraktsprostar