kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Yeongdeung Halmang

Yeongdeung Halmang är vindarnas (och som sådan delvis havets) gudinna i den koreanska polyteismen, särskilt på Jeju. 

Enligt mytologin levde gudinnan i ett land i öster, och kom en gång varje år till Jeju, då hon färdades runt ön för att så havets grödor, så som fisk, snäckor, musslor och annat som öns fiskebefolkning levde av. För att blidka gudinnan att så en rik skörd, brukade öborna iscensätta högtidliga ritualer till gudinnans ära varje år vid den tid hon troddes färdas runt ön. Ritualerna beskrivs första gången på 1400-talet, men antas vid den tidpunkten redan ha varit uråldriga. De hölls ända fram till mitten av 1900-talet, men har sedan dess blivit mer sällsynta.

Källor
 Cultural Heritage Administration,  World Heritage in Korea

Havsgudar
Vädergudar
Gudar i koreansk mytologi
Le Val d'Andorre

Le Val d'Andorre är en opéra comique med musik av Jacques Fromental Halévy och libretto av Saint-Georges.
Trots att operan idag är så gott som bortglömd var den en av Halévys största succéer och spelades 165 gånger. Den återställde även operahuset Opéra-Comiques svåra ekonomiska situation. Premiären ägde rum den 11 november 1848.

Historia
Efter premiären skrev den parisiska tidskriften Revue et gazette musicale: 'Detta är den mest briljanta, totala succén någonsin på Opéra-Comique.' 

Operan översattes till tyska och sattes upp 1849 i Leipzig, där den prisades av Ignaz Moscheles - 'Musik av en genuin dramatisk karaktär, vilken har mer melodiflöde än hans andra operor. Ämnet är smart utarbetat och mycket imponerande.'  1850 sattes den upp i London, till medioker kritik, men hedrades av ett besök av drottning Victoria (för vilken de franska sångarna skyndsamt drillades att lära sig sjunga God Save the Queen).

Personer

Handling
Plats: Andorra
Tid:
Stéphan (tenor) försöker smita ifrån tjänstgöring i den franska armén. Han älskas av den unga Rose de Mai (sopran), Roses förmyndare, änkan Thérèse (mezzosopran) och den rika Georgette (sopran). Då han döms till döden för desertering. Rose köper honom fri genom att stjäla pengar från Thérèse. Hon hävdar att pengarna kommer från Georgette. I en typisk otrolig vändning (lånad från Figaros bröllop), visar sig Rose vara Thérèses sedan länge försvunna dotter. Georgette resignerar och Rose de Mai är fri att gifta sig med Stéphan.

Referenser

Källor
 Jordan, Ruth (1994). Fromental Halévy, his Life and Music. London: Kahn & Averill. .
 Moscheles, Charlotte (1873). Life of Moscheles:  (2 volumes, translated from German by A. D. Coleridge). London: Hurst and Blackett. .
 Sadie, Stanley, editor (1992). The New Grove Dictionary of Opera (4 volumes). London: Macmillan. .

Operor av Fromenthal Halévy
Franskspråkiga operor
Stockfälla

Stockfälla är en typ av jaktfälla med ett giller. Den kan vara en dödande fälla (slagfälla) eller en fälla för levande fångst.

En stockfälla har ett giller med bete för att locka till sig bytesdjuret, vilket utlöser antingen en dörr som faller ned och låser in bytesdjuret eller en stock som faller ned och dödar det. I Nordamerika har också använts en typ av stockfällor för markfåglar utan gillrad dörr, som bygger på att en fågel lockas in genom en trång öppning i marknivå och sedan inte hittar ut.

Jakt med fällor, inklusive snaror, var in på 1800-talet den vanligaste jaktmetoden. Numera är denna jaktmetod mest använd  för jakt på pälsdjur som mård, mink och räv.

Reglering i Sverige av jakt med fällor
För att jaga med fällor i Sverige, inklusive stockfällor, krävs att fällorna är godkända av Naturvårdsverket. I vissa fall, som beträffande slagfälla för bäver, krävs att viss utbildning genomgåtts. De fällor som används ska vara märkta med typbeteckning och med uppgifter om ägaren.

Källor
Fångstanordning stockfälla på Naturvårdsverkets webbplats

Noter

Att läsa vidare
Artur Robert Harding: Deadfalls and Snares på Project Gutenberg

Externa länkar
Illustration av finländsk stockfälla ("Rita") i ''Pieni Tietosanakirja / III. Masku - Sanomalehti', 1925–1928 
Ritning av typgodkänd stockfälla, Naturvårdsverkets webbplats
Bild av nutida stockfälla

Jaktredskap
Jaktformer
Geodia californica

Geodia californica är en svampdjursart som beskrevs av Lendenfeld 1910. Geodia californica ingår i släktet Geodia och familjen Geodiidae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor 

Horn- och kiselsvampar
californica
Mathilda Roxne

Mathilda Roxne, född 28 juni 1999 i Karlskoga, är en svensk simhoppare. Hon har tävlat för Bofors Simhoppsklubb i Karlskoga.

Meriter

Senior
SM: 
2017 (vinter) i Karlskoga/Örebro - 3m: guld, 1m: guld, synchro (med Linnea Sörensen): guld
2017 (sommar) i Borås - 3m: brons
2018 (vinter) i Karlskoga/Örebro - 1m: guld, synchro (med Ellen Sachs): 4:a

Se även 
Svenska mästerskapen i simhopp

Referenser 

Svenska simhoppare
Svenska idrottare under 2000-talet
Värmländska idrottare
Idrottare från Karlskoga
Födda 1999
Levande personer
Kvinnor
Gustaf Sundfeldt

Anders Gustaf Sundfeldt, född 7 december 1865 i By församling, Värmlands län, död 14 juni 1926 i Härnösand, var en svensk industriman. Han var far till Birger och Ragnar Sundfeldt.
 
Sundfeldt började sin bana som arbetare vid Billeruds AB:s sulfitfabrik 1882, kom 1888 till Storviks sulfitfabrik, där han befordrades till förman. Genom studier och praktisk duglighet avancerade han snart till ingenjör vid fabriken och vann högt anseende som fackman. När därför Kramfors AB 1906 började bygga sin sulfitfabrik, engagerades Sundfeldt som ingenjör och driftsledare och hade sedan dess sin verksamhet förlagd till Kramfors. Han blev överingenjör för Kramfors AB:s fabriker i Kramfors och Frånö och utnämndes 1922 till disponent för bolagets industriförvaltning. Vidare var han bland annat styrelseledamot i Härnösand–Sollefteå Järnvägs AB, Ångermanälvens Stuveri AB, AB Ådalens Järn- & Skeppshandel samt satt som medlem ibland annat skolråd och taxeringar.

Källor

Svenska företagsledare
Personer från Värmland
Födda 1865
Avlidna 1926
Män
Can You Ever Forgive Me?

Can You Ever Forgive Me? är en amerikansk biografisk dramakomedifilm från 2018, i regi av Marielle Heller och skriven av Nicole Holofcener och Jeff Whitty, baserat på författaren Lee Israels biografi med samma namn från 2008. Melissa McCarthy spelar som Israel, som försöker återuppliva sin misslyckade författarkarriär genom att förfalska brev från avlidna författare och dramatiker. Filmens biroller spelas av Richard E. Grant, Dolly Wells, Jane Curtin, Anna Deavere Smith, Stephen Spinella och Ben Falcone.

Filmen hade världspremiär på Telluride Film Festival den 1 september 2018 och släpptes i USA den 19 oktober 2018 av Fox Searchlight Pictures. Det fick ett positivt mottagande av recensenter, som berömde McCarthys och Grants skådespel. Den valdes ut av National Board of Review som en av de tio bästa filmerna från 2018. På Golden Globe-galan 2019 nominerades McCarthy och Grant för priserna Bästa kvinnliga huvudroll – drama respektive Bästa manliga biroll.

Rollista 
 Melissa McCarthy − Lee Israel
 Richard E. Grant − Jack Hock
 Dolly Wells − Anna
 Jane Curtin − Marjorie
 Anna Deavere Smith − Elaine
 Stephen Spinella − Paul
 Ben Falcone − Alan Schmidt
 Shae D'Lyn − Nell
 Michael Cyril Creighton − Harry
 Kevin Carolan − Tom Clancy
 Marc Evan Jackson − Lloyd
 Tim Cummings − Craig
 Christian Navarro − Kurt
 Joanna Adler − Arlene
 Erik LaRay Harvey − Agent Solonas
 Gregory Korostishevsky − Andre
 Brandon Scott Jones − Glen
 Mary McCann − Judge

Referenser

Externa länkar 
 
 
 

Amerikanska filmer 2018
Engelskspråkiga filmer
Amerikanska biografifilmer
Amerikanska dramakomedifilmer
Biografiska filmer om författare
Filmer baserade på biografier
1991 på film
New York på film
Filmer om svindlare
Andrew Johnsons kabinett

Andrew Johnsons kabinett var USA:s 17:e regering, ledd av president Andrew Johnson från 15 april 1865 till 4 mars 1869. Johnson blev president efter mordet på Abraham Lincoln och behöll flera av Lincolns ministrar i början av mandatperioden.

Kabinettet

Referenser

USA:s regeringar
1865 i USA
Regeringen Löfven

Regeringen Löfven kan syfta på:

 Regeringen Löfven I – Sveriges regering ledd av Stefan Löfven mellan 3 oktober 2014 och 21 januari 2019. Stefan Löfven entledigades den 25 september 2018 som statsminister efter riksdagsvalet 2018 och Regeringen Löfven I satt kvar som övergångsregering tills Regeringen Löfven II tillträdde.
 Regeringen Löfven II – Sveriges regering ledd av Stefan Löfven mellan 21 januari 2019 och 9 juli 2021.
 Regeringen Löfven III – Sveriges regering ledd av Stefan Löfven mellan 9 juli 2021 och 30 november 2021.
Le Juif errant

Le Juif errant (Den vandrande juden) är en grand opera med musik av Jacques Fromental Halévy och libretto av Eugène Scribe och Jules-Henri Vernoy de Saint-Georges.

Operan bygger löst på romanen Le Juif errant av Eugène Sue. Medan romanen utspelas i Paris på 1800-talet och Den vandrande juden är oväsentlig för historien börjar operan i Amsterdam år 1190 och juden Ahasuerus (stavat Ashvérus i operan) är huvudkaraktär.

Uppförandehistorik
Le Juif errant hade premiär i Salle Le Peletier på Parisoperan den 23 april 1852 och spelades 48 gånger under två säsonger. Musiken var tillräckligt populär för att generera en Vandrande Jude Mazurka, en Vandrande Jude vals, en Vandrande Jude Polka  och i Frankrike en avsevärd kvantitet av pianoverk, däribland flera "Grande fantaisie dramatique" och liknande titlar.

Personer

Referenser

Källor
 Anderson, George Kumler (1991). The Legend of the Wandering Jew. Hanover, NH: Brown University Press. .
 Gourret, Jean (1982). Dictionnaire des chanteurs de l'Opéra de Paris. Paris: Albatros. View formats and editions at WorldCat.
 Gourret, Jean (1987). Dictionnaire des cantatrices de l'Opéra de Paris. Paris: Albatros. .
 Jordan, Ruth (1994). Fromental Halévy: His Life & Music, 1799–1862. London: Kahn & Averill. .
 Kutsch, K. J.; Riemens, Leo (2003). Großes Sängerlexikon (fourth edition, in German). Munich: K. G. Saur. .
 Macdonald, Hugh (2001). "Halévy, (Jacques-François-)Fromental(- Elie) [Fromentin(-Elias)]" in The New Grove Dictionary of Music and Musicians, 2nd edition, edited by Stanley Sadie. London: Macmillan.  (hardcover).  (eBook).
 Meyerbeer, Giacomo, ed. S. Henze-Döhring, (1999) Briefwechsel und Tagebücher: Band 5; 1849–1852. Berlin: De Gruyter. 
 Meyerbeer, Giacomo, ed. S. Henze-Döhring, (2004) Briefwechsel und Tagebücher: Band 7; 1856–1859. Berlin: De Gruyter. 
 Scribe, Eugène; Saint-Georges, Henri de (1852). Le Juif errant, opéra en 5 actes (libretto). Paris: Brandus. View at Gallica.
 Scribe, Eugène (1858). Le Juif errant in Oeuvres complètes de M. Eugène Scribe, new edition, volume XVII, pp. 149–164. Paris: Adolphe Delahays. View at Google Books.
 Tamvaco, Jean-Louis (2000). Les Cancans de l'Opéra. Chroniques de l'Académie Royale de Musique et du théâtre, à Paris sous les deux restorations (2 volumes, in French). Paris: CNRS Editions. .

Operor av Fromenthal Halévy
Franskspråkiga operor
Spaak

Spaak är en svensk släkt från Bohuslän med förgreningar i Belgien, Frankrike och Italien.

Elias Jonæ Spaak (1650–1728), inskriven vid Lunds universitet 1683 och sedermera postmästare och tullinspektör i Uddevalla, antog släktnamnet i enlighet med det på fädernegården. Bland hans ättlingar ingick den pietistiske reformatorn Peter Spaak (1696–1769) och Magnus Spaak (1699–1768), varav den senare emigrerade till Bryssel. Bland Magnus Spaaks ättlingar i Belgien ingick Jacques Joseph Spaak (1742–1825), målare.

Medlemmar i urval

Sverige
 Peter Spaak (1696–1769), pietistisk reformator
 Johannes Spaak (1798-1878), köpman
 George Spaak (1877–1966), ingenjör
 Ragnar Spaak (1907–1979), läkare

Belgien
 Jacques Joseph Spaak (1742–1825), målare
 Louis Spaak (1804–1893), arkitekt
 Bob Spaak (1907–2011), sportjournalist
 Paul Spaak (1871–1936), jurist och manusförfattare
 Marie Spaak (född Janson, 1873–1960), politiker
 Paul-Henri Spaak (1899–1972), politiker, statsman och en av Europeiska unionens grundare (1937)
 Fernand Spaak (1923–1981), jurist och diplomat
 Isabelle Spaak (född 1960), skribent
 Antoinette Spaak (1928–2020), politiker
 Charles Spaak (1903–1975), manusförfattare
 Suzanne Spaak (1905–1944), veteran från Franska motståndsrörelsen i andra världskriget

Frankrike
 Agnès Spaak (född 1944), skådespelerska och fotograf
 Catherine Spaak (1945-2022), skådespelerska och sångerska

Referenser

Litteratur
 Svensk slägtkalender (1888)

Belgiska släkter
Franska släkter
Italienska släkter
Släkter från Bohuslän
Saemien Sijte

Denna artikel handlar om samemuseet Saemien sijte. För Saemien sijte på Skansen, se Samevistet på Skansen.

Saemien Sijte är ett kulturcentrum och nationellt museum för sydsamisk historia och kultur, som ligger i Snåsa i Trøndelag fylke, Norge.

Vid sidan av museiverksamheten arbetar Saemien Sijte också med kulturfrågor som har som mål att stärka den sydsamiska identiteten och gemenskapskänslan. Snåsa är ett kärnområde för sydsamiska, och 2008 blev kommunen, som den första i det sydsamiska området, därmed officiellt tvåspråkigt. I kommunen finns också den sydsamiska skolan Åarjel-saemiej skuvle. 

Saemien Sijtes första byggnad stod färdig i juli 1979 och invigdes officiellt i oktober 1980. En ny museibyggnad, ritad av Tyin tegnestue arkitekter, invigdes i juni 2022 på udden Horjemstangen i Snåsavatnet. 

I Saemien Sijtes byggnad är Sametingets förvaltning, Nord-Trøndelag reinsamelag och Duodjeinstituhtta hyresgäster.

Saemien Sijte förvaltar också sedan 2017 hällristningsfältet Bølareinen vid södra sidan av Snåsavatnet i Steinkjers kommun. 

Museet mottog Nord-Trøndelag fylkes kulturpris for 2017.

Organisation 
Foreningen Saemien Sijte bildades 1964 i syfte att grunda ett samiskt kulturhus och museum i Snåsa i sydsamiskt område, med en samling av bruksföremål, samiska byggnader, duodji och andra föremål av kulturellt och historiskt intresse som skulle kunna ge en bild av sydsamiskt liv och historia. Utgångspunkten för museet var ett antal bruksföremål som testamenterats av Anna Dærga (1898–1963).

Saemien Sijte är från 2006 ombildat till en stiftelse, vilken bildades av Sametinget och föreningen tillsammans. Museibyggnaden övergick i stiftelsens ägo.

Publikationer 
Sedan 1983 ges boken Åarjel-saemieh (Samer i syd) ut vart tredje år.
Skriftserien Dovletje – kildeskrifter til sørsamisk historie, redigerad av Anders Løøv.

Källor 
Denna artikel är baserad på artikeln Saemien Sijte på norskspråkiga Wikipedia (bokmål)

Noter

Externa länkar 
Saemien Sijtes webbplats

Snåsa kommun
Samisk kultur
Samiska museer
Sydsamer
Museer i Trøndelag fylke
Museer invigda 1979
Kulturcentra
Uniform m/1756

Uniform m/1756 var ett uniformssystem som användes inom Krigsmakten. Uniformsystemet var en vidareutveckling av den Karolinska enhetsuniformen. Uniformen togs särskilt fram för att minska antalet färgställningar, och göra uniformerna mer enhetliga i färg mellan olika regementen. De främsta orsakerna till detta var ekonomiska.

Uniformen ersattes vid infanteriet med uniform m/1765 och för kavalleriet ersattes den med uniform m/1779.

Utformning 
Kappan och rocken skulle vid de flesta regementena vara av blått svenskt kläde, men kappkrage, rockkrage och uppslag av gult kläde. Fodret utgjordes av gult svenskt boj. Rocken var för manskap besatt med 19 tennknappar. Under rocken bars en gul armförsedd väst och gula knäbyxor, bägge i kläde. Till detta kom en vit skjorta i linne och på benen bars vita strumpor i ylle. Över strumporna bars vita stibletter som sattes fast under knät med läderremmar. Soldaterna bar lågskor med mässingsspännen. Runt halsen bars en svart halsduk i yllecrêpe. Håret skulle bäras uppknutet i nacken i form av en stångpiska och man bar en tricorne på huvudet.

För officerare gällde främst att materialet var av bättre kvalitet.

Utveckling
Uniformen behölls vid kavalleriet fram tills den ersattes av uniform m/1779. Vi infanteriet genomfördes dock flera förändringar under 1760-talet, som resulterade i uniform m/1765. Denna återgick till att flera färger återigen användes vid olika regementen. Detta då erfarenheter från Pommerska kriget visade på svårigheten att leda trupper i fält när flertalet kårer och regementen såg lika ut på slagfältet.

Förteckning över persedlar 
Lista över de persedlar som användes inom uniformssystemet.

Uniformsutseende
Porträtt som visar personer i olika regementens uniformer.

Kungliga armén
Armén var under 1700-talet indelad i den indelta armén som utgjordes av utskrivna bönder, samlade i landskapsregementen, samt den Värvade armén som utgjordes av värvade trupper. De senare var inkallade året om, och utgjorde militära resurser i rikets större städer och dess fästningar. Till armén hörde även Arméns flotta vilken utgjorde en kombinerad infanteri- och marinresurs, artilleriet samt generalstaben.

Indelta armén

Värvade armén

Kungliga Flottan
Kungliga Flottan bestod under 1700-talet av Örlogsflottan som hade bas främst i Karlskrona. Men enheter kunde finnas även i Stockholm och Göteborg. 1756 tillkom Arméns flotta som ansvarade  för kust- och skärgårdskrigsföring varför örlogsflottan kunde bli mer av en högsjöflotta.

Källor 
 Hans Högman Militaria Läst 28 oktober 2018

 
Modell äldre för Infanteriet
Modell äldre
Cannon (efternamn)

Cannon är ett efternamn.

Personer med namnet
Ace Cannon
Annie Jump Cannon
Barbara Cannon
Chris Cannon
Clarence Cannon
Dyan Cannon
Frank J. Cannon
Freddy Cannon
Howard Cannon
J.D. Cannon
James P. Cannon
John Cannon
Joseph Gurney Cannon
 Kay Cannon
Martha Hughes Cannon
Newton Cannon
Nick Cannon
 Patty Cannon
 Seán Cannon
Walter Bradford Cannon
 William Cannon

Engelska efternamn
Quai des Orfèvres

Quai des Orfèvres är en gata i Paris, belägen på Île de la Cité i 1:a arrondissement. Den anlades mellan 1580 och 1643 och är uppkallad efter de guldsmeder, orfèvres, vilka hade sin verksamhet i grannskapet.

Georges Simenons romanfigur Jules Maigret har sitt kontor på Quai des Orfèvres nummer 36.

Bilder

Referenser

Webbkällor

Externa länkar

Île de la Cité
Gator i Paris första arrondissement
Golden Globe Award för bästa kvinnliga huvudroll – musikal eller komedi

Detta är en lista över vilka som har tilldelats en Golden Globe Award i klassen bästa kvinnliga huvudroll – musikal eller komedi.

Vinnare och nominerade

1950-talet

1960-talet

1970-talet

1980-talet

1990-talet

2000-talet

2010-talet

Flera nomineringar 

10 nomineringar
 Meryl Streep

9 nomineringar
 Shirley MacLaine

8 nomineringar
 Julie Andrews

7 nomineringar
 Goldie Hawn
 Barbra Streisand

5 nomineringar
 Annette Bening
 Audrey Hepburn
 Bette Midler
 Renée Zellweger

4 nomineringar
 Doris Day
 Mia Farrow
 Diane Keaton
 Liza Minnelli
 Julia Roberts
 Maggie Smith
 Kathleen Turner

3 nomineringar
 Amy Adams
 Lucille Ball
 Anne Bancroft
 Emily Blunt
 Sandra Bullock
 Carol Burnett
 Toni Collette
 Jamie Lee Curtis
 Judi Dench
 Sally Field
 Jane Fonda
 Barbara Harris
 Helen Mirren
 Julianne Moore
 Vanessa Redgrave
 Debbie Reynolds
 Rosalind Russell
 Meg Ryan
 Emma Stone
 Lily Tomlin
 Reese Witherspoon

2 nomineringar
 Ingrid Bergman
 Jennifer Lawrence
 Jill Clayburgh
 Glenn Close
 Marion Cotillard
 Geena Davis
 Jodie Foster
 Melanie Griffith
 Judy Holliday
 Anjelica Huston
 Nicole Kidman
 Angela Lansbury
 Cloris Leachman
 Sophia Loren
 Andie MacDowell
 Ann-Margret
 Marsha Mason
 Frances McDormand
 Hayley Mills
 Marilyn Monroe
 Dolly Parton
 Michelle Pfeiffer
 Jean Simmons
 Sissy Spacek
 Charlize Theron
 Emma Thompson
 Kate Winslet
 Natalie Wood

Flera priser
3 priser
 Julie Andrews (2 i följd)
 Rosalind Russell (2 i följd)

2 priser
 Amy Adams (i följd)
 Annette Bening
 Diane Keaton
 Nicole Kidman
 Jennifer Lawrence
 Shirley MacLaine
 Bette Midler
 Sissy Spacek
 Meryl Streep
 Barbra Streisand
 Kathleen Turner (i följd)
 Renée Zellweger

Referenser 

Kvinnliga huvudroll – musikal eller komedi
Stigbergets borgarrum

Stigbergets borgarrum är en museilägenhet i huset Fjällgatan 34 på Södermalm i Stockholm. Museet skapades 1929 av Anna Lindhagen och visar hur en borgarfamilj bodde i mitten av 1800-talet. Museet består av sex rum och kök, möblerat av Anna Lindhagen, delvis med föremål från hennes eget hem. Fastigheten förvärvades 1904 av Stockholms stad. Från 1934 och fram till sin död 1941 bodde Anna Lindhagen i två av museets rum. Idag ägs och förvaltas fastigheten av AB Stadsholmen. Museet drivs på ideell basis och är tillgängligt för allmänheten i samband med visningar.

Bakgrund

Gathuset på Fjällgatan 34 uppfördes troligen strax efter Katarinabranden 1723 och hade då två våningar. År 1837 ägdes fastigheten av sjötullsvaktmästaren Johan Hedlund som lät höja huset med ytterligare en våning som numera inrymmer museilägenheten. Initiativtagare till museet var Anna Lindhagen som i slutet av 1920-talet bodde i två små gavelrum på vinden i Sofia småbarnsskola, Fjällgatan 31. Redan 1913 motionerade Lindhagen om att området kring Stigberget skulle bli ett kulturreservat och räddas åt eftervärlden. Beslutet kom dock först 1956, långt efter hennes död.

Lindhagen hade länge drömt om att få inreda ett borgarmuseum och blev därför glad när hon av Stockholms stad fick hyra fyra rum och kök i översta våningen på Fjällgatan 34. År 1929 började hon inreda museet som hon kallade Stigbergets borgarrum. Samma år bildade hon även Föreningen Stigberget vars syfte var att hålla områdets hembygdstraditioner vid liv. 1934 flyttade hon själv in i två rum intill museet. Idag ingår hennes bostad i museet som omfattar sex rum och kök.

Museet
Museilägenheten skulle visa en enkel miljö, motsvarande en borgerlig familjs bostad från mitten av 1800-talet. Anna Lind skrev om museets intention bland annat: ”Det har inte varit meningen att framvisa ett hem från kretsar av börd eller med gott om pengar, utan från den borgerliga värld, hos vilken kunde finnas djup kultur och ganska stor bildning…”

En del möbler och kopparsamlingen i köket fick hon som gåva och en del genom testament av en antikhandlare, några föremål köptes in och några kom från det Lindhagenska hemmet. För att hålla museet levande organiserade Lindhagen regelbundna aftnar med bland annat musik och föredrag av kända författare, konstnärer, vetenskapsmän och musiker. Den traditionen fortsätter fortfarande idag genom Borgarrummens aftnar som hålls tre gånger under vår och höst, då en inbjuden person föreläser.

Källor
AB Stadsholmen: Kronan 5, faktablad.
 Föreningen Södermalm: Anna Lindhagen på Fjällgatan av Ester Blanck (1982).
Dagens Nyheter, Epsteins blogg: Anna Lindhagen och museet hedrades med en kulturhusskylt, publicerad 8 mars 2016.
Borgarrummens aftnar.

Externa länkar

 Stigbergets borgarrum, officiell webbplats.

Museer i Stockholm
Södermalm