Atlanta-klass

{{Fartygsklass
|namn=Atlanta-klass
|bild=USS San Juan (CL-54) off San Francisco on 14 October 1944 (19-N-90941).jpg
|bildtext=USS San Juan den 14 oktober 1944
|typ=Lätt kryssare
|operatörer=
|före=Brooklyn-klass
|efter=Juneau-klass
|underklasser=Oakland-klass
|byggda_mellan=1940-1945
|tjänst_mellan=1941-1949
|fartyg_färdigställda=8
|fartyg_förlorade=2
|deplacement=6 826-7 519
|längd i vattenlinjen=160 meter
|längd överallt=165 meter
|bredd=16,10 meter
|djupgående=6,25 meter
|kraftkälla=4 × 665 psi pannor
|maskin=2 x växlade ångturbiner
|maskinstyrka=75 000 shp (56 000 kW)
|hastighet=32,5 knop (60 km/h)
|räckvidd=8 500 nautiska mil (15 700 km) vid 15 knop
|besättning=Från början:Atlanta-klass:officerare: 35sjömän: 638Oakland-klass:officerare: 47sjömän:766
|huvudartilleri=8 x dubbelmonterade 12,7 cm/38 allmålskanonerOakland-klass:6 x dubbelmonterade 12,7 cm/38 allmålskanoner
|luftvärnsartilleri=Atlanta-klass:4 x 28 mm luftvärnskanoner6 x enkelmonterade 20 mm Oerlikon automatkanonerOakland-klass:8 x dubbelmonterade Bofors 40 mm luftvärnskanoner16 x enkelmonterade 20 mm Oerlikon automatkanoner
|torpeder=2 x fyrdubbelt monterade 53,3 cm Mark 15 torpedtuber
|pansar=Bältpansar: 28-95 mmDäckpansar: 32 mmTornpansar: 32 mm
}}Atlanta-klassen var en klass av åtta amerikanska lätta kryssare som var utformade som snabba spaningskryssare eller flottiljledare, men som visade sig vara effektiva luftvärnskryssare under andra världskriget. De var också kända som Atlanta-Oakland-klassen. Atlanta-klassen hade tolv dubbelmonterade kanoner av kaliber 12,7 cm/38, monterade i tre överfyrande uppsättningar av två torn fram och ytterligare tre torn akterut. De fyra första fartygen i klassen hade också ytterligare två sidomonterade dubbelkanontorn 12,7 cm/38, ett babord och ett styrbord, vilket gav dessa fyra första kryssare i Atlanta-klassen den tyngsta luftvärnsbeväpningen av alla kryssare under andra världskriget. De fyra sista fartygen i klassen, med början i Oakland, hade en något annorlunda beväpning eftersom de optimerades ytterligare för luftskydd.

Specifikationer 
Det ursprungliga huvudkanonbatteriet på de första fyra Atlanta-kryssarna bestod av åtta dubbla 12,7 cm/38-kalibriga kanoner. Detta batteri kunde avfyra över 8 000 kg granater per minut, inklusive "VT"-zonrörsgranater. Eldledning skedde med hjälp av två Mk 37 eldledningssystem som var placerade på mittlinjen ovanpå överbyggnaden. När fartygen byggdes saknade de radar, men från och med våren 1942 utrustades de med FD (Mk 4) eldledningsradar och SC-1 och SG sökradar. Från och med 1943 ersattes FD-radarn (Mk 4) av den förbättrade kombinationen Mk 12/Mk 22.

De fyra första kryssarna i Atlanta-klassen hade ursprungligen en sekundär luftvärnsbeväpning bestående av tolv 28 mm/75 kaliber kanoner i tre fyrdubbla monteringar, utan avståndsmätare. I början av 1942, när fler kanoner blev tillgängliga, installerades en fjärde fyrdubbel montering på kvartsdäcket och avståndsmätare monterades (troligen Mk 44). I slutet av 1942 började dessa besvärliga och relativt ineffektiva vapen ersättas i de överlevande fartygen av dubbla monteraringar för de nya och överlägsna Bofors 40 mm luftvärnskanonerna med Mk 51-avståndsmätare.

Från början av 1942 utökades också det lätta luftvärnet med åtta 20 mm snabbskjutande luftvärnskanoner i enkla Mk 4-fästen, två på den främre överbyggnaden, fyra mittskepps mellan skorstenarna och två på aktern på kvartsdäcket. Från 1943 och framåt lades ytterligare två Mk 4-fästen till på den främre överbyggnaden och ett par på vardera sidan av den andra skorstenen för att motverka faran för japanska luftangrepp (särskilt kamikaze-flygplan). Från och med slutet av 1943 ersatte en fyrdubbel 40 mm Bofors-montering det dubbla fästet på kvartsdäcket, och som kompensation togs de sex sjunkbombskastarna bort. Tilläggen av radar, ytterligare luftvärnskanoner och annan utrustning försämrade allvarligt fartygens stabilitet när kriget fortskred och ledde till överbeläggning eftersom fler besättningsmän måste sättas in för att bemanna dem.

Den andra kvartetten av Atlanta-klassen, ibland kallad Oakland-klassen, beställdes med endast sex dubbelmonterade 12,7 cm/38-kanontorn och med Bofors-kanoner från början, med fyra ytterligare dubbla Bofors 40 mm-fästen jämfört med sina föregångare: två ersatte de tidigare 12,7 cm/38 sidomonterade kanonerna och två mellan skorstenarna ersatte de tidigare två paren med 20 mm Oerlikon-kanoner. Dessutom utökades batteriet av 20 mm luftvärnskanoner med ett par i fören, fyra på den främre överbyggnaden, åtta mittskepps uppställda på vardera sidan av den bakre skorstenen och två på kvartsdäcket akterut för totalt sexton.

Kryssarna i Atlanta-klassen var den enda klassen av kryssare i den amerikanska flottan som togs i bruk under andra världskriget och som var beväpnade med torpedtuber, med åtta 53,3 cm torpedtuber i två fyrdubbla monteringar.

I slutet av kriget hade USS Oakland fått en uppgradering mot kamikaze-attacker, vilket innebar att de fyra dubbelmonterade Bofors-kanonerna i aktern ersattes med fyrdubbla kanoner och att antalet 20 mm-kanoner minskades kraftigt (till kanske så få som sex) samtidigt som de som fanns kvar ersattes med tvillingkanoner i stället för enkelkanoner. Torpedtuberna togs också bort.

Även om fartygen i denna klass planerades som ledare för en jagarflottilj, fanns det i den ursprungliga konstruktionen ingen utrustning för ubåtsjakt, t.ex. sonar eller sjunkbomber. I början av 1942, tillsammans med uppgraderingar av luftvärn och radar, utrustades fartygen med sonar och det standardiserade batteriet för jagare bestående av sex sjunkbombskastare och två aktermonterade rälsar. När fartygen bedömdes vara mer värdefulla som skydd mot flygplan togs sjunkbombskastarna bort, men rälsarna behölls. På Oakland-gruppen monterades aldrig sjunkbombskastarna, utan fick endast två akter monterade rälsar, troligen på grund av dålig stabilitet.

Klassen drevs av fyra 665 psi-pannor som var kopplade till två växlade ångturbiner som producerade 75 000 hästkrafter (56 000 kW) och fartygen kunde hålla en toppfart på 33,6 knop (62,2 km/h). Fartygen i Atlanta-klassen hade ett tunt pansar: högst 95 mm på sidorna som täckte maskineri och magasin, medan 12,7 cm kanonerna endast skyddades av 32 mm och besiktningstornet av 64 mm.

Fartygen var ursprungligen konstruerade för 26 officerare och 523 man, men detta ökades till 35 officerare och 638 man med de fyra första fartygen, och 45 officerare och 766 man med den andra gruppen av fartyg. Fartygen utformades också som flaggskepp med extra utrymme för en flaggofficer och hans stab, men det extra utrymmet användes för den extra besättning som behövdes för att bemanna luftvärnskanoner och elektronik.

Kritik mot klassen 
Även om Atlanta-klassens kryssare hade ett mycket imponerande luftvärn, klarade de sig inte bra i strid. Av de tre lätta kryssare som förlorades av den amerikanska flottan under andra världskriget var två av Atlanta-klassen. De enda två kryssare av klassen som deltog i ytstrider sänktes: Atlanta och Juneau. Atlanta sänktes i ytstrid under Guadalcanal-kampanjen medan Juneau skadades svårt i samma strid och sänktes av den japanska ubåten I-26 på väg tillbaka för reparation.

Atlanta-klassens design kritiserades också för bristen på avståndsmätare för 12,7 cm kanonerna, vilket minskade dess effektivitet. Till att börja med fanns det inte tillräckligt med mellanliggande luftvärnskanoner (dvs. 28 mm kanoner, Bofors 40 mm och Oerlikon 20 mm luftvärnskanoner). Dessa problem korrigerades till viss del på flottans varv i slutet av 1942, men kryssarna i Atlanta-klassen var därefter överbelastade i förhållande till skrovets storlek. Under hela andra världskriget och efterkrigstiden hade de problem med övervikt, vilket åtgärdades genom en omkonstruktion av tre av kryssarna, som tillsammans bytte namn till Juneau-klassen.

Tjänstgöring 
Alla åtta fartyg i denna klass tjänstgjorde under andra världskriget, och sex av de överlevde kriget. Det första fartyget i klassen, Atlanta, kölsträcktes den 22 april 1940 och sjösattes den 6 september 1941. Atlanta togs i bruk vid New York Navy Yard den 24 december 1941, bara några veckor efter den japanska attacken mot Pearl Harbor den 7 december. Atlanta deltog som luftvärnskryssare i den avgörande amerikanska segern i slaget vid Midway i juni 1942 innan hon skickades söderut till Salomonöarna. Atlanta sänktes efter att ha fått en torpedträff och kraftiga skador av kanoneld från japanska ytfartyg och USS San Francisco den 13 november 1942 under sjöslaget vid Guadalcanal. Juneau skadades också kraftigt i en ytstrid i samma slag och sänktes sedan av den japanska ubåten I-26, den 13 november 1942. Reno torpederades utanför Leyte den 4 november 1944, vilket ledde till en stor brand och betydande översvämningar, men räddades från att sjunka tack vare besättningens insatser.

Efter kriget togs de sex överlevande fartygen i denna klass ur bruk mellan 1947 och 1949 och placerades i reservflottan. Fartygen fick den nya typbeteckning CLAA 1949. Inget av dessa fartyg togs åter i bruk för att tjänstgöra i en aktiv roll och alla var slutligen skrotade 1970.

Skepp i klassen

Referenser

Noter

Övriga källor

Externa länkar 

Amerikanska kryssare under andra världskriget
Kryssarklasser