Arktiska konvojerna

Arktiska konvojerna var en serie av konvojer destinerade till hamnarna i Murmansk och Archangelsk i Sovjetunionen som genomfördes under andra världskriget. Den krigsmateriel som levererades underlättade för Sovjetunionen att besegra Nazityskland, men till en hög kostnad i form av sänkta fartyg och förlorade människoliv. I genomsnitt sänktes 6 % av de fartyg som deltog i konvojerna och ungefär  sjömän dödades.

Bakgrund

När Tyskland invaderade Sovjetunionen i juni 1941 föreföll den tyska armén vara ostoppbar. Framryckningstakten var hög och stora delar av Röda armén omringades och tillfångatogs. USA:s president Roosevelt fruktade att de allierade skulle förlora kriget om inte Sovjetunionen kunde stoppa tyska armén. Roosevelt förhandlade med Sovjets ambassadör i Washington Maksim Litvinov om ett omfattande biståndsprogram till Sovjetunionen, det så kallade Lend-Lease-avtalet. Samtidigt förhandlade Storbritanniens ambassadör i Moskva Stafford Cripps fram ett liknande avtal.

Problemet var att få all materiel och förnödenheter levererade till Sovjetunionen. Till en början kunde leveranser ske med fartyg till Vladivostok och därifrån via transsibiriska järnvägen till östfronten, men den vägen stängdes i december när Japan gick med i kriget. I augusti öppnades en ny väg i och med invasionen av Iran med fartyg till Bandar Abbas i Iran och därefter med järnväg över Kaukasus. Det innebar dock en lång omväg runt Godahoppsudden och konvojerna kunde anfallas av både tyska ubåtar i Atlanten och från 1942 även av japanska ubåtar i Indiska oceanen baserade i Andamanerna och Nikobarerna. Dessutom ryckte tyska armén fram mot Kaukasus och hotade att skära av leveranserna landvägen. Vägen runt Nordkap till Murmansk och Archangelsk var betydligt kortare, men samtidigt mer riskfylld eftersom Tyskland behärskade Norge. Royal Navy var ovillig att avdela eskortfartyg till konvojer runt Afrika eftersom det var långt från de huvudsakliga krigsområdena. Nordatlanten och Norska havet däremot låg inom operationsområdet för Home Fleet vilket gav mycket bättre möjligheter att eskortera konvojer.

Genomförande

Den första konvojen kallad operation Dervish startade från Liverpool den 12 augusti 1941, via Hvalfjörður på Island 21 augusti och anlände till Archangelsk sista augusti. Den bestod av sex lastfartyg lastade med bomull, gummi, tenn och 24 stycken Hawker Hurricanes för Sovjetunionens flygvapen. Eskorten bestod av tre jagare, tre minsvepare och tre beväpnade trålare. Den var ett försök för att utvärdera möjligheterna till konvojer till Sovjetunionen via Norra ishavet. Trots midnattssol blev konvojen aldrig upptäckt, troligen för att den koordinerades med operation EF och operation Gauntlet som stal tyskarnas uppmärksamhet.

Framgången ledde till den första serien av konvojer. De östgående, som oftast utgick från Island, hade kodnamn som började med PQ och var tänkta att genomföras två gånger per månad. De västgående konvojerna som återvände från Sovjetunionen hade kodnamn som började med QP och startade ungefär samtidigt som de östgående. Tanken var att tyskarna inte skulle ha resurser att kraftsamla mot två konvojer samtidigt och att de stridsgrupper som utgjorde fjärrskydd skulle kunna skynda till endera konvojens hjälp. Det var först i början av 1942 som tyskarna insåg omfattningen av konvojerna och började sätta in resurser för att bekämpa dem. Från mars genomfördes därför bara en konvoj i månaden fram till katastrofen med konvojen PQ 17. Därefter genomfördes bara en PQ-konvoj till i september 1942 med skydd av hangarfartyg. Från och med mars 1942 skingrades inte längre de västgående konvojerna mellan Island och Jan Mayen utan höll samman hela vägen fram till Island.

Från december 1942 påbörjades i stället en ny serie med konvojer där de östgående hade kodnamn som började på JW och de västgående började på RA. De utgick från Storbritannien i stället för Island, genomfördes en per månad och hade tyngre eskort än de tidigare konvojerna, bland annat med en ny typ av hangarfartyg kallade eskorthangarfartyg. Dessa var mindre, långsammare och billigare än vanliga hangarfartyg och bättre lämpade att eskortera långsamma konvojer.

Utöver dessa genomfördes även en längre serie med mindre konvojer mellan Storbritannien och Island med kodnamn som började på RU.

Lista över konvojer

Östgående
De östgående konvojerna var huvudsakligen lastade med krigsmateriel; stridsvagnar, lastbilar, jaktflygplan, ammunition och sprängmedel, men även mat (främst konserver), bränsle, maskiner och råvaror som Sovjetunionen led brist på som läder, tenn, gummi och bomull.

* = Med fartyg avses här de handelsfartyg som ingick i konvojen. Eskortfartygen är ej medräknade då de ofta byttes under resans gång.

Västgående
Västgående fartyg gick ofta tomma (eller barlastade), men kunde även vara lastade med timmer, konstgödsel eller malm, då främst krom och magnesium.

* = Med fartyg avses här de handelsfartyg som ingick i konvojen. Eskortfartygen är ej medräknade då de ofta byttes under resans gång.

Källor

Externa länkar

Slaget om Atlanten
Militär logistik
Sjöhistoria
1940-talets transportår
Relationer mellan Sovjetunionen och USA
Sovjetunionens ekonomi