kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Louise Ricklander

Elin Louise Catharina Ricklander, född Virgin 9 mars 1934 i Karlskrona, Blekinge län, död 28 november 1997 i Lidingö församling, Lidingö, Stockholms län, var en svensk psykolog och kommunalpolitiker (socialdemokrat). 

Ricklander, som var dotter till lantmästaren och politikern Ivar Virgin och Elsa Swartling, växte upp på Mariedals slott i Västergötland samt blev filosofie kandidat i Stockholm 1959 och filosofie licentiat där 1969. Hon var skolpsykolog i Stockholms kommun 1969–1972, i Solna kommun 1972–1984, vid Skolöverstyrelsen 1970–1975 och genomgick skolledarutbildning 1976–1981. Hon var även frilansande föredragshållare och artikelskribent.

Ricklander var från 1986 kommunalpolitiker för socialdemokraterna i Lidingö kommun, där hon var oppositionskommunalråd samt ledamot av kommunstyrelsen och kommunfullmäktige. Hon var även ledamot av linjenämnden vid Lärarhögskolan i Stockholm samt styrelseledamot i Kommundata, i Lidingö socialdemokratiska arbetarekommun och i Lidingö kvinnoklubb. År 1989 blev hon medlem av Sveriges Författarförbund, där hon valdes till ordförande för fackförfattarsektionen Minerva och innehade detta förtroendeuppdrag till sin död. 

Louise Ricklander var 1960–1970 gift med avdelningsdirektör Bengt Ricklander (1932–2012). Hon är begravd på Ova kyrkogård.

Bibliografi i urval
Att ge och ta ansvar i skolan (1978)
Vem skall bestämma, du eller jag? (1982)
Bakom politikerrollen. Politisk vardag. Om känslor och relationer, makt och lydnad, manligt och kvinnligt (1990)

Källor

Noter

Svenska psykologer
Kommunalråd i Lidingö kommun
Svenska socialdemokratiska kommunalråd
Louise
Politiker från Karlskrona
Födda 1934
Avlidna 1997
Kvinnor
Svenska politiker under 1900-talet
Landstingsvalen i Sverige 1918

Landstingsvalen i Sverige 1918 genomfördes 1918. Vid detta val valdes halva landstingen i samtliga län för mandatperioden 1918-1922.  Den andra halvan hade valts 1916 på ett fyraårigt mandat. Båda dessa mandatperioder avbröts dock av nyvalet i mars 1919. Valet påverkade också första kammarens sammansättning i ett val senare samma år. Som ett resultat av valen fick nya tre partier representation i landstingen; Sveriges socialdemokratiska vänsterparti, Jordbrukarnas Riksförbund och Bondeförbundet. Det förstnämnda lyckades också få ett mandat i första kammaren vid förstakammarvalen.

I valet tillämpades varken allmän eller lika rösträtt. Istället baserades röstetalen på medborgarnas inkomst vilket, som av tabellen framgår, ofta gynnade den politiska högern.

Valresultat

Se även 
 Stadsfullmäktigevalen i Sverige 1918, för valda i de städer som inte ingick i något av landstingen.

Källor 
 Landstingsmannavalen 1918 Statistiska centralbyrån

Noter

1918 i Sverige
1918
Sverige
Rijekas stadsflagga

Rijekas stadsflagga () är den kroatiska staden Rijekas stadsflagga. Tillsammans med stadsvapnet är den en av stadens främsta visuella symboler.

Historik 
Rijekas nuvarande stadsflagga antogs officiellt den 26 september 1998. Den enfärgade blå flaggan är kontroversiell och antogs som en kompromiss av Rijekas stadsfullmäktige. Stadsflaggan har varit föremål för återkommande polemik mellan lokalstyret i Rijeka och det kroatiska förvaltningsdepartementet. Frågan om dess fortsatta bruk är år 2018 ännu inte löst.   

Efter Kroatiens frigörelse år 1991 från den kommunistiska federala staten Jugoslavien och införandet av demokrati och politisk pluralitet återinförde flera kroatiska städer och kommuner sina historiska stadssymboler. I likhet med andra städer och kommuner antog Rijekas stadsfullmäktige den 26 mars 1998 beslut om att återinföra Rijekas historiska stadsvapen och stadsflagga. Beslutet skickades på remiss till kroatiska förvaltningsdepartementet som är den myndighet i landet som ansvarar för länens, städernas och kommunernas heraldik. Myndigheten avslog dock stadsfullmäktiges begäran. Ett nytt modifierat stadsvapen som i stora drag bar likheter med det historiska vapnet infördes som en kompromiss. Förvaltningsdepartementet avslog dock helt begäran att återinföra den stadsflagga (en trikolor i karminrött, gyllengult och koboltblått) som var i officiellt bruk åren 1870–1947 men som hade utformats och använts sedan år 1848. 

Rijekas stadsfullmäktige har sedan år 1998 upprepade gånger lämnat förslag på att få återinföra flaggan. Remissvaren från myndigheten har varit av politisk natur. Förvaltningsdepartementet anser nämligen att den historiska flaggan är opassande ur ett historiskt perspektiv då den var i bruk under en period då Rijekas politiska tillhörighet och status var föremål för en dispyt. Därtill kompliceras frågan av att den används av en italiensk irredentistisk organisation. Förvaltningsdepartementet påpekar att det finns en politisk tradition i Kroatien av enfärgade stadsflaggor men att det teoretiskt inte finns några hinder för en stad att införa en trikolor eller annan typ av flagga. Som exempel har flera städer i Istriens län korsflaggor av nordisk typ som stadsflaggor. Myndigheten motiverar dock sitt beslut med att Rijekas trikolor inte är den enda flagga som historiskt använts som stadsflagga. Det lokala styret menar att trikoloren är den enda att betrakta som Rijekas lokala flagga. Staden har historiskt tillhört olika stadsbildningar (habsburgska monarkin, Österrike, Österrike-Ungern, Italien och Jugoslavien) och de stadsflaggor som används har varit varianter av dessa statsbildningars nationsflaggor. 

Den pågående tvisten om återinförandet av den historiska flaggan innebär att den år 1998 antagna flaggan används i officiella sammanhang medan den historiska flaggan inte sällan används i informella sammanhang.

Anmärkningar

Se även 
Rijekas stadssång

Referenser

Externa länkar 

Rijekas stadssymboler
Kroatiska stadsflaggor
Landstingsvalen i Sverige 1919

Landstingsvalen i Sverige 1919 genomfördes i mars 1919. Vid detta val valdes landstingsfullmäktige för mandatperioden 1919–1922 i samtliga län. Valet påverkade också hela första kammarens sammansättning i samband med det icke ordinarie förstakammarvalet senare samma år.

Detta val var det första landstingsvalet med allmän rösträtt för både män och kvinnor. Det gamla systemet med röstetal baserat på inkomst var avskaffat vid detta val. Åldersgräns för valbarhet och rösträtt var vid valet 27 år.

Valresultat

Valresultat per landsting

Se även 
 Kommunalvalen i Sverige 1919, för resultat i de städer som inte ingick i något av landstingen.

Källor 
 Kommunala valen 1919 Statistiska centralbyrån

Noter

1919 i Sverige
1919
Sverige
Georg Waldau

Georg Waldau (Jürgen Waldow), född troligen 1626 i Stockholm, död 1674 i Stockholm, var en svensk målare.

Biografi
Han var son till hovtrumpetaren Vilhelm Waldau och drottning Kristinas amma Anna von der Linde (senare omgift med köksmästaren vid hovet Dietrich Mein). Om Waldaus första äktenskap finns inga bevarade handlingar men han var gift andra gången med Catharina Gröning (omgift 1675 med Henrik Schütz) och far till Johan Jacob Waldau. Han ammades och växte upp tillsammans med drottning Kristina och kom att få stort åtnjutande av hennes välvilja. Hon skrev 1641 till riks- och kammarrådet där hon befallde dem att utbetala 300 riksdaler årligen till Waldau så att han skulle kunna studera konst i Amsterdam. Den svenska agenten Michel Le Blon fick i uppdrag att ägna uppmärksamhet åt Waldaus utbildning och leverne. På rekommendation från Le Blon fick han studera för Joachim von Sandrart men när Sandrart efter något år lämnade Amsterdam stod Waldau utan lärare. Drottningen anmodade då genom brev till kommissarien i Amsterdam Harald Appelbom 1645 att genom Le Blons förmedling sätta Waldau i lära för Jacob Jordaens i Antwerpen ett par år eftersom han var för ung för att sändas till Italien. Appelbom svarar i ett brev att han kontaktat Jordaens men denne avrått dem från att resa till Antwerpen eftersom det var oroliga tider där. Le Blon ansåg att det var bäst att den unge Waldau stannade i Amsterdam eller sända honom till hans forne lärare i Tyskland och sedan låta honom fortsätta studierna i Italien. De elevarbeten han målade i Amsterdam översändes allt eftersom de blev klara till Stockholm. Efter sina studier reser han till Paris där han 1649 befinner sig i stort ekonomiskt trångmål. Till en av drottning Kristinas födelsedagar överlämnar han målningen Abrahams offer. Han blev erbjuden att träda tysk furstetjänst som målare men han avböjde eftersom han tänkt sig bli hovmålare i Stockholm vilket inte infriades.

Källor
Svenskt konstnärslexikon del V, sid 554, Allhems Förlag, Malmö.

Noter

Svenska konstnärer under 1600-talet
Födda 1626
Avlidna 1674
Män
Konstnärer från Stockholm
Cecil Valeur

Cecil Valeur, född 1 december 1910 i Faaborg, död 24 juni 1985, var en dansk-svensk målare och grafiker.

Han var son till överläraren Erik Valeur och Jane Seith och gift 1942–1948 med Eva Dybholm och från 1948 med journalisten Karin Adèle Sandberg. Valeur studerade vid Rannows målarskola i Köpenhamn 1927–1928 därefter utbildade han sig till yrkesmålare i Odense 1929 innan han fortsatte sina konststudier för Marcel Gromaire och Othon Friesz vid Académie Scandinave i Paris 1931–1934 han studerade även en kortare tid för Aksel Jørgensen vid Det Kongelige Danske Kunstakademis Grafisk Skole 1941. Förutom studieåren var han bosatt i Frankrike 1937 och 1939 där han verkade som konstnär. Under sin verksamhetstid i Danmark utförde han ett flertal affischer på uppdrag av danska turistmyndigheter och Statsbanerne samt affischer och dekorationer för Kurt Weills och Bert Brechts opera Mahagonny och baletten De 7 dödssynderna. Som illustratör utförde han illustrationer till ett flertal danska översättningar av franska romaner. Separat ställde han bland annat ut i Odense, Århus och Köpenhamn och han medverkade i Kunstnernes Efteraarsudstilling samt utställningen Malerier fra Berættelsen som visades på Kleis Kunsthandel i Köpenhamn. Under sin Paristid medverkade han i Salon d´Automne 1933 och Salon des Tuileries 1934 och 1935. Han bosatte sig 1947 i Sverige och ställde här ut separat på bland annat Galerie Moderne ett flertal gånger och på Galleri S i Stockholm samt SDS-hallen i Malmö.

Tryckta källor
Svenskt konstnärslexikon del V, sid 558, Allhems Förlag, Malmö.

Noter

Svenska målare under 1900-talet
Danska konstnärer
Födda 1910
Män
Avlidna 1985
Personer från Fyn
Svenska grafiker under 1900-talet
12 Strong

12 Strong (även känd som 12 Strong: The Declassified True Story of the Horse Soldiers) är ett amerikanskt krigsdrama från 2018 regisserad av Nicolai Fuglsig och skriven av Ted Tally och Peter Craig. Filmen är baserad på Doug Stantons icke-fiction bok "Hästsoldater", som berättar historien om CIA-paramilitära officerare och amerikanska specialstyrkor, som skickades till Afghanistan strax efter 11 september-attackerna 2001. Filmens stjärnor Chris Hemsworth, Michael Shannon, Michael Peña, Navid Negahban, Trevante Rhodes, Geoff Stults, Thad Luckinbill, William Fichtner och Rob Riggle.

Inspelningen började i januari 2017 i New Mexico. Filmen släpptes i USA den 19 januari 2018 av Warner Bros Pictures, i standard och IMAX-biografer. Den mottog blandade recensioner från kritiker, som lovordade  handlingen men kritiserade genomförandet.

Källor 

Amerikanska krigsfilmer
Amerikanska filmer 2018
Gun Wahrenby

Gunborg (Gun) Elisabeth Wahrenby, född 13 januari 1918 i Solna, Stockholms län, död 22 februari 2014 i Västerleds församling, Stockholm
,, var en svensk målare, skulptör, tecknare och grafiker. 

Hon var dotter till spårvägsmannen Hjalmar Olof Ferdinand Blomquist och Elin Sofia Eriksson och gift 1943–1959. Efter avslutad skolgång var hon anställd på Kooperativa förbundet 1935–1954 där hon arbetade med reklam och dekorationsmålning. Efter att hon slutat sin anställning studerade hon vid Högre konstindustriella skolans avdelning för reklam och bokhantverk 1954–1956 och vid avdelningen för skulptur 1956–1958. Dessutom genomförde hon ett flertal studieresor till ett flertal av Europas länder samt till Amerika, Afrika och Asien. Bland hennes offentliga arbeten märks täljstensreliefen Uppståndelsen för Höganäsbolagen 1957. Hon medverkade i Stockholmssalongerna på Liljevalchs konsthall. Som illustratör illustrerade hon bland annat bokverket Forntiden och illustrationer och teckningar för ett flertal tidskrifter.  

Wahrenby är gravsatt i minneslunden på Bromma kyrkogård.

Referenser

Tryckta källor
Svenskt konstnärslexikon del V, sid 554, Allhems Förlag, Malmö.

Noter

Svenska målare under 1900-talet
Födda 1918
Kvinnor
Personer från Solna
Avlidna 2014
Svenska skulptörer under 1900-talet
Svenska tecknare under 1900-talet
Svenska grafiker under 1900-talet
Red Sparrow

Red Sparrow är en amerikansk spionthrillerfilm från 2018 regisserad av Francis Lawrence och skriven av Justin Haythe, baserat på romanen från 2013 med samma namn av Jason Matthews. Filmens stjärnor består av Jennifer Lawrence, Joel Edgerton, Matthias Schoenaerts, Charlotte Rampling, Mary-Louise Parker och Jeremy Irons. Den berättar historien om en rysk spion som skickas för att få kontakt med en CIA-agent i hopp om att upptäcka en mullvads identitet.

Red Sparrow hade premiär på Newseum i Washington, D.C. den 15 februari 2018 och släpptes i USA den 2 mars 2018. Filmen har genererat $151 miljoner världen över och fått blandade recensioner från kritiker, som kallade filmen "mer stil än substans", kritiserade filmens längd och en handling där tittarens uppmärksamhet fångas med ett övermått av våld, tortyr och sex, men lovordade Jennifer Lawrence insats.

Källor 

Amerikanska thrillerfilmer
Amerikanska filmer 2018
Moskva på film
London på film
Budapest på film
Wien på film
Filmer om balett
Filmer i regi av Francis Lawrence
Engelskspråkiga filmer
Filmmusik av James Newton Howard
Delta Centauri

Delta Centauri (δ Centauri, förkortat Delta Cen, δ Cen) som är stjärnans Bayerbeteckning, är en ensam stjärna belägen i den mellersta delen av stjärnbilden Kentauren. Den har en skenbar magnitud på 2,57 och är synlig för blotta ögat. Baserat på parallaxmätning inom Hipparcosuppdraget på ca 7,9 mas, beräknas den befinna sig på ett avstånd på ca 410 ljusår (ca 127 parsek) från solen.

Egenskaper 
Delta Centauri  är en blå till vit underjättestjärna av spektralklass B2 IVne. vilket anger att den är en underjättestjärna som har förbrukat vätet i dess kärna och börjat utvecklas bort från huvudserien. Den har en massa som är ca 8,7 gånger större än solens massa, en radie som är ca 6,5 gånger större än solens och utsänder från dess fotosfär ca 5 130 gånger mera energi än solen vid en effektiv temperatur på ca 22 360 K.

Delta Centauri är en skalstjärna med ett distinkt spektrum som skapas av material som kastas ut i en skiva genom stjärnans snabba rotation. Den resulterande Dopplereffekten ger dess spektrum breda absorptionslinjer som anges av spektralklassens suffix "n". Suffixet "e" betyder att den är en klassisk Be-stjärna, som är en typ av het stjärna som ännu inte har utvecklats till en superjätte och är omgiven av omkretsande gas. Närvaron av denna gas skapar ett överskott av infraröd strålning, tillsammans med emissionslinjer i stjärnans spektrum. Det mesta av gasen är koncentrerad kring ekvatorn och bildar en skiva.

Delta Centauri är också en variabel stjärna av typen γ Cassiopeiae vars ljusstyrka varierar från magnitud +2,51 till +2,65. En del av variationen i stjärnan skulle kunna förklaras med att den är dubbelstjärna. Den föreslagna följeslagaren skulle behöva ha ca 4-7 gånger solens massa och en omloppsperiod på minst 4,6 år med en minsta separation på 6,9 astronomiska enheter. Delta Centauri delar en gemensam egenrörelse med de närliggande stjärnorna HD 105382 och HD 105383, vilket kan betyda att de bildar ett litet kluster eller kanske ett trippelstjärnsystem.

Källor

Referenser

Externa länkar
 https://www.universeguide.com/star/deltacentauri
 http://stars.astro.illinois.edu/sow/deltacen.html

	
Stjärnbilden Kentauren
Bayerobjekt
Blå-vita underjättar
Gamma Cassiopeiae-variabler
HD-objekt
Nivaclé

Nivaclé är en ursprungsbefolkning i Gran Chaco som lever på båda sidor av Pilcomayofloden. Nivaclé betyder "mänsklig" på det egna språket. De är också kända som ashlushlay (chorotes använder denna benämning), ashuslay, axluslay, chulupí, churupí, chulupie, chulupe, niwaklé och nivaklé. I äldre källor kallas de också chorpil eller chunupí. Uppskattningsvis lever 13 700 nivaclé i departementet Hayes och Boquerón i Paraguay, medan cirka 200 bor i Salta-provinsen i Argentina. Ett mycket litet antal bor i Tarija, Bolivia.

Under de senaste 50 åren har 15 000 mennoniter från Kanada, Ryssland och Tyskland bosatte sig i det traditionella nivaclé-området.

Undergrupper 
Enligt Miguel Chase-Sardi är det möjligt att identifiera fem undergrupper:
    Tovoc Lhavos, flodfolket: Chishamnee Lhavos, människor från ovan
    Tovoc Lhavos, flodfolket: Shichaam Lhavos, människor nedanifrån
    Yita 'Lhavos, skogsmänniskor
    C'utjaan Lhavos, tornfolk
    Jotoi Lhavos, folk av espartogräset
    Tavashai Lhavos, savannens folk.

Språk 
Nivaclé-språket har två dialekter, skogsnivaclé och flodnivaclé. Nivaclé är ett av Mataco-Guaicuru-språken. En ordbok har publicerats och 1995 kom en översättning av bibeln.

Försörjning 
Historiskt har de varit jägare-samlare.

Hernmarckska expeditionen och nivaclé 

Erland Nordenskiölds fjärde expedition till Sydamerika gick till Gran Chaco. Under denna expedition besökte han nivaclé och tog ett stort antal fotografier samt samlade in föremål. Samlingarna finns på Världskulturmuseet i Göteborg och på Etnografiska museet i Stockholm.

Referenser 

Ursprungsfolk i Sydamerika
Norbert Ozimek

Norbert Wojciech Ozimek, född 24 januari 1945 i Warszawa, är en polsk före detta tyngdlyftare.

Ozimek blev olympisk silvermedaljör i 82,5-kilosklassen i tyngdlyftning vid sommarspelen 1972 i München.

Källor 

Polska tyngdlyftare
Polska olympiska silvermedaljörer
Polska olympiska bronsmedaljörer
Olympiska silvermedaljörer 1972
Olympiska bronsmedaljörer 1968
Tävlande i tyngdlyftning vid olympiska sommarspelen 1972
Tävlande vid olympiska sommarspelen 1972 från Polen
Tävlande i tyngdlyftning vid olympiska sommarspelen 1968
Tävlande vid olympiska sommarspelen 1968 från Polen
Födda 1945
Levande personer
Män
Idrottare från Warszawa
Gruve 6

Gruve 6 var en tidigare kolgruva utanför Longyearbyen i Svalbard. Gruvan ligger på 323 meters höjd i fjället Bolternosa i Adventdalen mellan Todalen och Bolterdalen. Tillredningen skedde 1967–1969, och driften pågick 1969–1981 enligt metoden retirerande strossdrift. Den avslutades innan allt kol tagits ut. Flötsen var 0,70 – 1,0 meter tjock.

Frakten av kol från gruvan gick med kabelbana. Den existerande kabelbanan förlängdes 3,8 kilometer från vinkelstationen för Gruve 5 i Adventdalen. Detta var den sista linbanan för koltransport som byggdes vid Longyearbyen. För den nyare Gruve 7 längre in i Adventdalen förlängdes inte kabelbanan. På sträckan från Gruve 6 finns den kvar och restaurerades, liksom vinkelstationen, 2010–2011.

Fotogalleri

Källor
Per Kyrre Reymert: Longyearbyen. Fra comapany town til moderne by Sysselmannen på Svalbard 2013, , sidan 22
Gruve 6 på www.mindat.org

Externa länkar
Per Kyrre Reymert: Longyearbyen. Fra comapany town til moderne by Sysselmannen på Svalbard 2013, , sidan 20, Karta över bland annat Gruve 6
Gruve 6 på www.spitsbergen-svalbard.com

 

Longyearbyen
Gruvor i Svalbard
Belfagor (opera)

Belfagor är en komisk opera i prolog, två akter och epilog med musik av Ottorino Respighi och libretto av Claudio Guastalla, byggd på  Ercole Luigi Morsellis pjäs med samma namn (1919), fritt efter Niccolò Machiavellis kortroman Belphagor eller om dårskapen att taga sig hustru (ca 1520).

Historia
Operan hade premiär den 26 april 1923 på La Scala i Milano.

Personer
Candida (sopran)
Baldo (tenor)
Belfagor (baryton)
Mirocleto (bas)
Olympia (mezzosopran)
Fidelia (sopran)
Maddalena (sopran)
En gammal man (baryton)
En pojke (sopran)
Menica (mezzosopran)
Don Biagio (bas)
Majordomo (baryton)

Handling
Djävulen Belfagor ska kontrollera om alla kvinnor är roten till allt ont vilket de fallna själarna hävdar. Belfagor väljer ut den nobla Candida att gifta sig med, men Candida är fast besluten att vara trogen sin älskade Baldo. Bröllopet äger rum då Balbo är borta, tack vare Candidas fader som har mutats att övertyga dottern. Men bröllopet fulländas aldrig till Belfagors ilska, då han faktiskt har förälskat sig i Candida. När Balbo återvänder hjälper Candidas moder de unga älskande att fly. I ett sista försök att skilja på det älskande paret klär Belfagor ut sig till en luffare och lyckas övertyga Balbo att Candida inte har varit honom trogen. Men ett mirakel inträffar för att bevisa hennes oskuld: kyrkklockorna, som varit tysta allt sedan bröllopet, börjar plötsligt ringa av sig själva.

Källor

Operor av Ottorino Respighi
Italienskspråkiga operor
2014 Vasilevskis

2014 Vasilevskis eller 1973 JA är en asteroid i huvudbältet som upptäcktes den 2 maj 1973 av den amerikanske astronomen Arnold R. Klemola vid Lick observatoriet. Den har fått sitt namn efter Stanislavs Vasilevskis.

Asteroiden har en diameter på ungefär 9 kilometer.

Referenser 

Huvudbältesasteroider
Småplaneter namngivna efter personer
Astronomiska upptäckter av AR Klemola
Astronomiska upptäckter 1973
2131 Mayall

2131 Mayall eller 1975 RA är en asteroid i huvudbältet som upptäcktes den 3 september 1975 av den amerikanske astronomen Arnold R. Klemola vid Lick observatoriet. Den har fått sitt namn efter Nicholas Mayall.

Asteroiden har en diameter på ungefär 8 kilometer och den tillhör asteroidgruppen Hungaria.

Referenser 

Huvudbältesasteroider
Hungaria-asteroider
Småplaneter namngivna efter personer
Astronomiska upptäckter av AR Klemola
Astronomiska upptäckter 1975
2202 Pele

2202 Pele eller 1972 RA är en asteroid i huvudbältet som korsar Mars omloppsbana. Den upptäcktes 7 september 1972 av den amerikanske astronomen Arnold R. Klemola vid Lick observatoriet. Den har fått sitt namn efter Pelé i Hawaiis mytologi.

Den tillhör asteroidgruppen Amor.

Referenser 

Huvudbältesasteroider
Amor-asteroider
Asteroider som korsar Mars bana
Småplaneter namngivna efter mytologiska figurer
Astronomiska upptäckter av AR Klemola
Astronomiska upptäckter 1972
Jordnära objekt
Johan Jacob Waldau

Johan Jacob Waldau, född 1671 i Stockholm, död 1743, var en svensk amiralitetsbildhuggare.

Han var son till Georg Waldau och Catharina Gröning (senare omgift med Henrik Schütz). Waldau är nämnd som bildhuggargesäll i Stockholm 1697 och han efterträdde sin styvfar Schütz som galjonsbildhuggare vid varvet i Karlskrona 1701. Åren fram till 1709 var han fullt sysselsatt med att producera utsmyckningar för de svenska fartygen vid varvet men därefter minskade flottans nyproduktion och perioden 1710–1720 levde han under knappa ekonomiska förhållanden eftersom han avlönades styckevis för utfört arbete samt med en årlig lön om 200 daler silvermynt, detta kan jämföras med hans lön de första åren han arbetade vid varvet och kvitterade ut 1700 daler silvermynt. Han utförde bland annat ornamenten och galjonsbilden till tredäckaren Drottning Ulrika Eleonora som sjösattes 1719. Inga delar av fartyget finns bevarat men på en äldre oljemålning som finns på Sjöhistoriska museet kan man tydligt se galjonsbilden som föreställer ett lejon med krona på huvudet. Man antar att det var omkring 16 fot långt och omkring sex fot brett. Akterspegeln var prydd med fem fribilder och palmkvistar med lövverk. Amiralen Klas Sparre gillade inte de tjocka och vanskapta bilderna på akterskeppet utan uppmanade Waldau att studera de engelska skeppen och deras ornamentering. Men när 1600-talsskeppet Västmanland byggdes om 1728 fick han bästa lovord av skeppsbyggmästarna Charles Sheldon och Vilhelm Smitt. Bland hans arbeten utanför flottans verksamhet vet man att han för 400 daler silvermynt ornamenterade riksrådet Arvid Horns privata jakt samt en nu försvunnen altartavla till Listerby kyrka i Blekinge.

Tryckta källor
Svenskt konstnärslexikon del V, sid 555, Allhems Förlag, Malmö. 

Svenska bildhuggare
Födda 1671
Avlidna 1743
Män
Konstnärer från Stockholm