Den långa marschen genom institutionerna

Den långa marschen genom institutionerna (på tyska: der lange Marsch durch die Institutionen; på engelska: the long march through the institutions) är en slogan som myntades 1967 av studentaktivisten Rudi Dutschke för att beskriva en långsiktig strategi för att skapa förutsättningarna för revolution: att störta samhället genom att infiltrera viktiga samhällsinstitutioner. Det blev en del av den utomparlamentariska oppositionen (Außerparlamentarische Opposition, APO) som uppstod i slutet av 1960-talet. Frasen ”lång marsch” är en referens till de kinesiska kommunisternas utdragna kamp, vilken inbegrep en fysisk lång marsch med Folkets befrielsearmé genom Kina.

Influenser
Den främsta influensen till Dutschkes tänkande anses vanligtvis vara den italienske kommunisten Antonio Gramscis arbeten. Gramsci skrev, medan han satt fängslad på Benito Mussolinis order, om kulturell hegemoni och behovet av ett ”ställningskrig” för att skapa förutsättningarna för ett revolutionärt ”manöverkrig”. Degroot ser även Ernst Bloch som en viktig influens. Bloch träffade Dutschke i Bad Boll i Baden-Württemberg 1968 och beundrade hans integritet och beslutsamhet – egenskaper som han hade beskrivit i sitt verk Das Prinzip Hoffnung (”Hoppets princip”; 1954–1959) som oumbärliga för att uppnå utopin.

Begreppets definition
Herbert Marcuse skrev i ett brev till Dutschke 1971 att han höll med om strategin: ”Låt mig säga dig detta: jag betraktar din föreställning om ’den långa marschen genom institutionerna’ som det enda effektiva sättet ...” I sin bok Counterrevolution and revolt (1972) skrev Marcuse:

Den långa marschen genom institutionerna handlar inte om maktövertagande, utan snarare om att förstöra institutionerna inifrån (antiinstitutionalism). Dutschke skriver:

Begreppets användning
Sedan 1990-talet används begreppet den långa marschen genom institutionerna i samhällsdebatten ofta i samband med tesen att den av Dutschke skisserade strategin faktiskt har genomförts – eller åtminstone att målet uppnåtts. 1968-vänstern i form av en blandning av den radikala studentrörelsen, den utomparlamentariska oppositionen och 1970-talets olika sociala rörelser (kvinnorörelsen, HBT-rörelsen, djurrättsrörelsen, miljörörelsen med flera) marscherade rakt in i makten och besätter numera de avgörande funktionerna i offentlig förvaltning, media och universitet, menar den tyske journalisten Jürgen Busche. Därigenom har de problemformuleringsprivilegiet i samhället.

Lars Anders Johansson beskriver situationen i Sverige:

I en intervju med idéhistorikern Svante Nordin heter det: ”Marxismens anstormning inom universiteten, menar han, kom att röja vägen för allsköns destruktiva irrläror som postmodernism, postkolonialism och feminism. De ersatte sådant som fakta, historia och empiri i forskningen med spekulationer, politisk korrekthet och snåriga teorier till den grad att ingen längre kan känna igen den gamla humanioran, än mindre säga vad den egentligen ska vara bra för.”

Å andra sidan skriver den tyske journalisten Christian Staas: ”Kan så vara att ett par 68:or framgångsrikt har marscherat genom institutionerna och att detta har förändrat institutionerna. Vida mer torde dock institutionerna ha förändrat 68:orna. Av radikala utopister, det har sju år av röd-grönt visat, har blivit skickliga realpolitiker.”

Se även
Entrism
Femtekolonnare

Referenser

Vidare läsning
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.

Social anarkism
Utomparlamentarism
Politisk verksamhet
Politiska begrepp
Politiska sloganer