kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Odelberg (servis)

Odelberg är en mycket påkostad servis från Kosta glasbruk som togs fram till Nordiska industri- och slöjdutställningen i Malmö 1896. Den designades av bröderna Ferdinand Stude och Wilhelm Stude som arbetade vid Kosta. De båda kom från Finland, men hade utbildats i glasslipning i Sankt Petersburg.

Bakgrund och utseende
Servisen togs fram för industrimannen Wilhelm Odelberg, som bland annat drev Gustavsbergs porslinsfabrik. Själva servisen är inspirerade av ett glas från Cedersbergs glasbruk.

Servisen består av ett stort antal olika glas såsom vinglas, champagneglas, seltersglas, likörglas, karaffer, skålar, etc. Alla har slipad dekor i form av fasetter och romber, samt förgylld dekor på kant, kropp och fot.

Källor
 Gammalt glas, Jan Erik Anderbjörk, ICA-förlaget Västerås, 1968. Sid 18-19.

Serviser
Svensk formgivning
Föremål i glas
Dani Rodrik

Dani Rodrik, född 14 augusti 1957 i Istanbul, är en turkisk ekonom och professor i internationell politisk ekonomi vid John F. Kennedy School of Government vid Harvard University. Han var tidigare ”Albert O. Hirschman Professor of Social Science” vid Institute for Advanced Study i Princeton, New Jersey.

Han har publicerat brett inom områdena internationell ekonomi, ekonomisk utveckling och politisk ekonomi. Frågan om vad som utgör en god ekonomisk politik och varför vissa regeringar är mer framgångsrika än andra att bedriva en sådan, ligger i grund för hans forskning. Bland hans verk kan nämnas Economic Rules: The Rights and Wrongs of the Dismal Science och The Globalization Paradox: Democracy and the Future of the World Economy. Han är även chefredaktör för den akademiska tidskriften Global Policy, tillsammans med David Held och Eva-Maria Nag.

Biografi 
Rodrik härstammar från en sefardi-judisk familj, och är ansluten till National Bureau of Economic Research (NBER), Centre for Economic Policy Research (CEPR), Center for Global Development (CGD), Petersoninstitutet för internationell ekonomi (PIIE) och Council on Foreign Relations (CFR). Han är medredaktör för Review of Economics and Statistics. Han har även varit mottagare av forskningsbidrag från Carnegie Corporation, Ford Foundation och Rockefeller Foundation. Han har också mottagit priset Leontief Prize for Advancing the Frontiers of Economic Thought från Global Development and Environment Institute.

Efter sin examen från Robert College i Istanbul, blev han filosofie kandidat (summa cum laude) från Harvard College. Han blev sedan filosofie doktor i ekonomi med sin avhandling Studies on the Welfare Theory of Trade and Exchange-rate Policy, samt MPA från Princeton University.

Han har också skrivit för den turkiska dagstidningen Radikal sedan juli 2009.

Han gick med i nybildade World Economics Association som ledamot i verkställande utskottet 2011.

Han är gift med dottern till den turkiske f.d. generalen Çetin Doğan. Çetin dömdes till livstids fängelse, senare sänkt till 20 år, för hans medverkan i den påstådda Balyoz-kupplanen.

Bibliografi (urval)

Källor

Externa länkar 

  
 Dani Rodriks senaste forskning 
 Dani Rodriks webblogg 
 

Turkiska ekonomer
Turkiska professorer
Handelsteoretiker
Antiglobaliseringsskribenter
Alumner från École normale supérieure
Alumner från Harvard College
Alumner från Princeton University
Alumner från Robert College
Personer från Istanbul
Födda 1957
Män
Levande personer
Personer verksamma vid Institute for Advanced Study
Sandseryd (olika betydelser)

Sandseryd kan syfta på:

 Sandseryds socken – en socken i Småland
 Sandseryds landskommun –  en tidigare kommun i Jönköpings län 1863–1943
 Sandseryds församling – en församling inom i Växjö stift namnändrad till Norrahammars församling 1943
 Sandseryds kyrka –  en kyrkobyggnad i Växjö stift
Inha fabriker

Inha fabriker  är samlingsnamnet för den verksamhet som finns på den gamla bruksorten i Etseri i landskapet Södra Österbotten. På finska fick platsen namn efter fabrikerna och heter Inhan tehtaat. Samhället ligger cirka 7 km mot sydost från kommunens centrum vid Hankavesis strand.  Orten har cirka 420 fast bosatta. Under sommaren växer befolkningen. Industrierna har uppstått ur järnbruket och de ingår sedan 1917 i koncernen Fiskars och är kända bland annat för tillverkning av Busters aluminiumbåtar . Båttillverkningen såldes 2016 av Inhan Tehtaat Oy Ab (Inha Bruk Ab) till Yamaha Motor Europe.

Historik 
År 1841 fick lagman Erik Gustaf Roschier privilegium för en hytta vid Inha å. Han samarbetade med brukspatron Gustaf Adolf Wasastjerna från Östermyra. Hyttan inledde sin verksamhet år 1851. Där smältes sjö- och myrmalm.

Blomstringstiden inleddes år 1884, när den svenska ingenjören August Nilsson Keirkner övertog verksamheten. Järnet från Inha höll hög kvalitet i klass med utländska produkter och den inhemska efterfrågan växte. Keirkner utvecklade också den lokala förädlingen genom att starta tillverkning av hästskor, bultar och nitar. Den vattendrivna sågen ändrades till ångdrift. När tillgången på malm sinade övergick man till importerad malm från Sverige och inhemskt metallskrot. Den nya järnvägen, Vasabanan, underlättade transporterna. Fabrikerna fick en egen station.

Kring bruket växte ett livligt samhälle upp med butiker och skolor. Bybagaren Emanuel Pohjaväre blev också riksdagsman. Samhället hade ungefär 400 invånare i början av 1900-talet. Man byggde bland annat Folkets hus, dansbana och en egen biograf, Inhas Bio-Bio. Brukspatronen själv byggde ett nyrenässanspalats år 1899, kallat "Pytinge". Inha herrgård ritades av Vasa länsarkitekt  K. V. Reinius . Palatset hör till de ståtligare i Finland. I herrgårdens park finns drängstuga, lusthus och ekonomibyggnader.

Keirkner sålde fabrikerna år 1917 till Fiskars och lät bygga sitt pensionärsboende i Helsingfors. För uppdraget anlitades arkitekt Eliel Saarinen som planerade Villa Keirkner, senare känt som Marmorpalatset . Efter andra världskriget ersattes de traditionella produkterna från Inha med Fiskars egna varor t.ex. gångjärn. Buster båtarna av aluminium fick stor efterfrågan och fabrikerna utvigades på 1970-talet. Fabrikerna är den största arbetsgivaren i Etseri.

Källor

Litteratur 
 Hahne, Reino: Inhan ruukkiyhdyskunta 1833–1964. Ähtäri 1994. .
 Ranta, Matti: Inhan patruuna. Tarinoita August Keirkneristä. Mediapinta 2009. .

Byggda kulturmiljöer av riksintresse
Bruksorter i Finland
Etseri
Papua Nya Guineas riksvapen

Papua Nya Guineas riksvapen är ett emblem som består av en raggiparadisfågel över ett traditionellt spjut och en kundu-trumma. Riksvapnet, liksom landsflaggan, antogs 1971. Enligt Papua Nya Guineas grundlag är riksvapnet också en av statens nationella symboler vid sidan av t.ex. flaggan och nationalsången.

Referenser 

Papua Nya Guineas nationalsymboler
Riksvapen i Asien
Riksvapen i Oceanien
Heraldiska vapen med fåglar
Heraldiska vapen med musikinstrument
Heraldiska vapen med spjut
Gösta Renlund

Rolf Gösta Renlund, född 12 juli 1915 i Kristianstad, död 12 februari 2007 i Hedvig Eleonora församling i Stockholm, var en svensk jurist och ämbetsman.

Gösta Renlund blev jur.kand. 1938 och kom efter tingstjänstgöring (1939–1941) att tjänstgöra i Svea hovrätt och Försvarets civilförvaltning 1942. Han blev amanuens 1943, 1:e kanslisekreterare 1946, byråchef i Finansdepartementet 1948 och var expeditionschef 1952–1956. Renlund utnämndes 1953 till kansliråd och blev generaldirektör och chef för Riksräkenskapsverket 1956. Verket bytte 1961 namn till Riksrevisionsverket, vars generaldirektör Gösta Renlund var fram till 1965. Han var vd för Sveriges allmänna hypoteksbank och Lantbruksnäringarnas primär- och sekundärkreditaktiebolag 1965–1981.

Han var också sekreterare i ståthållarämbetet på de kungliga slotten 1944–1956, ordförande i riksgäldsfullmäktige 1960–1965, ordförande för Sparbankernas säkerhetskassa 1960–1966, ordförande i Meteorologiska och hydrologiska rådet 1961–1966, vice ordförande för Sveriges allmänna hypoteksbank 1960–1965, vice ordförande i styrelsen för Statskontoret 1961–1965 samt satt i styrelserna för Föreningsbankernas bank 1966–1982 och Trygg-Hansa 1968–1986.

År 1967 invaldes han som ledamot av Kungl. Skogs- och Lantbruksakademien.

Gösta Renlund var därutöver verksam i ett stort antal offentliga utredningar, som ledamot i budgetutredningen 1948, budgeträttskommittén 1950, riksdagsbiblioteksutredningen 1954, kronans markdelegation 1956 och budgetkommittén 1957. Han var ordförande för civilingenjörsutredningen 1955, utredningen rörande SMHI:s arbetsuppgifter och organisation 1957, arbetstidsberedningen 1957, utredningen angående samverkan mellan organen för upplysningsverksamhet i utlandet 1959, skolarbetstidsutredningen 1963, markpolitiska utredningen 1964, industriforskningsutredningen 1965, tidningstaxeutredningen 1966, lantbrukets organisationsutredning 1968 och utredningen om lantbrukets kapitalförändringar 1980. Gösta Renlund är gravsatt i Gustav Vasa kyrkas kolumbarium i Stockholm.

Källor 
 
 Renlund, Gösta Rolf på SvenskaGravar.se

Svenska generaldirektörer
Ledamöter av Kungliga skogs- och lantbruksakademien
Mottagare av Illis Quorum
Svenska ämbetsmän under 1900-talet
Svenska jurister under 1900-talet
Ämbetsmän från Kristianstad
Jurister från Kristianstad
Gravsatta i Gustaf Vasa kyrkas kolumbarium
Födda 1915
Avlidna 2007
Män
Michaël R. Roskam

Michaël R. Roskam, född 9 oktober 1972 i Sint-Truiden, är en belgisk filmregissör och manusförfattare. Hans verkliga namn är Michaël Reynders. Inspirerad av Hergé utbildade han sig först till grafiker med mål att bli serietecknare. Han har arbetat på en belgisk morgontidning och på reklambyrå. Han studerade manusskrivande vid Binger Filmlab i Amsterdam och började att göra egna kortfilmer i början av 2000-talet. Han långfilmsdebuterade 2011 med Bullhead, en gangsterfilm som blev nominerad till Oscar för bästa icke-engelskspråkiga film och gav huvudrollsinnehavaren Matthias Schoenaerts en internationell karriär. Samarbetet med Schoenaerts fortsatte i Roskams amerikanska film The Drop från 2014 och i Le Fidèle från 2017.

Filmografi
 Haun (2002) – kortfilm
 Carlo (2004) – kortfilm
 The one thing to do (2005) – kortfilm
 Today's Friday (2007) – kortfilm
 Bullhead (Rundskop) (2011)
 The Drop (2014)
 Le Fidèle (2017)

Källor

Belgiska filmregissörer
Belgiska manusförfattare
Födda 1972
Levande personer
Personer från Sint-Truiden
Personer i Belgien under 2000-talet
Män
Högmora, Nacka kommun

Högmora (även Lilla Högmora, tidigare Lilla Oxmora) är en hästgård och ett tidigare dagsverkstorp under Erstavik, beläget i Nacka kommun.

Historik

Strax norr om Bollmora och bara några hundra meter från gränsen till dagens Tyresö kommun ligger ett av Erstaviks tidigare dagsverkstorp. Högmora har varit bebott sedan 1600-talet. Dagens Högmora redovisas på en karta från 1722 som Lilla Oxmora och brukades då av torparen Oluf Erlandsson. Torpets namn förändrades över tiden, förmodligen på grund av skiftande uttal. Av Oxmora blev Hoxmora och Hogsmora och till slut dagens Högmora. 

På 1800-talet innehades stället under nästan 40 år av torparen Nils Hornberg. Han hade två till tre drängar och lika många pigor. Till gården hörde då en häst, sex kor och fyra får. Vid en husesyn år 1842 framkom att Lilla Högmora var en timrad byggnad bestående av storstuga (vardagsrum med kök), kammare och ett ”kontor”. Övrig bebyggelse bestod av en sjöbod och en timmerbyggnad med loge. 1843 utfördes en ny husesyn där framkom att torparhustrun tvättade även åt andra för att förbättra familjens inkomst. Det var inte tillåtet, ”i anseende till att myckne skog som dervid förödes”. Torparfamiljen fick sluta med att hugga extra ved till tvättgrytan samt att befatta sig med andras tvätt.

På 1930-talet försvann systemet med dagsverke och Lilla Högmora med tillhörande mark arrenderades ut under andra villkor. Till gården hör idag ett stort stall och arrendatorn bedriver hästverksamhet. Det existerade även Stora Högmora (Oxmora), belägen ungefär 500 meter norr om Lilla Högmora. Byggnaderna där revs 1945, men det finns tydliga spår i form av husgrunder. Cirka 750 meter öster om Lilla Högmora ligger det fortfarande bevarade Skomakartorpet.

Bilder

Källor
Nacka kommun: Lilla högmora.
 Informationstavla på platsen uppsatt av Nacka kommun.
 Nacka lokalhistoriska arkiv

Externa länkar

Erstavik
Byggnader och anläggningar i Nacka kommun
Jean-Marie Rouart

Jean-Marie Rouart, född 8 april 1943 i Neuilly-sur-Seine, är en fransk romanförfattare, fackboksförfattare och journalist. Han började som journalist 1967 på Le Magazine littéraire och har bland annat arbetat för Le Figaro och Le Quotidien de Paris. Åren 1986 till 2003 var han redaktör för Le Figaro littéraire. Han romandebuterade 1974. För sina böcker har han bland annat tilldelats Interalliépriset 1977, Prix Renaudot 1983, Prix de l'Essai 1985 och Prix littéraire Prince Pierre 1991. Han valdes in i Franska akademien 1997 och efterträdde Georges Duby på stol 26.

Bibliografi
 1974 – La Fuite en Pologne (Grasset)
 1975 – La Blessure de Georges Aslo (Grasset)
 1977 – Les Feux du pouvoir (Grasset) – Interalliépriset
 1980 – Le Mythomane (Grasset)
 1983 – Avant-guerre (Grasset) – Prix Renaudot
 1985 – Ils ont choisi la nuit (Grasset) – Prix de l'Essai
 1987 – Le Cavalier blessé (Grasset)
 1989 – La Femme de proie (Grasset)
 1990 – Le Voleur de jeunesse (Grasset)
 1993 – Le Goût du malheur (Gallimard)
 1994 – Omar, la construction d'un coupable
 1995 – Morny, un voluptueux au pouvoir (Gallimard)
 1997 – L'Invention de l'amour (Grasset)
 1998 – Bernis, le cardinal des plaisirs (Gallimard)
 1998 – La Noblesse des vaincus (Grasset)
 2000 – Discours de réception à l'Académie française (Grasset)
 2000 – Une jeunesse à l'ombre de la lumière (Gallimard)
 2001 – Une famille dans l'impressionnisme (Gallimard)
 2002 – Nous ne savons pas aimer (Gallimard)
 2003 – Adieu à la France qui s'en va (Grasset)
 2004 – Libertin et chrétien (Desclée de Brouwer)
 2005 – Mes fauves (Grasset)
 2006 – Le Scandale (Gallimard)
 2006 – Gorki l'exilé de Capri
 2008 – Devoir d'insolence (Grasset)
 2009 – Cette opposition qui s'appelle la vie (Grasset)
 2011 – La Guerre amoureuse (Gallimard)
 2012 – Napoléon, ou la Destinée (Gallimard)
 2014 – Ne pars pas avant moi (Gallimard)
 2015 – Ces amis qui enchantent la vie (Robert Laffont)
 2017 – Une jeunesse perdue (Gallimard)
 2017 – Les romans de l'amour et du pouvoir - Le Cavalier blessé, Le Scandale, Avant-guerre, Les Feux du pouvoir, La Blessure de Georges Aslo (Robert Laffont)
 2017 – Le psychodrame français (Robert Laffont)

Källor

Franska fackboksförfattare
Franska författare under 1900-talet
Franska författare under 2000-talet
Franska journalister
Franska romanförfattare
Franskspråkiga essäister
Franskspråkiga fackboksförfattare
Franskspråkiga romanförfattare
Födda 1943
Ledamöter av Franska Akademien
Levande personer
Personer från Neuilly-sur-Seine
Män
Tjänarinnans berättelse

Tjänarinnans berättelse är en bok av Margaret Atwood. Den utkom 1985 på engelska, under titeln The Handmaid's Tale, och året därefter utkom den svenska översättningen. En reviderad svensk översättning utkom 2017.

Boken anses vara en klassisk dystopi och har översatts till ett fyrtiotal språk. Den har flera gånger satts upp på scen och blivit föremål för en uppmärksammad TV-serie. 2019 belönades dess uppföljare Gileads döttrar med Bookerpriset.

Handling 
Berättelsen beskriver ett framtida USA där kristna fundamentalister har bildat en ny republik. I detta samhälle tillåts inte kvinnor äga någonting och de tillåts inte läsa. Födelsetalen har sjunkit, som följd av miljöförstöring, och fertila kvinnor utnyttjas för att befruktas av härskarklassens män. För att legitimera systemet refererar samhället till Bibelns Jakob med sina två fruar Rakel och Lea, med tillhörande tjänarinnor och deras barn.

Kvinnorna som nyttjas som tjänarinnor reduceras genom att fråntas sina egentliga namn, och de tilldelas namn som konstrueras av deras befälhavares namn tillsammans med prefixet of (används i boken ungefär som tyska von). Huvudrollen kallas Offred då hennes befälhavare heter Fred.

Politiska paralleller 
Atwood hävdar att Tjänarinnans berättelse kan kategoriseras som spekulativ fiktion, eftersom det är en berättelse som skulle kunna hända redan idag. Detta skiljer hon från science fiction, som skildrar saker som inte finns. Denna distinktionen har blivit uppmärksammad, och slutsatsen delas inte av alla.

Boken sägs vara inspirerad av den iranska revolutionen 1979 och den amerikanska kristna högern. Det görs även en koppling i boken mellan Iran och det samhälle som beskrivs i berättelsen, som två monoteokratiska samhällen. I samband med att tv-serien utkom 2017 drog många paralleller mellan berättelsen och den samtida Trumpadministrationen och till Islamiska staten.

I andra medier 
Atwoods berättelse har bearbetats vidare på i olika medier. Den blev film 1990 (svensk titel: Mardrömmen) och hade 2017 premiär som tv-serie (titel: The Handmaid's Tale). Denna har Elisabeth Moss i huvudrollen och har hittills – fram till 2022 – producerats i fyra säsonger.

Historien presenterades år 2000 som opera (dansk titel: Tjenerindens fortælling). Musiken var här av Poul Ruders och librettot (på engelska) av Paul Bentley. Dessutom har den synts som teater, balett och seriealbum.

2019 kom bokens uppföljare – Gileads döttrar – som belönades med det årets Booker Prize.

Kommentarer

Referenser 

Skönlitteratur 1985
Kanadensisk skönlitteratur
Verk av Margaret Atwood
Pigres

Pigres kan syfta på:

 Pigres från Halikarnassos, antik grekisk poet
 Pigres från Karien, antik persisk sjöofficer
 Pigres från Paionien, antik härskare på Balkan
Marc Lambron

Marc Lambron, född 4 februari 1957 i Lyon, är en fransk ämbetsman, litteraturkritiker och författare. Han är utbildad vid Université Paris-Sorbonne, École normale supérieure, Institut d'études politiques de Paris och École nationale d’administration. Han började göra karriär inom Frankrikes Conseil d'État 1985 och fick 2006 titeln conseiller d'État. Sedan 1986 skriver han litteraturkritik för tidskriften Le Point och sedan 1990 krönikor för Madame Figaro. Hans första roman gavs ut 1988 och tilldelades Deux magots-priset. År 1993 fick han Prix Femina för sin roman L'Œil du silence. Han valdes in i Franska akademien 2014 och efterträdde François Jacob på stol 38.

Bibliografi
 1988 – L'Impromptu de Madrid (Flammarion) – Deux magots-priset
 1990 – La Nuit des masques (Flammarion) – Prix Colette
 1992 – Carnet de bal (Gallimard)
 1993 – L'Œil du silence (Flammarion) – Prix Femina
 1997 – 1941 (Grasset)
 2001 – Étrangers dans la nuit (Grasset)
 2002 – Carnet de bal : chroniques 2 (Grasset)
 2004 – Les Menteurs (Grasset)
 2006 – Une saison sur la terre (Grasset)
 2006 – Mignonne, allons voir... (Grasset)
 2008 – Eh bien, dansez maintenant... (Grasset)
 2010 – Théorie du chiffon : sotie (Grasset)
 2011 – Carnet de bal : chroniques 3 (Grasset)
 2012 – Nus vénitiens (Seghers)
 2014 – Tu n'as pas tellement changé (Grasset)
 2014 – Trésors du quai d'Orsay : un siècle d'archives photographiques (Flammarion)
 2017 – Discours de réception à l'Académie française et réponse d'Érik Orsenna (Grasset)
 2017 – Quarante Ans - Journal 1997 (Grasset)

Källor

Alumner från École normale supérieure
Alumner från Université Paris-Sorbonne
Franska fackboksförfattare
Franska författare under 1900-talet
Franska författare under 2000-talet
Franska journalister
Franska litteraturkritiker
Franska romanförfattare
Franska ämbetsmän under 1900-talet
Franskspråkiga fackboksförfattare
Franskspråkiga romanförfattare
Födda 1957
Ledamöter av Franska Akademien
Levande personer
Personer från Lyon
Riddare av Hederslegionen
Ämbetsmän under 2000-talet
Män
Lapplands forskningsstation

Lapplands forskningsstation (finska: Lapin tutkimuslaitos Kevo, engelska: Kevo Subarctic Research Institute) är en forskningsstation under Åbo universitet för biologiska studier i en subarktisk klimatzon. Den ligger i Kevo i Utsjoki kommun, vid stranden av Kevojärvi. Forskningsområden är biologi, biokemi, geologi, miljöstudier och vilda djur.

Forskningsstationen grundades 1956 av Paavo Kallio, som också var stationens chef fram till 1976 och därefter styrelseordförande till 1984. Under hans ledning utvecklades 
ett samarbete med såväl skandinaviska som nordamerikanska forskningsinstitutioner. Han anlade tre arboreta vid Kevo.

Lapplands forskningsstation har möjlighet att härbärgera omkring 40 forskare vintertid och 70 sommartid. Det finns laboratorier, en verkstad, en föreläsningslokal och bostäder.

Stationen har get namn åt asteroiden 2291 Kevo.

Källor

Noter

Externa länkar
Lapplands forskningsstations webbplats

Utsjoki
Forskningsstationer i Finland
Polarforskning
Utsjoki prästgård

Utsjoki prästgård är en prästgård för Utsjoki församling i Lappland i Finland, som ritades av Carl Ludvig Engel och som färdigställdes 1843.

Byggandet av Utsjoki prästgård bekostades av staten. Huset uppfördes i empirstil vid stranden av Mantojärvi. Vid prästgården finns rödmålade uthus, varav de äldsta är från 1700-talet. 

Tillsammans med intilliggande Utsjoki kyrka samt fjorton bevarade kyrkstugor utgör prästgården en kulturmiljö, som klassificerats som värdefull, Utsjokis kyrkomiljö.

Källor
Om Utsjoki kyrka på Museiverkets webbplats

Noter

Utsjoki
Byggnader ritade av Carl Ludvig Engel
Prästgårdar i Finland
Team Gävle HF

Team Gävle HF var en ishockeyklubb som bildades ur spillrorna av S/G Hockey. Grundarna till S/G hockey, Strömsbro IF  och Gävle GIK, drog sig båda ur samarbetet och började om i division 4. S/G hockey slogs då ihop med Brynäs IF:s ungdomssektion och höll platsen i division 1 under några år med namnet Team Gävle HF. 1996 slogs laget ihop med Gävle GIK och började spela i division 2.

Referenser

Ishockeyklubbar i Sverige
Sport i Gävle
Utsjoki kyrka

Utsjoki kyrka är en kyrka i Utsjoki kommun i Lappland i Finland, som ritades av Ernst Lohrmann och som färdigställdes 1853.

Utsjoki kyrka byggdes 1850-1853 vid sjön Mantojärvi, sex kilometer söder om Utsjoki by. Den har 230 sittplatser och en yta på 170 kvadratmeter. 

Altartavlan Kristi himmelsfärd, en oljemålning på 270 x 140 centimeter, gjordes av Aukusti Koivisto 1924. 

Tillsammans med intilliggande Utsjoki prästgård samt fjorton bevarade kyrkstugor utgör kyrkan en del av Utsjokis kyrkomiljö, som klassificerats som en byggd kulturmiljö av riksintresse.

Ulrika-sakristian
Timret till den tidigare timmerkyrkan från 1700, som uppkallades efter den heliga Ulrika, såldes i samband med byggandet av den nya stenkyrkan 1853, med undantag för virket till sakristian. Museiverket rekonstruerade sakristian 1979.

Källor
Om Utsjoki kyrka på Museiverkets webbplats 
Om Utsjoki kyrka på retkipaikka.fi
Museiverket, ID-nr 200677

Noter

Utsjoki
Kyrkobyggnader i Lappland