kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Unionen av ortodoxa fanbärare

Unionen av ortodoxa fanbärare (ryska: Союз православных хоругвеносцев (СПХ)/Sojuz pravoslavnykh khorugvenostsev (SPK), serbiska: Савез православних банера-носилаца/Savez pravoslavnih banera-nosilaca) är en rysk-serbisk högerextrem nationalistisk och fundamentalistisk organisation vars syfte är att stärka och sprida den ortodoxa kristendomen, dess tro och återställa monarkin i Ryssland. Enligt organisationens uttalanden är deras främsta mål att "återuppliva andan" i rysk ortodoxi genom att genomföra processioner med banderoller och ikoner i Moskva, andra delar av Ryssland, men även i andra länder som Serbien, Belarus och Ukraina.

Organisationen säger sig också vara en del av den rysk-ortodoxa kyrkan, vilket förnekas av kyrkan själva.

Historia 
Unionen av ortodoxa fanbärare leddes av den avlidne Leonid Simonovitj-Niksjitj som själv grundade organisationen i juni 1992.

Symbol 
Unionen av ortodoxa fanbärares symbol har tre stycken dödskallar med varsin kniv i munnen som är omgivna av tre ortodoxa kors och två texter där det står ''Ortodoxi eller död!'' på kyrkslaviska och grekiska. Den lilla texten ''СПХ'' under dödskallarna är organisationens förkortning på ryska.

Kontroverser 
Organisationen har både blivit känd och anklagade för extremism på grund av användningen av deras slogan, ''Ortodoxi eller död!'', relationerna med skinheadkulturen och för att driva homofobi och rasism. Den 8 mars 2009 fördömde även rysk-ortodoxa kyrkans patriark Kirill av Moskva organisationens slogan och sa bland annat följande: ''När vi hör slagord som ''Ortodoxi eller död'', måste vi akta oss för sådana predikanter. Herren (Jesus) sa aldrig: ''Min undervisning eller död''. Inte en enda apostel sa ''Ortodoxi eller död''. Därför att ortodoxi är evigt liv, glädje i den Helige Ande, livsglädje, livets skönhet, men döden är förfall, resultatet av fallet och djävulens inflytande. I sådana människors ögon kommer du inte att hitta kärlek. I dem brinner högmodets demoniska eld, strävan efter kyrkans makt och förstörelsen av kyrkans enhet''.

Bilder

Se även 

 Četnici

Källor 

 Den här artikeln är delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, Union of orthodox banner-bearers, 18 juli 2023.
 Den här artikeln är delvis baserad på material från ryskspråkiga Wikipedia, Союз православных хоругвеносцев, 18 juli 2023.

Externa länkar 

 Organisationens Youtubekanal: Союз Православных Хоругвеносцев - YouTube (ryska)
 Organisationens webbplats: СОЮЗ ПРАВОСЛАВНЫХ ХОРУГВЕНОСЦЕВ (pycckie.org) (ryska)

Organisationer bildade 1992
Politiska partier bildade 1992
Nationalistiska partier i Ryssland
Organisationer i Ryssland
Högerextrema partier
Högerextremism i Ryssland
Nationalism i Ryssland
Ortodox kristendom
Kristen fundamentalism
Fundamentalism
Hans Silfverlåås

Hans Silfverlåås, tidigare Verklaes, död 1654, var en svensk ämbetsman.

Biografi
Hans Silfverlåås var son till borgaren Peter Verklaes och Brita i Kalmar. Han blev 1630 borgmästare i Kalmar och fick avträdda tjänsten 1641, på grund av kiv och tvist. Silfverlåås blev åter borgmästare i staden 9 november 1644 och adlades 18 mars 1647 till Silfverlåås och introducerades samma år som nummer 377. Han nekades tjänstgöra som borgmästare av rådet och avsattes 1649 av landshövdingen. Silfverlåås avled 1654 och begravdes 15 januari samma år i Kalmar. Han var en förmögen och betydande man i Kalmar.

Silfverlåås ägde gården Törnerum i Ryssby socken.

Familj
Silfverlåås gifte sig första gången 1607 med Maria Jönsdotter (1558–1632). Hon var dotter till borgaren Jöns Pedersson och Elin Nilsdotter. Maria Jönsdotter var änka efter borgmästaren Håkan Gudmundsson i Kalmar.

Silfverlåås gifte sig andra gången 1633 med Helena Eschilli (död 1653). Hon var dotter till superintendenten Nicolaus Eschilli i Kalmar stift och Birgitta Ungius. De fick tillsammans barnen kaptenen Gustaf Silfverlåås (död 1704), Brita Silfverlåås som var gift med häradshövdingen Tore Ollonberg, Maria Silfverlåås (död 1706) som var gift med kommissarien Lorentz Assarsson, ryttmästaren Peter Silfverlåås (1645–1704), majoren Hans Silfverlåås (död 1700), kornetten Jonas Silfverlåås vid livregementet, Catharina Silfverlåås som var gift med majoren Jöran Papegoja och Helena Silfverlåås (född 1653).

Referenser

Noter 

Personer från Kalmar
Födda okänt år
Avlidna 1654
Män
Svenska ämbetsmän under 1600-talet
Kalmars borgmästare
Tore Ollonberg

Tore Olofsson Ollonberg, tidigare Olofsson, född 3 januari 1611 i Göteborg, död 1 december 1690 i Fuxerna församling, var en svensk ämbetsman.

Biografi
Tore Ollonberg föddes 1611 i Göteborg. Han var son till handelsmannen Olof Toresson och Cecilia Andersdotter Bange. Ollonberg arbetade som hauptman i Läckö grevskap åt generalfältherren Jakob De la Gardie. 1642 arrenderade han Kållands härad och Kinne härad av kronan. Han alades 15 januari 1648 till Ollonberg och introduserades i Sveriges riddarhus som nummer 416. Ollonberg blev 4 oktober 1653 hauptman på Läckö slott åt greve Magnus Gabriel De la Gardie och var från 8 september 1654 hauptman och häradshövding över Läckö grevskap och Lidköping. Han kallades häradshövding över Skaraborgs län. Ollonberg avled 1690 på Haneström i Fuxerna församling och begravdes i Råda kyrka, där hans vapen sattes upp.

Ollonberg ägde gårdes Haneström och Fuxerna socken.

Familj
Ollonberg var första gången gift med en dotter till borgmästaren Asmund Olofsson Liedberg och Anna Pedersdotter i Lidköping. De fick tillsammans sonen häradshövdingen Anders Ollonberg (1636–1694) i Läckö grevskap.

Ollonberg gifte sig andra gången med Brita Silfverlåås. Hon var dotter till borgmästaren Hans Silfverlåås och Helena Nilsdotter i Kalmar. De fick tillsammans sonen vice häradshövdingen Olof Jakob Ollonberg (1676–1704).

Ollonberg gifte sig tredje gången 1674 med Elisabet Brand. Hon var dotter till köpmannen Johan Brand i Göteborg. De fick tillsammans sonen Carl Ollonberg (1677–1745). Efter Ollonbergs död gifte Elisabet Brand om sig med häradshövdingen Johan Leijonbielke.

Referenser

Noter 

Personer från Göteborg
Födda 1611
Avlidna 1690
Män
Svenska ämbetsmän under 1600-talet
Svenska häradshövdingar
Norra vesterbotten

Norra vesterbotten var en tidning som gavs ut i Skellefteå stad 1886–1887. Tidningen konkurrerade med den redan befintliga Skellefteå nya tidning. Norra vesterbotten uppgick 1887 i Skelleftebladet. 

Tidningen gavs ut av Umebladets grundare  fil.kand Eric Lindroth som erhöll utgivningsbevis den 10 november 1886. Från dess start och fram till 6 juli 1887 trycktes tidningen hos Nya Boktryckeriet därefter hos Erik Hallbom. Inledningsvis gavs den ut två gånger i veckan men de sista nio månaderna gavs den ut en gång i veckan.

Se även 
 Skellefteå kommuns näringsliv 
 Andra företag i Skellefteå kommun

Referenser 

Företag i Skellefteå
Nedlagda svenska dagstidningar
Dagstidningar startade 1886
Företag bildade 1886
Maestrale (jagare)

Maestrale var en jagare av Maestrale-klass som byggdes för Regia Marina (den kungliga italienska flottan) i början av 1930-talet. Hon färdigställdes 1934 och tjänstgjorde under andra världskriget.

Design och beskrivning 
Maestrale-klassen var en helt ny design som var avsedd att åtgärda stabilitetsproblemen hos den föregående Folgore-klassen. De hade en total längd på 106,7 meter. Fartygen hade en bredd på 10,15 meter och ett medeldjupgående på 3,31 meter och 4,3 meter vid full last. Deras deplacement var 1 640 ton vid normal last och 2 243 ton vid full last. Under krigstid hade de 190 officerare och sjömän.

Maestrale-klassen drevs av två växlade Parsons-ångturbiner som var och en drev en propelleraxel med hjälp av ånga från tre ångpannor. Turbinerna var konstruerade för att producera 44 000 hästkrafter (33 000 kW) och en hastighet på 32-33 knop (59-61 km/h) under drift, men de nådde hastigheter på 38-39 knop (70-72 km/h under vissa provseglingar. Fartygen rymde tillräckligt med brännolja för att ge dem en räckvidd på 2 600–2 800 nautiska mil (4 800-5 200 km) vid en hastighet av 18 knop (33 km/h) och 690 nautiska mil (1 280 km) vid en hastighet av 33 knop (61 km/h).

Deras huvudbatteri bestod av fyra 50-kalibriga 12 cm sjömålskanoner i två dubbelkanontorn, ett vardera för och akter om överbyggnaden. Midskepps fanns ett par 15-kalibriga 12 cm-lysgranatskastare. Luftvärnet bestod av fyra 13,2-millimeters kulsprutor. De var utrustade med sex 53,3 cm torpedtuber i två trippelfästen midskepps. Även om fartygen inte var utrustade med sonar för ubåtsjakt var de försedda med ett par sjunkbombskastare. Maestrale-klassen kunde bära 56 sjöminor.

Referenser

Noter

Tryckta källor

Externa länkar 

 Maestrale Marina Militare website
Italienska jagare under andra världskriget
Fartyg sjösatta 1934
Skelleftebladet

Skelleftebladet var en tidning som gavs ut i Skellefteå stad 1887–1951. Tidningen Norra vesterbotten uppgick 1887 i Skelleftebladet. Skelleftebladets politiska beteckningen var 1906 konservativ upplagan uppgick då till  exemplar. Beteckningen ändrades 1912 till moderat. Upplagan uppgick 1915 till   exemplar och 1920 till  exemplar.  

Den 1 juni 1951 uppgick Skelleftebladet i det då nystartade Nordsvenska Dagbladet som bildats genom en sammanslagning av de moderata tidningarna Umebladet, Skelleftebladet och Norrbottens allehanda. 

Skelleftebladet trycktes i frakturstil hos Erik Hellbom.  

Tidningen gavs ut med olika frekvens: 
 1887–1900 Veckovis
 1900–1919 Två gånger per vecka
 1919–1936 Tre gånger per vecka
 1936–1951 Sex gånger per vecka

Utgivningsbevis utfärdades inledningsvis till typografen Erik Hallbom den 29 augusti 1887. Den 4 augusti 1897 utfärdades utgivningsbevis för organisten Per Zimdahl som också var tidningens redaktör från 1887 till mars 1891 samt från mars 1895 till 1912. Mellan åren 1912 och 1915 var O.V. Tennman tidningens redaktör och mellan åren 1915 och 1922 Thore Swenborg.

Referenser 

Företag i Skellefteå
Nedlagda svenska dagstidningar
Företag bildade 1887
Carl-Fredrik Glimberg

Carl-Fredrik Lennart Glimberg, född den 15 mars 1925 i Finja församling, Kristianstads län, död den 9 mars 2019 i Kristianstad, var en svensk skolman.

Glimberg avlade studentexamen 1942, filosofie kandidatexamen 1946, filosofisk ämbetsexamen 1949 och filosofie licentiatexamen vid Lunds universitet 1953. Han var förste assistent vid geologisk-paleontologiska institutionen i Lund 1949–1954, intendent vid Svenska naturskyddsföreningen 1954–1955, lärare i Helsingborg, Landskrona och Malmö 1956–1958, lektor vid högre allmänna läroverket i Trelleborg 1958–1963, vid folkskoleseminariet i Kristianstad 1963–1968, vid Lärarhögskolan i Kristianstad 1968–1977 och vid Högskolan i Kristianstad 1977–1989, därjämte prorektor där 1980–1989. Glimberg var kurator vid Kristianstads  nation 1953. Han blev ryttmästare i reserven 1963. Glimberg publicerade skrifter i geologi, geografi och naturvård med mera.

Källor 

 
 
 Dödsannonser på Familjesidan.se

Svenska universitetslektorer
Svenska lektorer
Tidigare kuratorer vid Kristianstads nation
Svenska reservofficerare
Svenska geologer under 1900-talet
Svenska lärare under 1900-talet
Personer från Finja socken
Födda 1925
Avlidna 2019
Män
Alfred de Maré

Alfred de Maré kan syfta på:

* Alfred de Maré  (1831–1893), svensk bruksägare och riksdagsman
 Alfred de Maré (1869–1926), svensk stadsläkare
Grecale (jagare)

Grecale var en jagare av Maestrale-klassen som byggdes för Regia Marina (den kungliga italienska flottan) i början av 1930-talet. Hon färdigställdes 1934 och deltog i andra världskriget. Hon överlevde kriget och fortsatte sin tjänstgöring i efterkrigstida Marina Militare fram till 1964.

Design och beskrivning 
Maestrale-klassen var en helt ny design som var avsedd att åtgärda stabilitetsproblemen hos den föregående Folgore-klassen. De hade en total längd på 106,7 meter. Fartygen hade en bredd på 10,15 meter och ett medeldjupgående på 3,31 meter och 4,3 meter vid full last. Deras deplacement var 1 640 ton vid normal last och 2 243 ton vid full last. Under krigstid hade de 190 officerare och sjömän.

Maestrale-klassen drevs av två växlade Parsons-ångturbiner som var och en drev en propelleraxel med hjälp av ånga från tre ångpannor. Turbinerna var konstruerade för att producera 44 000 hästkrafter (33 000 kW) och en hastighet på 32-33 knop (59-61 km/h) under drift, men de nådde hastigheter på 38-39 knop (70-72 km/h under vissa provseglingar. Fartygen rymde tillräckligt med brännolja för att ge dem en räckvidd på 2 600–2 800 nautiska mil (4 800-5 200 km) vid en hastighet av 18 knop (33 km/h) och 690 nautiska mil (1 280 km) vid en hastighet av 33 knop (61 km/h).

Deras huvudbatteri bestod av fyra 50-kalibriga 12 cm sjömålskanoner i två dubbelkanontorn, ett vardera för och akter om överbyggnaden. Midskepps fanns ett par 15-kalibriga 12 cm-lysgranatskastare. Luftvärnet bestod av fyra 13,2-millimeters kulsprutor. De var utrustade med sex 53,3 cm torpedtuber i två trippelfästen midskepps. Även om fartygen inte var utrustade med sonar för ubåtsjakt var de försedda med ett par sjunkbombskastare. Maestrale-klassen kunde bära 56 sjöminor.

Under andra världskriget ersattes Grecales 40 mm-kanoner och 13,2 mm kulsprutor med åtta 20-millimeterskanoner, ytterligare ett par sjunkbombskastare lades till och de aktre torpedtuberna och midskepps avståndsmätaren ersattes med två enkla 37-millimeterskanoner. År 1949 byggdes hennes brygga om till en design som liknade samtida brittiska jagares bryggor. Hon utrustades också med en fackverksmast, nya radarsystem och hennes lätta luftvärnskanoner bestod nu av tre 37 mm/54-kanoner. Under 1952-1953 ersattes hennes 37 mm kanoner med sex Bofors 40 mm kanoner och de återstående torpedtuberna togs bort. Grecale omvandlades till ledningsfartyg 1959-1960 och all hennes beväpning, förutom två Bofors 40 mm kanoner, avlägsnades.

Referenser

Noter

Tryckta källor

Externa länkar 

Italienska jagare under andra världskriget
Fartyg sjösatta 1934
S/S Meteor

S/S Meteor var ett norskt kryssningsfartyg som byggdes 1904 på
Blohm + Voss i Hamburg åt Hamburger-Amerikanische Paketvart A/G för turistresor till Norge och  
avgick på sin jungfruresa den 3 juni 1904.

Under sommarperioderna kryssade hon längs Norges kust samt till Spetsbergen och på vintern i Medelhavet. Under första världskriget rekvirerades hon av Kejserliga marinen som  använde henne som förläggning vid örlogsskolan i Eckernförde.

Efter kriget övertogs hon av Det Bergenske Dampskibsselskab som 1935 lät bygga om henne vid ett varv i Laksevåg. Hon fick större däck och nya hytter med varmt och kallt vatten och en damsalong. Dessutom  uppgraderades ångmaskiner och propellrar.

I början av 1940 gick hon i konvoj mellan Norge och Storbritannien tills hon beslagtogs av tyskarna i april 1940. De lät riva ut det mesta av inredningen och bygga om henne till ett sjukhusfartyg med öppna sjuksalar. År 1942 döptes hon om till Rostock och senare till Meteor II. Hon tjänstgjorde  i Östersjön under andra världskriget med rödakorsmärkning och tysk flagg. Mot slutet av kriget transporterade hon, i strid mot gällande regler, även beväpnade trupper.

Den 9 mars 1945 sänktes Meteor vid kaj under ett flyganfall på Pillau. Tjugofyra personer, varv fyra i den norska besättningen, dödades.

Källor

Externa länkar

Kryssningsfartyg
Sjukhusfartyg
Fartyg sjösatta 1904
Fartyg byggda i Hamburg
Norska fartyg
Libeccio (jagare)

Libeccio var en jagare av Maestrale-klass som byggdes för Regia Marina (den kungliga italienska flottan) i början av 1930-talet. Hon färdigställdes 1934 och deltog i andra världskriget.

Hon befann sig Taranto under britternas flyganfall och träffades direkt av en bomb, som dock passerade genom skrovet utan att explodera. Hon deltog också i det katastrofala slaget om Duisburgkonvojen, men överlevde bara för att torpederas nästa dag av HMS Upholder när hon återvände till platsen för att leta efter överlevande, hon bogserades men sjönk snart.

Design och beskrivning 
Maestrale-klassen var en helt ny design som var avsedd att åtgärda stabilitetsproblemen hos den föregående Folgore-klassen. De hade en total längd på 106,7 meter. Fartygen hade en bredd på 10,15 meter och ett medeldjupgående på 3,31 meter och 4,3 meter vid full last. Deras deplacement var 1 640 ton vid normal last och 2 243 ton vid full last. Under krigstid hade de 190 officerare och sjömän.

Maestrale-klassen drevs av två växlade Parsons-ångturbiner som var och en drev en propelleraxel med hjälp av ånga från tre ångpannor. Turbinerna var konstruerade för att producera 44 000 hästkrafter (33 000 kW) och en hastighet på 32-33 knop (59-61 km/h) under drift, men de nådde hastigheter på 38-39 knop (70-72 km/h under vissa provseglingar. Fartygen rymde tillräckligt med brännolja för att ge dem en räckvidd på 2 600–2 800 nautiska mil (4 800-5 200 km) vid en hastighet av 18 knop (33 km/h) och 690 nautiska mil (1 280 km) vid en hastighet av 33 knop (61 km/h).

Deras huvudbatteri bestod av fyra 50-kalibriga 12 cm sjömålskanoner i två dubbelkanontorn, ett vardera för och akter om överbyggnaden. Midskepps fanns ett par 15-kalibriga 12 cm-lysgranatskastare. Luftvärnet bestod av fyra 13,2-millimeters kulsprutor. De var utrustade med sex 53,3 cm torpedtuber i två trippelfästen midskepps. Även om fartygen inte var utrustade med sonar för ubåtsjakt var de försedda med ett par sjunkbombskastare. Maestrale-klassen kunde bära 56 sjöminor.

Referenser

Noter

Tryckta källor 

 
 
 
 
 Thomas P. Lowry, John Wellham (1995). Attack on Taranto. Pennsylvania: Stackpole Books. ISBN 0-8117-2661-4

Externa länkar 

 Libeccio Marina Militare website
Italienska jagare under andra världskriget
Fartyg sjösatta 1934
Scirocco (jagare)

Scirocco var en jagare av Maestrale-klass som byggdes för Regia Marina (den kungliga italienska flottan) i början av 1930-talet. Hon färdigställdes 1934 och deltog i andra världskriget.

Design och beskrivning 
Maestrale-klassen var en helt ny design som var avsedd att åtgärda stabilitetsproblemen hos den föregående Folgore-klassen. De hade en total längd på 106,7 meter. Fartygen hade en bredd på 10,15 meter och ett medeldjupgående på 3,31 meter och 4,3 meter vid full last. Deras deplacement var 1 640 ton vid normal last och 2 243 ton vid full last. Under krigstid hade de 190 officerare och sjömän.

Maestrale-klassen drevs av två växlade Parsons-ångturbiner som var och en drev en propelleraxel med hjälp av ånga från tre ångpannor. Turbinerna var konstruerade för att producera 44 000 hästkrafter (33 000 kW) och en hastighet på 32-33 knop (59-61 km/h) under drift, men de nådde hastigheter på 38-39 knop (70-72 km/h under vissa provseglingar. Fartygen rymde tillräckligt med brännolja för att ge dem en räckvidd på 2 600–2 800 nautiska mil (4 800-5 200 km) vid en hastighet av 18 knop (33 km/h) och 690 nautiska mil (1 280 km) vid en hastighet av 33 knop (61 km/h).

Deras huvudbatteri bestod av fyra 50-kalibriga 12 cm sjömålskanoner i två dubbelkanontorn, ett vardera för och akter om överbyggnaden. Midskepps fanns ett par 15-kalibriga 12 cm-lysgranatskastare. Luftvärnet bestod av fyra 13,2-millimeters kulsprutor. De var utrustade med sex 53,3 cm torpedtuber i två trippelfästen midskepps. Även om fartygen inte var utrustade med sonar för ubåtsjakt var de försedda med ett par sjunkbombskastare. Maestrale-klassen kunde bära 56 sjöminor.

Referenser

Noter

Tryckta källor

Externa länkar 

 Scirocco Marina Militare website
Italienska jagare under andra världskriget
Fartyg sjösatta 1934
Carlo Mirabello (jagare)

Carlo Mirabello var en av tre jagare i Mirabello-klassen som byggdes för Regia Marina (den kungliga italienska flottan) under första världskriget.

Design och beskrivning 
Mirabello-klassen utformades som spaningskryssare ("esploratori"), i huvudsak förstorade versioner av samtida jagare. De hade en total längd på 103,75 meter, en bredd på 9,74 meter och ett djupgående på 3,3 meter. De hade ett deplacement på 1 784 ton vid standardlast och 2 040 ton vid fullast. Deras besättning bestod av 8 officerare och 161 värnpliktiga.

Mirabello-klassen drevs av två Parsons-växlade ångturbiner som var och en drev en propelleraxel med hjälp av ånga från fyra Yarrow-pannor. Turbinerna var dimensionerade till 44 000 hästkrafter (33 000 kW) för en hastighet på 35 knop (65 km/h). Fartygen rymde tillräckligt med bränsle för att ha en räckvidd på 2 300 nautiska mil (4 300 km) vid en hastighet på 12 knop (22 km/h).

Deras huvudbestyckning bestod av åtta 35-kalibriga Cannone da 10,2 cm 35 S Modello 1914-kanoner i enkelmontage som skyddades av kanonsköldar, en vardera för och akter om överbyggnaden på mittlinjen och de återstående kanonerna placerade på bredsidan mittskepps. Carlo Mirabello var det enda skeppet som färdigställdes i denna konfiguration, eftersom systerskeppen bytte ut en 40-kalibrig Cannone da 15,2 cm 40 A Modello 1891 mot den främre 10,2 cm-kanonen; medan Carlo Mirabello gjorde samma byte 1917. Kanonen visade sig vara för tung för fartygen och dess eldhastighet var för långsam. Luftvärnsbestyckningen för Mirabello-klassen tillhandahölls av ett par 40-kalibriga Cannone da 7,6 cm 40 Modello 1916 kanoner i enkelmontage. De var utrustade med fyra 45-centimeter torpedtuber i två tvillingmontage, ett på varje bredsida. Carlo Mirabello kunde medföra 100 sjöminor.

Modifikationer 
15,2 cm kanonen visade sig vara för tung för fartygen och dess eldhastighet var för långsam så den ersattes när Mirabello-klassens fartyg beväpnades med åtta 45-kalibriga Cannone da 10,2 cm/45 S, A Modello 1917-kanoner arrangerade enligt Carlo Mirabellos ursprungliga konfiguration 1919. 7,6 cm-kanonerna ersattes av ett par 39-kalibriga Cannone da 40 mm /39 luftvärnskanoner i enkla fästen 1920-1922.

Referenser

Noter

Tryckta källor

Externa länkar 

 Carlo Mirabello Marina Militare website

Fartyg sänkta av minor
Italienska jagare under andra världskriget
Fartyg sjösatta 1915
Tamara Falcó

Tamara Isabel Falcó Preysler, född 20 november 1981 i Madrid, VI Markissina av  Griñón, är en spansk  aristokrat, modedesigner och TV-personlighet. Hon är dotter till Isabel Preysler och Carlos Falcó.

Sedan september 2020 ingår hon som en av deltagarna i en diskussionspanel om aktuella ämnen i El Hormiguero, tillsammans med Pablo Motos, Juan del Val, Cristina Pardo och Nuria Roca. Hon deltog i januari 2021 som medlem i tävlingsjuryn i talangjakten El desafío.

Den 8 juli 2023 gifte hon sig med Íñigo Onieva Molas i El Rincón i Aldea del Fresno.

Källor

Kvinnor
Födda 1981
Levande personer
Spanska modeskapare
TV-personligheter
Alrik Örborn

Knut Alrik Örborn, född 20 juni 1902 i Moheda socken, död 30 april 1977 i Stoby församling, var en svensk agronom och ämbetsman.

Alrik Örborn var son till lantbrukaren Gustaf Fabian Carlsson och Amanda Kristina Jonasson. Efter att ha genomgått Grimslövs och Hvilans folkhögskolor avlade han agronomexamen vid Alnarps lantbruksinstitut 1927 och husdjurskonsulentexamen där 1930, varpå han bedrev fortsatta studier i Tyskland 1931 och Köpenhamn 1933. Örborn var lärare vid Bollerups lantbruksskola 1927–1928 och Osby lantmannaskola 1928–1936, ämneslärare i husdjurslära med mjölkhushållning vid Alnarps lantbruks-, mejeri- och trädgårdsinstitut 1936–1951 och samtidigt föreståndare för vitamin- och husdjursbyrån i Statens livsmedelskommission 1940–1943. Efter att från 1943 ha varit ledamot av statens forskningskommitté för lantmannabyggnader i Lund och ledare för verksamheten där utnämndes han vid omorganisationen 1951 till föreståndare för Statens forskningsanstalt för lantmannabyggnader, och 1954 erhöll han överdirektörs namn. Han gjorde studieresor inom Europa och till USA. 1954 invaldes han i Lantbruksakademien. Örborn medverkade aktivt i jordbrukets rationaliseringssträvanden och ägnade sig med stor mångsidighet åt olika frågor, bland annat byggnads-, husdjurs- och utfodringsfrågor. Han deltog i en mängd utredningar, bland annat som ledamot av 1941 års ladugårdsbyggnadssakkunniga och var ordförande i 1948 års småbruksutredning. I fackpressen publicerade han arbeten rörande tekniska och ekonomiska frågor inom jordbruket, och tillsammans med andra författare utgav han läroböcker om nötboskapens utfordring, svinskötsel, mjölken och dess tillvaratagande samt lantmannabyggnader. Han framträdde även i jordbruksfrågor i radio.

Referenser

Noter 

Svenska agronomer
Svenska ämbetsmän
Ledamöter av Lantbruksakademien
Personer från Moheda socken
Födda 1902
Avlidna 1977
Män