Lista över feminina ord i svenska språkliga varieteter

Feminina ord i svenska språkliga varieteter är en lista över arvord och tidiga lånord som har eller har haft feminint  genus och feminin ordböjning i svenska folkmål eller tidigare nysvenskt riksspråk.

Den alfabetiska listan innehåller huvudsakligen substantiv med oförutsägbart feminint genus. Det stora flertalet av de feminina orden kan genusbestämmas med regler, som tar fasta på ordens slutljud. Dessa regler meddelas nedan.

I standardnysvenska har skillnaden mellan femininum och maskulinum upphävts, och de två grupperna av ord har slagits ihop till utrum (den‑genus). Listan är användbar för studium och inlärande av svenska språkliga varieteter som behållit det ursprungliga genus‑systemet.

Ursprung 

De svenska språkliga varieteterna, såväl folkmålen som det begynnande standardspråket, hade ursprungligen tre grammatiska genera (genus): femininum (kvinnokön), maskulinum (manskön) och neutrum. Substantiv som betecknar döda ting kan ha grammatiskt genus: jord, sol och bok är gamla feminina ord; himmel, väg och sten är gamla maskulina ord. Talarna sade inte ”den” om saker; de nyttjade pronomina hon och han om döda ting: sola (solen) kallades ”hon”, vilket kan ske även i nutida standardsvenska.

Med språkvetenskaplig terminologi säger man att den svenska grammatiska kategorin genus hade tre grammem: maskulinum, femininum och neutrum.

Uppdelningen i tre genera är ett arv från urindoeuropeiskan. De svenska feminina orden har tre huvudkällor:
Där finns en kärna av arvord som funnits i språket sedan förhistorisk tid. Dessa ord är korta och konkreta, som hand, och finns ofta i besläktade språk, och har där feminint genus (om sådant finns): engelska hand, tyska die Hand (die = femininum).
På medeltiden och senare kom många tyska ord in i svenskan, inledningsvis mest lågtyska, som ankomst; jämför standardtyska die Ankunft. Några av dessa ord behöll eller fick feminint genus i svenska språkliga varieteter inklusive skrivna former av svenska, eftersom femininum då var levande i all svenska.
Dessutom inkom ett stort antal ord med klassiskt (latinskt och grekiskt) ursprung. De fåtaliga tidiga lånorden från tiden före Sveriges kristnande har omformats så att de skenbart ser inhemska ut, som mölla (kvarn). Fler ord kom med kristendomen, och har också omformats till att ha samma struktur som inhemska ord: kyrka, mässa. Men den stora inströmningen kom i senare tid med ord som information, astronomi och familj. Dessa senkomna klassiska eller franska ord kan vanligen identifieras som lånord av lekmannen eftersom de har annorlunda betoning och struktur, och känns igen från engelska och andra främmande språk.

I nedanstående lista medtages ord från de två första kategorierna, och de äldsta orden ur den tredje. Nyare lånord med klassiskt ursprung har inte tagits med, av två skäl: dels har de knappast funnits i folkmål, och har alltså knappast utvecklat genuin svensk tillhörighet till feminint och maskulint genus utan har snarare direkt fått realgenus (den‑genus); dels kan feminint och maskulint genus, om det alls funnits, ofta avgöras av dessa ords slutstavelse.

Utmärkande drag för feminina ord i grammatiken 

I de nyare svenska språkliga varieteter som inte har så mycket kasusböjning finns eller fanns framför allt dessa två utmärkande drag för feminina ord:
 Ett feminint ting eller en person omnämndes med pronomenet hon, som nämnts ovan. I vissa äldre texter kan detta vara det enda tydliga tecknet på att författaren gav feminint genus åt döda föremål, som hos Carl von Linné: ”på norra sidan af Öen, der hon war aldrabrantast”.
 Feminina ord hade ofta egna ändelser, särskilt i talspråk: 
A) i bestämd form
sola i götamål och mellansvenska mål,
solena i gränsbygderna Blekinge–Skåne–Småland,
soli på Södertörn,
dock solen som i standardspråket i sydsvenska mål och i några uppsvenska mål;
B) på bestämningsord: öina varma sol = en varm sol i Listers härad.
(Bestämningar är adjektiv och andra ord som är beroende av huvudordet i en nominalfras. I ovanstående exempel har bestämningarna öina och varma ändelser eftersom de styrs av det feminina huvudordet sol.)

I språkliga varieteter med bevarad kasusböjning finns eller fanns ett större antal morfologiska skillnader mellan femininum och maskulinum, vilket beskrivs i specialartiklar som Älvdalska.

Sexus 

Feminint och maskulint genus skall inte förväxlas med sexus.  Sexus är semantiskt (biologiskt) genus; vissa ord betecknar verkligen kvinnliga eller manliga personer:
den gamla gumman – hon
den gamle gubben – han
Dessa ord tillhör i nutida standardsvenska samma grammatiska genus: utrum (den‑genus) – se nedan. Men de har olika sexus; sexus lever alltså i standardsvenska även om de grammatiska genera maskulinum och femininum försvunnit. Sexus påverkar ordböjning och val av pronomen i standardsvenska.

Sammanfall av femininum och maskulinum till utrum 

När genus började förändras i det skrivna och talade riksspråket räknade grammatiker först med fyra grammatiska genera: maskulinum, femininum, reale/realgenus och neutrum. Reale/realgenus kallade man de gamla feminina och maskulina ord, som inte längre kallades hon eller han utan den.

Modern grammatik slår ihop maskulinum, femininum och reale/realgenus till utrum. I standardsvenska och några dialekter har maskulinum och femininum alltså sammanfallit till genuset utrum. Neutrum finns kvar; de två genera utrum och neutrum kallas populärt n‑genus (den bilen) och t‑genus (det huset). 

Utrum i standardsvenska har i stort sett en ordböjning som liknar den gamla maskulina böjningen. I dialekter med tre genus kan man säga stenen (maskulinum) men sola (femininum). I standardspråket säger man stenen och solen. Sammanfallet mellan femininum och maskulinum innebär alltså vanligen att femininum ordböjningsmässigt uppgått i maskulinum, och att pronominet den sedan används om alla före detta maskuliner och femininer. Om en person som talar standardsvenska vill behärska feminint genus (till exempel om personen vill lära en dialekt) behöver vederbörande att lära sig de feminina orden och ändra deras böjning, och säga ”hon” (eller dialektform av ”hon”) om dem.

Sammanfallets historia 

Förändringens historia belyses dels av dels skriftspråket i olika tider, dels uppgifter om det allmänna talspråket som legat till grund för skriftspråket, och slutligen av uppgifter om folkmålen i skilda tider. Uppgifter om äldre talspråk och om äldre folkmål är dock sporadiska eller indirekta. Det material som står till buds visar att tecken på sammanfall av femininum och maskulinum till utrum först kan ses i skrift på 1400-talet, då den sparsamt används för (i synnerhet sakliga) maskuliner och femininer. Under nysvensk tid blev den om saker vanligare. Men detta bruk tillhörde under 1500‐ och 1600‑talen de ”högre kretsarnas” språk (hovet, kansliet och den högre adeln). Folklig, lärd och vitter litteratur hade alls icke eller blott sällan den i stället för han och hon. Bibeln från Gustav Vasas Bibel till Karl XII:s bibel blandade gammalt och nytt: ”gack til haffuet, och kasta vth kroken, och then första fisk tu fåår, tagh. Och när tu läter vp hans munn, warder tu finnandes en penning, then tagh, och få honom vth för migh och tigh” (S. Matthei Euangelium – ”penning” kallas först then, sedan honom).

Under 1700‑talet vann den mark på bekostnad av hon och han. Olof von Dalins tidskrift Then Swänska Argus är en betydelsefull källa från detta tidsskede; den anses inleda den yngre nysvenskan,
| Folkmålsord i bland annat Listers härad. Av fornsvenska byrþ; folkmål har behållit den ursprungliga starka formen, medan riksspråket ändrat till svag form.
|-
| bår
|
|-
| bön
|
|}

D

E

F

G

H

I

J

K

L

M

N

O

P

R

S

T

U

V

Y

Å

Ä

Ö

”Falska” femininer som uppstått genom ackusativism 

Ackusativism är, att den forna ackusativformen blivit grundform. När svaga maskulina substantiv på ‑e/‑i fått grundform på ‑a, har genus ändrats till femininum genom systemtvång. Folkmål har ofta bevarat en maskulin form av dessa ord.

Anmärkningar

Referenser 

Språkligt genus
Svensk grammatik