Sydliga samer

Sydliga samer är en benämning på ett antal samiska grupper i Sverige som historiskt har bott utanför fjällvärlden i Svealand och södra Norrland och var de sydligaste samerna i Sverige. De är ej att förväxla med sydsamer som är fjällsamer i både Norge och Sverige och som traditionellt har talat sydsamiska. Båda grupperna var delmängder av samer i Mellanskandinavien.

En rad olika samiska grupper har levt helt eller delvis i mellersta Sverige och södra Norrland, utöver fjällsamerna. Det var bland annat skogssamer utan skatteland, kustskogssamer (kustnära skogssamer utan skatteland) och sjösamer. Kustskogssamerna var mer mobila än skogssamerna, men befann sig vid kusten under sommaren. Förutom renskötsel, jakt och fiske kom en del sydliga samer att försörja sig som handlande, sjömän, soldater eller sockenlappar. Sockenlapparna var en specialiserad yrkesgrupp och härstammade som regel från någon av tidigare nämnda samiska grupper. Samlingsnamnet sydliga samer för dessa grupper som inte var fjällsamer började användas av etnologen Ingvar Svanberg år 1976. Skälet till att ett heterogent samlingsbegrepp har börjat användas är att ny forskning visar att det fanns omfattande kontakter och ofta släktskap mellan samer i Mellansverige och Mellannorrland som inte var fjällsamer, att de i huvudsak var endogama och att det förekommer spekulationer om att de skulle kunna ha talat samma språk — ett utdött samiskt språk som åtminstone talades bland samerna som samlades i Gästrikland runt 1770 — innan de övergick helt till svenska.   

Under flera omgångar försökte svenska staten att fördriva de sydliga samerna till fjällvärlden. Senare införde man sockenlappsinstitutionen som innebar att samerna fick stanna om de tog anställning som sockenlappar för att utföra olika sysslor åt allmogen. Under andra halvan av 1700-talet gjordes de sydliga samerna bofasta, men först omkring 1830 upphörde den skogssamiska renskötseln nästan helt. Så småningom uppgick de sydliga samerna i den svenska majoritetsbefolkningen, i samband med att sockenlappsinstitutionen upplöstes. En av de sista sydliga samerna med äldre livsstil var Nils Erik "Nisse" Wahlman (1861-1947) i Överhärde i Valbo socken utanför Gävle.

Bosättningsområde 

De sydliga samerna levde inom ett område som består av landskapen Dalarna (exklusive Idre och Särna som var fjällsamiskt område), Gästrikland, Hälsingland, Västmanland, Uppland, Ångermanland samt Medelpad. Det finns även belägg för att det har funnits samer i Värmland och Södermanland på 1600- och 1700-talet. Storsjöbygden i Jämtland torde också kunna inkluderas i samma bosättningsområde.

I Medelpad och Ångermanland började de flesta socknar att anställa sockenlappar på 1730-talet. Arbetet kombinerades ofta med jakt och fiske och en släkt kunde stanna i samma socken i generationer. De levde sida vid sida med, men var fortfarande avskiljda från, fjällsamerna. Många samesläkter i Hälsingland var besläktade med samer i Medelpad och Ångermanland, och var delvis samma släkter. En del hälsingesamer hamnade i Medelpad som ett resultat av tvångsförflyttningar.

Förhistoria 

Under järnåldern levde en heterogen befolkningsgrupp i mellersta Sverige och Norge som är kända för att ha anlagt de så kallade fångstmarksgravarna daterade från 200 f.Kr. till tidig medeltid. Gravarnas utbredning sträcker sig söderut ned till Dalarna och Gästrikland och kännetecknas av sina sjö- eller fjällnära lägen liksom att de är brandgravar med grunda stensättningar. Begreppen fångstmarksgrav och fångstmarkskultur är omtvistade, men används här genomgående för läsbarhetens skull.

Fångstmarkskulturens etnicitet, eller etniciteter, är ett omdebatterat ämne och gravarnas läge – som till stor del sammanfaller med dagens sydsamiska område – liksom dess gravgåvor har fått flera forskare att benämna fångstmarkskulturen helt eller huvudsakligen sydsamisk. Inger Zachrisson är en av de mest tongivande företrädarna av den hypotesen, medan andra arkeologer som Evert Baudou ser fångstmarksgravarna som influerad av nordgermansk bondekultur och tillskriver dem en germansk etnicitet. Zachrisson avser med begreppen sydsamer eller "samer i Mellanskandinavien" förhistoriska jägare-samlare som inte var nordsamer, och gör i arkeologikontext ingen distinktion mellan sydsamer och sydliga samer.

Gravfynd från fångstmarksgravar har pekats ut som dels nordiska/germanska och dels som samiska. Detta har förklarats med att människor från fångstkulturen och jordbrukskulturen kunde gifta sig med varandra, och byta kulturell identitet, och då i synnerhet personer i de övre samhällsskikten. Detta skulle innebära att fångstmarkskulturen var ett sorts blandsamhälle av en fångstkultur (som ofta betraktas som till övervägande del samisk) och en jordbrukskultur (i huvudsak nordisk). Regionens olika näringsgrenar interagerade genom nära handelsförbindelser med varandra och under järnåldern bedrevs enligt Per H. Ramqvist småskalig renskötsel och älgfångst för husbehov utanför fjällvärlden av vad som kan ha varit en annan grupp jägare-samlare, bland annat i Norrlands södra kustland (dagens Gästrikland). Ramqvist identifierar således skillnader mellan jägare-samlare i Södra Norrlands kustland, Södra Norrlands inland respektive Norra Norrlands inland. 

En del forskare menar att detta synsätt är problematiskt då same-nomad och german-jordbrukare klumpats ihop och satts i ett motsatsförhållande. Bjørnar Olsen och Lars Ivar Hansen beskriver fångstmarkskulturen som kreoliserad och framför att de etniska relationerna i mellersta Skandinavien kan ha sett annorlunda ut än i de nordliga delarna. Andra forskare menar att frågan om vilken etnicitet de hade är mycket svår att besvara eller irrelevant.

Ytterligare en forskare som gett sig in i debatten är den finländska språkforskaren Minerva Piha, som intagit ett huvudsakligen lingvistiskt och arkeologiskt perspektiv. Hon utgår från sina jämförande studier av protoskandinaviska lånord till sydsamiskan och arkeologiska fyndkategorier i Jämtlands och Dalarnas fångstmarksgravar. Piha finner därigenom stöd till hypotesen att individer i bl.a. Dalarna och Jämtland som tillhörde fångstmarkskulturen bedrev tamdjurshållning (ej renskötsel) – och att de talade ett protosydsamiskt språk. Piha menar att de äldsta fångstmarksgravarna, såsom Krankmårtenhögen i Härjedalen från 200 f.Kr.–200 e.Kr., anlades av personer som talade ett palaeoeuropeiskt språk. Därefter dök det protosydsamiska (av Piha kallat sydursamiska) språket upp i området, liksom protoskandinaviskan, och blev snart kraftigt uppblandat med det palaeoeuropeiska . Enligt Piha anlades de flesta fångstmarksgravar från tiden efter 200 e.Kr. av individer som talade protosydsamiska och hon understryker vikten av att skilja på etnicitet och språk, som visserligen är intimt sammankopplade men är skilda företeelser.

Relation till andra samer 

Genetiska studier av den nuvarande samiska befolkningen visar att de härstammar från en rad olika grupper som har rört sig över Nordkalotten sedan inlandsisen drog sig tillbaka efter senaste istiden, och att samer, nordgermaner och finnar kunde beblanda sig med varandra under järnåldern.

Ananjinokulturen började spridas med en folkvandringsvåg från Sibirien till Fennoskandinavien för 4 000 år sedan och förde med sig teknik för metallbruk, men även asbestkeramik som har återfunnits på platser i Finland och Norra Norrland där storskalig rendrift och samisk kultur senare utvecklades. Fynd av asbestkeramik förekommer i Sverige emellertid endast ned till Medelpad. Det faktum att asbestkeramik i Sverige inte förekommer söder om en gräns som skiljer Övre Norrland från Mellannorrland har givit upphov till hypotesen att det var olika kulturer och språkgrupper som bodde i respektive område. 

Genom forskning av mitokondrie-DNA (som ärvs via mödernet) och YDNA (som ärvs på fädernet, men aldrig av kvinnor) har flera haplogrupper identifierats som är dominerande bland dagens samer men är mer sällsynta i de flesta andra befolkningsgrupper. Dagens samer och finnar har fått ett betydande tillskott av "Ananjinokulturens" YDNA-haplogrupp N1c, fastän N1c är ovanligt bland personer av nordisktalande härkomst. YDNA-haplogrupperna I1 och R1a är andra vanliga haplogrupper bland dagens samer, men även bland tidigare jordbrukarbefolkningar, och kan ha inkommit till de nordligare samerna på 500-talet via Finlands kustområden och mellersta Sverige.  

En studie från 2004 visar att knappt hälften av alla samer bär den mitokondriella haplogruppen U5b1b och drygt 40 procent haplogruppen V. Dessa anses ha ursprung i västra Europa och V tros ha inkommit till Fennoskandinavien söderifrån ganska snart efter slutet av den senaste istiden och U5b1b via en östlig väg. Det finns övergripande skillnader mellan svenska syd- och nordsamers mitokondrie-DNA då sydsamerna i högre utsträckning har haplogrupper som man kan förvänta sig av en kontinentaleuropeisk befolkning. En studie publicerad 2007 visar att endast 18,8 procent av sydsamerna hade haplogruppen U5b (med undergrupper) och blott 18,1 procent haplogruppen V. Däremot har de sydsamer som är aktiva inom renskötseln en något högre andel av dessa haplogrupper, än de som inte bedriver renskötsel. De sistnämnda sydsamerna har en högre andel av haplogrupper som är vanliga i svenska och andra europeiska befolkningar, vilket kan bero på mer sentida blandningar.

Genetiska studier har ännu inte genomförts på ättlingar till sydliga samer, så det är oklart hur deras fördelning av haplogrupper skiljer sig från andra samiska grupper.

Historia 
Det skriftliga källmaterialet från 1600-talet och framåt visar tydligt på en kontinuerlig samisk närvaro i Svealand, medan äldre arkeologiska fynd ger utrymme för fler tolkningar kring gruppens förhistoria och existens av samisk kultur i området.

Två arkeologiska lämningar på Kåtudden i Söderala socken har tolkats som en eventuell kåtatomt. Båda anläggningarna är runda och omgivna av vallar, som kan bildas när en torvkåta förfaller, och ena anläggningen är kol-14-daterad till senmedeltid. Det är svårt att avgöra om anläggningarna är lämningar efter kåtor då de inte i sin helhet blivit arkeologiskt undersökta.

I Husby kyrka i Dalarna finns en medeltida takkrona tillverkad av två renhorn vilken daterats till 1450–1520 med kol-14-metoden. Dalarnas museum uppger att ljuskronan kan vara en gåva från lokala samer och att den kan visa att området har en äldre samisk närvaro än vad som tidigare varit känt. Emellertid har inga ytterligare evidens för hypoteserna presenterats.

Fördrivningar 
En av de tidigaste dokumenterade fördrivningarna av södra Norrlands samer pågick cirka 1646–1652 i dåvarande Hudiksvalls län, bestående av landskapen Härjedalen, Hälsingland och Gästrikland. Dess landshövding Ivar Nilsson (Natt och Dag) befallde länsmännen att ombesörja deporteringen av samerna från Hälsingland. Förhoppningen var att allmogen skulle agera angivare och uppge var samerna uppehöll sig. På ett landsting 1652 beslutades att allmogen inte fick låta samer bosätta sig i Hälsingland eller Härjedalen. Om beslutet även gällde Gästrikland, eller om fördrivningarna var en del av en nationell kampanj, är oklart.

År 1720 utfärdades en kunglig förordning om att alla samer utanför lappmarkerna skulle deporteras norrut, men redan 1723 förnyades förordningen. Landshövdingar och kronobetjänter i berörda områden söder om lappmarken fick ansvaret att ta reda på var samerna uppehöll sig tills de blev deporterade. De samer som inte kunde bevisa att de besökt gudstjänsten skulle gripas och sättas på straffarbete för "at låta leda sig til Guds kundskap".

Bofastgörande 
Redan på 1750-talet börjar samer i Gästrikland och Hälsingland att gå mot en mer bofast livsstil och många av dem hade blivit anställda som sockenlappar, men fortsatte trots detta att bedriva småskalig renskötsel.

Frågan om att göra de sydliga samerna bofasta blev allt mer aktuell under slutet av 1700-talet. Kungliga Patriotiska Sällskapet utlyste 1789 en skrivtävling om de så kallade kringstrykande samernas framtid. Några av förslagen gick ut på att assimilera och bofastgöra befolkningen och i ett av förslagen framförs att de "borde vara skrivna i vissa socknar och anvisade områden på sockenallmänningen och vid svårt straff förbjudas att flytta någon annanstans". Året innan, 1788, hade en förordning om hemortsrätt införts. Förordningen innebar att personer kunde nekas inflyttning till de socknar som de inte varit mantalsskrivna i, om socknen kunde anta att de inom kort skulle få behov av socknens fattigkassa. I vilken utsträckning lagen tillämpades på nomadiserande samer är oklart.

Under 1780- och 1790-talet blev allt fler samiska hushåll inskrivna i husförhörslängderna, på samma sätt som den övriga allmogebefolkningen. Enligt en sockenbeskrivning för Österfärnebo från 1790 eller 1791 av kansliråd Anders Schönberg hade man uppmuntrat dess sockenlapp "at bygga sig hus, där han mästadels wistas och wore önskeligt, om man sålunda småningom här i landet kunde förena lapparna med de öfriga landets inbyggare."

Antalet sjösamer, skogssamer och så kallade kringstrykande samer decimerades kraftigt. Under 1800-talet försvann även antalet sockenlappar ur folkbokföringen, delvis till följd av assimilering. Historikern Peter Ericson förklarar minskningen även med att sydliga samer drabbades av socialt utanförskap, fattigdom, stor barnadödlighet och överdödlighet i epidemier. Bidragande orsaker var att jakt förbjöds 1756 och en tid framåt, att sockenlapparnas bössor konfiskerades varje vinter 1756 till 1761, att renhjordar tvångsinlöstes 1790 och att de som fördrevs till fjällvärlden inte lyckades etablera sig där.

Sydliga samiska grupper 
Samlingsbegreppet sydliga samer kan användas för att beskriva ett flertal samiska grupper som historiskt har bott helt eller delvis utanför fjällvärlden i Svealand och södra Norrland och var de sydligaste samerna i Sverige. Dessa grupper kan bland annat kategoriseras efter näringsutövande och livsstil. Det var bland annat skogssamer utan skatteland, kustskogssamer (kustnära skogssamer utan skatteland) och sjösamer. Förutom renskötsel, jakt och fiske kom en del sydliga samer att försörja sig som handlande, sjömän, soldater eller sockenlappar. Sockenlapparna var en specialiserad yrkesgrupp och härstammade som regel från någon av tidigare nämnda samiska grupper.

I samma områden som det fanns skogssamer och sockenlappar bedrev även fjällsamer renbete vintertid. Oftast var det sydsamer på vinterbete i kusttrakterna, något som till exempel i Hälsingland fortgick ännu på 1920-talet.

Skogssamer 

Skogssamer (utan skatteland) var samer som var verksamma i skogslandskapet hela året och därmed inte flyttade upp till fjällen sommartid, till skillnad mot fjällsamerna. De finns belagda i skriftliga källor från mellersta Sverige sedan 1600-talet. Skogssamernas boplatser låg ofta vid sjöar eller i kusttrakterna och många anställda så kallade sockenlappar hade ursprung från denna grupp av samer.

Enligt Ingvar Svanberg hade skogssamerna i mellersta Sverige små renhjordar och bedrev renskötsel på skogs- och myrområden.

Kustskogssamer 
Kustskogssamerna var mer mobila än skogssamerna och befann sig vid kusten under sommaren. Begreppet är myntat av historikern Peter Ericson. Ibland räknas kustskogssamerna till skogssamerna.

Under sin lapplandsresa 1732 mötte Carl von Linné samer redan i Jättendal, Hälsingland. Han skrev i sin dagbok: "Strax jag var kommen fram om skogen hinte jag 7 stycken lappar, som körde sina renar, 60 á 70, vilka hade sina späda lamm. Hornen voro på mest avfallna och nya hade på flesta begynt spricka ut. Jag frågade dem, hur de kom att vara här nere. De sade sig här vid havssidan vara födda och här vilja dö, talte god svenska.”

Sjö- och kustsamer 

Sjö- eller kustsamer (utan skatteland) var samer som levde i kustmiljöer och försörjde sig på jakt och fiske. Edvinger och Wennstedt nämner skogssamer i Hälsingland som försörjde sig som fiskare, i en del fall kombinerat med renskötsel.

Sockenlappar 

Sockenlappar var en yrkeskategori som kan spåras tillbaka till 1730-talet. De härstammade som regel från någon av tidigare nämnda samiska grupper och är kända från landskapen Ångermanland, Medelpad, Jämtland, Hälsingland, Gästrikland, Dalarna och Uppland. En central del av sockenlapparnas verksamhet var häst- och hundslakt och kastrering, som bönderna själva inte ville utföra. De kunde även hjälpa till med skinnberedning och rovdjursjakt och förse bönderna med rotslöjd, nottögor, tenntrådsbroderade kjolväskor och andra hantverk. I städer längs södra Norrlandskusten fanns även stadslappar, vilket var stadens motsvarighet till sockenlappen.

I många socknar vände sig allmogen till sina landshövdingar och bad om att få behålla "en eller annan lapp såsom nödiga och bekvämliga till åtskilliga hushållstarvor och slöjder" i samband med deportationsförsöken. Några samer i Dalarna vände sig direkt till kung Fredrik I och begärde i en supplik att få stanna där "vi här tills vistande varit, som och att våra förfäders fäder härstädes äro födda och in till deras dödsdagar sitt uppehälle här haft". I svarsskrivelsen från november 1730 framgår att de fick bli kvar i socknarna norr om Falun och där bedriva renskötsel. Villkoret var att de "derstädes genom deras arbete och slögder sökia sit uppehälle" och att de inte ägnade sig åt illegal jakt. Samerna skulle fortfarande fördrivas från dåvarande Västernorrlands län, omfattande nuvarande Gävleborgs, Jämtlands och Västernorrlands län. Vissa socknar i länet fick 1735 tillstånd av kungen att "behålla 1 eller 2ne par lappfolk till att betjäna allmogen". Samerna fick stanna om de tog anställning som sockenlappar. 

Till en början levde sockenlapparna som en seminomadisk grupp, men mot slutet av 1700-talet skulle de bofastgöras med tvång. Som ett resultat av fördrivningarna och sockenlappsinstitutionens inrättande tvingades en del sydliga samer att slå sig ned i Storsjöbygden i Jämtland som sockenlappar, men de behöll kontakten med samerna i mellersta Sverige. En del sockenlappar hade ett annat ursprung och var svensfödda eller hade rekryterats från fjällsamiska familjer.

Näringar 
Skogssamisk renskötsel i Svealand och södra Norrland är dokumenterat sedan 1600-talets första hälft och upphörde först under 1800-talet. Renskötseln kombinerades ofta med fiske och jakt på vilt, skogsfåglar och rovdjur. Rotslöjd, hornarbeten, tillverkning av fiskeredskap och tenntråd liksom andra hantverk bedrevs för allmogens behov.

Skogsrenskötsel 
Redan 1637 omtalas renskötsel i södra Värmland vid Ölme prästgård i samband med att ett antal samer och 7 renar befann sig i området. Uppgiften har nedtecknats av Petrus Magni Gyllenius i hans dagbok från den 5 juli samma år. 1736 observerades en renhjord i Harmångers socken i Hälsingland av fransmannen Reginaud Outhier. Bergsrådet Anton von Swab besåg 100 renar på Middagsberget i Bjuråkers socken i Hälsingland den 7 augusti 1797.

Johan Isac Adelswärd beskrev i sin resedagbok från 1765 en samisk bosättning i trakten av Åls socken i Dalarna. Han skriver den 10 augusti att samerna hade renar "hvars horn denna tiden på året äro ludna och varma". Några år tidigare, 28 september 1762, besökte den tyske bergmästaren Daniel Gottfried Schreber (1708–1777) Vika socken i samma landskap där han mötte fem samefamiljer med omkring 120 renar. Adolf Ludvig Hamilton fick under ett besök i Rättviks socken 1779 syn på "40 renar som drevos fram på en gång och prydde en tableau som utom dem varit även så kal som den med dem alltid var vild och besynnerlig om aftnarna fästas dessa nyttiga djuren vid pålar kring kojorna, men gå om dagen med vallhjon i skogen". Bouppteckningar efter samer ger också upplysningar om skogssamisk renskötsel. Exempelvis omnämns 39 renar i bouppteckningen efter Margta Andersdotter i Håcksta, Rogsta socken (1786) och 52 renar uppges i Silje, Hälsingtuna socken, hos sockenlappen Pål Anderssons änka Anna Svensdotter (1789). 

Skogssamisk renskötsel kunde bedrivas i betydligt större skala, vilket domboken för hösttinget i Ockelbo 1790 bekräftar. Samerna i Ockelbo hade en renhjord på 400 renar, vilket var ett så stort antal att det upplevdes som ett problem bland lokala bönder. Bönderna hävdade att renarna orsakat skada på deras åkrar, men samerna hävdade till sitt försvar att de bevakade sina renar så att ingen sådan skada skedde. Däremot bedrev andra samer renskötsel i området vissa tider på året, vilkas renar kunde ha orsakat skadan. I södra Gästrikland bedrevs renskötsel ännu på 1820-talet.

Jakt 
Bland de sydliga samerna hade jakt på rovdjur, skogsfåglar och vilt stor betydelse. Arkeologen Bo Ulfhielm beskriver rovdjursjakten som en av samerna närmast monopoliserad syssla i Gävleborg och Dalarna. Ibland fick samerna motta klagomål från allmogen för att man ansågs skada viltbeståndet, vilket kom att resultera i att samers bössor beslagtogs vissa perioder på året.

I bland annat Gävleborg och Västernorrland finns ett stort antal fågelfångstanläggningar, med en i många fall känd samisk anknytning. I en studie av dessa fornlämningar föreslås att många av dem ursprungligen brukades av skogssamer och sedan fortsatte användas av sockenlapparna, men även att medlemmar ur den icke-samiska befolkningen lärde sig samiska fångstmetoder.

Hantverk 
De sydliga samerna var kända för sina hantverk som bland annat bestod av rotkorgar, hornarbeten, nottögor (ofta till fiske) och tenntråd. Bröd- och förningskorgar var mycket vanliga i mellersta Sverige. I samband med sockenlappsinstitutionens inrättande omkring år 1730 institutionaliserades de traditionella samiska hantverken.

En del sockendräkter i Hälsingland och Dalarna har än idag tenntrådsbroderade kjolväskor. Ursprungligen var det samer som tillverkade tenntråden, som de drog genom dragskivor av renhorn och sedan spann runt en tråd. Kjolväskorna hade ofta färgglada applikationer, prydda med tenntråd som syddes fast med några millimeters avstånd från applikationskanterna.

Språk 
Det finns få källor bevarade om de samiska dialekter som de sydliga samerna talade, men en ordlista med över 1 600 ord som upptecknades i Valbo utanför Gävle år 1771 har bevarats. Ordlistans upptecknare var Per Holmberger, en av Carl von Linnés lärjungar, men bakgrunden till ordlistan var länge höljt i dunkel tills prof. em. Lars-Gunnar Larsson började att studera den. I ordlistan hittade Larsson begrepp för växter och djur som endast fanns söder om Dalälven och som inte passade in i en nord- eller fjällsamisk kontext. Ett av dessa ord var gosen milkie grasi, som kan direktöversättas till komjölkgräs och var ett namn för bosyska. Dessutom fanns en lång rad ord som hör samman med jordbruk och skomakar- och skräddaryrket, men även ord som berör med den samiska renskötseln. Holmberger uppgav att hans informanter var sockenlappar och ordlistan ger stöd för att det funnits en samisktalande befolkning i området kring Gästrikland under en lång period och att talarna var välintegrerade i lokalsamhället. Språket har drag av flera samiska varieteter inklusive sydsamiskan, men har samtidigt sin särprägel.

Den norske prästen Thomas von Westen, även känd som Samernas apostel, författade 1723 ett brev till prästerskapet i Jämtland som innehöll samiska ord och namn med koppling till samernas religion. Av skrivelsen framkommer att prosten Abraham Burman (1696–1750) i Offerdal i Jämtland tog hjälp av den samiska änkan Kerstin Jakobsdotter för att översätta dessa ord och Burman skriver att änkan främst ska ha vistats i Hälsingland och Medelpad, men även haft vissa kontakter med norska samer. Kerstin hade vissa svårigheter med att översätta orden, på grund av de stora skillnader som fanns mellan olika dialekter och att hon var kristen och hade begränsade kunskaper om den samiska religionen. Om hon talade samma samiska varietet som Holmberger dokumenterade 1771 är oklart, men möjligheten ska inte uteslutas.

Ortnamn 
Ortnamn kan vara en viktig indikator för en samisk närvaro i äldre tid, särskilt ortnamn med förledet "lapp". De är mest utbredda i norra Norrland, men förekommer i hela Svealand och Norrland. Exempel är ortnamn som Lapphällarna, Lappberget, Lappmossen och Lappmyren. En slagning i Institutet för språk och folkminnens (ISOF) ortnamnsdatabas på förledet "lapp" ger följande resultat:

Lapportnamnen finns i ännu sydligare län, men de tenderar ofta att vara mer svårtolkade och behöver inte alltid ha en samisk koppling.

Religion 

Få källor är bevarade om de sydliga samernas ursprungliga religion, innan de övergick till evangelisk-luthersk kristendom.

I en handskrift från 1770-talets Gästrikland av Per Holmberger framgår det att samerna i landskapet kallade den samiska trumman, som var ett centralt ceremoniellt redskap i den samiska religionen, för gåudies. Enligt samma handskrift var flera av Holmbergers sagespersoner kristna:"Lapptrummor efter deras dialect gaudies har ganska få ibland dem sedt: de berättade mig dock likwäl at någon af deras folckslag blifwit wist en sådan trumma af arkiatren och Riddaren Linne. Gummorna berättade äfwen för mig at de sedt lapptrumma hos dem som nyligen kommit från Lappmarken: med budo tillika Gud bewara sig från sådana."Björnen var ett centralt djur inom den samiska religionen och utövarna hade många ritualer och ceremonier som var kopplade till björnen. Holmberger gav en mycket detaljerad redogörelse för hur en samisk björnceremoni gick till och återgav en samisk jojk som han gav namnet björnvisan. Björnen hade stor betydelse även i andra sammanhang, då de sydliga samerna ofta anlitades som rovdjursjägare.

Två arkeologiska fynd av mässingshängen har gjorts på en samisk boplats från 1700-talet i Järvsö i Hälsingland, som har kopplats samman med den samiska trumman. Arkeologen Inger Zachrisson menar att hänget sannolikt suttit på en samisk trumma, eller på något vis har en koppling till den samiska religionen, och hänvisar till etnografen Ernst Manker som avbildade ett närmast identiskt samiskt trumhänge. Strax intill det ena hänget påträffades ett språngben (som inte är matavfall) från brunbjörn, men om ett samband finns är oklart.

I samband med torvbrytning på Sundbornsmyrarna nordöst om Falun påträffades 1929 en människoliknande träfigur tillverkad av en tall med två stammar. På samma plats påträffades även hår och klövar från älg eller ren, men som inte tillvaratogs. Träfiguren har med kol-14-metoden daterats till någon gång mellan 1450 och 1650 och förmodas vara en samisk sejte.

Arkeologiska undersökningar 
Sedan början av 2000-talet har ett flertal samiska boplatser med bekräftad eller föreslagen koppling till de sydliga samerna eller yrkesgruppen sockenlappar undersökts av arkeologer. Boplatserna har dateringar från 1700- till 1900-talet. En av boplatserna låg i Grundsunda i norra Ångermanland, två i Järvsö i Hälsingland, två i norra Uppland och en söder om Gävle.

Den samiska identiteten är tydligare i fynden från de äldre boplatserna, medan den yngre boplatsen i Järvsö innehöll ungefär vad man kan förvänta sig av en vanlig torplämning. I Järvsö hittade arkeologer föremål relaterade till textilproduktion och tenntrådstillverkning och i Grundsunda redskap till rotslöjd och skinnberedning. I både Grundsunda och den äldre boplatsen i Järvsö påträffades kritpipor och ben efter nötkreatur och häst.

I samband med dragning av en fjärrvärmeledning upptäcktes en samisk boplats från 1700-talet söder om Gävle vid Lapphällan. På boplatsen finns en rektangulär härd och andra lämningar efter vad som förmodas ha varit en kåta. Bland fynden finns röd- och stengods, fragment efter en kritpipa och små brända djurben.

Järvsö i Hälsingland 
I Järvsö socken har två sockenlappsboställen undersökts arkeologiskt mellan 2017 och 2019. Den äldsta ligger på Lappatäkta i byn Stene och består av lämningar efter en enkelstuga och en jordkällare. Sockenlappen Julius Andersson bosatte sig på Lappatäkten 1786 och efterträddes av sin måg Nils Andersson. Nils stämdes 1790 av lokala bönder eftersom han renar orsakat dem ekonomisk skada. Hushållet bedrev även jakt, bland annat på björn. Bland lämningarna fanns ett björnben och bössflinta till ett flintlåsgevär. Bostaden hade förstuga, kammare och storstuga, men på fastigheten fanns även en källarbod, härbre, vedlider och hemlighus. Byggnaderna såldes på auktion 1813, efter Nils död, och flyttades. Totalt tillvaratogs 622 benfragment från bland annat häst, nötkreatur, får/get, brunbjörn, svin, hjortdjur och gös. De flesta benfragmenten antas vara matavfall då de huvudsakligen kommer från köttrika regioner. Hästslakt var en viktig arbetsuppgift för sockenlapparna och hästbenen indikerar att samerna själva konsumerade hästkött, någonting som var tabu hos bönderna. Benen från hjortdjur kan vara tamren.

Arkeologer hittade en knapp med sydsamisk ornamentik, men också ett trådnystan i en legering av bly och tenn som kan ha använts till tenntrådsproduktion. Båda föremålen har en tydlig koppling till den samiska kulturen. Fyra fingerborgar och ett nålbryne visar att hushållet bedrev textilproduktion där sannolikt även barn var delaktiga. Tiotals fragmenterade kritpipor från 1700-talet tillverkade i Stockholm och Falun vittnar om tobakskonsumtion. En 2,5 kilo tung kanonkula kan ha använts som mal- eller glättsten. Två hjärtformade hängen i mässing med punktornamentik utmärkte sig, som visar stora likheter med ett trumhänge på en bevarad sydsamisk trumma. En koppling till den samiska religionen har föreslagits.

Den andra bosättningen som undersökts var en yngre samisk och sockenlapsk boplats som övergavs under 1900-talet. Fynden påminner om vad man kan finna i en vanlig torplämning och den samiska identiteten är inte lika tydlig som bland fynden från Lappatäkten.

Lill-Mosjön i Ångermanland 
I Lill-Mosjön i Grundsunda socken, norra Ångermanland, genomfördes en arkeologisk undersökning år 2000 inför byggandet av Botniabanan. Utöver förhistoriska lämningar undersöktes två härdar av samisk typ, som förmodas vara från 1700-talet. Fyndmaterialet tyder på att boplatsen inte är fjällsamisk eftersom den sannolikt användes sommartid. Flera av fynden kan kopplas till yrkesgruppen sockenlappar.

En av härdarna hade en oval form, men var inte lika välkonstruerad som den rektangulära härden på samma boplats. Härdarnas konstruktion antyder att det funnits kåtor på platsen, men inga övriga konstruktionslämningar fanns. Det kan vara lämningar efter tältkåtor eftersom de lämnar få spår efter sig. I nära anslutning till den ovala härden påträffades kritpipor (tillverkade 1740-58 i Stockholm), mynt (1635-42, 1719-49) och redskap (till exempel en s-formad skinnskrapa och en järnhacka som kan användas för att ta upp rötter till rotslöjd) samt ben efter häst och nötkreatur. Alla ben var slaktavfall. Kring den rektangulära härden registrerades fynd av brända ben (som ej gått att artbestämma), en kniv och ett mynt från 1749. Andra fynd på boplatsområdet var ett hästskofragment, eldstål med kvarts, en hyska och en knapp liksom en lång rad andra fynd.

Nora och Östervåla i Uppland 
Två boplatser har undersökts i norra Uppland. Vid Lapphällarna i Östervåla undersöktes eldhärden efter en samisk tältkåta som förmodas ha använts av renskötande samer som återkommande bevistat platsen. Samer är kända i socknen sedan 1717, men den samiska närvaron kan vara äldre. Den andra boplatsen är ett sockenlappsboställe i Nora socken, där lämningar efter sockenlappen Olssons stuga från 1800-talet delundersöktes. Familjen var anställda av socknen för att bedriva hantverk, rovdjursjakt och hästslakt. De ägnade sig också åt jordbruk och tjärbränning, näringar som inte hörde till sockenlappsämbetet. Bönder i Nora socken hade klagat 1799 på att samerna betade sina renar i skogarna, vilket kan vara en förklaring till att de blev bofasta. Alternativet var att förvisas till fjällvärlden, i enlighet med ett beslut från 1671 som hade förnyats flera gånger under 1700-talet.

Galleri

Folkmängd 
Den historiska statistiken över den samiska folkmängden i Sverige är bristfällig. Tabellverket rapporterade den samiska folkmängden vart femte år från 1805 till 1855. Därefter tog Statistiska centralbyrån (SCB) över och sammanställde statistiken vart tionde år med start 1860. Eftersom den samiska folkmängden även beräknades på lokal och regional nivå kan statistiken ge oss en bild av den samiska folkmängden i de områden som hade sydliga samer.

I tabellerna nedan har äldre länsindelningar och -namn omvandlats till de nuvarande. Frågetecken innebär att inga exakta siffror är kända men att uppgifterna för flera län har summerats. Samerna i Idre och Särna i Dalarnas län har utelämnats eftersom socknarna ligger inom traditionellt fjällsamiskt område.

Tabellverket 
Tabellverket lät sammanställa uppgifter om den samiska befolkningen vart femte år från 1805 till 1855. Statistiken baserades på inrapporterade uppgifter ur kyrkoböckerna, som var den tidens folkbokföring, vilket gör Tabellverkets statistik till en sekundärkälla. Enligt SCB har rubrikerna i Tabellverkets folkmängdsformulär "ej blifvit nog skarpt begränsade, kan Lappbefolkningens hela antal ej uppgifvas för tidigare år än från och med 1825, och civilståndet fullständigt ej förr än från och med året 1840". Utifrån Tabellverkets folkmängdsformulär på sockennivå får vi dessa uppgifter om den samiska folkmängden i Dalarna, Gävleborg och Västmanland:

En omräkning av Tabellverkets statistik genomfördes 1860 av SCB, som utgick från folkmängdsformulären på prosterinivå eftersom "dessa befunnos nemligen från de trakter, som af Lapparne bebos, flerstädes under andra rubriker uppförde Lappar, hvilka vid länssammandragens upprättande ej blifvit utförde afskiljde från de andra till samma rubrik hörande personerna". I deras omräkning blir därför resultatet följande (observera att Västernorrlands län har medtagits):

Statistiska centralbyrån 
Statistiska centralbyrån inrättades 1858 och tog över ansvaret för den nationella befolkningsstatistiken. Myndigheten genomförde en nationell folkräkning var tionde år från 1860 och rapporterade därför den samiska folkmängden vart tionde år istället för var femte som tidigare. SCB:s siffror för 1890 sticker ut eftersom antalet samer i de sydliga länen skiljer sig med nästan hundra personer från 1880 och 1900 års siffror. Hur många av samerna i Västernorrlands län som var fjällsamer är okänt. 

*) Det är osäkert hur många i exempelsvis dagens Junsele och Örnsköldsviks kommuner som betraktades som skogssamer med lappskatteland, tillhörande Ångermanna (Åsele) lappmark, eller som var fjällsamer på vinterbete, och således inte var sydliga samer.

Sveriges befolkning 
Uppgifterna i SCB:s officiella befolkningsstatistik kan jämföras mot de indexerade folkräkningarna, kallade Sveriges befolkning, som tillhandahålls av Riksarkivet. I tabellen har alla personer registrerade som samer räknats - inklusive deras familjemedlemmar.

Folkräkningen 1880 tar upp 6 samer i nuvarande Dalarnas län, vilket kan jämföras med 1 same i SCB:s statistik. År 1900 stämmer uppgifterna i Sveriges befolkning helt överens med SCB:s statistik. Gör man samma jämförelse med Gävleborgs län finner man 7 samer i den indexerade folkräkningen från 1880, vilket kan jämföras med de 19 samer som SCB uppger. Sveriges befolkning 1900 har således färre personer registrerade som samer än den angivna siffran i SCB:s statistik, vilket gör uppgifterna tvivelaktiga.

I Sveriges befolkning 1910 noteras 52 samer i Västernorrlands län.

Se även 
 Tuna i Badelundas gravfält (avsnittet Samisk båttyp)
 Järvsö socken (avsnittet Samer)
 Skogssamer (avsnittet Skogssamer i Mellansverige och södra Norrland)

Referenser

Noter

Tryckta källor

Externa länkar 
 Ohtsedidh
 Southsaamihistory
 Arkeologiska fynd från sockenlappsboställe i Järvsö
 Släktforskning om samer i Mellansverige på geni.com

Samer i Sverige
Samisk historia
Ursprungsfolk i Europa