kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Ernst Fabricius

Ernst Christian Andreas Martin Fabricius, född den 6 september 1857 i Darmstadt, död den 22 mars 1942 i Freiburg im Breisgau, var en tysk arkeolog och antikhistoriker. Han var son till statistikern August Fabricius och dotterson till orientalisten Andreas Schleiermacher.

Fabricius började sina universitetsstudier i Strassburg. År 1881 promoverades han till filosofie doktor på avhandlingen De architectura Graeca commentationes epigraphicae vid universitetet i Bonn. Bland hans lärare märks Adolf Michaelis, Rudolf Schöll, Heinrich Nissen och Hermann Usener. Som stipendiat vid Deutsches Archäologisches Institut besökte han Italien, Grekland och Mindre Asien. Mellan 1882 och 1888 deltog han i utgrävningar i Pergamon samt på Lesbos, Samos och Kreta. På Kreta samarbetade Fabricius med Federico Halbherr och var en betydelsefull deltagare i undersökningarna av Gortyns lagkodex ("Leggi di Gortina"). Efter sin habilitation 1886 blev han privatdocent i klassisk filologi, arkeologi och antikens historia vid universitetet i Berlin. År 1888 reste  han tillsammans med geografen Heinrich Kiepert till Grekland och Mindre Asien. Från 1888 till sin pensionering (1926) var han professor i antikens historia vid universitetet i Freiburg i Breisgau. Från 1902 ledde han Reichs-Limeskommission för utforskningen av Limes Germanicus. Han var ledamot av Bayerische Akademie der Wissenschaften, Preußische Akademie der Wissenschaften, Akademie der Wissenschaften zu Göttingen och Heidelberger Akademie der Wissenschaften.

Bibliografi (i urval) 
 Leggi antiche della città di Gortyna in Creta, tillsammans med Federico Halbherr och Domenico Comparetti (1885) 
 Die Inschriften von Pergamon, tillsammans med Max Fränkel och Carl Schuchhardt (2 band, 1890–1895)
 Die Entstehung der römischen Limesanlagen in Deutschland (1902)
 Die Besitznahme Badens durch die Römer (1905)
 Der Limes vom Rhein bis zur Lahn. Nach den Untersuchungen der Streckenkommissare (1915)
 Über die Lex Mamilia Roscia Peducaea Alliena Fabia (Sitzungsberichte der Heidelberger Akademie der Wissenschaften, Philosophisch-Historische Klasse, 1924/25, 1)
 Der obergermanisch-raetische Limes des Roemerreiches. Im Auftrag der Reichs-Limeskommission, utgivare tillsammans med Felix Hettner och Oscar von Sarwey (1894–1938; nyutgåva 2005)

Källor

Noter 

Tyska arkeologer
Antikhistoriker
Tyska professorer i historia
Personer verksamma vid Humboldt-Universität zu Berlin
Personer verksamma vid Freiburgs universitet
Ledamöter av Bayerische Akademie der Wissenschaften
Ledamöter av Preussiska vetenskapsakademien
Ledamöter av Akademie der Wissenschaften zu Göttingen
Ledamöter av Heidelberger Akademie der Wissenschaften
Arkeologer under 1800-talet
Arkeologer under 1900-talet
Historiker under 1800-talet
Historiker under 1900-talet
Tyska forskare under 1800-talet
Tyska forskare under 1900-talet
Personer från Darmstadt
Födda 1857
Avlidna 1942
Män
Alloxan

Alloxan,  är ett ämne som upptäcktes 1818 av Gaspard Brugnatelli (1761–1818) och samtidigt av William Prout, oberoende av varandra.  Som råvara vid framställning av alloxan använde Prout dynga från Boa constrictor.

Beskrivning 
Alloxan är mycket hygroskopiskt, och förekommer därför oftast som hydrat. Därvid kan förekomma endera som
 alloxanmonohydrat, C4H2N2O4･(H2O), som kristalliserar i prismor med rektangulär bas

eller

 alloxantetrahydrat C4H2N2O4･4(H2O), som kristalliserar i oktaedrar

Strukturen fastställdes 1838 av Justus von Liebig och Friedrich Wöhler.

Andra namn
 Mesoxalurinämne
 Mesoxalylurea
 Mesoxalylkarbamid
 Tetraoxypyrimidin
 Dioxyuracil
 2,4,5,6-(1H,3H)-pyrimidintetron
 EG-nummer 200-062-0

Användning
Löst i vatten färgar alloxan hud röd, varför det använts blandat med cold cream som smink.

Carl Wilhelm Scheele använde alloxan som råvara vid framställning av murexid, C8H8N6O6, ett violett färgämne.

I gnagare förstör alloxan de Langerhanska öarna i bukspottkörteln, vilket ger insulinbrist, och orsakar därmed diabetes mellitus, kortform diabetes. Detta utnyttjas för att avsiktligt skapa diabetes vid djurförsök. Människor tycks motståndskraftiga mot sådant angrepp, men stora doser kan medföra skador på levern och njurarna.

Hos människa har alloxan kunnat konstateras i tarmslem vid fall av tarmkatarr.

Källor

Externa länkar
National Center for Biotechnology Information
PubChem
Vridbar bild (Grå=kol, Röd=oxygen, Blå=nitrogen, Vit=väte. Anvisning: Peka med musen på bilden, håll vänster knapp nedtryckt, och rör på musen.)
Pyrimidiner
Laktamer
Karbamider
Ketoner
Cold cream

Cold cream är en kosmetisk hudvårdprodukt, som består av vax, spermacetiolja och mandelolja. Parfymeras med rosenvatten.

Källor

Hudvård
Snöflickan (opera)

Snöflickan - En vårsaga (ryska: Снегурочка–Весенняя сказка, Snegúrochka–Vesennyaya Skazka) är en opera i en prolog och fyra akter med musik och text av Nikolaj Rimskij-Korsakov. Librettot skrev tonsättaren efter Aleksandr Ostrovskijs pjäs med samma namn (1873).

Historia
Rimskij-Korsakov skrev operan under en vistelse i Stelevo, där de lantliga omgivningarna och texten med sin sagokaraktär inspirerade honom till en äkta rysk folkloristisk opera. När den var färdig i maj 1881 visade han den för vännerna Milij Balakirev och Aleksandr Borodin som blev entusiastiska. Vid premiären den 10 februari 1882 på Mariinskijteatern i Sankt Petersburg uppskattade publiken den också, men den har inte slagit an så mycket i andra länder.

Personer
Tsar Berendej (tenor)
Bermjata, en bojar och tsarens förtrogne (bas)
Vårens fe (mezzosopran)
Kung Bore (bas)
Snöflickan (sopran)
Bobil Bakula (tenor)
Bobilitska (mezzosopran)
Lel, herde (kontraalt)
Kupava, en ung flicka, dotter till en förmögen bonde (sopran)
Mizgir, en köpman (baryton)
Förste härold (tenor)
Andre härold (bas)
Tsarens page (mezzosopran)
Skogsanden (tenor)
Maslenitsa (bas)
Bojarer, blinda män, säckpipare, herdar, gossar och flickor, skogsandar, fåglar, blommor (kör)

Handling
Förhistorisk tid i Berendejernas land.

Prolog
Vårens fe och Kung Bore är oroliga för sin 16-åriga dotter Snöflickan därför att de vet att hon kommer att dö om solguden Jarilo får syn på henne. Själva måste de dra norrut men anförtror dottern åt skogsanden, som lovar att ta väl hand om henne. När föräldrarna är borta adopteras hon av Bobil och Bobilitska, bönder som bor utanför tsarens stad.

Akt I
Prinsessan Snöflicka förälskar sig i herden Lel som är mer intresserad av andra flickor, men när den rike Mizgir kommer för att gifta sig med Kupava blir han så kär i Snöflickan att han vägrar vara med på bröllopet. Kupava är olycklig och vill ta sitt liv men räddas av Lel.

Akt II
Kupava har stämt den trolöse brudgummen inför tsaren som kallar Mizgir och Snöflickan till förhör. Snöflickan bedyrar att hon inte älskar Mizgir eller någon annan, men tsaren kallat det för en synd mot solguden och utfäster en belöning till den som kan vinna den vackra flickans kärlek.

Akt III
På en fest i skogen sjunger Lel en sång för tsaren och som belöning får han lov att kyssa vem han vill av flickorna. Han väljer Kupava, och Snöflickan är otröstlig. Mizgir försöker övertyga henne om att han älskar henne, men hon försvinner med skogsandens hjälp.

Akt IV
Snöflickan har sökt upp sin mor för att få kärlekens gåva, och hon uppfyller dotterns önskan och Snöflickan säger ja till Mizgir. Tsaren ger det unga paret sin välsignelse, men nu har solguden värmt Snöflickans hjärta och hon måste smälta och dö. Den olycklige Mizgir dränker sig i sjön, och tsaren tyder det som ett tecken på att solguden kommer att välsigna dem i framtiden.

Källor

Operor av Nikolaj Rimskij-Korsakov
Ryssland i fiktion
Musikåret 1882
Ryskspråkiga operor
Gängmutter

Gängmutter är facktermen för några olika specialtillämpningar av en invändig gänga, det vill säga en sådan som syns i hålet på den konstruktionsdetalj som i vardagssvenskan kallas mutter.

Exempelvis:
 Den gängmutter som används för att rensa upp yttergängor på skruvar när de blivit skadade eller förorenade. Det är ett speciellt sorts gängsnitt som skiljer sig från reguljära gängsnitt genom att den är sexkantig och kan skruvas med vanliga verktyg för sexkantskalle, samt att den oftast inte är ställbar. En viktig skillnad är också att den inte är lämplig för att skära nya gängor.
 Den gängmutter som utgör ett viktigt maskinelement i en maskinsvarv till matningsrörelsen av svarvstålet både vid rundsvarvning och vid gängskärning med svarv.
 En gängmutter kan också vara benämningen på en pressmutter, dvs en konstruktionsdetalj i avvikande materialkvalitet som monteras som förstärkning i tunnare plåtdetaljer och liknande stycken, för att åstadkomma en invändig gänga med bättre slitagetålighet eller hållfasthet än vad det omgivande materialet självt tillåter.

Referenser 

Förbandsteknik
Verktyg
Risto Lauriala

Risto Vilho Johannes Lauriala, född 21 november 1949 i Uleåborg, är en finländsk pianist.

Efter studier vid musikinstitutet i Uleåborg var Lauriala 1969–1972 elev hos Timo Mikkilä vid Sibelius-Akademin. Han vann första pris i Maj Lind-tävlingen 1970 och gav sin debutkonsert 1973, därefter bedrev han fortsatta studier vid musikakademin i Wien.

Åren 1977–1981 hade Lauriala olika uppdrag vid Sibelius-Akademin; sedan 1982 är han lektor i ackompanjemang. Han har framträtt vid konserter i Finland och utlandet samt gjort skivinspelningar, även som ackompanjatör. Han har blivit särskilt känd för sina uppföranden av större verk, såsom Johann Sebastian Bachs Goldberg-variationer och Franz Schuberts sonater.

Källor

Finländska klassiska pianister
Alumner från Helsingfors universitet
Födda 1949
Personer från Uleåborg
Levande personer
Män
Zonal jordmån

Zonal jordmån är beteckning för jordmånstyp med mer eller mindre långsträckt, ofta i öst-västlig geografisk utbredning på kontinenterna. Denna beror främst på jordmånsbildningens samband med temperatur- och fuktighetsförhållanden och vegetationstypen. Exempel på zonal jordmån är podsol- och latosoljord.

Motsatsen är azonala eller intrazonala jordmåner, som främst utformas av andra faktorer än klimatiska eller är så unga att inga typiska horisonter har utbildats.

Källor
Bra Böckers lexikon, 1981.

Geologi
Rudolf Schöll

Rudolf Schöll, född den 1 september 1844 i Weimar, död den 10 juni 1893 i München, var en tysk klassisk filolog. Han var son till Adolf Schöll.

Schöll studerade först vid universitetet i Göttingen med Hermann Sauppe och Ernst Curtius som lärare. Därefter följde studier vid universitetet i Bonn för bland andra Friedrich Ritschl och Otto Jahn. År 1865 promoverades han till filosofie doktor. Senare arbetade han i Italien och Grekland  (1867–1870), först som assistent till Theodor Mommsen vid katalogiseringen av inskrifter och handskrifter, därefter som privatsekreterare till Guido von Usedom, den preussiske ambassadören hos den italienska regeringen i Florens.

År 1871 genomförde han sin habilitation i klassisk filologi och blev privatdocent vid Berlins universitet. Följande år blev han extra ordinarie professor vid Greifswalds universitet. År 1874 utnämndes han till Conrad Bursians efttrträdare vid universitetet i Jena och 1875 flyttade han till universitetet i Strassburg som Ulrich Köhlers efterträdare. År 1885 efterträdde han Bursian på nytt, denna gång som professor vid Münchens universitet.

Schöll fördjupade sig inom områdena grekisk och romersk rättshistoria, klassisk arkeologi ochd grekisk epigrafik. Genom sitt liv odlade han vänskaper med prominenta personer som prins Fredrik Vilhelm av Preussen, författaren Paul Heyse, tonsättaren Franz Liszt och målaren Franz von Lenbach.

Bibliografi 
 Quaestiones juris fiscales Attici (1873)
 De synegoris Atticis Commentatio, tillsammans med Fritz Schöll (1875)
 Q. Asconii Pediani orationum Ciceronianarum quinque Enarratio, tillsammans med Adolf Kiessling (1875)
 Satura philologica: H. Sauppio obtulit amicorum conlegarum Decas", festskrift med Schöll som initiativtagare (1879) 
 Iustiniani Novellae", avslutad av Wilhelm Kroll (fem band, 1880-1895)
 Procli commentariorum in rempublicam Platonis partes ineditae, utgåva av Proklos kommentarer till Platons Staten (1886)

Källor 

 

Tyska klassiska filologer
Personer verksamma vid Humboldt-Universität zu Berlin
Personer verksamma vid Greifswalds universitet
Personer verksamma vid Jena universitet
Personer verksamma vid Strasbourgs universitet
Personer verksamma vid Münchens universitet
Personer från Weimar
Födda 1844
Avlidna 1893
Män
Guido von Usedom

Guido von Usedom kan syfta på:

* Guido von Usedom (1805–1884), tysk jurist och diplomat
 Guido von Usedom (1854–1925), tysk amiral
Italienaren (film)

Italienaren ( Italjanets) är en rysk dramafilm från 2005 i regi av Andrej Kravtjuk, med Kolja Spiridonov, Marija Kuznetsova och Nikolaj Reutov i huvudrollerna. Den  handlar om en sexårig rysk barnhemspojke som istället för att adopteras till Italien rymmer och ger sig ut för att leta reda på sin mor.

Filmen fick ett hedersomnämnande i kategorin Kplus och vann Großer Preis des Deutschen Kinderhilfswerkes vid filmfestivalen i Berlin.

Medverkande
 Kolja Spiridonov som Vanja Solntsev
 Marija Kuznetsova som Zjanna Arkadjevna
 Nikolaj Reutov som Grisja
 Jurij Itskov som rektorn för barnhemmet
 Denis Moisejenko som Koljan
 Andrej Elizarov som Seryj
 Sasja Sirotkin som Timocha
 Vladimir Sjipov som Vovan
 Polina Vorobeva som Natacha
 Olga Sjuvalova som Irka
 Dima Zemljanko som Anton
 Darja Jurgens som Muchins mamma
 Rudolf Kuld som vakt
 Irina Osnovina som granne

Visningar
Filmen hade premiär 14 februari 2005 vid filmfestivalen i Berlin. Den släpptes på ryska biografer 22 september samma år. Sverigepremiären ägde rum 1 september 2006.

Se även
 Rysslands bidrag till Oscar för bästa icke-engelskspråkiga film

Källor

Filmer 2005
Ryska dramafilmer
Ryskspråkiga filmer
Ryssland på film
1944 (film)

1944 är en estnisk krigsfilm från 2015 i regi av Elmo Nüganen. Den utspelar sig under sommaren och hösten 1944 och handlar om estniska soldater på vardera sida i andra världskriget.

Filmen blev en stor publikframgång i hemlandet. Med 44 879 sålda biljetter efter sin första spelvecka slog den inhemska publikrekordet för öppningsveckan; den tidigare rekordinnehavaren var Nüganens förra biofilm, Namnen på marmortavlan. 1944 utsågs även till Estlands Oscarskandidat.

Medverkande
 Kaspar Velberg som Karl Tammik
 Kristjan Üksküla som Jüri Jõgi 
 Maiken Schmidt som Aino Tammik
 Gert Raudsep som Ants Saareste 
 Ain Mäeots som kapten Evald Viires
 Peeter Tammearu som en partorg
 Märt Pius och Priit Pius som bröderna Käär
 Hendrik Toompere Jr. Jr. som Kristjan Põder
 Kristjan Sarv som Abram Joffe  
 Rain Simmul som Prohhor Sedõhh
 Martin Mill som Alfred Tuul
 Ivo Uukkivi som Rudolf Kask

Källor

1944 på film
Andra världskriget på film
Estländska dramafilmer
Estniskspråkiga filmer
Filmer 2015
Filmer i regi av Elmo Nüganen
Lucie Prost

Lucie Prost, född 17 november 1903 i Saint-Léger-sur-Dheune, Saône-et-Loire, död 25 november 1971 i Sevran, Seine-Saint-Denis, var en fransk friidrottare med löpgrenar som huvudgren. Prost blev silvermedaljör vid den första Damolympiaden 1922 i Paris och var en pionjär inom damidrott.

Biografi
Lucie Prost föddes i mellersta Frankrike, i ungdomstiden var hon aktiv friidrottare, hon tävlade i kortdistanslöpning men även i höjdhopp utan ansats. Senare gick hon med i idrottsföreningen "Racing Club de France" i Paris. Hon tävlade för klubben under hela sin aktiva idrottskarriär.

1921 deltog hon i sina första franska mästerskap (Championnats de France d'Athlétisme - CFA) då hon slutade på en 4.e plats i löpning 80 meter vid tävlingar 19 juni på Stade du Métropolitan i Colombes.

1922 deltog hon åter i de franska mästerskapen där hon tog silvermedalj i löpning 80 meter vid tävlingar 25 juni i Colombes. Samma år deltog hon i de andra Monte Carlospelen där hon tog guldmedalj i stafettlöpning 4 x 75 meter (med Alice Gonnet, Prost som andre löpare, Paulette de Croze och Alice Beuns).

Prost deltog sedan även i den första Damolympiaden 20 augusti i Paris. Under idrottsspelen vann hon silvermedalj i stafett 4 x 110 yards (med Lucie Prost, Germaine Robin, Yvonne De Wynne och Louise Noeppel) med 51,2 sek. Hon tävlade även i löpning 60 meter (4.e plats) och löpning 100 yards (4.e plats).

1923 deltog hon åter i de franska mästerskapen där hon blev fransk mästare i löpning 250 meter och silvermästare i löpning 80 meter vid tävlingar 15 juli i Bourges. Senare drog hon sig tillbaka från tävlingslivet.

Referenser

Externa länkar 
 Gruppbild franska deltagartruppen till Damolympiaden 1922 (Bibliothèque nationale de France BnF)
 Om de franska deltagarna vid Damolympiaderna - Jeux Mondiaux Féminins (punkt 7)

Franska idrottare under 1900-talet
Franska kortdistanslöpare
Födda 1903
Avlidna 1971
Kvinnor
Yvonne De Wynne

Yvonne Elisa Gaillard (gift De Wynne,även Dewinne), född 11 juni 1906 i Schaerbeek, federala regionen Bryssel, Belgien, död 27 september 1997 i Paris, Frankrike, var en belgisk-fransk friidrottare med löpgrenar som huvudgren. De Wynne var en pionjär inom damidrott, hon innehade flera nationsrekord och blev medaljör vid de andra Damspelen 1922 i Monte Carlo och den första ordinarie Damolympiaden 1922 i Paris.

Biografi 
Yvonne Elisa Gaillard De Wynne föddes 1906 i Schaerbeek nära Bryssel i mellersta Belgien, senare flyttade familjen till Frankrike. I ungdomstiden blev hon intresserad av friidrott och gick med i idrottsföreningen "La Clodoaldienne" (UAC Saint Cloud) i Saint-Cloud. Hon tävlade för klubben under hela sin aktiva idrottskarriär.

Hon specialiserade sig på kortdistanslöpning 60-100 meter och stafettlöpning men tävlade även i längdhopp och spjutkastning. De Wynne deltog i flera damlandskamper.

1921 deltog De Wynne i sin första landskamp 30 oktober i Paris med Storbritannien, under tävlingen satte hon franskt nationsrekord i stafettlöpning 4 x 200 meter (med Hélène Rillac, Yvonne De Wynne som andre löpare, Andrée Paturaud och Cécile Maugars). 

1922 deltog De Wynne vid Damolympiaden i Monte Carlo där hon tog bronsmedalj i stafettlöpning 4 x 75 m (i laget Fédération des Sociétés Françaises de Sport Féminin FSFSF med Germaine Delapierre, Cécile Maugars, Yvonne de Wynne som tredje löpare och Andrée Paturaud). Hon tävlade även i kvaltävlingarna i stafett 4 x 175 meter och tog laget till final men deltog inte i finalloppet. I löpning 250 m blev hon utslagen under kvaltävlingarna.

1922 deltog hon även i sina första franska mästerskap (Championnats de France d'Athlétisme - CFA) då hon slutade på en femteplats i löpning 80 meter vid tävlingar 25 juni på Stade du Métropolitan i Colombes.

Senare samma år deltog De Wynne även i den första ordinarie Damolympiaden 20 augusti i Paris. Under idrottsspelen vann hon silvermedalj i stafett 4x110 yards (med Lucie Prost, Germaine Robin, Yvonne De Wynne som tredje löpare och Louise Noeppel) med 51,2 sekunder. Lagets tid och De Wynnes individuella tid blev också franska nationsrekord.

Senare drog De Wynne sig tillbaka från tävlingslivet. Gaillard De Wynne dog 1997 i Paris.

Referenser

Externa länkar 
 Bild franska deltagartruppen vid Damolympiaden 1922 (Bibliothèque nationale de France - BNF)

Franska idrottare under 1900-talet
Idrottare från Bryssel
Franska kortdistanslöpare
Franska längdhoppare
Franska spjutkastare
Födda 1906
Avlidna 1997
Kvinnor
Germaine Robin

Germaine Robin, född (uppgift saknas), Frankrike, död (uppgift saknas), var en fransk friidrottare med löpgrenar som huvudgren. Robin blev silvermedaljör vid den första Damolympiaden 1922 i Paris och var en pionjär inom damidrott.

Biografi
Germaine Robin föddes i mellersta Frankrike, i ungdomstiden var hon aktiv friidrottare, hon tävlade i kortdistanslöpning men även i höjdhopp utan ansats och längdhopp utan ansats. Senare gick hon med i idrottsföreningen "Fémina Sport" i Paris. Hon tävlade för klubben under hela sin aktiva idrottskarriär.

Robin deltog i den första Damolympiaden 20 augusti i Paris. Under idrottsspelen vann hon silvermedalj i stafett 4x110 yards (med Lucie Prost, Germaine Robin, Yvonne De Wynne och Louise Noeppel) med 51,2 sek. Hon tävlade även i löpning 60 meter (3.e plats i kvalifikationsheaten).

1923 deltog hon i sina första franska mästerskap (Championnats de France d'Athlétisme) då hon slutade på en 5.e plats i längdhopp utan ansats vid tävlingar 15 juli i Bourges.

1924 deltog hon åter i de franska mästerskapen där hon slutade på en 4.e plats i längdhopp utan ansats, en 5.e plats i häcklöpning 83 meter och en 6.e plats i höjdhopp utan ansats vid tävlingar 14 juli på Pershingstadium i Paris. Senare drog hon sig tillbaka från tävlingslivet.

Referenser

Externa länkar
 Gruppbild franska deltagartruppen till Damolympiaden 1922 (Bibliothèque nationale de France BnF)
 Om de franska deltagarna vid Damolympiaderna - Jeux Mondiaux Féminins (punkt 7)

Franska idrottare under 1900-talet
Franska kortdistanslöpare
Franska längdhoppare
Födelseår saknas
Dödsår saknas
Kvinnor
Louise Noeppel

Louise Marie Noeppel, född 19 februari 1902 i Illkirch-Graffenstaden, Bas-Rhin, död 14 februari 1987 i Wissembourg, Bas-Rhin, var en fransk friidrottare med löpgrenar som huvudgren. Noeppel blev silvermedaljör vid den första Damolympiaden 1922 i Paris och var en pionjär inom damidrott.

Biografi 
Louise Noeppel föddes i östra Frankrike, i ungdomstiden var hon aktiv friidrottare, hon tävlade i kortdistanslöpning men även i längdhopp, kulstötning och spjutkastning. Senare gick hon med i idrottsföreningen "FA Illkirch Graffenstaden" i Illkirch-Graffenstaden. Hon tävlade för klubben under hela sin aktiva idrottskarriär.

1922 deltog hon i sina första franska mästerskap (Championnats de France d'Athlétisme) då hon vann silvermedalj i kulstötning vid tävlingar 25 juni på Stade du Métropolitan i Colombes.

Noeppel deltog i den första Damolympiaden 20 augusti i Paris. Under idrottsspelen vann hon silvermedalj i stafett 4x110 yards (med Lucie Prost, Germaine Robin, Yvonne De Wynne och Louise Noeppel) med 51,2 sek. Hon tävlade även i löpning 100 yards (4.e plats i kvalifikationsheaten) och spjutkastning (6.e plats).

1924 deltog hon åter i de franska mästerskapen där hon slutade på en 6.e plats i längdhopp vid tävlingar 14 juli  på Pershingstadion i Paris. Senare drog hon sig tillbaka från tävlingslivet.

Referenser

Externa länkar 
 Bild Louise Noeppel (Bibliothèque nationale de France BnF)
 Gruppbild franska deltagartruppen till Damolympiaden 1922 (Bibliothèque nationale de France BnF)
 Om de franska deltagarna vid Damolympiaderna - Jeux Mondiaux Féminins (punkt 7)

Franska idrottare under 1900-talet
Franska kortdistanslöpare
Franska kulstötare
Födda 1902
Avlidna 1987
Kvinnor
Lo chiamavano Jeeg Robot

Lo chiamavano Jeeg Robot är en italiensk komedifilm från 2015 i regi av Gabriele Mainetti, med Claudio Santamaria, Luca Marinelli och Ilenia Pastorelli i huvudrollerna. Den handlar om en småkriminell man i Rom som utsätts för radioaktivt avfall från Tibern och får superkrafter. Han använder dessa för att försöka rädda en kvinna som tror att han är en japansk seriefigur och är jagad av en skoningslös brottsling vid namn Zingaro.

Filmen tilldelades David di Donatello i åtta kategorier, inklusive bästa kvinnliga huvudroll (Pastorelli), manliga huvudroll (Santamaria), kvinnliga biroll (Antonia Truppo) och manliga biroll (Marinelli).

Medverkande
 Claudio Santamaria som Enzo Ceccotti, "Jeeg"
 Luca Marinelli som Fabio Cannizzaro, "Zingaro"
 Ilenia Pastorelli som Alessia
 Stefano Ambrogi som Sergio 
 Maurizio Tesei som Biondo
 Francesco Formichetti som Sperma
 Daniele Trombetti som Tazzina
 Antonia Truppo som Nunzia
 Gianluca Di Gennaro som Antonio
 Salvatore Esposito som Vincenzo

Källor

Externa länkar
 

Italienska filmer 2015
Italienska komedifilmer
Italienska kriminalfilmer
Italienska science fiction-filmer
Italienskspråkiga filmer
Rom på film
Superhjälte-filmer
What Were Once Vices Are Now Habits

What Were Once Vices Are Now Habits är ett album av The Doobie Brothers släppt 1974.

Låtlista 
 Song to see You through
 Spirit
 Persuit on 53rd St.
 Black water
 Eyes of silver
 Road angel
 You just can't stop it
 Tell me what you want
 Down in the track
 Another park another sunday
 Daughters of the sea
 Flying Cloud

Referenser

musikalbum 1974