kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Aureliano in Palmira

Aureliano in Palmira är en opera (dramma serio per musica) i två akter med musik av Gioacchino Rossini och libretto av Felice Romani efter Gaetano Sertors libretto Zenobia in Palmira till Pasquale Anfossi opera (1789).

Historia
Efter succéerna med Tancredi och Italienskan i Alger tillbringade Rossini flera månader i Milano för att revidera operorna för Teatro Re, samt komponera två nya operor för operahuset La Scala: Aureliano in Palmira och Turken i Italien. Aureliano in Palmira var Rossinis enda opera med en kastratsångare som huvudroll, Giovanni Velluti (1780-1861). Operan hade premiär den 26 december 1813 på La Scala. Kritiken ansåg att den inte levde upp till storheten i Tancredi men den spelades ändå 14 gånger.

Personer
Aureliano, romersk kejsare (tenor)
Zenobia, drottning av Palmyra, Arsaces älskade (sopran)
Arsace, Prins av Persien (altkastrat)
Publia, Valerianos dotter, hemligt förälskad i Arsace (mezzosopran)
Oraspe, general i Palmyras armé (tenor)
Licinio, en tribun (bas)
Il Gran Sacerdote (Överstepräst) (bas)

Handling
Drottning Zenobia och prins Arsace älskar varandra. De sitter fångna hos fienden Aureliano, som i sin tur älskar Zenobia. När han förstår att Zenobia motstår hans uppvaktning med hög moral friger han storsint dem båda.

Musiken
Orkestern består av:
Träblås: två flöjter, två oboer, två klarinetter, två fagotter
Bleckblås: två valthorn, två trumpeter, trombon
Slagverk: pukor, bastrumma 
Stråkar
Basso continuo

Operan innehåller följande musiknummer:

Sinfonia (Ouvertyr)

Akt I
1 Introduktion: "Sposa del grande Osiride" (Kör, Gran Sacerdote, Zenobia, Arsace, Oraspe)
2 Aria: "Stava, dirà la terra" (Gran Sacerdote)
3 Marsch, kör och cavatina: "Vivi eterno, o grande Augusto - Cara patria, il mondo trema" (Aureliano)
4 Duett: "Pensa che festi a Roma" (Aureliano, Arsace)
5 Kör: "Venga Zenobia, o Cesare"
6 Scen: "Cedi, cedi, a lui t'arrendi - Là pugnai, la sorte arrise" (Zenobia, Coro)
7 Final I: "Chi sa dirmi, o mia speranza" (Arsace, Zenobia, Aureliano, kör, Licinio, Oraspe)

Akt II
8 Kör: "Del Cielo, ahi miseri"
9 Duett: "Se liberta t'è cara" (Aureliano, Zenobia)
10 Kör, scen och aria "L'Asia in faville è volta - Perché mai le luci aprimmo" (Arsace)
11 Rondo: "Ah, non posso, al mio tesoro" (Arsace, Coro)
12 Aria: "Più non vedrai quel perfido" (Aureliano)
13 Terzett: "Mille sospiri e lagrime" (Zenobia, Arsace, Aureliano)
14 Aria: "Non mi lagno che il mio bene" (Publia)
15 Kör: "Nel tuo core unita sia"
16 Final II: "Copra un eterno oblio" (Aureliano, kör, Publia, Oraspe, Licinio, Zenobia, Arsace)

Rossinis inspiration var inte på topp när han komponerade operan, trots en bra blandning av hjältemodiga och finstämda element. Flera av numren återkom i senare operor, inklusive ouvertyren vilken Rossini inkorporerade i Barberaren i Sevilla

Källor

Operor av Gioacchino Rossini
Italienskspråkiga operor
Kulturåret 1813
Brian Froud

Brian Froud, född 1947 i Winchester, är en brittisk illustratör och konstnär. För sina illustrationer i boken Lady Cottington's Pressed Fairy Book belönades Froud med Hugopriset.

Referenser

Externa länkar 

 Officiell webbplats
 

Födda 1947
Män
Levande personer
Brittiska illustratörer
Fantasykonstnärer
Personer från Winchester
Francesco Sforza (kardinal)

Francesco Sforza, även Francesco Sforza di Santa Fiora, född 6 november 1562 i Parma, död 9 september 1624 i Rom, var en italiensk kardinal och ärkebiskop. Han var kardinalprotodiakon från 1617 till 1618.

Biografi
Francesco Sforza var son till Sforza Sforza di Santa Fiora och Caterina de' Nobili. Han erhöll militär utbildning under Ottavio Farnese och Francesco I de' Medici och studerade senare latin, retorik, matematik, filosofi, etik och politik. Han prästvigdes 1614.

I december 1583 upphöjde påve Gregorius XIII Sforza till kardinaldiakon och han erhöll i januari året därpå San Giorgio in Velabro som titeldiakonia. Kardinal Sforza kom att delta i nio konklaver: 1585, september 1590, oktober–december 1590, 1591, 1592, mars–april 1605, maj 1605, 1621 samt 1623. 

I mars 1618 blev Sforza kardinalbiskop av Albano och biskopsvigdes den 1 maj samma år av påve Paulus V. Sforza avslutade sitt kardinalskap som kardinalbiskop av Porto-Santa Rufina.

Kardinal Sforza avled i Rom år 1624 och är begravd i kyrkan San Bernardo alle Terme.

Bilder

Referenser

Noter

Externa länkar

Personer från Parma
Italienska kardinaler
Romersk-katolska ärkebiskopar
Kardinalprotodiakoner
Födda 1562
Avlidna 1624
Män
Kardinalpräster av San Matteo in Merulana
Katthuset

Katthuset (lettiska: Kaķu nams) är en byggnad i jugendstil på Meistaru iela 10 vid Livutorget i Gamla stan i Riga, Lettland. Den byggdes 1909 efter ritningar av den österrikiske arkitekten August Friedrich Scheffel (1872—1945), en av pionjärerna inom jugendarkitekturen i Riga.

Byggnaden är känd för två kattfigurer av koppar med krökta ryggar uppe på dess tak. Enligt legenden ville huset ägare, en rik lettisk köpman, att katterna skulle placeras med de uppresta svansarna vända mot Stora gillets byggnad tvärs över gatan, där stadens mäktigaste handelsmän höll till. Anledningen var att han förvägrats medlemskap i skrået och med denna åtgärd ville han visa sitt ogillande. Det beslutades senare om att vända på katterna. Det finns varierande versioner av historien om katthuset.

Bildgalleri

Källor
Cat House på www.liveriga.com. Läst 14 april 2018.
La Maison du Chat à Riga på maison-monde.com. Läst 14 april 2018.

Externa länkar

Byggnader och anläggningar i Riga
Vecriga
Zinkgrönt

Zinkgrönt är ett vanligt namn på två olika pigment, varav det ena är , en blandning av zinkgult, något blått pigment, såsom berlinerblått, och baryt (tungspat), och det andra är , en typ av koboltgrönt, även kallat Rinmans grönt.

Båda dessa pigmentformer är giftiga och man bör iaktta försiktighet, framför allt om man hanterar rent pigmentpulver.

Pigment Green 16 
C.I. Pigment Green 16 är en pigmentblandning, vilket innebär en viss bredd i möjliga nyanser. Det har vanligen framställts av följande tre komponenter:
 Zinkgult (PY36), zinkkromat, ett oftast citrongult pigment med användning som korrosionsskydd. Det är dock giftigt och man har konstaterat att det även är cancerframkallande.
 Något blått pigment. Vanligt är berlinerblått (PB27), även kallat preussiskt blått eller pariserblått, i en gröntonad variant. Andra pigment som använts är till exempel ultramarinblått (PB29) och ftaloblått (PB15).
 Bariumsulfat (PW21), eventuellt från mineralet baryt, även kallat tungspat, (PW22), som använts som vitt pigment och fyllnadsmedel.

Pigment Green 19 

C.I. Pigment Green 19 (77335), även Rinmans grönt, är en fast lösning av kobolt(II)-oxid (CoO) och zinkoxid (ZnO). Det är halvtransparent med en omättad grön färg som ofta drar åt blått, men det finns varianter som drar åt gult. Det innehåller kobolt i en form som är giftig.

Referenser 

Färgämnen och pigment
Zinkföreningar
Markus Tavio

Markus Ruben Tavio (ursprungligen Davidsson), född 25 april 1911 i Åbo, död 18 februari 1978 i Helsingfors, var en finländsk arkitekt. 

Tavio tjänstgjorde vid Byggnadsstyrelsen 1938–1939 och startade egen arkitektverksamhet 1944. Under de följande årtiondena blev han främst känd för sina bostadshus, de flesta belägna i Hagalund, Munkshöjden, Smedjebacka, Hertonäs och Botby. Han ritade även en rad kyrkliga byggnader, bland annat i Uleåborg, Jyväskylä och Gamlakarleby. Hans mest kända verk är Mejlans kyrka i Helsingfors, med fasad i gult murtegel (1954).

Källor

Finländska arkitekter under 1900-talet
Födda 1911
Avlidna 1978
Män
Personer från Åbo
Pojazdy Szynowe Pesa Bydgoszcz

Pojazdy Szynowe Pesa Bydgoszcz SA (Pesa) är ett polskt företag i Bydgoszcz, som tillverkar rälsfordon.

Historik 
Preussische Ostbahn grundade i juli en verkstad i den då preussiska staden Bromberg, som från början bestod av en lokomotivdepå och en smedja. År 1856 byggdes en reparationsverkstad för ånglok och vagnar. I början av 1900-talet färdigställdes dagligen underhåll av fyra ånglok och tio vagnar. Verkstaden var 1907, med 1.370 anställda och 70 lärlingar, stadens största arbetsgivare. Efter första världskriget hamnade staden i Polen och företaget skötte underhåll från 1920 för Polskie Koleje Państwowe (Polens statsjärnvägar) och döptes om till PKP Warsztaty Głowne I kl. ("Polens statsjärnvägars huvudverkstad av klass 1"). Efter andra världskriget var företaget i stort sett intakt och hade på 1950-talet upp till 5.200 anställda.

Underhållsverkstäderna avknoppades från statsjärnvägarna 1991 och övertogs 1995 av den dåvarande företagsledningen. Från början av 2000-talet är företaget främst inriktat på nyproduktion av rälsfordon.

Fordonstyper 
Pesa presenterade 2001 sitt första egenutvecklade diesellokomotiv, 214 M, och 2004 sin första egenutvecklade elektriska motorvagn, PKP-Baureihe EN 59. Ungefär samtidigt började företaget tillverka spårvagnar.

År 2012 lanserades företagets första egna ellok, Pesa Gama.

Fotogalleri

Källor 
Denna artikel är baserat på artikeln Pojazdy Szynowe Pesa Bydgoszcz på tyskspråkiga Wikipedia.

Externa länkar
 Pesas webbplats

Spårvagnstillverkare
Polska företag
Bydgoszcz
Martin Karlsson (ishockeyspelare född 1991)

Martin Karlsson, född 5 januari 1991 i Falun, är en svensk professionell ishockeyspelare (forward) som spelar för Leksands IF i Hockeyallsvenskan. Hans moderklubb är Smedjebacken HC.

Säsongen 2019/20 bar Karlsson nummer 100 på tröjan, ett avsteg från hans ordinarie nummer 11. Detta då klubbens representationskaptener bar nummer 100 för att fira klubbens 100-årsjubileum.

Karlsson avsade sig C:et till följd av privata skäl i samband med sonen Alves födelse men från comebacken senare på säsongen bar han ett A på tröjan medan Patrik Zackrisson tjänstgjorde som kapten.

Meriter 
2016 - SHL-avancemang med Leksands IF

Externa länkar 

Män
Födda 1991
Levande personer
Svenska ishockeyspelare
Idrottare från Falun
Ishockeyspelare i Leksands IF
Spelare i Almtuna IS
Spelare i AIK Ishockey
Ishockeyspelare i IFK Arboga
San Benedetto in Piscinula

San Benedetto in Piscinula är en kyrkobyggnad i Rom, helgad åt den helige Benedikt av Nursia. Kyrkan är belägen vid Piazza in Piscinula i Rione Trastevere och tillhör församlingen San Crisogono.  

Kyrkan har Roms minsta kampanil, vilken fortfarande är i bruk.

Tillnamnet ”Piscinula” (diminutiv av ”piscina”) syftar antingen på en simbassäng i ett romerskt bad eller på en fiskdamm vid en lokal fiskmarknad.

Kyrkans historia
Den första kyrkan på denna plats uppfördes i slutet av 1000-talet på Domus Aniciorum, det vill säga familjen Anicius bostadshus, och utgjordes till viss del av den bostadscell, där Benedikt skall ha levt en tid. Den romanska kampanilen härstammar från 1100-talet. Den nuvarande nyklassicistiska fasaden ritades av Pietro Camporese den yngre och uppfördes 1844.

Interiören
I kyrkans vestibul återfinns gravstenar, inskriptioner samt freskfragment, bland annat ett från 1200-talet som framställer den helige Benedikt. En port till vänster leder in till Cappella della Madonna med en 1300-talsfresk som avbildar Jungfru Maria och Barnet. Golvet i själva kyrkorummet är till viss del ett cosmatarbete. Till höger i absiden kan man beskåda en 1400-talsfresk med motivet Anna själv tredje, det vill säga den heliga Anna med Jungfru Maria och Jesusbarnet.

Bilder

Referenser

Noter

Tryckta källor

Externa länkar

Romersk-katolska kyrkobyggnader i Rom (rione Trastevere)
Kyrkobyggnader helgade åt den helige Benedikt
Kyrkobyggnader invigda under 1000-talet
Rione Trastevere
Kyrkobyggnader i Trastevere
Matti Åkerblom

Matti Åkerblom (även Pärnä), född 18 juli 1740 i Eräjärvi, död 10 juni 1819 i Orivesi, var en finländsk allmogearkitekt och kyrkbyggare. 

Åkerblom ritade och lät uppföra en lång rad träkyrkor i hela Finland, av vilka många fortfarande är bevarade. I byggnadsarbetet assisterades han ofta av systersonen Mats Åkergren (1752–1839).

Verk i urval
Teisko kyrka med klockstapel (1788 och 1798)
Messuby gamla kyrkas trävalv (1796–1797)
Angelniemi kyrka (1772)
Ruovesi kyrka (1778)
Kuorevesi kyrka (1779)
Kuru kyrka (1781)
Eräjärvi kyrka i Orivesi (1781)
Pihlajavesi gamla kyrka (1782)
Kuhmois kyrka (1785, med klockstapel av Åkergren 1786)
Nurmijärvi träkyrka (1793)
Tyrväntö kyrka (1798–1803)
Vesilax kyrka (1802)

Källor

Externa länkar 

Finländska arkitekter under 1700-talet
Födda 1740
Avlidna 1819
Män
Personer från Orivesi
Finländska arkitekter under 1800-talet
René Laloux

René Laloux, född 13 juli 1929 i Paris, död 14 mars 2004, var en fransk målare och regissör av animerad film. Han hoppade av skolan som 13-åring och kom att syssla med träsnideri och akvarellmåleri. Han gjorde sin första animerade kortfilm 1960 medan han arbetade på ett mentalsjukhus. Den följdes av två kortfilmer gjorda i samarbete med författaren och tecknaren Roland Topor. Deras Les escargots från 1965 vann flera festivalpriser.

Laloux övergav filmen under några år för att åter syssla med måleri, men återvände 1969 och gjorde i samarbete med Topor långfilmen Den vilda planeten som fick premiär 1973. Denna science fiction-film efter en roman av Stefan Wul vann bland annat ett specialpris vid filmfestivalen i Cannes. Hans nästa långfilmsprojekt var Les maîtres du temps, återigen science fiction, och denna gång gjord i samarbete med serietecknaren Mœbius. Laloux gjorde en ytterligare långfilm, Sagan om Gandahar från 1987, med design av Caza. Denna nådde inte samma erkännande som de förra men fick kommersiella framgångar i Förenta staterna och Japan.

Laloux gjorde två ytterligare kortfilmer på 1980-talet med teckningar av Caza, La prisonnière efter Cazas egen serieförlaga och Comment Wang Fo fut sauvé efter en novell av Marguerite Yourcenar. Han regisserade även reklamfilmer.

Filmografi
Kortfilmer
 Dents du singe (1960)
 Les temps morts (1964)
 Les escargots (1965)
 La prisonnière (1984)
 Comment Wang Fo fut sauvé (1987)
 L'œil du loup (1998) – endast manus

Långfilmer
 Den vilda planeten (La planète sauvage) (1973)
 Les maîtres du temps (1982)
 Sagan om Gandahar (Gandahar) (1987)

Källor

Avlidna 2004
Franska animatörer
Franska filmregissörer
Franska målare under 1900-talet
Födda 1929
Konstnärer från Paris
Män
Tommie Sewón

Erik Tommie Daniel Sewón, tidigare  Gillberg, född 12 januari 1970 i Salems församling, Stockholms län, är en svensk låtskrivare/artist, skribent, poet och författare. 

Han arbetar också som pedagog/musiker på Fryshuset och inom Svenska kyrkan, samt som skrivcoach på frilansbasis.

Han är psalmförfattare med två bidrag i Psalmer i 2000-talet:
 Psalm 826 Gå med Gud 
 Psalm 912 Psalm för ambivalenta

År 2000 debuterade han som författare till boken ”Är jag vuxen nu?” (Cordia) Han har också skrivit intervjuboken ”Botten upp” (EE-stiftelsen -03) Inspiration och metodboken ”Prata om livet med en penna” (Verbum -2014) Diktsamlingen ”Livet bebor mig” (Salvadore! Prod -2017) och romanen ”Huskroppar” (Salvadore! Prod -2017)

Diskografi
Tommie har gett ut sex album i eget namn efter debuten i Tommie Smajls poporkester med två album på nittiotalet. 
2000 - ”Nästan som gudar” (Day Glo/Slingshot)
2004 - ”Levande ikon” (Salvadore! Producerad 2003)
2006 - ”Mässa för ambivalenta” (Salvadore!/Talking Music/BonnierAmigo)
2009 - ”Sår i solen” (Salvadore!/Talking Music/BonnierAmigo)
2014 - ”Sånger i Sofia” (Sofia församling/Talking Music)
2015 - ”Från Hökarängen till Paris” (Öberg Recordings/Naxos)

Tommie Smajls Poporkester
1994 - ”På samma planet” (Viva/Megaphone)
1996 - ”Det får ta den tid det tar” (Viva/Megaphone)

Singlar
1994 - På samma planet (Viva/Megaphone)
1994 - Man vet inte vad man har (Viva/Megaphone)
1996 - Ingenting (Viva/Megaphone)
1996 - Mauritz (Viva/Megaphone)
2000 - Underbara saker just för två (Day Glo/Slingshot)
2004 - Idol (Salvadore!/Naxos)
2004 - Fint Väder (Salvadore!/Naxos)
2006 - Drabba mig
2009 - Rotad/Skör

Medverkar på skivor
2003 - Nålens öga (Hemlandssånger)

Bibliografi
2000 - Är jag vuxen nu? (Cordia)
2004 - Botten upp (E. E. Stiftelsen)
2014 - Prata om livet med en penna (Verbum)
2017 - Livet bebor mig (Salvadore! Produktion)
2017 - Huskroppar (Salvadore! Produktion)

Källor
http://tommiesewon.se/hem/
Sveriges befolkning 1990
Sveriges befolkning 1970
https://www.ratsit.se/19700112-Erik_Tommie_Daniel_Sewon_Hagersten/XrneVvfHinnQIk6Lw4f838RapWVoFFJLT-QgiZ0h3xw

Levande personer
Män
Födda 1970
Svenska låtskrivare
Sanningen om Titanic

Sanningen om Titanic (originaltitel: The Truth about the Titanic) är en bok skriven av Archibald Gracie som publicerades (postumt) för första gången på engelska 1913 och på svenska redan samma år av Bonniers. 
Boken med sin unika vittnesbörd blev efterfrågad och trycks i nya upplagor än idag.

I boken skriver Gracie, en överlevare från Titanickatastrofen, detaljerat om sina egna ögonvittnesskildringar. Inte bara kring vistelsen ombord på det "flytande palats" han upplevde att han befann sig på och händelseförloppet, när olyckan var ett faktum, men även om sina medpassagerare. Både de som överlevde och de som inte gjorde det, samt om det hjältemod han bevittnade "under förhållanden, mera fasansfulla än något man förr hört talas om i sjöolyckornas annaler."

Referenser

Noter

Tryckta källor

Externa länkar 
 The Truth About the Titanic av överste Archibald Gracie, New York, Mitchell Kennerley, 1913

Engelskspråkig facklitteratur
Amerikansk litteratur
Litteratur 1913
RMS Titanic
Alex Azar

Alex Michael Azar II, född 17 juni 1967 i Johnstown i Pennsylvania, är en amerikansk jurist, affärsman och politiker. Mellan den 29 januari 2018 och 20 januari 2021 var han USA:s hälsominister i Trumps kabinett. Han var chef för det multinationella läkemedelsföretaget Eli Lilly and Company i USA åren 2012–2017.

Karriär
Azar började sina akademiska studier vid Dartmouth College. Han avlade där en kandidatexamen i nationalekonomi och statsvetenskap 1988. Han tog examen med summa cum laude och tillhörde således de 1–5 procent bästa studenterna i sin årgång. Azar fortsatte sedan sina studier vid Yale University, där han tog juristexamen (J.D.) 1991. Under studietiden vid Yale var han även en av redaktörerna för tidskriften Yale Law Journal. Efter studietiden var han notarie fram till 1993, bland annat hos Antonin Scalia.

Den 1 januari 2012 tillträdde han som chef för USA-divisionen av det multinationella läkemedelsföretaget Eli Lilly and Company. Han avgick från denna post i januari 2017.

Den 13 november 2017 meddelade USA:s president Donald Trump att han valt att nominera Azar till hälsominister som efterträdare för Tom Price. Den 24 januari 2018 godkändes nomineringen i USA:s senat och den 29 januari tillträdde han som hälsominister.

Referenser

Externa länkar 

USA:s hälsoministrar
Trumps kabinett
Amerikanska republikaner
Amerikanska jurister
Alumner från Yale Law School
Födda 1967
Levande personer
Män
Alumner från Dartmouth College
Pressnämnden

Pressnämnden var en fristående sektion som i Sverige under andra världskriget sorterade under myndigheten Statens informationsstyrelse (SIS) som upprättats av samlingsregeringen Regeringen Hansson III. Den efterträdde Pressrådet. Pressnämnden fungerade som övervakare och granskare av den svenska pressen. Den kom med påpekanden och varningar till tidningar som överträdde gränserna.

Föregångaren Pressrådet 
Pressrådet inrättades av staten i september 1939. Dagens Nyheters chefredaktör Sten Dehlgren var ordförande. Det hade sex ledamöter med representanter från fyra partipolitiska pressorganisationer och från Publicistklubben och TT.

Pressrådet utfärdade anvisningar till tidningar för att uppamma självdisciplin och självsanering. Tidningarna skulle undvika "sarkasmer och sårande utfall" samt "alla smädliga omdömen och karikatyrer" om ledande personer och de krigförande.

Hösten 1941 efterträddes Pressrådet av Pressnämnden.

Pressnämnden

Organisation och verksamhet 
I Pressnämnden satt sju representanter, främst chefredaktörer, för både Sveriges Journalistförbund och Publicistklubben. Journalisternas medverkan motiverades med att det var bättre att utöva självdisciplin än att censurlagen användes. Eftersom de flesta tidningar lydde fick svenskarna censurerade nyheter och många sanningar undanhölls folket.

Nämnden delade ut varningar till tidningar. Varningarna riktades främst mot antinazistiska, socialistiska och proallierade tidningar. Flest anmärkningar fick Arbetaren, Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning, Aftonbladet och Nya Dagligt Allehanda.

Detta samtidigt som Statens informationsstyrelse, via Tidningarnas Telegrambyrå, med totalt 260 sk grå lappar meddelade media vad som fick framföras och inte.

Tjänstemännen i SIS skrev många artiklar som framhölls som föredöme för tidningarna.

Ledamöter 
Ledamöter i Pressrådet eller Pressnämnden:
 Sten Dehlgren, ordförande i Pressrådet och Pressnämnden, chefredaktör för Dagens Nyheter
 Allan Vougt (från 1941), socialdemokrat och chefredaktör för tidningen Arbetet
 Gustaf Reuterswärd (från 1941), vd för Tidningarnas Telegrambyrå och vice styrelseordförande för AB Radiotjänst
 Hjalmar Berlin, huvudredaktör och utgivare av Skånska Dagbladet

Se även 
 Smädelseparagrafen

Referenser 

Sverige under andra världskriget
Censur i Sverige
Victor Berg

Knut Victor Berg född 24 februari 1836 i Stockholm, död 8 mars 1913 var en svensk grosshandlare. Mellan år 1850 och 1851 var Victor Berg elev vid Schwanbecks handelsinstitut i Rostock, Tyskland. År 1860 fick han burskap som grosshandlare i Stockholm. 1874 startade han agenturverksamhet med aktiebolaget Victor Berg och var bland annat ombud för Friedrich Krupp i Essen, Tyskland med handel av stål och koppar i fokus.

Källor

Noter 

Svenska grosshandlare under 1800-talet
Näringslivspersoner från Stockholm
Födda 1836
Avlidna 1913
Män
Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm
Svenska grosshandlare under 1900-talet
Francesco Maria Mancini

Francesco Maria Mancini, född 20 oktober 1606 i Rom, död 29 juni 1672 i Marino, var en italiensk kardinal.

Biografi
Francesco Maria Mancini var son till Paolo Mancini och Vittoria Capocci. Han studerade vid Collegio Romano i Rom, där han blev iuris utriusque doktor.

I april 1660 upphöjde påve Alexander VII Mancini till kardinaldiakon med Santi Vito, Modesto e Crescenzia som titeldiakonia. Kardinal Mancini kom att delta i två konklaver: 1667 och 1669–1670. 

Kardinal Mancini avled i Marino år 1672.

Bilder

Referenser

Kardinaler från Rom
Födda 1606
Avlidna 1672
Män
Kardinalpräster av San Matteo in Merulana
Metodistkyrkans teologiska seminarium

Metodistkyrkans teologiska seminarium var Metodistkyrkans utbildning för blivande pastorer på fyra år och för andra teologiintresserade. Skolan grundades först som en predikantskola i Örebro år 1874, flyttades ett par år senare till Stockholm och sedan till Uppsala år 1883. Från mitten av 1890-talet blev den känd under namnet Metodistkyrkans teologiska skola eller bara Teologiska skolan. År 1924 flyttas skolan återigen, från Uppsala till Överås. Motiveringen bakom denna flytt var rädslan för den så kallade Uppsalateologin, speciellt från norskt håll - i och med att skolan ombildats från en svensk till en skandinavisk angelägenhet. Sedermera gick skolan under namnet Metodistkyrkans teologiska seminarium. År 2007 lades skolan ner för att gå in i Teologiska högskolan Stockholm, vilken var en sammanslagning av tidigare Betelseminariet (Svenska baptistsamfundet) och Teologiska seminariet (Svenska Missionskyrkan). År 2011 gick dessutom samtliga dessa tre samfund ihop för att bilda det samfund som blev Equmeniakyrkan.

Källor 

Teologisk utbildning
Ej längre existerande skolor i Sverige
Utbildningsinstitutioner bildade 1874
Utbildningsinstitutioner upplösta 2007
Svensk frikyrkorörelse
Svensk metodism