kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Irmelin (Delius)

Irmelin är en engelsk opera i tre akter med musik och libretto av Frederick Delius. Texten bygger på sagan om prinsessan Irmelin, samt sagan om Prinsessan och Svinaherden av H.C. Andersen.

Historia 
Irmelin var den första och längsta av Delius operor. Han hade övervägt en mängd ämnen innan han bestämde sig för den medeltida sagan om prinsessan Irmelin. Efter att ha misslyckat med att bestämma en librettist skrev han texten själv. Det färdiga resultatet intresserade dirigenten vid Opéra Comique i Paris, André Messager men verket nådde aldrig dit trots att den franske tonsättaren Florent Schmitt fick i uppdrag av Delius att förbereda sångstämmorna. Operan hade premiär 4 maj 1953 på New Theatre i Oxford.

Irmelin var en i raden av sena 1800-talsverk som sysselsatte sig med medeltiden såsom den utformades av prerafaeliterna inom konsten och i musiken av sådana verk som Edward Elgars kantat The Black Knight, Claude Debussys opera Pelléas et Mélisande och Arnold Schönbergs väldiga kantat Gurre-Lieder. Berättelsen om ung, oskuldsfull försakelse av världen för kärlekens skull är karaktäristisk för Delius och musiken förstärker helheten trots det stela librettot. Personteckningarna av de tre friarna är mycket tacksamt operamässigt sett.

Personer 
Prinsessan Irmelin (sopran)
Nils, prins förklädd till svinaherde (tenor)
Kungen (bas)
Rolf (baryton)
Rövare, riddare, gäster, skogsnymfer (kör)

Handling

Akt I 
Prinsessan Irmelin sitter i sitt rum på slottet. Hon har precis avvisat de tre senaste i en lång rad av ädla friare; en ung, en gammal och en medelålders vilka hennes fader kungen hade föreslagit. Hon väntar på sin "drömprins" medan kungen hotar med att tvinga henne att gifta sig.

Akt II 
Prinsen Nils har förklätt sig till svinaherde och tagit tjänst hos en äldre rövare vid namn Rolf. Nils beklagar sitt misslyckande att följa silverfloden som skulle ha lett honom till sin drömprinsessa. Rolf låter honom gå men uppmuntrar de kvinnliga rövarna att förföra Nils. De misslyckas och Nils finner floden och letar efter källan.

Akt III 
Sex månader senare har den otröstliga Irmelin tvingats förlova sig med en gammal riddare. Nils anländer och han och Irmelin känner ögonblickligen igen varandra som sina drömpartners. De förklarar varandra sin kärlek och ger sig iväg tillsammans genom skogen.

Källor 

Operor av Frederick Delius
Engelskspråkiga operor
Roger Cotes

Roger Cotes, född den 10 juli 1682 i Burbage, Leicestershire, död den 5 juni 1716 i Cambridge, var en engelsk matematiker. 

Cotes var från 1706 professor i astronomi och experimentalfysik i Cambridge. Förutom uppsatser i Philosophical Transactions skrev han flera efter hans död utgivna verk, där han behandlade integralkalkyl, geometri, hydrostatik med mera, av vilka kan framhållas Harmonia mensurarum (1722), där han framställer den viktiga satsen om en punkts polarlinje med hänsyn till en kurva.

Källor

Tryckta källor

Noter

Engelska matematiker
Engelska astronomer
Engelska fysiker
Engelska professorer
Brittiska professorer i fysik
Professorer i astronomi
Alumner från Trinity College, Cambridge
Alumner från Universitetet i Cambridge
Personer verksamma vid universitetet i Cambridge
Matematiker under 1700-talet
Astronomer under 1700-talet
Fysiker under 1700-talet
Brittiska forskare under 1700-talet
Personer från Leicestershire
Födda 1682
Avlidna 1716
Män
Salmonsens
Ledamöter av Royal Society
Marion Byron

Marion Byron, ursprungligen Miriam Bilenkin, född 16 mars 1911 i Dayton i Ohio, död 5 juli 1985 i Santa Monica i Kalifornien, var en amerikansk skådespelare och komiker.

Byron fick sin första filmroll som Buster Keatons motspelare i filmen Hans son på galejan (1928). Därefter anlitades hon av Hal Roach i olika kortfilmer som motspelare till Max Davidson, Edgar Kennedy och Charley Chase. I tre filmer med Anita Garvin, där den kortväxta Byron, även kallad "Peanuts", bildade hon duo med den klart längre Garvin, som "kvinnliga Helan och Halvan" åren 1928–1929.

Filmografi (urval) 	 	
Hans son på galejan (1928)
Feed 'em and Weep (1928)
Going Ga-Ga (1929)
A Pair of Tights (1929)
Broadway Babies (1929)
The Forward Pass (1929) 
So Long Letty (1929)
Playing Around (1930)
Golden Dawn (1930)
The Heart of New York  (1932)
Meet the Baron (1933)
Hips Hips Hooray (1934)
Five of a Kind (1938)

Externa länkar 
 

Födda 1911
Avlidna 1985
Kvinnor
Amerikanska skådespelare under 1900-talet
Amerikanska komiker
Graaff-Reinet

Graaff-Reinet är en stad i östra delen av Östra Kapprovinsen i Sydafrika, vid floden Sundays, 220 km nordnordväst om Port Elizabeth. Staden är centrum för Dr Beyers Naudé Local Municipality och ligger i ett stort jordbruksområde med odling av grönsaker, frukt och blommor samt fåravel.

Enligt 2011 års folkräkning är invånarantalet i Graaff-Reinet (main place) med förorterna "Kroonvale", "Spandauville", "Asherville" och "Adendorp" plus "uMazizakhe (main place)" 35 672 personer. 

Staden grundlades 1786 och har flera historiska byggnader. Exempelvis den holländsk-reformerta kyrkan (Groetekerk).

Omgivningar
Staden ligger vid floden Sundays, som här lämnar Sneeuberge och når stäppområdet Karoo. Ovanför staden ligger den konstgjorda sjön Nqweba. 
Staden omges av nationalparken Camdeboo med klippformationen Valley of desolation.

Källor

Noter

Orter i Sydafrika
Östra Kapprovinsen
Jean-Baptiste Cotelier

Jean-Baptiste Cotelier (eller Cotelerius), född i december 1629 i Nîmes, död den 19 augusti 1686 i Paris, var en fransk språklärd.

Cotelier kom redan 1641 till Paris, där han förvärvade omfattande kunskaper i de klassiska språken och med kortare avbrott förblev till sin död, sysselsatt med katalogisering av de grekiska handskrifterna på det kungliga biblioteket och med undervisning i grekiska på Collège Royal. Han ombesörjde utgåvor av en rad fornkyrkliga skrifter; mest känd är Patres ævi apostolici (1672).

Källor  
  

Franska klassiska filologer
Franska teologer
Filologer under 1600-talet
Teologer under 1600-talet
Franska forskare under 1600-talet
Alumner från Paris universitet
Personer från Nîmes
Födda 1629
Avlidna 1686
Män
Salmonsens
Missjö

Missjö är en ö i Sankt Anna socken i Söderköpings kommun i Sankt Annas mellanskärgård utanför den broförsedda Norra Finnö. Ön har en yta av 90 hektar.

Missjö hade ett kronohemman 1543. Namnet skrevs då Missöya, namnet betydelse är oklar. Senare kom Missjö by mitt på ön att bestå av två gårdar. Under 1700-talet då byns bönder friköpte sina gårdar från krono till skatte fanns här fem gårdar. Under slutet av 1800-talet bosatte sig många skutskeppare på ön. 1900 bodde 39 personer på ön. Den kom dock snabbt att avfolkas efter andra världskriget, och från 1967 saknade ön permanentboende. 1979 återflyttade dock en familj till ön och 2012 fanns sju permanentboende på ön. På södra delen av ön finns ett flertal fritidshus.

Källor 
 Sveriges öar, 3:e upplagan 2013, Anders Källgård s. 245-246.

Söderköpings kommun
Östergötlands öar
Biguanider

Biguanid är en organisk förening med formeln C2H7N5. Det är en färglös fast substans som löser sig i vatten och  ger en starkt basisk lösning. Lösningen hydrolyseras långsamt till ammoniak och urea.

Biguanidläkemedel 
Olika derivat av biguanid, kallade biguanider, används som läkemedel.

Antihyperglykemiska medel 

Termen "biguanider" hänvisar särskilt till en klass av orala läkemedel som motverkar hyperglykemi och används mot diabetes mellitus eller för prediabetisk behandling.

Som exempel kan nämnas:
Metformin (dimetylbiguanidin) – används ofta vid behandling av typ 2-diabetes
Fenformin (butylderivatet av biguanidin) – har tagits bort från marknaden i de flesta länder på grund av toxiska effekter
Buformin (fenetylerad biguanidin) – har tagits bort från marknaden på grund av toxiska effekter

Historia
Getruta användes tidigt vid diabetesbehandling. På 1920-talet upptäcktes guanidinföreningar i extrakt från getrutesläktet. Djurstudier har visat att dessa föreningar sänkte blodsockernivåerna. Vissa mindre giftiga derivat som synthalin A och synthalin B användes för diabetesbehandling, men efter upptäckten av insulin, minskade deras användning. Biguanider återinfördes i diabetesbehandling typ 2 i slutet av 1950-talet. Inledningsvis var fenformin ett viktigt blodsockersänkande läkemedel, men orsakade ibland dödlig mjölksyraacidos, vilket resulterade i tillbakadragande från de flesta farmakopéer. Metformin har en mycket bättre säkerhetsprofil, och är den främsta biguaniden som används vid läkemedelsbehandling över hela världen.

Verkningsmekanismer

Biguanider påverkar inte produktionen av insulin, till skillnad från andra hypoglykemiska medel såsom sulfonylurea och meglitinider. Därför är de effektiva för typ 2-diabetiker, och i typ 1-diabetes när den används tillsammans med insulin.
Vid diabetes typ II används främst metformin som ökar insulinkänsligheten in vivo, vilket resulterar i minskade plasmaglukoskoncentrationer, ökad glukosupptag och minskad glukoneogenes.

I hyperinsulinemi kan biguanider dock sänka fastenivåer av insulin i plasma. Deras terapeutiska användningar härrör från deras tendens att minska glukoneogenes i levern och minskar då nivån av glukos i blodet. Biguanider tenderar också att göra cellerna i kroppen mer beredda att absorbera glukos som redan är närvarande i blodet, vilket då minskar nivån av glukos i plasman.

Biverkningar och toxicitet

Den vanligaste biverkningen är diarré och dyspepsi, som förekommer i upp till 30 % av patienterna. Den viktigaste och allvarlig biverkningen är laktacidos. Metformin är därför kontraindicerat vid nedsatt njurfunktion. Njurfunktionen bör utvärderas innan metformin används. Fenformin och buformin är mer benägna att orsaka acidos än metformin och har ersatts av metformin.

Antimalariamedel

Vissa biguanider används också som antimalarialäkemedel. Som exempel kan nämnas:
Proguanil
Klorproguanil

Desinfektionsmedel
Exempel på biguanidbaserade desinfektionsmedel är klorhexidin, polyaminopropylbiguanid, polyhexanid och alexidin.

Källor

Diabetesmedel
Malarialäkemedel
Desinfektionsmedel
Guanidiner
Weenix

Weenix är ett efternamn, som burits av bland andra:

 Jan Baptist Weenix (1621–1660), nederländsk konstnär
 Jan Weenix (1642–1719), nederländsk konstnär 

Nederländska efternamn
Grigorij Granaturov

Grigorij Petrovitj Granaturov, född 1921, död 2013, var en sovjetisk idrottare och idrottsledare, som ledare huvudsakligen verksam inom bandy. Han var president (ordförande) för Internationella Bandyförbundet under åren 1971–1978 och 1983–1991.

På 1940-talet spelade han volleyboll och blev sovjetisk mästare i den sporten med CSKA Moskva.

Källor 

Ryska idrottsledare
Presidenter för Federation of International Bandy
Födda 1921
Avlidna 2013
Män
Jan van der Veen (författare)

Jan van der Veen, född ca1600 i Haarlem, död den 2 september 1659 i Deventer, var en holländsk skald.

van der Veen, som till yrket var apotekare i Deventer, skrev bland annat Overzeesche Zege- en bruyloft-zangen (1627 ff.; 3:e upplagan 1641). Segersångerna är hållna i antikatolsk och antispansk anda, förhärligande arvståthållaren Fredrik Henriks segrar eller satiriskt gäckande de i Belgien kvarblivna flamländarna, medan bröllopssångerna är skrivna i tidens herdestil, trots genrens karaktär av gedigen halt. van der Veens Zinnebeelden oft Adamsappel ("emblemata"), synbarligen under intryck av Constantijn Huygens Zedeprinten, är tillägnade hans hemstad Deventer; de omnämns av den svenske skalden Samuel Columbus i hans på universitetsbiblioteket i Uppsala förvarade anteckningsbok från hans långa utländska resa (1674–1679), och den i 1600-talets Holland populära diktgenren torde ha utövat inflytande såväl på Columbus egen som andra samtida svenskars epigramdiktning.

Källor 

 

Nederländska poeter
Nederländskspråkiga poeter
Poeter under 1600-talet
Nederländska författare under 1600-talet
Personer från Haarlem
Födda 1600
Avlidna 1659
Män
Ugglan
Nordiska konstutställningen i Göteborg 1881

Nordiska konstutställningen i Göteborg genomfördes sommaren 1881, organiserad av Sällskapet Gnistan och var den dittills största konstutställningen i Sverige med sina cirka 300 nordiska konstnärer som tillsammans presenterade omkring 750 arbeten. Utställningen hölls i Konstslöjdskolans lokaler. Utställningskommitténs ordförande var Dr. Victor Rydberg. Under utställningen som hölls öppen mellan 3 juni och 2 augusti såldes konstverk för ett belopp av omkring 100,000 kronor. 

I samband med utställningen hölls i 10 och 12 Juni 1881 även ett konstnärsmöte i Göteborg där omkring 150 konstnärer deltog.

Nordiska konstutställningen 1881 kan ses som den andra i en serie av fyra stora konstutställningar som arrangerades i Göteborg under andra hälften av 1800-talet. Den första arrangerades 1869, den tredje 1886 och den sista 1891.

Se även 
 Göteborgs konstliv under 1700- och 1800-talet

Noter 

Utställningar i Sverige
Kultur i Göteborg
Göteborg under 1800-talet
Konståret 1881
Vincenzo Vela

Vincenzo Vela, född den 3 maj 1820 i Ligornetto, kantonen Ticino, död där den 3 oktober 1891, var en schweizisk skulptör.

Vela var lärjunge till Cacciatori i Milano, reste 1847 till Rom och deltog 1848 i fälttåget i Lombardiet, varefter han slog sig ned i Turin. Ett av hans första arbeten var Spartacus (1848). Därpå följde Harmoni i tårar (för Donizettis grav), grupperna Frankrike och Italien (1862, i Grand Trianon) samt Columbus och Amerika, Den döende Napoleon, sittande staty (1866, i Versailles), staty av Viktor Emanuel I (i Turins rådhus), av filosofen Rosmini och statsmannen Manin, Desolazione (det sörjande Italien) och Vilhelm Tell (bägge i Lugano), Våren samt Correggio (i Correggio, avtäckt 1880).

Källor

Noter

Externa länkar 
  

Schweiziska skulptörer
Skulptörer under 1800-talet
Schweiziska konstnärer under 1800-talet
Födda 1820
Avlidna 1891
Män
Ugglan
Skepparkvartetten

Skepparkvartetten (fi: Kipparikvartetti) var en finländsk kvartett, bildad 1950 av Kauko Käyhkö, Teijo Joutsela, Olavi Virta och Auvo Nuotio. Gruppen existerade fram till cirka 1983.

Bakgrund
Den ursprungliga sånggruppen bestod av Käyhkö, Nuotio, Virta och Joutsela, som under Harry Bergströms ledning framförde Kaunis Veera till filmen med samma namn 1950. Det var Bergström som kom på idén om att förena de fyra sångarna till en kvartett, men de själva var inte särskilt intresserade från början – de hade fullt upp med sina egna karriärer: Nuotio som polisman och musiker, Käyhkö som skådespelare vid Radioteatern och inspelande sångare samt Virta och Joutsela som inspelande och turnerande sångare. 

Bergströms vilja gick dock igenom och han föreslog också namnet Kipparikvartetti (Skepparkvartetten) som antogs utan motstånd. Bergström blev kvartettens dirigent och Käyhkö dess manager. Kvartetten gjorde sitt första framträdande den 9 oktober 1951 i Högfors och framförandet blev en succé. Under de första framträdandena fick Kalevi Vallineva sjunga i Virtas ställe, då denne turnerade utomlands med sin orkester och återvände först under slutet av oktober 1951.

Den 27 februari 1952 uppträdde kvartetten på handelshögskolan i Helsingfors och även denna gång blev det succé. Kvartetten fick fler förfrågningar än de klarade av. Dessutom var både Nuotio och Käyhkö upptagna med sina arbeten vid sidan om gruppen. Filmen Skepparkvartetten fick sin premiär hösten 1952. I mars 1953 byttes Virta ut mot Eero Väre, då dennes ageranden som manager, under Käyhkös resa utomlands, kritiserades hårt. Dock minskade inte kvartettens popularitet på grund av de inre striderna. I januari 1955 lämnade Bergström kvartetten då denne och Käyhkö kommit på kant med varandra. I enlighet med Käykös begäran blev George de Godzinsky ny dirigent och förändrade kvartettens stil till att bli mer sofistikerad och traditionell.

På 1960-talet minskade kvartettens medlemmar i antal, då flera av dessa var upptagna med andra projekt. Käyhkö engagerades i TV-produktioner, Väre hade en egen sångskola och orkester, Joutsela verkade i Humppa-Veikot och Nuotila dirigerade olika körer. Kvartetten gjorde dock flera TV-framträdanden och gav officiellt sin sista konsert i Helsingfors under hösten 1962, men verksamheten var därmed inte helt avslutad. Under 1970-talet gjorde gruppen nya skivinspelningar och Käyhkös engagemang i kvartetten förstärktes i och med pensioneringen från Rundradion 1969. Efter Väres död 1972 blev Vallineva fast medlem i kvartetten, som fortsatte sin verksamhet fram till Kauko Käyhkös död 1983.

Åren 1951–1960, 1963, 1965 och 1977 gjorde kvartetten 167 skivinspelningar. En del av inspelningarna från 1952 gjordes tillsammans med Metro tytöt.

Referenser

Externa länkar
 
 Skepparkvartetten på YouTube

Kvartetter
Finländska musikgrupper
Musikgrupper bildade 1950
Musikgrupper upplösta 1983
Gaeliska Irland

Gaeliska Irland (iriska: Éire Ghaidhealach) betecknar en social och politisk ordning som rådde på Irland fram till det tidiga 1600-talet och den kultur som förknippades med denna ordning. Fram till tiden före de normandernas invasion år 1169, inbegrep det gaeliska Irland hela ön. Även de vikingar som bosatte sig på Irland under århundradena som följde denna invasion hade snabbt gälifierats. Senare omfattade det gaeliska Irland de områden som under varje given tidpunkt inte låg under utländskt styre, ända fram till år 1607, då det sista av den iriska adeln flydde och hela landet hamnade under Englands styre. 

Politiskt utgjorde Irland under denna period ett lapptäcke av hierarkiskt ordnade kunga- och hövdingadömen, vilkas ledare valdes genom tanisteri. Krig var vanligt förekommande mellan dessa härskare. Tidvis ökade en och annan härskare sin makt tillräckligt för att erkännas som högkung. 

Samhället var byggt kring en klanorganisation och hade dessutom klasskiktningar, som samhällen runt om i Europa på den tiden i övrigt. Grundstommen i ekonomin utgjordes av halvnomadiserande boskapsskötsel (pastoralism). Pengar användes i allmänhet inte under perioden, byteshandel var den huvudsakliga formen av varuutbyte. Utpräglade former av irlandsgaelisk klädsel, musik, konst, dans, idrott och arkitektur kan urskiljas, som senare skulle smälta samman med anglo-saxiska stilar och ge upphov till den s.k. insulära stilen, som skulle dominera Irland till den normandiska invasionen.

Det gaeliska Irland var från början hedniskt och hade en lång muntlig tradition. Den skriftliga traditionen började i tidigt i den historiska tiden, möjligtvis så tidigt som under första århundradet av vår tideräkning. Det rörde sig då om inskriptionerna med ogam-alfabetet. Omvändelsen till kristendomen på 400-talet följdes av införande av en litterär tradition som bevarade mycket av den förkristna mytologin och förfinade den gamla lagtraditionen (Brehonernas lag), även om både mytologin och lagen fick anpassas till att inte strida mot den nya religionen. 

Under den tidiga medeltiden utgjorde Irland en viktig centrum för lärdom. På grund av detta och eftersom Irland blev kristet före många andra områden i Europa, hade iriska missionärer och lärda stort inflytande i Västeuropa och bidrog till att sprida kristendomen till delar av Britannien och Europa som fortfarande förblev icke-kristna. 

De första större byarna och bosättningarna (Dublin, Limerick, Waterford) uppstod när vikingarna började anlända under 800-talet för att göra plundringståg. De  grundades vid kusterna och samtidigt längs floderna inåt landet, för att underlätta rörelsen inåt och övervintringen. Vikingarna som bodde här blev med tiden språkligt assimilerade och förvandlades till gäler av nordiskt ursprung, precis som normanderna också skulle komma att byta sin språkliga hemvist efter några generationer i Frankrike.

Referenser 

Irland under medeltiden
Lorenzo Merlini

Lorenzo Merlini, född 13 maj 1666 i Florens, död 24 november 1745, var en italiensk barockskulptör, verksam i Rom. Merlini har bland annat utfört Gravmonumentet över Aurora Berti i kyrkan San Pantaleo, vilket uppvisar influenser från Duquesnoys och Berninis skulpturala formspråk.

Verk i Rom i urval
 Den helige Petrus uppenbarar sig för Ignatius av Loyola – Il Gesù
 Gravmonument över Francesca Calderini Pecori-Riccardi (1702) – San Giovanni dei Fiorentini
 Gravmonument över Aurora Berti (1720) – San Pantaleo

Bilder

Referenser

Noter

Webbkällor

Tryckta källor

Skulptörer från Florens
Italienska barockskulptörer
Födda 1666
Avlidna 1745
Män
Johan Palmgren

Johan Palmgren kan avse:
Johan Palmgren (1746–1812), lagman
Johan Palmgren (1931–2018), militär
Johan Palmgren (född 1967), dokumentärfilmare
Johan Palmgren (militär)

Anders Johan Palmgren, född 16 januari 1931 i Sankt Görans församling i Stockholms stad, död 6 april 2018 i Lidingö distrikt i Stockholms län, var en svensk militär.

Biografi
Palmgren avlade officersexamen vid Kungliga Krigsskolan 1954 och utnämndes samma år till fänrik vid Svea artilleriregemente. Åren 1956–1957 gick han Artilleriofficersskolan vid Artilleri- och ingenjörofficersskolan. Han studerade 1962–1964 vid Militärhögskolan, överfördes 1966 till Generalstabskåren, var 1966–1969 deltidslärare i allmän taktik vid Artilleri- och ingenjörofficersskolan och befordrades 1970 till major. Åren 1971–1976 var han chef för Personalavdelningen i Sektion 3 vid Arméstaben och befordrades 1972 till överstelöjtnant. Han var 1976–1978 ställföreträdande chef för Svea artilleriregemente och tjänstgjorde 1977 som bataljonschef i UNEF II. År 1978 befordrades han till överste och var 1978–1979 ställföreträdande chef för Livregementets dragoner tillika ställföreträdande befälhavare för Stockholms försvarsområde. Han befordrades 1979 till överste av första graden i Generalstabskåren och var 1979–1987 chef för Sektion 3 vid Arméstaben. Åren 1987–1991 var han försvarsattaché vid ambassaden i Moskva med sidoackreditering vid ambassaden i Warszawa. Palmgren inträdde i reserven 1991.

Johan Palmgren invaldes 1984 som ledamot av Kungliga Krigsvetenskapsakademien.

Palmgren var 1991–1993 vice rikskårchef i Frivilliga automobilkårernas riksförbund och 1993–1999 rikskårchef. Han var 1979–1987 ledamot av styrelserna för Regionmusiken, Rikskonserter och Stiftelsen Gällöfsta kurscentrum. Palmgren är begravd på Lidingö kyrkogård.

Referenser

Vidare läsning

Födda 1931
Avlidna 2018
Män
Militärer från Stockholm
Diplomater från Stockholm
Svenska militärer under 1900-talet
Överstar i svenska armén
Svenska attachéer
Ledamöter av Kungliga Krigsvetenskapsakademien
Gravsatta på Lidingö kyrkogård
Lars Bredberg

Lars Åke Einar Bredberg, född 7 juni 1933 i Tidaholms församling i Skaraborgs län, död 19 juli 2023 i Täby distrikt i Stockholms län, var en svensk militär.

Biografi
Lars Bredberg avlade officersexamen vid Krigsskolan 1957 och utnämndes samma år till fänrik vid Karlsborgs luftvärnsregemente, där han befordrades till löjtnant 1959. Han gick Luftvärnsofficersskolan vid Artilleri- och ingenjörofficersskolan 1959–1960. Från 1961 tjänstgjorde han vid Roslagens luftvärnsregemente, befordrad till kapten 1965. Han tjänstgjorde 1969–1975 vid Försvarets materielverk (FMV) och var lärare i matematik vid Artilleri- och ingenjörofficersskolan 1968–1972, befordrad till major 1972 och till överstelöjtnant 1973. Åren 1973–1975 var han sektionschef vid Vapenavdelningen i Huvudavdelningen för armémateriel vid FMV. Han inträdde i Generalstabskåren 1975 och tjänstgjorde vid Göta luftvärnsregemente 1977–1980. År 1980 befordrades han till överste, varpå han tjänstgjorde vid Huvudavdelningen för armémateriel vid FMV: som chef för Robotbyrån i Vapenavdelningen 1980–1982 och som projektledare i Robotavdelningen 1982–1984. Bredberg var chef för Skånska luftvärnsregementet 1984–1993.

Lars Bredberg invaldes som ledamot av Kungliga Krigsvetenskapsakademien 1985.

Referenser

Män
Födda 1933
Avlidna 2023
Personer från Tidaholm
Svenska militärer under 1900-talet
Överstar i svenska armén
Svenska regementschefer
Ledamöter av Kungliga Krigsvetenskapsakademien