kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Gliese 758

Gliese 758 eller HD 182488, är en dubbelstjärna belägen i den mellersta delen av stjärnbilden Lyran. Den har en skenbar magnitud av ca 6,36 och är mycket svagt synlig för blotta ögat där ljusföroreningar ej förekommer. Baserat på parallax enligt Gaia Data Release 3 på ca 64,1 mas, beräknas den befinna sig på ett avstånd på ca 50,9 ljusår (ca 15,6 parsek) från solen. Den rör sig närmare solen med en heliocentrisk radialhastighet på ca -22 km/s.

Egenskaper
Primästjärnan Gliese 758 A är en solliknande gul till vit stjärna i huvudserien av spektralklass F6 IV. Den har en massa som är ca 0,97 solmassa, en radie som är ca 0,88 solradie och utsänder energi från dess fotosfär motsvarande ca 0,72 gånger solen vid en effektiv temperatur av ca 5 300 K.

Följeslagare

I november 2009 avbildade ett team som använde HiCIAO- instrumentet på Subaru Telescope en substellär följeslagare som kretsade runt stjärnan. Denna bruna dvärg, betecknad Gliese 758 B, uppskattades ha en massa på cirka 10 till 40 gånger Jupiters. Ett andra kandidatobjekt upptäcktes också, som fick beteckningen Gliese 758 C. Uppföljningsstudier av systemet förfinade massintervallet för Gliese 758 B, vilket anger att den är en följeslagare med cirka 30 till 40 Jupitermassor, och avslöjade att Gliese 758 C inte har en fysisk bakgrund som Gliese 758-systemet. Å andra sidan föreslogs en yngre ålder från den kinematiska stjärngrupperingen.

De senaste parametrarna för Gliese 758 B från 2022 kommer från en kombination av data från radiell hastighet, astrometri och avbildning,  som visar att den är ungefär 36 gånger massan av Jupiter och cirkulerar i en excentrisk bana med en halv storaxel på ungefär 25,4 astronomiska enheter och en omloppsperiod på omkring 131 år.

Referenser

Noter

Externa länkar
 https://www.universeguide.com/star/95319/gliese758. Hämtad 2023-07-21.
Animation of GJ 758 system compared to Solar System

Stjärnbilden Lyran
HD-objekt
HR-objekt
Glieseobjekt
Huvudseriestjärnor klass G
Dubbelstjärnor
Solliknande stjärnor
Hilde Mangold

Hilde Mangold, född som Hilde Pröscholdt 20 oktober 1898 i Gotha, död 4 september 1924 i Berlin, var en tysk biolog som forskade om embryon.

Mangold studerade i Jena och i Frankfurt am Main. Hon blev imponerat av en föreläsning som hölls av Hans Spemann. Sedan flyttade Mangold till Freiburgs zoologiska institut där Spemann undervisade. Hon gifte sig med Otto Mangold som var anställd vid institutet. Mangold avlade i Freiburg sin doktorsexamen med en studie i embryoforskning. I studien beskrevs dessa transplantationer av organ under embryoutvecklingen som medförde att Spemann 1935 erhöll Nobelpriset i fysiologi eller medicin. Tillsammans med maken flyttade hon i början av 1924 till Berlin. Där dog hon den 4 september på grund av en gasexplosion i familjens lägenhet.

Medan Spemann var ansvarig för studiens utformning var Mangold den utförande personen. Rita Levi-Montalcini använde senare studien som grund för sin egen forskning.

Publikationer 
 Über Induktion von Embryonalanlagen durch Implantation artfremder Organisatoren, 1923, en utgåva tillsammans med Spemann
 Organisatortransplantationen in verschiedenen Kombinationen bei Urodelen, 1929, posthum

Referenser 

Tyska biologer
Födda 1898
Avlidna 1924
Kvinnor
Personer från Gotha
Grumshult

Grumshult är en by i Enslövs socken, Halmstads kommun. Byn låg tidigare i Slättåkra kyrksocken och från 1862 i Slättåkra landskommun men överfördes 1863 i alla avseenden till Enslövs socken.

Bynamnet skrivs 1580 "Gremsolddt", förledet i namnet är genitivform av mansnamnet Grum och hult betyder liten skog eller skogsdunge. I Hallands beskrivning 1729 sägs Grumshult bestå av ett mantal kronojord brukat av två gårdar. Storskifte förrättades på skogsmarken 1786 och på inägorna 1787 . Laga skifte förrättades 1847 och 1849 det fanns tre brukare, två i byn och en av 1/8 i torpet Rämmen. Torpet Åsbygget uppfördes 1815, och ersattes 1885 av torpet Åsen.Fastigheten Röringen uppfördes 1962. Torpet Lilla Ryd eller Stenstugan uppfördes 1830 och övergavs 1930, ruiner efter huset syns ännu på platsen. Torpet Södra Hagarna uppfördes 1850.

Senare har delar av orten Nissaström vuxit upp på ägorna. Nissaströms kyrka uppfördes 1939 på Grumhult 1:57

Källor 
 Nissaström: Bruket – Bygden Nissaströms intresseförening (1997) s. 89–101.

Noter 

Orter i Halmstads kommun
Havstenshult

Havstenshult är en by i Enslövs socken, Halmstads kommun. Byn låg tidigare i Slättåkra kyrksocken och från 1862 i Slättåkra landskommun men överfördes 1863 i alla avseenden till Enslövs socken.

Byn omtalas 1580 som "Hauenstenoltt". I anges 1729 i Hallands beskrivning som två hemman om vardera ett halvt mantal frälse, lydande under Sperlingsholm. Havstenshult friköptes 1869. Torpet Stensjö uppfördes 1827 som undantagsstuga. Torpet Bohlet uppfördes omkring 1855 och friköptes 1935. Torpet Hanedalen uppfördes 181. Torpet Plönninge uppfördes 1775.

Efterhand har bebyggelsen runt pappersbruket i Nissaström kommit att ske på ägorna. Värnhem uppfördes på Havstenshult 1:6 och 1:54 år 1916, Björkhaga uppfördes på Havstenshult 1:30 år 1932, lärarbostaden vid Nissaströms skola uppfördes 1935 på Havstenshult 1:11. Villorna Havstenshult 1:27 uppfördes 1930, Havstenshult 1:42 uppfördes år 1949 och Havstenshult 1:43 1948, Havstenshult 1:36 år 1939 samt Havstenshult 1:33 år 1927.

Källor 
 Nissaström: Bruket – Bygden Nissaströms intresseförening (1997) s. 90–118.

Orter i Halmstads kommun
Hinrich Hahr

Hinrich (Henrik) Hahr, född 18 augusti 1693 i Klein Markow, Mecklenburg, Tyskland, död 12 juni 1747 i Stockholm, var en svenska grosshandlare och politiker.

Han var son till Jürgen Thomasson Haar (1665–1732) och Eva Hinrichsdotter Westphal (1672–1740) samt från 1723 gift med Anna Kristina Küsel (1704–1778), dotter till grosshandlaren Simon Fredrik Küsel (1669–1742). Hahr var far till 14 barn, bland andra Henrik Wilhelm Hahr, Jacob Hahr och Gottfrid Hahr.

Hahr flyttade till Sverige 1715 och var under något år anställd vid ett handelshus i Göteborg innan han flyttade vidare till Stockholm 1717 där han var anställd hos grosshandlaren Simon Fredrik Küsel 1717–1719. Han startade 1720 en egen verksamhet och blev kramhandlare där han från 1725 kom att i samarbete med sin svärfar exportera tjära till London samt järnvaror till Riga och Lübeck. Från 1730 nämnes han i handlingarna  som grosshandlare. Hahrs import av kramvaror måste till följd av ett införselförbud från 1735 utbytas mot framför allt import av spannmål från Ryssland samt salt från Sardinien och Portugal. Han blev 1744 delägare i ett sockerbruk på Lilla Nygatan. Enligt bevillningstaxeringen nådde Hahr dock aldrig längre än till platssiffran 33 bland Stockholms 83 grosshandlare. Som politiker kom han liksom sin svärfar att tillhöra ett mot köpmannaaristokratin oppositionellt borgerligt mellanskikt. Som representant för detta blev Hahr liksom sin vän Wilhelm Grubb och Herman Grevesmühl riksdagsman 1731. Han kunde inte väljas om till riksdagsfullmäktige eftersom det under 1731 kom en förordning om att endast infödda svenskar kunde bli riksdagsmän för borgarståndet. Han blev däremot aktiv inom Stockholms kommunalpolitik där han länge var verksam i oppositionen mot hattarna. Under åren 1727–1735 var han kapten vid borgerskapets infanteri och 1735–1746 en av de tre föreståndarna för spinnhuset på Långholmen samt 1743–1747 kyrkvärd i stadens tyska församling. Hahrs arv vid svärfaderns frånfälle 2 november 1742 kom med fråndragning av en skuld enligt en revers att belöpa sig till 13 751 daler kopparmynt. Lånet hos svärfadern sammanfaller i tiden med att Hahr köpte en fastighet på Västerlånggatan 66. Hinrich Hahr fick sitt sista vilorum i släkten Küsels familjegrav i Maria kyrka.

Källor
Riksarkivet Hinrich Hahr
Hahr vid Ostindiska kompaniet
Delvis från boken Hinrich Hahr: en handelsman från frihetstidens Stockholm

Vidare läsning
Hinrich Hahr: en handelsman från frihetstidens Stockholm, Gösta Hahr, Seelig, 1966, 237 sidor, 

Svenska grosshandlare
Svenska politiker
Födda 1693
Avlidna 1747
Män
Caritas (målning av Cranach)

Caritas är en serie oljemålningar av den tyske renässanskonstnären Lucas Cranach den äldre. Cranach och hans verkstad målade på 1530- och 1540-talet upp till ett dussin målningar med detta motiv varav några ingår i samlingarna på ledande konstmuseer såsom National Gallery i London, Kungliga museet för sköna konster i Antwerpen och Nivaagaards Malerisamling i Danmark.   

Caritas avser kärlek och är en av de teologala dygderna vid sidan av fides (tro) och spes (hopp). Inom konsten personifieras caritas ofta av en kvinna omgiven av små barn. I Cranachs bildserie avbildas Caritas naken alternativt med ett genomskinligt skynke som snarast framhäver hennes nakenhet. Cranach utvecklade framgångsrikt ett erotiskt nakenmåleri för en utvald krets av privata samlare. Motiven hämtades från religiösa eller mytologiska berättelser för att ge dem ett sken av anständighet. Andra verk av Cranach med liknande nakenhet är Venus och Amor, Paris dom, De tre gracerna, Vilande källnymf och Lucretia.

Bilder

Referenser 

Nationalmuseums webbplats
Nivaagaards Malerisamling
Koninklijk Museum voor Schone Kunsten Antwerpen
lucascranach.org
Musée national d'histoire et d'art 
National Gallery
lucascranach.org

Externa länkar 

Målningar av Lucas Cranach den äldre
Målningar från 1500-talet
Målningar i Nivaagaards Malerisamling
Målningar på Kungliga museet för sköna konster Antwerpen
Målningar i Luxemburg
Målningar på National Gallery
Målningar i Schweiz
Målningar i privat ägo
Giovanni da Verrazzano (jagare)

Giovanni da Verazzano var en av tolv jagare i Navigatori-klassen som byggdes för Regia Marina (den kungliga italienska flottan) i slutet av 1920-talet. Hon färdigställdes 1930 och deltog i andra världskriget.

Design och beskrivning 
Navigatori-klassen konstruerades som ett svar på de stora franska jagarna av Jaguar- och Guépard-klasserna. De hade en längd på 107,3 meter, en bredd på 10,2 meter och ett medeldjupgående på 3,5 meter. Deras deplacement var 1 900 ton vid standardlast och 2 580 ton vid fullast. Under krigstid bestod besättningen av 222-225 officerare och sjömän.

Navigatori-klassen drevs av två Belluzzo-ångturbiner som var och en drev en propelleraxel med hjälp av ånga från fyra Yarrowpannor. Turbinerna var konstruerade för att producera 55 000 axelhästkrafter (41 000 kW) och en hastighet på 32 knop (59 km/h) i drift, även om fartygen nådde hastigheter på 38-41 knop (70-76 km/h) under sina sjötester med lätt last. De rymde tillräckligt med brännolja för att ge dem en räckvidd på 3 800 nautiska mil (7 000 km) vid en hastighet på 18 knop (33 km/h).

Deras huvudbatteri bestod av sex 12-centimeterskanoner i tre dubbelkanontorn, ett vardera för och akter om överbyggnaden och det tredje midskepps. Luftvärnet bestod av ett par 40-millimeterskanoner i enkelfästen akter om den främre skorstenen och ett par dubbelkanonfästen för 13,2-millimeterskulsprutor. De var utrustade med sex 53,3-centimeters torpedtuber i två trippelfästen midskepps. Navigatori-klassen kunde bära 86-104 sjöminor.

Referenser

Noter

Tryckta källor

Externa länkar 

 Giovanni da Verrazzano Marina Militare website
Italienska jagare under andra världskriget
Fartyg sjösatta 1928
Fartyg byggda i Rijeka
Lanzerotto Malocello (jagare)

Lanzerotto Malocello var en av tolv jagare i Navigatori-klassen som byggdes för Regia Marina (den kungliga italienska flottan) i slutet av 1920-talet. Hon färdigställdes 1930 och deltog i andra världskriget.

Design och beskrivning 
Navigatori-klassen konstruerades som ett svar på de stora franska jagarna av Jaguar- och Guépard-klasserna. De hade en längd på 107,3 meter, en bredd på 10,2 meter och ett medeldjupgående på 3,5 meter. Deras deplacement var 1 900 ton vid standardlast och 2 580 ton vid fullast. Under krigstid bestod besättningen av 222-225 officerare och sjömän.

Navigatori-klassen drevs av två Belluzzo-ångturbiner som var och en drev en propelleraxel med hjälp av ånga från fyra Yarrowpannor. Turbinerna var konstruerade för att producera 55 000 axelhästkrafter (41 000 kW) och en hastighet på 32 knop (59 km/h) i drift, även om fartygen nådde hastigheter på 38-41 knop (70-76 km/h) under sina sjötester med lätt last. De rymde tillräckligt med brännolja för att ge dem en räckvidd på 3 800 nautiska mil (7 000 km) vid en hastighet på 18 knop (33 km/h).

Deras huvudbatteri bestod av sex 12-centimeterskanoner i tre dubbelkanontorn, ett vardera för och akter om överbyggnaden och det tredje midskepps. Luftvärnet bestod av ett par 40-millimeterskanoner i enkelfästen akter om den främre skorstenen och ett par dubbelkanonfästen för 13,2-millimeterskulsprutor. De var utrustade med sex 53,3-centimeters torpedtuber i två trippelfästen midskepps. Navigatori-klassen kunde bära 86-104 sjöminor.

Referenser

Noter

Tryckta källor

Externa länkar 

 Lorenzotto Malocello Marina Militare website
Italienska jagare under andra världskriget
Fartyg sjösatta 1929
Meagen Fay

Meagen Fay, född 1 januari 1957 i Chicago, är en amerikansk skådespelare.

Fay har bland annat medverkat i TV-serierna Loot och Agent Carter. Han har även medverkat i filmen La La Land.

Filmografi (i urval)

Referenser

Externa länkar 

Amerikanska skådespelare under 2000-talet
Skådespelare från Chicago
Födda 1957
Kvinnor
Levande personer
Emanuele Pessagno (jagare)

Emanuele Pessagno var en av tolv jagare i Navigatori-klassen som byggdes för Regia Marina (den kungliga italienska flottan) i slutet av 1920-talet. Hon färdigställdes 1930 och deltog i andra världskriget.

Design och beskrivning 
Navigatori-klassen konstruerades som ett svar på de stora franska jagarna av Jaguar- och Guépard-klasserna. De hade en längd på 107,3 meter, en bredd på 10,2 meter och ett medeldjupgående på 3,5 meter. Deras deplacement var 1 900 ton vid standardlast och 2 580 ton vid fullast. Under krigstid bestod besättningen av 222-225 officerare och sjömän.

Navigatori-klassen drevs av två Belluzzo-ångturbiner som var och en drev en propelleraxel med hjälp av ånga från fyra Yarrowpannor. Turbinerna var konstruerade för att producera 55 000 axelhästkrafter (41 000 kW) och en hastighet på 32 knop (59 km/h) i drift, även om fartygen nådde hastigheter på 38-41 knop (70-76 km/h) under sina sjötester med lätt last. De rymde tillräckligt med brännolja för att ge dem en räckvidd på 3 800 nautiska mil (7 000 km) vid en hastighet på 18 knop (33 km/h).

Deras huvudbatteri bestod av sex 12-centimeterskanoner i tre dubbelkanontorn, ett vardera för och akter om överbyggnaden och det tredje midskepps. Luftvärnet bestod av ett par 40-millimeterskanoner i enkelfästen akter om den främre skorstenen och ett par dubbelkanonfästen för 13,2-millimeterskulsprutor. De var utrustade med sex 53,3-centimeters torpedtuber i två trippelfästen midskepps. Navigatori-klassen kunde bära 86-104 sjöminor.

Referenser

Noter

Tryckta källor

Externa länkar 

 Emanuele Passegno Marina Militare website
Italienska jagare under andra världskriget
Fartyg sjösatta 1929
Antonio Pigafetta (jagare)

Antonio Pigafetta var en italiensk jagare i Navigatori-klassen som byggdes för Regia Marina (den kungliga italienska flottan) i slutet av 1920-talet. Hon färdigställdes 1931 och deltog i andra världskriget. Hon erövrades av tyska styrkor, men sänktes senare av allierade flygplan 1945.

Design och beskrivning 
Navigatori-klassen konstruerades som ett svar på de stora franska jagarna av Jaguar- och Guépard-klasserna. De hade en längd på 107,3 meter, en bredd på 10,2 meter och ett medeldjupgående på 3,5 meter. Deras deplacement var 1 900 ton vid standardlast och 2 580 ton vid fullast. Under krigstid bestod besättningen av 222-225 officerare och sjömän.

Navigatori-klassen drevs av två Belluzzo-ångturbiner som var och en drev en propelleraxel med hjälp av ånga från fyra Yarrowpannor. Turbinerna var konstruerade för att producera 55 000 axelhästkrafter (41 000 kW) och en hastighet på 32 knop (59 km/h) i drift, även om fartygen nådde hastigheter på 38-41 knop (70-76 km/h) under sina sjötester med lätt last. De rymde tillräckligt med brännolja för att ge dem en räckvidd på 3 800 nautiska mil (7 000 km) vid en hastighet på 18 knop (33 km/h).

Deras huvudbatteri bestod av sex 12-centimeterskanoner i tre dubbelkanontorn, ett vardera för och akter om överbyggnaden och det tredje midskepps. Luftvärnet bestod av ett par 40-millimeterskanoner i enkelfästen akter om den främre skorstenen och ett par dubbelkanonfästen för 13,2-millimeterskulsprutor. De var utrustade med sex 53,3-centimeters torpedtuber i två trippelfästen midskepps. Navigatori-klassen kunde bära 86-104 sjöminor.

Referenser

Noter

Tryckta källor

Externa länkar 

 Antonio Pigafetta Marina Militare website
Tyska jagare under andra världskriget
Italienska jagare under andra världskriget
Fartyg sjösatta 1929
Fartyg byggda i Rijeka
Brooklynn Prince

Brooklynn Prince, född 4 maj 2010 i Winter Springs, Florida, är en amerikansk skådespelare.

Prince har bland annat medverkat i TV-serien Home Before Dark. Hon har även medverkat i filmerna Cocaine Bear och The Angry Birds Movie 2.

Filmografi (i urval)

Referenser

Externa länkar 

Amerikanska skådespelare under 2000-talet
Skådespelare från Florida
Födda 2010
Kvinnor
Levande personer
Walther Björkman

Johannes Walther Oscar Emanuel Björkman, född 19 juni 1896 i Lübeck, död 24 november 1996, var en tysk-svensk orientalist.

Björkman, som var son till professor Viktor Björkman och Marie Schlikau, avlade studentexamen i Lübeck 1915, blev filosofie doktor vid Kiels universitet 1919, privatdocent vid Hamburgs universitet 1927, professor i arabiska vid Berlins universitet 1929, i turkiska vid Breslau universitet 1944–1945, i arabiska och persiska vid Ankara universitet 1953–1959, docent i turkiska vid Uppsala universitet 1951–1953 och från 1959. Han skrev bland annat Ofen zur Türkenzeit (1920) och Beiträge zur Geschichte der Staatskanzlei im islamischen Ägypten (1928).

Referenser 

Svenska professorer i österländska språk
Personer verksamma vid Uppsala universitet
Födda 1896
Avlidna 1996
Män
Personer från Lübeck
Halländsk ångbåt

En halländsk ångbåt var ett göteborgskt dialektalt uttryck för något som förvånande nog inte ska uppfattas som roligt, trots att åhöraren förväntar sig det. Uttrycket har sin bakgrund i hovfotografen och journalisten Aron Jonason (1838–1914) som var känd för sin kvickhet och sina vitsar. En anekdot berättar att Jonason vid ett tillfälle ska ha haft bråttom och ropat till en grosshandlare: "Vet du om den halländska ångbåten är kommen?!". Grosshandlaren funderade en stund och svarade: "Den vitsen begrep jag inte...", och så föddes uttrycket. Enligt författaren Rune Olausson ska uttrycket ha förekommit i Göteborg fram till 1930-talet.

Referenser 

Göteborg
Svenska idiom
Heliga platser

Heliga platser avser geografiska platser som av en eller flera religiösa grupper vördas och uppfattas som heliga. Detta kan vara på grund av deras roll i religionens myter, att platsen genom riter helgats eller att den på annat vis vittnar om en sakral närvaro. Heliga platser har ofta någon form av byggnad, altare eller naturfenomen som urskiljer platsen. 

För den religiöst troende är vallfärd/pilgrimsvandring till heliga platser en del av det religiösa livet, ibland är det även ålagt i religiösa skrifter eller genom tradition. Uppdelningen mellan heliga/sakrala platser och profana är ett västerländskt koncept som härstammar från seder kring det romerska templet.  

Exempel på platser som betraktas som heliga är Mecka, Jerusalem, Medina, Hebron, Bagan, Isfahan, Bodh Gaya, Lourdes, Peterskyrkan, Sinaiberget.

Referenser

Vidare läsning 
 Kilde, Jeanne Halgren (2022).The Oxford handbook of religious space. Oxford handbooks. Oxford university press. ISBN 978-0-19-087498-8.
 Nordeide, Sæbjørg Walaker(2013). Sacred sites and holy places: exploring the sacralization of landscape through time and space. Studies in the early Middle Ages. Brepols. ISBN 978-2-503-54100-6.
Symfoni nr 4 (Henze)

Symfoni nr 4 av Hans Werner Henze komponerades 1955. Den hade premiär den 9 oktober 1963 på Universität der Künste framförd av Berlinerfilharmonikerna under ledning av kompositören själv.

Historia
Den fjärde symfonin var ursprungligen final till akt två av Henzes opera König Hirsch. Operan skulle ha haft premiär den 23 september 1956 i Berlin. Repetitionerna gick dåligt och dirigenten Hermann Scherchen insisterade på betydande nedskärningar i partituret och som ett resultat framfördes bara hälften av musiken vid första föreställningen. Henze räddade ett av de borttagna avsnitten - musiken från finalen till andra akten - och härledde sin fjärde symfoni från den. I sitt ursprungliga operasammanhang skulle musiken ackompanjera en scen där kungen, magiskt förvandlad till en vit hjort, har flytt in i skogen och tillbringar ett år där för att fundera över sin framtid innan han inser att han måste återvända till människovärlden.

Henze skrev symfonin medan han undervisade vid Darmstadtskolans sommarkurser. Några av hans tonsättarkollegor reagerade dåligt på harmoniken i Henzes komposition.

Struktur och stil
Symfonin är komponerad för piccolaflöjt, 2 flöjter, 2 oboeer, engelskt horn, 2 klarinetter, basklarinett, 2 fagotter, kontrafagott, 4 valthorn, 3 trumpeter, 2 tromboner, tuba, slagverk (3 musiker), harpa, celesta, piano och stråkar.

Den består av en enda sats och speltiden är omkring 20 minuter.

Den enda satsen innehåller alla normala element i den vanliga symfoniska formen. Den inleds med en kort, långsam inledning följd av en sonatformsektion, ett adagio, ett scherzo och en rondoliknande final.

Inspelningar
 Deutsche Grammophon/Brilliant Classics - Berlinerfilharmonikerna dirigerad av Henze
 Wergo - Berlins Radiosymfoniker dirigerad av Marek Janowski

Referenser

Symfonier av Hans Werner Henze
Symfonier
Musikåret 1955