Anglo-saxiska runalfabetet

Anglo-saxiska runor  (Fornengelska: rūna ᚱᚢᚾᚪ) är runor som nyttjades av de tidiga Anglo-saxerna som alfabet. Denna runrad är även känd som futhorc (ᚠᚢᚦᚩᚱᚳ fuþorc) från uttalet av de första sex runorna i runraden. Futhorc var en vidareutveckling av den 24-typiga urnordiska runraden från Skandinavien. Då futhorc tros först ha nyttjats i Frisien (Friesland)  före den Anglo-saxiska bosättningen av Britannien har den även kallats för den Anglo-frisiska runraden. De brukades troligtvis från 500-talet och framåt i både fornengelska och fornfrisiska.

Gradvis ersattes runraden i Anglo-saxiska England av det latinska alfabetet so introducerades av missionärer och vid 1000-talet var de ej längre i bruk, men Byrthferthmanuskriptet (MS Oxford St John's College 17) pekar dock åt att viss förståelse av runraden överlevde in på 1100-talet.

Historia 
Motsägande teorier om futhorcens ursprung råder för tillfället. En teori föreslår att den utvecklades i Frisien och därifrån spred sig till Britannien. En annan teori menar att runorna först introducerades till Britannien från fastlandet, varefter de utvecklades och sedan infördes till Frisien. Inga av teorierna är säkra och mer arkeologiskt bevis behövs för att fastställa futhorcens tidiga historia.

Den tidiga futhorcen var nästan identisk till den urnordiska runraden, förutom delningen av ᚨ "a" till tre åtskilda runor i futhorcen:  ᚪ "āc", ᚫ "æsc" ochᚩ "ōs" vilket resulterade i en 26-typig runrad. Detta gjordes för att ta hänsyn till de nya fonem som uppstod i de nordsjögermanska språken från en delning av allofoner av långa och korta a. Den tidigaste förekomsten av ᚩ ōs-runan är från 400-talet e.Kr på Undleybrakteaten. De tidigaste förekomsterna av ᚪ āc-runan kan vara från 500-talet e.Kr på föremål såsom Schweindorfsolidusen. Den dubbelekrade ᚻ hægl-runan förekom tidigast på kontinentala ristningar, så sent som 698 på sankt Cuthberts kista; innan dess nyttjades endast den enkelekrade runan.

Runskrifter med runraden i England kom att förknippas med latinsk scriptorium från det att Anglo-saxerna konverterade till kristendomen under 800-talet. Futhorcen började ersättas av det latinska alfabetet från 800-talet och framåt men brukades ändå upp till ungefär 900-eller 1000-talet- I vissa fall ritades skrifter med latinska bokstäver men ᚦ þorn och ᚹ ƿynn nyttjades då som utökningar av det latinska. Vid den normandiska erövringen av England 1066 var bruket av runorna mycket sällsynt och kort därefter föll den helt ur bruk. Från de ungefär fem århundraden som runraden existerade i bruk har färre än 200 överlevande fynd med runorna gjorts.

Flera kända Engelska exemplar blandade runorna och romersk skrift, eller fornengelska och latin, på samma föremål, såsom Franks reliktskrin och sankt Cuthberts kista. På den senare ristades fyra av Evangelisternas namn med runor, medan "LUKAS" (sankt Lukas) gjordes med latinska bokstäver. Kistan är också ett exempel på ett föremål skapat i hjärtat av den Anglo-saxiska kristna kyrkan. Den brittiske historikern och runologen Raymond Ian Page förkastade påståendet att de anglo-saxiska runorna främst nyttjades för runmagi och Anglo-saxisk paganism efter kristendomens införande.

Referenser 

Runologi