kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
David Granqvist

David Oskar Granqvist, född 25 april 1864 i Synnerby församling, Skaraborgs län, död 22 mars 1959 i Söderala församling, Gävleborgs län, var en svensk präst.

Granqvist, som var son till skomakare Johannes Pettersson Gran och Maria Kajsa Svensdotter, blev efter studier i Skara student i Uppsala 1885, avlade teologisk-filosofisk examen 1886, teoretisk teologisk examen 1887, folkskollärarexamen 1888 samt praktisk teologisk examen 1888 och prästvigdes samma år. Han var vice kollega i Söderhamn 1888–1890, blev komminister i Singö församling 1890, pastorsadjunkt i Maria församling i Stockholm 1896, komminister i Söderala församling 1899, kyrkoherde där 1922 och kontraktsprost i Ala kontrakt 1931.

Trots att Granqvist var konservativ tog han upp några av ungkyrklighetens idéer, bland annat diskussionerna på Folkets hus. I Vannsätter hade en stor mängd folk samlats kring Granqvists och Kata Dalströms möten. Granqvist hävdade då att en kristen inte kunde vara socialdemokrat "på grund av vissa kristendomsfientliga uttalanden mot kyrkan". Motparten undrade då om en socialdemokrat kunde vara kristen och med i den av överklassen styrda svenska kyrkan. Granqvist var även utgivare av tidningen "Sveriges Ungdom." (1904–1951)

Bibliografi i urval
Vår kyrkas uppgift med afseende på ungdomen (i "Församlingsbladet", 1904)
Vår ungdom (i "Församlingsbladet", 1904)
Ungdomsmöte i Segerstad den 14 och 15 aug (i "Sveriges Ungdom", 1904) 
Kyrklig ungdomsvård (i "Sveriges Ungdom", 1906)
"Sveriges ungdoms" första dagar (i "Sveriges Ungdom", 1907)
Kyrkan och skolan (1907)
Min första resa såsom sekreterare för kyrklig ungdomsvård (i "Sveriges Ungdom", 1909)
Till det kyrkliga ungdomsarbetets vänner! (i "Sveriges Ungdom", 1910)
Organisation af det kyrkliga ungdomsarbetet (i "Kyrklig Tidskrift", 1910)
Är det inte sant? (1911)
Modern teologi: kritisk studie (1911)
Landsvägens helgd (1911)
Det kyrkliga ungdomsarbetet (i "Församlingsbladet", 1911)
Själfverksamhet: inledningsföredrag vid konferensen för arbetet bland manlig ungdom (i "Församlingsbladet", 1916)
Söderala fattigvård: några anteckningar om dess historia (1927)
I Sveriges ungdoms gryningstid (i "Sveriges Ungdom", 1928)

Källor

Noter

Präster i Svenska kyrkan
Svenska kontraktsprostar
Personer från Synnerby socken
Födda 1864
Avlidna 1959
Män
Fotvärmare

En fotvärmare är en (flyttbar) värmekälla och ett komplement eller alternativ till annan uppvärmning för en (1) person.

Utformning och användning
Fotvärmaren består av en behållare av trä eller keramik i vilken ett eldfast kärl fyllt med glöd placeras. Konstruktionen kan vara försedd med handtag. Fotvärmaren placeras på den plats där förstärkningsvärme önskas, och användaren placerar sina fötter ovanpå behållaren, där lufthål leder ut värmen. Genom att isolera fotvärmaren med en filt – eller ett klädesplagg som t.ex. en lång kjol – bevaras värmen längre och en större del av kroppen kan värmas upp.

Historia
Innan centralvärme började införas i slutet av 1800-talet var människor beroende av eld och någon form av eldstad för uppvärmning, vilket innebar att varje rum värmdes för sig. Innan det blev tekniskt möjligt och ekonomiskt rimligt att värma upp en hel bostad fungerade fotvärmaren som en lokal värmekälla som kunde flyttas runt efter behov i ett helt eller delvis ouppvärmt hus. Den kunde även utnyttjas på resa eller i ouppvärmda offentliga lokaler, som t.ex. kyrkor. (Ett billigare alternativ var att använda upphettade stenar eller tegelpannor som sveptes in i ett tygstycke.)  

En närbesläktad historisk företeelse är fyrfatet. I likhet med fotvärmaren är det en behållare som fylls med glöd och ofta placerades på golvet (därför ibland även det kallat för fotvärmare). Här är dock behållaren öppen och fyrfatet har utnyttjas inte bara för värme, utan även som belysning och för att hålla mat varm. En mindre, klotformig modell begagnades som handvärmare. I Sydeuropa har fyrfat tillverkats sedan antiken, i Sverige från 1500-talet till slutet av 1800-talet.  

I Europa har den slutna fotvärmare använts från 1600-talet och framåt, bl.a. i Nederländerna, Nordtyskland och Frankrike. Den följde också i ett tidigt skede med europeiska emigranter till Nordamerika. I Storbritannien tillverkade porslinsföretaget Doulton & Co. Ltd så sent som 1948 fortfarande "Doulton's Improved Foot Warmer" för London & North Eastern Railway. I Sverige finns anordningen belagd åtminstone sedan 1659, när en bouppteckning från Stockholm omnämner den som en mässingsfotpotta. Själva ordet fotvärmare finns belagt åtminstone sedan 1854.

Kulturella referenser

 Fotvärmare förekommer på flera målningar av nederländska 1600-talskonstnärer, t.ex. syns en i bakgrunden på Johannes Vermeers målning Mjölkpigan, målad c:a 1660. Två fotvärmare ingick i bouppteckningen efter Vermeer. Även Quiring van Brekelencam återgav fotvärmare i en av tidens populära interiörmålningar.
 I Hjalmar Bergmans bok Markurells i Wadköping (1919) drömmer stadens äldsta invånare, Tante Rüttenschöld, att hon blir bjuden på en sandpannkaka bakad "i en fotvärmare av strålande blank mässing".

Se även

Kotatsu, japansk motsvarighet för flera personer
Handvärmare

Referenser

Noter

Källor

Den här artikeln är delvis baserad på bilder och källor från en artikel på engelskspråkiga Wikipedia Läst 2 augusti 2016.

Externa länkar

Uppvärmning
Shelda Bede

Shelda Kelly Bruno Bede, född 1 januari 1973 i Fortaleza i Brasilien, är en brasiliansk beachvolleybollspelare. Hon vann två silvermedaljer vid de olympiska sommarspelen 2000 i Sydney och 2004 i Aten tillsammans med Adriana Behar.

Bede bytte från volleyboll till beachvolleyboll 1991. Samma år var hon med om en bilolycka där hon skadade sin högra hand. Istället för att ge upp volleybollen valde hon att lära sig spela med vänster hand och 1996 började hon spela tillsammans med Adriana Behar. De vann två världsmästerskap, det första 1999 och det andra 2001, de vann också ett silver 2003 och ett brons 1997. Behar och Bede vann FIVB Beach Volleyball World Tour sex gånger, fem gånger i rad mellan 1997 och 2001 samt 2004. De valdes som lag in i volleybollens Hall of Fame 2010.

Referenser 

Brasilianska beachvolleybollspelare
Brasilianska olympiska silvermedaljörer
Olympiska silvermedaljörer 2000
Olympiska silvermedaljörer 2004
Tävlande i beachvolleyboll vid olympiska sommarspelen 2000
Tävlande i beachvolleyboll vid olympiska sommarspelen 2004
Tävlande vid olympiska sommarspelen 2000 från Brasilien
Tävlande vid olympiska sommarspelen 2004 från Brasilien
Personer från Fortaleza
Kvinnor
Levande personer
Födda 1973
William Odling

William Odling, född den 5 september 1829 i Southwark, Surrey, död den 17 februari 1921 i Oxford, var en engelsk kemist som bidrog till utvecklingen av det periodiska systemet.

Odling blev kemiföreläsare vid St Bartholomew's Hospital Medical School i London och demonstrator vid Guy's Hospital Medical School 1850. Efter att ha lämnat St Bartholomew's 1868 blev han Fullerian Professor of Chemistry vid Royal Institution där han 1868 och 1870 inbjöds att hålla Royal Institution Christmas Lectures över The Chemical Changes of Carbon och Burning and Unburning. År 1859 valdes han till Fellow of the Royal Society och 1875 blev han hedersdoktor vid Leidens universitet.

År 1872 lämnade han Royal Institution och blev Waynflete Professor of Chemistry och fellow vid Worcester College i  Oxford, där han blev klar till sin pensionering till 1912. Odling tjänstgjorde även som fellow (1848–1856), hederssekreterare (1856–1869), vicepresident (1869–1872) och president (1873–1875) i Chemical Society of London samt som censor (1878–1880 och 1882–1891), vicepresident (1878–1880 och 1888–1891) och president (1883–1888) i Institute of Chemistry.

Källor 
 

Engelska kemister
Engelska professorer
Professorer i kemi
Personer verksamma vid Oxfords universitet
Hedersdoktorer vid Leidens universitet
Ledamöter av Royal Society
Personer från Surrey
Kemister under 1800-talet
Brittiska forskare under 1800-talet
Födda 1829
Avlidna 1921
Män
Invigningsceremonin vid olympiska sommarspelen 2016

Invigningsceremonin vid olympiska sommarspelen 2016 inleddes den 5 augusti klockan 20:00 lokal tid (UTC 23:00, svensk tid 01:00) i Maracanãstadion i Rio de Janeiro, Brasilien. OS-elden tändes av Vanderlei de Lima

Ceremonin innehöll välkomsttal, alla länders paradering med fanbärare samt olika festligheter, upptåg och framträdanden. Regissörer av ceremonin var Fernando Meirelles, Daniela Thomas och Andrucha Waddington.

För Brasilien var Yane Marques (modern femkamp) fanbärare och för Sverige var det Therese Alshammar.

Referenser 

Olympiska sommarspelen 2016
Elias Parish Alvars

Elias Parish Alvars , född den 28 februari 1808 i Teignmouth, Devonshire, död den 25 januari 1849 i Wien, var en engelsk harpvirtuos.

Parish Alvars, som vid sin död var kejserlig kammarvirtuos, var elev till Dizi, Labarre och Bochsa. Han företog 1828-1832 konsertresor i Europa och Orienten. Parish Alvars var en av sin tids främsta harpspelare och tillika mycket framstående tonsättare för sitt instrument. Han skrev bland annat 2 konserter, en concertino för 2 harpor med orkester, fantasier, romanser med mera samt Voyage d'un harpiste en Orient, utgörande en samling melodier från Bulgarien, Grekland, Turkiet och så vidare.

Källor

Externa länkar 

 

 

Brittiska harpister
Engelska musiker
Brittiska musiker under 1800-talet
Personer från Devon
Födda 1808
Avlidna 1849
Män
Ugglan
Théodore Labarre

Joseph François Théodore Labarre, född den 5 mars 1805 i Paris, död där den 9 mars 1870, var en fransk harpvirtuos.

Labarre, som var elev av Bochsa och Naderman med flera, firades mycket på vidsträckta konsertresor. Han var 1847-1849 kapellmästare vid Opéra-comique i Paris och blev 1851 chef för Napoleon III:s privatmusik samt 1867 professor i harpspel vid konservatoriet. Labarre utgav en harpskola och komponerade ett 100-tal stycken för sitt instrument samt omtyckta sångromanser, 4 operor, baletter med mera.

Källor

Externa länkar 
 
 

 

Franska harpister
Franska klassiska kompositörer
Franska professorer
Franska musiker under 1800-talet
Musiker från Paris
Födda 1805
Avlidna 1870
Män
Ugglan
Riddare av Hederslegionen
François-Joseph Naderman

François-Joseph Naderman, född den 5 augusti 1773 i Paris, död där den 2 april 1835, var en fransk harpvirtuos och kompositör för sitt instrument. 

Fadern var harpfabrikant. Elev av Krumpholz, en vän till fadern, uppnådde han snart en betydande färdighet på harpa och hans spel vann en stor popularitet. En tidig korpulens var ett väsentligt hinder för honom att i högre grad utbilda sin talang. Dock åtnjöt han länge anseendet som en av Frankrikes skickligaste harpister, tills Bochsa 1812 förstod att vinna publiken för sig genom ett djärvare, i tekniskt avseende mera utvecklat spel. Efter restaurationen blev Naderman kunglig kammarharpist, samt 1825 professor i harpa vid konservatoriet. Han var kompanjon med brodern, Henri Naderman, i dennes harpfabrik, och sökte, om än till sist utan framgång, hävda de så kallade hakharpornas (a crochet) företräde framför Sébastien Érards nya system med pedalharpor (a four diette). Han skrev ett halvt hundratal tonsättningar för harpa: konserter, kvartetter, trior, duetter, variationer och så vidare. Högre i värde är hans harpskola.

Källor 

  

Franska harpister
Franska klassiska kompositörer
Franska professorer
Franska musiker under 1800-talet
Musiker från Paris
Födda 1773
Avlidna 1835
Män
Robert Merton

Robert Merton kan syfta på:

* Robert C. Merton (född 1944), amerikansk nationalekonom
 Robert K. Merton (1910–2003), amerikansk sociolog
Pekka Turunen

Pekka Turunen, född 1958 i Joensuu i Finland, är en finländsk fotograf.

Pekka Turunen studerade fotografi 1987 vid Konstindustriella högskolan i Helsingfors. Han hade sin första soloutställning med Agaist the Wall 1991 i bland annat Moskva och Nice. Han började 1984 med denna fotoserie, i vilken flertalet bilder är från Norra Karelen i östra Finland.

Bibliografi i urval
Ekophoto, Konstakademien, Helsingfors, 1994
 Seinää Vasten: Lypö, Tilkkanen, Mörsky ja Minä/Against the Wall: Lypö, Tilkkanen, Mörsky and I, Kustannus Pohjoinen, Helsingfors 1995, 
 Collected Works", Kustannus Pohjoinen och Carbon Sink 1999Sagalund- min kostsamma leksak Sagalund museum 2000  Greetings from Finland, Carbon Sink Production partnership 2003           Esineen tarina - Every object tells a story, 2004, Minä lupaan puhua minun naapurini kanssa'', 2009,

Källor
Om Pekka Turunen på Stephan Bulger Gallerys webbplats

Externa länkar
Pekka Turunens webbplats
''Esko Männikkö & Pekka Turunen, "PEMOHT" på Gallerie Nordenhake Berlins webbplats 2013
Bilder av Pekka Turunen

Finländska fotografer under 1900-talet
Födda 1958
Levande personer
Män
Personer från Joensuu
BM Orionis

BM Orionis, eller Theta1 Orionis B, 41 Orionis B och HD 37021 är ett stjärnsystem bestående av fem stjärnor och är en kortperiodisk förmörkelsevariabel av Algol-typ som varierar 7,9-8,65 med perioden 6,4705315 dygn. BM Orionis ingår i Theta Orionis-komplexet och är därigenom en del av asterismen Orions svärd.

BM Orionis har observerats grundligt av det kanadensiska rymdteleskopet MOST (förkortning för ”The Microvariability and Oscillations of Stars Telescope”).  I de observationsserier som då togs fram konstaterades att perioden för förmörkelsevariabeln ändrats under de sista två årtiondena, vilket tyder på att multipelstjärnans omloppsbanor håller på att förändras.

De fem stjärnorna i BM Orionis-systemet är:
 Theta1 Orionis B1, 41 Orionis BA eller HD 37021 A
 Theta1 Orionis B2, 41 Orionis BB eller HD 37021 B
 Theta1 Orionis B3, 41 Orionis BC eller HD 37021 C
 Theta1 Orionis B4, 41 Orionis BD eller HD 37021 D
 Theta1 Orionis B5, 41 Orionis BE eller HD 37021 E

Se även 
Orions svärd

Referenser 

Algolvariabler
Stjärnbilden Orion
HD-objekt
R Orionis

R Orionis är en pulserande variabel av Mira Ceti-typ  i stjärnbilden  Orion. Stjärnan var den första i Orions stjärnbild som fick en variabelbeteckning.

Stjärnan varierar mellan magnitud +9,05 och 13,4 med en period av 377,1 dygn.

Fotnoter

Se även 
 Variabla stjärnor

Referenser

Noter 

Stjärnbilden Orion
Miravariabler
HD-objekt
Avenida Rio Branco

Avenida Rio Branco är en affärsgata i Rio de Janeiros finansdistrikt. Avenyn sträcker sig från Rios hamn ut mot Atlanten där stadsmuseet ligger. Hamnen är en av Sydamerikas viktigaste hamnar. Alla turister som kommer till Rio med båt stiger iland vid färjeterminalen vid Praça Mauá. Rios finansiella centrum ligger i området.

Historia

När republiken var ny hade Rio de Janeiro kvar sin koloniala stadsplan. Stadskärnan var överbefolkad och ohygienisk och sjukdomar som smittkoppor och gula febern härjade. President Rodrigues Alves beslutade om 1902 om förnyelse av centrum.

År 1904 flyttades 3 900 människor och 590 byggnader revs för att ge plats för en modern centralgata. Endast ett fåtal hus sparades, framför allt den praktfulla stadsteatern. Efter sex månader kunde Avenida Central invigas.

Avenyn bytte namn den 21 februari 1912 till Avenida Rio Branco för att hedra Baron Rio Branco. Baronen hade varit en brasiliansk diplomat  som avlidit två år tidigare.

Referenser
Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia

Noter

Tryckta källor

Rio de Janeiro
Eureka, Kansas

Eureka är en stad (city) i Greenwood County, Kansas, i delstaten Kansas, USA. Enligt United States Census Bureau har staden en folkmängd på 2 450 invånare (2015).

Geografi 
Eureka finns på  (37.822745, -96.289583).

Kända personer från Eureka 
 Bob Whittaker, politiker

Källor

Externa länkar 

Orter i Kansas
Greenwood County, Kansas
Usko Meriläinen

Usko Aatos Meriläinen, född 27 januari 1930 i Tammerfors, död där 12 november 2004, var en finländsk tonsättare.

Meriläinen studerade 1951–1955 för Aarre Merikanto vid Sibelius-Akademin och senare bland andra för Wladimir Vogel i Schweiz. Han var 1954–1956 körledare vid Finlands nationalopera och verkade senare som kapellmästare i Kuopio och Tammerfors samt som musiklärare i sistnämnda stad.

Meriläinen var 1981–1982 ordförande för tonsättarorganisationen Finlands Tonsättare rf. Han komponerade instrumental- och orkesterverk (bland annat flera symfonier), scen- och filmmusik, kammarmusik med mera. Han erhöll Pro Finlandia-medaljen 1987 och promoverades  till hedersdoktor vid Sibelius-Akademin 1997.

Meriläinen är begravd på Sandudds begravningsplats i Helsingfors.

Källor

Finländska klassiska kompositörer
Mottagare av Pro Finlandia-medaljen
Gravsatta på Sandudds begravningsplats
Födda 1930
Personer från Tammerfors
Avlidna 2004
Män
Hedersdoktorer
S Orionis

S Orionis är en pulserande variabel av Mira Ceti-typ  i stjärnbilden  Orion. Stjärnan varierar mellan magnitud +7,2 och 13,1 med en period av 434 dygn. Den varierar i radie från 1,9 till 2,3 AE.

Se även 
 Variabla stjärnor

Referenser

Noter 

Stjärnbilden Orion
Miravariabler
HD-objekt
Alfreds & Larsén arkitektkontor

Alfreds & Larsén arkitektkontor var ett arkitektkontor i Stockholm. Företaget bildades 1955 av arkitekterna Berndt Alfreds och Gunnar Larsén. 1975 uppgick Alfreds & Larsén arkitektkontor i FFNS. Till kontorets främsta verk räknas Vantörs kyrka i Högdalens centrum.

Historik
Berndt Alfreds (1915–81)  föddes i Ulricehamn och studerade vid KTH i Stockholm 1940. Gunnar Larsén (1915–2005) föddes i Malmö och studerade vid KTH 1942 och KKH 1947.
År 1955 gick Alfreds och Larsén  ihop och grundade Alfreds & Larsén arkitektkontor AB. Kontoret hade som mest 40 medarbetare. Alfreds & Larsén ritade byggnader både i Stockholm och andra städer.

Kontoret tog uppdrag som bostadshus, kontorsbyggnader, fabriker, hotell, daghem, skolor och stadsplaner. Den enda kyrkan som Alfreds & Larsén ritade var Vantörs kyrka i Högdalen som började byggas 1958 och invigdes 1959. Kyrkan är uppför i rött stortegel och sedan 2001 ett skyddat kyrkligt kulturminne. I Högdalen ritade firman ytterligare en byggnad; affärs- och kontorshuset på Skebokvarnsvägen 370 i kvarteret Kantjärnet (klart 1960). Kontoret ritade bostadshuset Killingen 25 i Vasastan.

Referenser

Svenska arkitektfirmor
Ej längre existerande svenska företag
Företag bildade 1955
Efternamnspar
Kitty ter Braake

Catharina "Kitty" Elizabeth ter Braake (ibland även Braaketer), född 19 december 1913 i Amsterdam, provinsen Noord-Holland; död 20 juni 1991 i Amsterdam, var en nederländsk friidrottare med löpgrenar som huvudgren. Kitty ter Braake var en pionjär inom damidrotten och blev bronsmedaljör vid EM i friidrott 1938 (det första EM där damtävlingar var tillåtna även om herrtävlingen hölls separat).

Biografi
Kitty ter Braake föddes 1913 i Amsterdam i Nederländerna. Efter att hon börjat med friidrott tävlade hon i kortdistanslöpning och häcklöpning. Senare gick hon med i idrottsföreningen "ADA Amsterdamse Dames Atletiek Vereniging" ADA (grundad 1930, idag "AAC Amsterdamse Atletiek Combinatie") i Amsterdam.

1936 satte hon nederländskt rekord på 80 meter häcklöpning. Senare samma år deltog hon i Olympiska sommarspelen 1936 i Berlin dock utan att ta medalj, hon slutade på 5.e plats på 80 m häcklöpning med 11,8 sek och på 5.e plats på stafett 4 x 100 meter (med Kitty som första löpare, Fanny Koen, Ali de Vries och Lies Koning).

1937 deltog hon i sin första landskamp då hon kom på tredje plats i 80 meter häcklöpning. Vid en landskamp mot Tyskland i Rotterdam den 10 juli 1938 slutade Kitty ter Braake på 4 plats på löpning 100 meter och tredje plats på 80 meter häcklöpning samt andra plats i stafett 4 x 100 meter (med Ali Loohius, Kitty ter Braake  som andre löpare, Agaath Doorgeest och Ali de Vries).

Kitty ter Braake blev 1937 även holländsk mästare på 80 meter häcklöpning med 12,0 sek och silvermästare i löpning 100 meter med 12, sek vid tävlingar den 7 augusti i Deventer. 1938 försvarade hon mästartiteln.

1938 deltog hon även vid EM 17 september–18 september på Praterstadion i Wien, under tävlingarna tog hon bronsmedalj i 80 meter häcklöpning efter Claudia Testoni och Lisa Gelius.

Kitty ter Braake deltog senare i ytterligare landskamper innan hon drog sig tillbaka från tävlingslivet.

Kitty ter Braake dog 1991 i Amsterdam.

Referenser

Externa länkar
bilder Kitty Ter Braake
Gruppbild Nederländska truppen till OS 1936
Gruppbild Nederländska truppen till Dam-EM 1938 (Europese kampioenschappen vrouwen, Wenen 1938, längre ned på sidan)
bild affisch Dam-EM 1938 (Bildarchiv Austria)
Resultatlista Dam-EM 1938

Idrottare från Amsterdam
Nederländska idrottare under 1900-talet
Nederländska kortdistanslöpare
Nederländska häcklöpare
Tävlande vid olympiska sommarspelen 1936 från Nederländerna
Tävlande i friidrott vid olympiska sommarspelen 1936
Födda 1913
Avlidna 1991
Kvinnor
Ligue Professionnelle 2

Ligue Professionnelle 2, även känd som Ligue 2 är den andra nivån i det Algeriska fotbollsseriesystemet för herrar. Det är 16 lag i ligan, varav tre blir uppflyttade till Ligue Professionnelle 1 och tre blir nedflyttade till Ligue Nationale Amateur.

Klubbar 2019/20

Externa länkar 
Officiell Hemsida

Fotboll i Algeriet
Fotbollsserier
Akrylharts

Akrylhartser är syntetiska hartser, konsthartser, bestående av polymerer av akrylat och/eller metakrylat, eventuellt sampolymeriserade med andra monomerer, såsom till exempel styren, akrylnitril eller butadien.

Akrylhartser är med andra ord akrylat- och metakrylatbaserade plaster, kallade hartser tills de härdat till sin slutliga form.

Slutprodukten kan vara härdplast eller termoplast. En av de mest kända akrylplasterna är polymetylmetakrylat (PMMA), som kom ut på marknaden 1936 under namnet Plexiglas. I dagligt tal har "akrylplast" kommit att stå för just PMMA.

Andra vanliga användningsområden för akrylharts är som bindemedel i målarfärger och i härdande lim.

Färgbindemedel 
Akrylhartser används som bindemedel i akrylfärger, inom byggmåleri kallade akrylatfärger. Det första patentet på sådant akrylbindemedel, med polyakrylat (PAc), togs 1915 av Otto Röhm. Vanligare former blev därefter sampolymerer i lämpliga proportioner av ett hårdare metylmetakrylat (MMA) och ett mjukare etylakrylat (EA), varav det senare ofta kommit att ersättas av n-butylakrylat (nBA), som ger en tåligare och mer vattenavvisande yta. Även andra blandningar förekommer och beror på vilka egenskaper man vill att färgen ska ha.

De första akrylfärgerna var lösningsmedelsbaserade, men det var med de vattenspädbara formerna som akrylfärger blev mer populära. Pigmenten är här omslutna av akrylharts i en vattendispersion med hjälp av tillsatsämnen, och färgen härdar när vattnet avdunstat och polymererna i hartsen binds samman.

Referenser 

Plast
Hartser