Josefin Nilsson – Älska mig för den jag är

Josefin Nilsson – Älska mig för den jag är, är en svensk dokumentärfilm från 2019, producerad av Anna-Carin Stenholm Pihl som en del i SVT:s programserie K special. Dokumentären handlar om den svenska artisten Josefin Nilsson, sångare i Ainbusk, från vars singel Älska mej (1991), dokumentären lånat sin titel, från strofen älska mig för den jag är.

Bakgrund 
Josefin Nilsson var en svensk artist och skådespelerska som växte upp på Gotland och flyttade till Stockholm i tonåren. Hon var framförallt en del i gruppen Ainbusk, tillsammans med systern Marie Nilsson Lind och barndomsvännerna Annelie Roswall och Bittis Jakobsson, men hade även framgångar som soloartist, musikalartist och filmskådespelare. Hon bröt med artistlivet i Stockholm och flyttade tillbaka till Gotland 2008. Hon levde då med smärtor och psykisk ohälsa, men gjorde comeback på scenen 2015 i en föreställning tillsammans med sin syster. Hon avled 46 år gammal, den 29 februari 2016, och obduktionen visade att hon hade hjärtförstoring, dåliga värden och intagit en missbedömd dos receptbelagd medicin.

Handling 
Entimmesdokumentären producerades av Anna-Carin Stenholm Pihl och handlar om Josefin Nilsson och hennes karriär och en tänkt comeback som inte kom till stånd innan hon gick bort. Den tar särskilt upp Josefin Nilssons destruktiva relation med skådespelaren Örjan Ramberg under 1990-talet och hur den påverkade henne fram till hennes död 2016. Ramberg namngavs inte i dokumentären, men han namngavs på sociala medier och processade senare mot filmmakarna eftersom han menade att det var uppenbart vem som avsågs. Filmen avslutades med telefonnummer till Kvinnofridslinjen och Hjälplinjen Vårdguiden.

Visningar 
Dokumentären visades först på SVT Play fredagen 22 mars 2019, vilket skulle varit Josefin Nilssons 50-årsdag, och blev inom två veckor det mest sedda entimmesprogrammet på SVT, med över en miljon visningar. Tablåsändningen den 29 mars 2019 sågs av över en halv miljon tittare och totalt sågs filmen av över 2,5 miljoner tittare.
Dokumentären repriserades i SVT2 31 mars 2019, 1 april 2019 och 2 april 2019, samt i SVT1 12 juni 2019, 13 juni 2019, 15 juni 2019 och 21 juni 2019.

Produktion och innehåll 
TV-producenten Anna-Carin Stenholm Pihl hade funderat på att göra en hyllningsdokumentär om Josefin Nilsson. Hon kontaktade systern, Marie Nilsson Lind, och frågade om hon hade hennes stöd. Hon fick reda på att Josefin Nilsson hade börjat skriva på en självbiografi, i första hand för att hon ville berätta om ett tidigare förhållande som involverade misshandel och hur det påverkat henne.

Anna-Carin Stenholm Pihl gjorde en entimmesdokumentär genom Sveriges Televisions kulturprogram, K special. Hon besökte Marie Nilsson Lind och resten av medlemmarna i Ainbusk på Gotland för filmade intervjuer under några tillfällen på sensommaren och hösten 2018. Det materialet kompletterades med intervjuer av kollegor och andra som stått hennes karriär nära som Babben Larsson, Benny Andersson, Hannes Holm, Björn Kjellman. Hon ville med filmen berätta historien ur Josefin Nilsson perspektiv. I dokumentären löper misshandeln som en röd tråd och alla intervjuade berättar sina intryck. Josefin Nilssons syster läser ur sparade brev och bandinspelningar från mannen. Mannen dömdes år 1998 i domstol för misshandel, olaga hot, skadegörelse och överträdelse av besöksförbud. Påföljden blev villkorlig dom. I filmen berättas bland annat hur hon drogs med skador, rädsla och ångest efter misshandeln under resten av sitt liv och att hon opererades för ryggbesvär, och medicinerade mot smärtan.

Efter publiceringen 
I dokumentären namngavs inte Örjan Ramberg, men hans namn spreds på sociala medier och dagen efter programmets premiärvisning skapade medieprofilen Cissi Wallin hashtaggen #brinnförjosefin och anordnade en ljusmanifestation till hennes minne och för att uppmärksamma våld i nära relationer. Flera hundra personer slöt upp på ljusmanifestationen utanför mannens arbetsplats Dramaten där han skulle ha medverkat i en teateruppsättning, men var sjukskriven. Mannens arbetsplats valdes bland annat för att peka ut vem han var, protestera mot att han fortfarande fick uppträda och motta ovationer utan synliga konsekvenser, för att visa ett systemfel där mannen ansågs vara ökänd för våldsamt beteende utan synbara åtgärder från arbetsgivare och för att visa att hans arbete och anseende verkade viktigare än Josefins upplevelser och öde.

Reaktionerna på dokumentären ledde till att de två återstående föreställningarna på Dramaten ställdes in, bland annat efter namninsamlingar och uppmaning till bojkott av Dramaten. Dessutom ifrågasattes Dramatens agerande efter metoo, eftersom mannen redan då varit avstängd, men ändå kunde återkomma inom ett år. Den externa och interna kritiken som blossade upp ledde till att Dramatens VD Eirik Stubø tvingades avgå.

Det straff som utmättes mannen tjugo år tidigare, och särskilt en strafflindring som gjordes efter överklagan, ifrågasattes både på sociala medier i tidningarnas krönikor och ledare. Flera debattörer framförde åsikten att det var fel av hovrätten att sänka straffet, i synnerhet med motiveringen att mannen hade varit utsatt för medial uppmärksamhet som orsakat problem för honom, att mannen förmodligen skulle ha straffats hårdare idag eftersom brottsrubriceringen kvinnofridskränkning infördes efter att händelserna inträffade och att domen inte stämmer med dagens rättsuppfattning. 

På sociala medier namngavs mannen genomgående, men han namngavs inte av traditionell media, varken under uppmärksamheten när domen föll på 1990-talet och inte heller under reaktionerna efter dokumentären. Det skapade en debatt om namngivning av granskade och omskrivna personer, som förutom att handla om rimligheten i att namnge, även handlade om det överhuvudtaget fyllde någon funktion att inte namnge i traditionell media när det nådde stor spridning och stort genomslag via sociala medier.

Den namngivning som ändå skedde kritiserades delvis för att leda till ett riktat hat, mot mannen i synnerhet, men även mot Dramaten och närstående till både Josefin Nilsson och skådespelaren; för att de inte reagerat eller gjort något. Producenten Anna-Carin Stenholm Pihl sade till Expressen att Josefin Nilsson inte ville hämnas eller uppmana till hat men istället lyfta frågan om våld i nära relationer på ett mer allmänt plan. Även Marie Nilsson-Lind sade att systern inte var ute efter hämnd när hon ville skriva sin bok.

Kritik 
I radioprogrammet Medierna den 13 april 2019 kallade Gunilla Brodrej dokumentären en av de mest omskakande men även en av de mest tendentiösa dokumentärerna som SVT hade sänt. Hon ifrågasatte inte att det förekommit våld men menade att dokumentären var ofullständig och saknade viktiga bitar, bland annat en bilolycka som Nilsson 2005 sade var orsaken till att hon tog smärtstillande medel och då menade gett henne men för livet. Brodrej kommenterade svårigheten i att ifrågasätta något som väckt så starka känslor hos publiken. Filmens projektledare på SVT sade att dokumentären i första hand var Josefin Nilssons och systerns berättelse och inte granskande journalistik.

Örjan Ramberg menade att han sonat sitt brott, men straffades igen via sociala medier på grund av filmen. I en debattartikel i Aftonbladet 27 juni 2019 skrev Ramberg att det som presenterades i dokumentären var förvrängt och tillbakavisade att han skulle ha vållat sin före detta flickvän bestående skador. Ramberg anmälde även SVT till Granskningsnämnden och till Justitiekanslern för förtal. Justitiekanslern beslöt att inte utreda om dokumentären utgjorde förtal mot Örjan Ramberg.

Medverkande 
 Marie Nilsson-Lind
 Annelie Roswall
 Bittis Jakobsson
 Babben Larsson
 Benny Andersson
 Hannes Holm
 Björn Kjellman
 Felicia Feldt
 Tommy Körberg

Referenser

Externa länkar 

 Dokumentären på SVT-play.

Svenska TV-filmer
Svenska dokumentärfilmer
TV-året 2019