Rafael Ramstedt

Rafael ”Rafu” Gustaf Johannes Ramstedt, född 14 juni 1888 i Raunistula i S:t Marie, död 26 januari 1933 i Helsingfors, var en finländsk sångare, sångtextförfattare, kompositör och skådespelare. Som artist skrevs hans namn ibland Raf. Ramstedt. Vid sidan av J. Alfred Tanner var Ramstedt Finlands främste kuplettsångare på 1910- och 1920-talen.

I över tjugo år tillhörde Ramstedt eliten inom finsk underhållning, såväl inom sång som inom teater. På 1910-talet uppträdde han som kabarésångare i Helsingfors och turnerade flitigt tillsammans med kolleger som J. Alfred Tanner. På 1920-talet engagerades han inom teatern, där han var verksam som både skådespelare och teaterchef. Han skrev också storyn till en rad filmer och medverkade själv i en av Finlands första ljudfilmer 1929. Ramstedt författade även en stor mängd kupletter och schlagersånger, däribland balladen om Rosvo-Roope, som filmatiserades 1949. Av samtiden kallades Ramstedt ”Finlands Maurice Chevalier”.

Biografi

Tidigt liv 

Ramstedt var son till maskinarbetaren Gustaf Adolf Ramstedt (1846–1926) och Edla Mathilda, född Holmberg (1850–1929). Makarna fick elva barn, däribland författaren Gustaf John Ramstedt, riksdagsledamoten Emanuel Ramstedt och författaren Armas Ramstedt. Fadern var delvis alkoholiserad och bytte ofta arbete. Innan Rafael föddes slog sig familjen ner i den fattiga stadsdelen Raunistula utanför Åbo, där barnen växte upp under miserabla förhållanden. Torpet familjen bodde i var byggt av Edla Mathildas bröder och bestod av ett kök, en kammare och ett vindsrum.

Ramstedt hade svenska som modersmål och talade finska med viss begränsning. Detta var till visst förtret, då Ramstedt ville vara helfinsk och brukade prata om att förfinska sitt namn till Rafu Raunistula. Ramstedt studerade vid industriskolan i Åbo och tog anställning som maskinkonstruktör. Emellertid tvingades han ge upp yrket då han utsågs till syndabock när en hjulångare byggd för att trafikera Volga, förliste under jungfrufärden. Efter haveriet arbetade han inom diverse yrken, bland annat med livförsäkringar. Så småningom beslöt han sig att sikta på en karriär inom underhållningsbranschen. Han undervisades under en tid i sång av Pasi Jääskeläinen och visade sig vara mycket musikalisk; han skrev och komponerade sina egna sånger samt behärskade att spela både luta och gitarr. 

År 1910 blev Ramstedt skådespelare vid teatern Helikon i Helsingfors, där han blev god vän med J. Alfred Tanner, med vilken han uppträdde på huvudstadens restauranger och biografer. Till vänkretsen hörde också Reino Palmroth, Usko Kemppi och ackompanjatören Harald Winter, som deltog som pianist vid Tanners och Ramstedts turnéer. Ramstedt och Tanner skrev även flera sånger tillsammans och Ramstedt brukade fungera som inspirationskälla för Tanners skrivande. Bland annat är Tanners kända kuplett Kalle Aaltonen en översättning av Ramstedts mer bortglömda svenska kuplett Calle Vågeman. Ramstedt översatte även några av Tanners sånger till svenska, däribland Römperin tanssit som blev Rönnbergska dansen och Jannen hanuripolkka som blev Jannes handklaverstrall. De båda sångarna hade stor respekt för varandra och efter Tanners död 1927 sade Ramstedt följande om Tanners betydelse för kuplettgenren: ”Han intager ett enastående rum bland våra kuplettsångare. Ingen annan haft en sådan framgång som han. Det var Tanner som gjorde kuplettsjungandet till ett yrke. Följande hans exempel uppträdde efter honom ett flertal yrkesmässiga kuplettsångare.”

Ramstedt bosatte sig i en villa uppförd 1928 på Larin-Kyöstis väg 16 i Åggelby utanför Helsingfors och var den första i stadsdelen som ägde en bil, en påkostad Wanderer. Han gifte sig den 19 december 1915 med Saima Sola (1890–1934), syster till operasångaren Wäinö Sola. Makarna fick två barn; Olof Rauni (1916–1972) och Pia, gift Nieminen (1918–1957).

Karriär

Kabarésångaren 
 
Ett av Ramstedts första offentliga framträdanden som artist var på juldagen 1911, då Helikon anordnade en musikafton, och på nyårsafton spelade han mot Felix Jungell, Tanner, Bror Hårleman, Wilhelm Tunelli och Herna Foerts i Nick Winters nyårsrevy.

Liksom Matti Jurva och Tatu Pekkarinen uppträdde han på Päivölän klubi, som ofta gästades av Eino Leino. Ramstedt och Felix Jungell brukade också uppträda tillsammans utanför Helikonscenen; bland annat anordnade de i juni 1912 en visafton på rådhusets festsal i Jakobstad. Tillställningen blev delvis misslyckad på grund av den fåtaliga publiken, men i tidningsrecensionerna fick Ramstedt goda vitsord för sin insats. År 1912 uppträdde Ramstedt regelbundet på biografen Tähti i Helsingfors och 1920 dagligen på Hamburger Börs konsertträdgård i Åbo.

Operettskådespelaren 
År 1915 uppträdde Ramstedt regelbundet på teatern Casino i Åbo, som i augusti gästades av Suomalainen operetti. Tillsammans med skådespelarna vid Casino satte operettgruppen upp pjäsen Två man om en änka, där Ramstedt spelade mot bland andra Iivari Kainulainen, Ester Niska, Aino Haverinen, Väinö Lehmus och Hildur Lehmus. Uppsättningen regisserades av Bror Niska och ackompanjatör var Martti Nisonen. Ramstedt deltog detta år i en rad uppsättningar regisserade av Bror Niska; bland annat spelade han rollen som Fattig-Jonas i Per Olsson och hans käring när Niskas turnerande teater satte upp pjäsen på Åbo teater i april 1915.

Samma år engagerades han i den finska operett som sattes upp på Apolloteatern av Karl Emil Ståhlberg. Till de andra medverkande hörde exempelvis Theodor Weissman, Iivari Kainulainen, Aapo Similä, Dagmar Parmas och Elli Suokas. Det gavs två föreställningar om dagen, den ena på finska och den andra på svenska. Operetten blev mycket populär och Apolloteatern var ett uppskattat nöjescentrum vid Esplanadsparken. År 1917 gjordes en turné till Åbo, Björneborg, Tammerfors och Viborg, där Ramstedt spelade titelrollen i Luffarbaronen. Kapellmästare vid föreställningen i Viborg var kompositören Toivo Kuula. Samma höst fick verksamheten ett abrupt slut, då Ståhlberg tvingades sälja Apollos lokaler till ryska marinen. Skådespelarna som varit engagerade i operetten fick ekonomisk ersättning, men försöken att hitta en ny lokal övergavs inom kort.

Vid teatern 
Sedan Apolloteatern hade upphört var Ramstedt 1916–1917 engagerad vid Svenska inhemska teatern i Åbo. På 1920-talet turnerade han som underhållningssångare och gjorde i september 1924 en längre resa i byarna kring Tammela, där han framförde några av sina mest uppskattade nummer. Hans sång fick goda recensioner i pressen, där hans barytonstämma beskrevs som stark och vältränad. 

Sommaren 1920 engagerades Ramstedt i den nybildade Nådendals friluftsteater. Fenomenet friluftsteater hade blivit populärt i delar av Europa under slutet av 1800-talet och de första finska friluftsteatrarna bildades i slutet av 1910-talet. Nådendals friluftsteater leddes av den svenske skådespelaren Robert Jonsson och till skådespelargruppen hörde Rafael Stenius, Dagny Stenius, Evald Condu, Inga-Lill Ehnberg, Lizzie Nyström, Berndt Lindahl, Ester Åkesson och Otto Åkesson. Premiärföreställningen hölls på midsommardagen och pjäsen som framfördes var Per Olsson och hans käring. Senare satte teatern upp Halta Lena och vindögde Per, i vilken Ramstedt spelade rollen som Algot Söderholm. 

På 1920-talet var Ramstedt aktiv vid teatern Tarmo i Åbo och tillträde den 1 juli 1921 som chef för arbetarteatern i Forssa. Dessförinnan hade han varit aktiv vid sommarteatrar i både Finland och Sverige. En av de första pjäserna han satte upp i Forssa var Pasi Jääskeläinens Laivan kannella och senare under säsongen spelades August Strindbergs Gustav Vasa. Som teaterchef i Forssa deltog både Ramstedt och hans hustru i flera teater- och operettuppsättningar. Hans mest uppskattade roll var som gubben Apso i Lemmin poika, en pjäs baserad på nationaleposet Kalevala och som sattes upp på Forssas teater i mars 1923. I augusti 1923 beslöt Ramstedt att lämna chefskapet för att kunna uppträda på andra teatrar i landet. 

Teaterkarriären fortsatte genom gästskådespel vid diverse teatrar; bland annat inbjöds Ramstedt i mars 1925 till Björneborgs arbetarteater, där han var med om att återigen sätta upp Jääskeläinens musikpjäs Laivan kannella. År 1925 uppträdde han regelbundet på Café och Restaurang Kulma i Helsingfors, emellanåt tillsammans med Matti Jurva och Bruno Salin. Ramstedt översatte också Ernst Fastboms pjäs Halta Lena och vindögda Per, som fick det finska namnet Ontuva Leena ja Vinosilmä Vika. Pjäsen har satts upp flera gånger på olika teatrar, bland annat på arbetarteatern i Forssa under Ramstedts tid där som teaterchef. Det var för övrigt vid uppsättningen av den pjäsen på Åbo arbetarteater som Kirsti Hurme debuterade som skådespelare. År 1929 regisserade han en egen pjäs, Siemenperunia, som sattes upp vid Karuna skyddskårs lotteri på Skyddskårshuset i Åbo den 28 juli.

Filmproduktioner 
Ljudfilmen kom till Finland 1929. Ett av de första försöken att göra en inhemsk ljudfilm resulterade i en kort dokumentär, vari Theodor Weissman samt dansarna Helmi och Akseli Vuorisola medverkade. Filmen fick namnet Laulu- ja tanssiesitys och hade premiär på hösten 1929, men på grund av innehållet i de sjömansvisor som Weissman sjöng, blev filmen barnförbjuden i biosalongerna.

I stället satsade filmbolaget Lahyn-Filmi i Åbo på en ny spelfilm tillsammans med Ramstedt och några dansare. I filmen, som fick namnet Raf. Ramstedt sjunger en sjömansvisa, framförde Ramstedt den egna sjömansvisan Mun kehtoni on keinuellut. Filmen bestod av filmade sekvenser där Ramstedt mimade och rörde sig till musiken, som framtogs genom en grammofonskiva och spelades med så kallad playback-teknik. Scenerna filmades på teatern Casino i Åbo, där filmen hade premiär den 8 oktober och visades hela veckan. Filmen blev genast en publiksuccé och visades i november på teatern Maxim i Tammerfors.

Inte långt senare producerade Lahyn-Filmi ytterligare en ljudfilm på elva minuter med Ramstedt, producerad med samma playback-teknik som den förra. I den nya filmen, Äänifilmi, sjöng Ramstedt en rad kupletter, däribland Tanners Römperin tanssit på svenska. Just den sekvensen, när Ramstedt sjöng den visan, kopierades senare ut till en egen film, även den producerad av Lahyn-Filmi och släppt i oktober 1929. Filmen fick namnet Rönnbergin tanssit och hade en längd på cirka tre minuter.

År 1931 medverkade Ramstedt i bakgrunden vid produktionen av den första fulländade ljudfilmen Säg det på finska. Han skrev också historien till filmen Helsingfors främsta affärsman som spelades in 1934 med Matti Jurva och Uuno Montonen i huvudrollerna.

Stil och skivinspelningar 

De finländska kuplettsångarna hade sin individuella stil på scen. Ramstedt var mer sofistikerad än Tanner; han bar vit fluga och ville framstå som en gentleman. Till detta bar han ständigt en stor, konstgjord solros på kavaj- eller frackslaget. Till skillnad från sina kolleger framförde Ramstedt sällan kupletter med sexuella anspelningar. Hans reserverade personlighet gjorde honom mindre populär än Tanner, men duon hade god kemi och kompletterade varandra. 

Sommaren 1932 turnerade Ramstedt med Dallapé-orkestern. Orkesterns dragspelare och grundare Martti Jäppilä hade blivit tillsagd att Ramstedt inte skulle passa som solosångare i orkestern, men turnén blev lyckad och inför spelningarna med Ramstedt var salongerna alltid fyllda med åhörare. Jäppilä skrev senare om hur Ramstedt under konserterna brukade sjunga sitt paradnummer Olin Neptunus-laivalla jungmannina (Heijallerii), iklädd sydväst och en stor solros på bröstet. Tanken var att de skulle göra en ny turné sommaren 1933, men dessvärre avled Ramstedt innan turnén kunde äga rum.

I augusti 1928 inbjöds Ramstedt, Tatu Pekkarinen och Aapo Similä till Köpenhamn för att sjunga in grammofonplattor för His Master's Voice. Resan gick via Sverige och den 29 augusti sjöng Ramstedt och Similä svenska och finska sånger i Stockholms lokalradio. Efter den lyckade inspelningsresan till Köpenhamn inbjöds Ramstedt i januari 1929 till Stockholm för att göra ytterligare inspelningar. Direktör Westerlund vid Nordiska Elektriska Aktiebolaget, som svarade för inspelningarna, menade att efterfrågan på Ramstedts skivor var stor och att det för svensk del var lönsamt att göra skivor med honom. På väg till Stockholm fick Ramstedt dock veta att en svensk sångare stulit några av Ramstedts sånger och sjungit in dem på grammofon och angett sig själv som upphovsman. Det är dock oklart om detta ledde till någon rättssak. 

Åren 1928–1931, under den så kallade grammofonfebern, sjöng Ramstedt in 54 titlar med bland andra Suomi Jazz Orkesteri, Nils Ekman och Viljo Vesterinen som ackompanjatörer. Bland de inspelningar som sålde bäst märks Pianojuttu, som sålde mellan 5 000 och 6 000 exemplar, och Oi sä sulo Helsinki, som sålde uppemot 10 000 exemplar, men Rosvo-Roope som sedermera blivit något av en folksång hade inte anmärkningsvärt höga försäljningssiffror när den gavs ut 1931. Efter sin första inspelningsresa till Köpenhamn på hösten 1928 intervjuades Ramstedt i tidningen Forssan Lehti, där han berättade att Pianojuttu på grund av dess längd fick göras på båda sidor av grammofonskivan, men att en del innehåll ändå fick klippas bort.

Död och eftermäle 
Sitt sista framträdande gjorde Ramstedt på Konstnärsgillets lilla julafton på Helsingfors konsthall 1932. Mot slutet av sitt liv drabbades Ramstedt av kärlblödningar i hjärnan, vilket orsakade minnesförlust. Under konserterna glömde han sångtexten mitt i och fick ständigt upprepa sången från början. Sjukdomen ledde till att karriären tog slut och Ramstedt lades in på Doktorinnan Lybecks privata sjukhem för sinnessjuka (Kammio sjukhus) i Helsingfors. Hans tillstånd förvärrades inom kort och när Reino Palmroth och några andra av Ramstedts vänner besökte honom, kände han inte igen dem. Strax därefter förflyttades han till Lappvikens sjukhus, där han avled några dagar efter ankomsten. På begravningen på Malms begravningsplats närvarade några av Finlands mest kända kulturpersonligheter, däribland Tatu Pekkarinen, Harald Winter, Edvard Hyyppä, Aapo Similä och Matti Jurva. 

Av Reino Palmroth beskrevs Ramstedt som en genuint glad och generös person som alltid hade fyllda salonger vid sina framträdanden. Som underhållare och kuplettsångare hörde han till Finlands främsta och var vida omtyckt. Leo Riuttus uppfattning av Ramstedt som skådespelare var att han hade svårt att minnas sina roller och repliker. Trots det blev både föreställningarna och Ramstedts tolkningar lyckade.

Förutom de sånger Ramstedt spelade in, var han textförfattare till bland annat Herttaisen Karoliina (inspelad av Yrjö Haapanen 1951), Sakilaisten laulu (inspelad av Ilmari Hautala 1930), Tarten laulu (inspelad av Theodor Weissman 1927), Kalle parka (inspelad av Leo Kauppi 1929) och Kuinkas sitten kävikään. Till Ramstedts mest kända sånger hör Rosvo-Roope och Merimieslaulu (Heijallerii). Utöver detta översatte Ramstedt flera folksånger till svenska, däribland Vallinkorvan laulu som blev Levnadsstigen och Heilini kammarin akkunan alla som blev Där vännen min bor. Handlingen i balladen Rosvo-Roope blev sedermera förlaga till filmen Piraten älskaren som producerades 1949.

I Raunistula har gränden Rafunkaju (svenska: Rafugränden) namngivits efter Rafael Ramstedt. I maj 2012 uppfördes pjäsen Rafu Ramstedt, Raunistulan trubaduuri på Konsa gård, några kvarter från Ramstedts barndomshem i Raunistula.

Filmografi

Skådespelare 
 1929 – Raf. Ramstedt sjunger en sjömansvisa
 1929 – Äänifilmi
 1929 – Rönnbergin tanssit

Manusförfattare 
 1934 – Helsingfors främsta affärsman

Övrigt 
 1931 – Säg det på finska

Teater

Roller (ej komplett)

Regi

Skivinspelningar

Bibliografi 
 1922 – Kupletteja ja hanurinpätkiä. Forssa

Referenser

Noter

Tryckta källor 
 Bengelsdorff, Anna Lena (2017). Gustaf John Ramstedt – En mongolsjäl i professorsrock. Proclio. 
 Collander, Erland (1920). Svenska inhemska teatern 1894–1920. Svenska inhemska teaterföreningen i Finland
 Hirn, Sven (1992). Operett i Finland 1860–1918. Svenska litteratursällskapet i Finland
 Hirn, Sven (1999). Populärmusikens pionjärer: En studie i den populära musikens kulturhistoria i Finland fram till 1917. Finlands svenska folkmusikinstitut
 Järvinen, Lauri (1985). Kuplettimestarit ja mestarikupletit. Musiikki Fazer
 Kukkonen, Einari (1998). Oi muistatkos Emma: Suomalaisen levylaulun vaiheita 1920-luvulla. Kustannuskolmio. 
 Kukkonen, Einari (1999). Tuo tuuli Petsamosta: Suomalaisen levylaulun vaiheta 1930–34. Kustannuskolmio. 
 Numminen, Juha (1978). Ei päivääkään vaihtaisi pois. Kirjayhtymä
 Palmroth, Reino (1946). Kuolemattomat kupletit. Kanerva
 Palmroth, Reino (1969). Hupilaulun taitajia: Pasi Jääskeläisestä Juha Watt Vainioon. WSOY
 Rajala, Panu (2017). Virvatuli – Eino Leinon elämä. WSOY. 
 Uusitalo, Kari (1975). Lavean tien sankarit: Suomalainen elokuva 1931-1939. Otava

Externa länkar 

 Rafael Ramstedt på YouTube

Finländska sångare under 1900-talet
Finländska sångtextförfattare
Finländska kompositörer
Finländska skådespelare under 1900-talet
Finländska översättare
Finskspråkiga översättare
Svenskspråkiga översättare
Översättare från finska
Finländska teaterchefer
Författare från Åbo
Musiker från Åbo
Födda 1888
Avlidna 1933
Män
Gravsatta på Malms begravningsplats