kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Pappa Pellerins dotter (TV-serie)

Pappa Pellerins dotter är en svensk familjeserie i sex avsnitt från 1974 av Stellan Olsson och Maria Gripe. Serien bygger på Gripes bok med samma namn.

Handling 
Elvaåriga Loella Nilsson bor i ett torp i skogen tillsammans med två yngre syskon. Modern arbetar till sjöss halva året men brukar komma hem på vintrarna. Fadern har hon aldrig träffat. För att klara tillvaron har Loella två vänner till sin hjälp: skogsmannen Fredrik Olsson och tant Adina. Pappa Pellerin är inte Loellas pappa utan en fågelskrämma som hon har ställt upp, dels för att skrämma bort främlingar, dels som en plats där de tre vännerna kan lämna saker till varandra.

En dag får Loella ett brev från sin mamma där hon meddelar att hon inte kommer hem den här vintern eftersom hon har fått ett välbetalt arbete i Amerika. Hon berättar att hon har ordnat så att vänner till henne skall ta hand om småsyskonen, och att Loella fått en plats på ett upptagningshem för barn. Loella blir mycket besviken och motsätter sig detta till en början, men faller till föga när tant Adina hävdar att "det finns en mening med allt", något som får Loella att intala sig att hon kommer att träffa sin pappa om hon följer med in till staden.

Inledningsvis blir vistelsen på barnhemmet konfliktfylld och Loella har svårt att anpassa sig, men efter hand möter hon människor som blir hennes vänner. Sökandet efter fadern tar upp en stor del av Loellas tid och hon dagdrömmer om hur hon kommer att möta honom.

Medverkande 
Rollen som Loella görs av Bolette de la Cour. Bland övriga medverkande märks regissörens far Gunnar Olsson som Mårten och keramikern Erik Tani som Fredrik Olsson. Stellan Olsson själv gör en liten roll, liksom hans båda döttrar Lena och Annika. Maria Gripes dotter Camilla Gripe medverkar som en av barnhemmets anställda, och i en bärande roll som Loellas tuffa rumskompis Måna syns jazzsångerskan Britt-Inger Bergström.

I övrigt medverkar Ole Blegel, Peter Blomberg, Birgit Eggers, Karin Ekberg, Lars Elfving, Peter Hüttner, Anita Linde, Kristina Merker, David Schwieler-Hermoza, Lilly Schwieler-Hermoza, Ingrid Tani och Kerstin Wartel.

Om serien 
Seriens regissör var Stellan Olsson, medan manuset skrevs av Maria Gripe och Stellan Olsson. Producent var Stellan Olsson Film AB. Musiken till serien skrevs av Arne Olsson (som även han gör en mindre insats framför kameran) och framfördes av hans grupp Vieux Carré. Serien består av sex avsnitt på omkring 45 minuter och visades i SR TV1 på lördagarna under tiden 28 december 1974 – 1 februari 1975. Den visades i repris hösten 1977 på TV1.

DVD 
Serien gavs ut på DVD 2010.

Källor 
Pappa Pellerins dotter på Svensk Mediedatabas

Externa länkar 

Svenska TV-serier baserade på böcker
Barn- och ungdomsprogram i Sveriges Television
Maria Gripe-filmatiseringar
TV-seriestarter 1974
TV-serieavslutningar 1975
Svenskspråkiga TV-serier
Pappa Pellerins dotter

Pappa Pellerins dotter är en barnbok från 1963 av den svenska författaren Maria Gripe med illustrationer av Harald Gripe. 

Enligt förlaget riktar den sig till flickor och pojkar från elva år. Den har översatts till danska, engelska (Storbritannien och USA), franska, japanska, norska, serbokroatiska och tyska.

Bokens huvudperson Loella – som kallas Lopp-Loella av en fientlig omgivning – var från början en ganska osympatisk och skrämmande bifigur i den mindre kända boken De små röda från 1960, men fick här alltså sin egen berättelse.

Källor
Maria Gripe: Pappa Pellerins dotter (1963)
Gudrun Fagerström: Maria Gripe, hennes verk och hennes läsare (1977, ), sid. 236.

Skönlitteratur 1963
Verk av Maria Gripe
André Guillaumin

André Louis Joseph Edmond Armand Guillaumin, född den 21 juni 1885 i Arrou, död den 29 maj 1974 i Athis-Mons, var en fransk botaniker.

År 1906 började han arbeta vid Muséum national d'histoire naturelle och var dess biträdande chef 1947–1950; han gick i pension 1956. Guillaumins verk omfattar delar av familjerna harsyreväxter, vinruteväxter, rökelseträdsväxter, trollhasselväxter, slingeväxter, lånkeväxter, mangroveväxter, Mehistomaceae och jongkongväxter i Flore générale de l'Indo-Chine mellan 1910 och 1921, Arbres et arbrisseaux utiles ou ornementaux 1928 och Les Fleurs de jardins mellan 1929 och 1936.

Referenser

Noter

Franska botaniker
Franskt museifolk
Personer i Frankrike under 1900-talet
Personer från Eure-et-Loir
Födda 1885
Avlidna 1974
Män
Håkan Unsgaard

Håkan Per Unsgaard, född 15 juni 1922 i Ockelbo, död 8 mars 1991 i Stockholm, var en svensk TV-chef.

Biografi
Efter några år vid Tidningarnas telegrambyrå anställdes Unsgaard av Radiotjänst 1945; samma år blev han fil. kand.. Han blev chef för distriktsorganisationen inom företaget 1959. 1968 blev han programdirektör för TV1 som skulle lanseras nästa år när den dåvarande TV-kanalen delades i två. Han var TV1-chef fram till 1979.

Senare var han bland annat projektledare för Nordisk ministerrådets ledningsgrupp för programfrågor som utvecklade förslag på hur programutbudet via Tele-X-satelliten skulle utformas. Han gick i pension 1985.

Unsgaard blev hedersdoktor vid Umeå universitet 1988.

Han var gift första gången med Märta Finné Unsgaard (skilsmässa 1953), andra gången 1954–1963 med Bi Unsgaard (född Andersson) och tredje gången från 1964 med Siv Unsgaard (född Norlander). Genom sonen i första äktenskapet, prästen Per Unsgaard, blev han farfar till Edvard Unsgaard.

Källhänvisningar

Födda 1922
Avlidna 1991
Svenska TV-chefer
Män
Personer från Ockelbo socken
Sergej Belokobylskij

Sergej Aleksandrovitj Belokobylskij (ryska: Сергей Александрович Белокобыльский), född den 13 september 1958 i Spassk-Dalny är en rysk entomolog som specialiserat sig på bracksteklar.

Referenser

Noter

Ryska entomologer
Personer från Primorje kraj
Män
Födda 1958
Levande personer
Friedrich Egen

Friedrich Egen, född 27 januari 1903 i Marschalkenzimmern, död 18 januari 1974 i Stuttgart, var en tysk promoverad jurist och ämbetsman. Han var stabschef för civilförvaltningen i distriktet Radom i Generalguvernementet, det polska territorium som under andra världskriget ockuperades av Tyskland.

Biografi 
Egen inledde teologistudier 1921 vid Tübingens universitet men ändrade inriktning året därpå och började läsa juridik. År 1925 avlade han vid Humboldt-Universität zu Berlin den första juridiska statsexamen. Påföljande år promoverades Egen till juris doktor och 1928 avlade han den andra juridiska statsexamen. Från 1928 till 1933 hade han som ämbetsman olika uppdrag i Göppingen och Vaihingen. Från 1933 var han chef för transportavdelningen vid det württembergska inrikesministeriet. I början av maj 1933 inträdde Egen i Nationalsocialistiska tyska arbetarepartiet (NSDAP).

Generalguvernementet 
Den 1 september 1939 anföll Tyskland sin östra granne Polen och Egen utsågs då till Stadthauptmann (borgmästare) i Radom. I december 1939 blev han Kreishauptmann (ungefär "distriktsledare") i Radom-Land. Under guvernörerna, först Karl Lasch och därefter Ernst Kundt, tjänstgjorde Egen som stabschef i distriktet Radom och var tillika vice guvernör. Den 1 januari 1941 föranstaltade Egen att den polska befolkningen i nitton byar i Radom-Land skulle avhysas.

Efter andra världskriget 
Egen greps i november 1945 och utlämnades senare till de polska myndigheterna. Den 28 september 1948 dömde Distriktsdomstolen i Radom Egen till tolv års fängelse. Han frigavs 1956.

Referenser

Noter

Tryckta källor 
 
 
 
 
 

Födda 1903
Avlidna 1974
Män
Tyska jurister
Generalguvernementet
Förintelsen i Polen
Personer dömda för krigsbrott i andra världskriget
Elof Ehnmark

Elof Einar Jacob Ehnmark (signatur E E-k), född 3 augusti 1899 i Härnösand, död 28 december 1978 i Oscars församling, Stockholm, var en svensk radiochef, litteraturhistoriker och skolman.

Ehnmark avlade studentexamen vid Härnösands högre allmänna läroverk 1917, och skrevs in vid Uppsala universitet samma år. Han blev 1930 filosofie doktor i litteraturhistoria med avhandlingen Studier i svensk realism. 1700-talstraditionen och Fredrik Cederborgh. Under studietiden i Uppsala var han förste kurator vid Norrlands nation 1925–1927, och därefter ordförande för Uppsala studentkår 1928–1929. 
Ehnmark  var lärare vid Uppsala enskilda läroverk 1929–1941, lektor vid Luleå högre allmänna läroverk 1941–1944, och rektor för folkskoleseminariet i Luleå 1944–1950.

Han blev programchef vid Radiotjänst i Luleå 1942, och innehade denna post fram till 1950 när han blev programdirektör för hela dåtidens Sveriges Radio. Till skillnad från sina företrädare, som både var verkställande direktör och chef för riksprogrammet, var Ehnmark enbart programdirektör. VD-posten innehades istället från 1952 av den administrativa chefen Erik Mattsson. När Ehnmark lämnade radion 1955 återgick man till en samlad chefspost.

Efter att ha lämnat Radiotjänst återgick Enhmark till utbildningsväsendet och blev lektor vid Kungsholmens högre allmänna läroverk, en tjänst som han innehade fram till 1966.

Referenser

Externa länkar
 

Födda 1899
Avlidna 1978
Chefer för Sveriges Radio
Hedersledamöter vid Norrlands nation
män
Svenska lektorer
Personer från Härnösand
Tidigare kuratorer vid Norrlands nation
Manne Ginsburg

David Emanuel Ginsburg, känd som Manne Ginsburg, född 20 oktober 1902 i Stockholm, död 14 december 1989, var en svensk radiotjänsteman, förlagschef och författare.

Ginsburg, som avlade filosofisk ämbetsexamen vid Uppsala universitet 1927, anställdes 1929 som sekreterare vid Radiotjänsts ledning. Han blev 1942 redaktör vid Röster i radio och 1947 chef för hela publikationsavdelningen inom Radiotjänst. Han var även chefredaktör för Hörde ni? som gavs ut av Radiotjänst 1948–1956. Han slutade som chef för förlagsavdelningen 1965 och var istället chefredaktör för Röster i radio fram till 1967.

Ginsburg skrev Till fjälls på skidor, Saxon & Lindströms 1953, Med Swell över Nordsjön (tillsammans med Gert Preisler), Forum 1953, Segelbåten, Rabén & Sjögren 1957 samt Mina båtar, Rabén & Sjögren 1964.

Ginsburg var son till missionären Johannes Ginsburg och Fanny Poppius. Han gifte sig 1937 med textilkonstnären Gunnel Ginsburg, född Segerstedt (1911–1997), som var dotter till Viktor Segerstedt. Deras barn är TV-producenten Agneta Ginsburg (född 1938), läkaren Bengt-Erik Ginsburg (född 1940), illustratören Gunnel Ginsburg (1942–2022), TV-producenten Eva Ginsburg (född 1945), läraren Ulla Ginsburg (född 1945) och journalisten Sven Ginsburg (född 1947). Pernilla Glaser är en dotterdotter och Amanda Ginsburg en sondotter.

Manne Ginsburg är begravd på Lidingö kyrkogård.

Källhänvisningar

Födda 1902
Avlidna 1989
Chefer för Sveriges Radio
Svenska chefredaktörer
Författare från Stockholm
Gravsatta på Lidingö kyrkogård
Män
Svenska författare under 1900-talet
Piemontit

Piemontit är ett mineral av manganhaltigt epidot. Piemontit bildar röda till svarta kristalliniska aggregat och finns som omvanglingsprodukt på förekomster av andra manganmineral, även i eruptiva bergarter. Mineralet har fått sitt namn efter en fyndighet vid Saint-Marcel i Piemonte.

Källor 
 

Mineral
Agneta Ginsburg

Agneta Kristina Ginsburg, född 6 mars 1938 i Stockholm, är en svensk TV-producent och regissör.

Ginsburg avlade filosofie kandidatexamen i Stockholm 1967 och arbetade efter det för både teater och TV, från 1972 som anställd på Sveriges Radio/Sveriges Television. 1983-1986 var hon ansvarig för barnprogram på TV1.

Hon är dotter till radiomannen Manne Ginsburg och textilkonstnären Gunnel Ginsburg samt dotterdotter till Viktor Segerstedt. Hon har en syster, Eva Ginsburg, som också arbetat som TV-producent. Agneta Ginsburg och skådespelaren Etienne Glaser är föräldrar till författaren Pernilla Glaser.

Teater

Regi (ej komplett)

Referenser

Noter

Källor 

Levande personer
Födda 1938
Svenska TV-producenter
Svenska regissörer under 1900-talet
Kvinnor
Regissörer från Stockholm
Svenska TV-regissörer
Svenska teaterregissörer
Félix Bracquemond

Auguste Joseph (Félix) Bracquemond, född den 28 maj 1833 i Paris, död där den 29 oktober 1914, var en fransk målare och grafiker. Han var gift med konstnären Marie Bracquemond.

Bracquemond, som var lärjunge till Guichard, utförde utom teckningar, pasteller och målningar, mest porträtt, en mängd etsningar, dels av egen uppfinning, dels efter andra konstnärers verk. Över 800 av hans arbeten är upptagna i Beraldis verk Les graveurs du XIX:e siècle (1885). Mycket hemmastadd i alla konstens tekniska procedurer, försökte han med framgång (omkring 1867) ett nytt sätt att dekorera fajanser.

Källor 

 
 

Franska grafiker
Franska tecknare
Franska porträttmålare
Franska målare under 1800-talet
Konstnärer från Paris
Födda 1833
Avlidna 1914
Män
Ugglan
Officerare av Hederslegionen
Guinn

Guinn är ett efternamn som burits av bland andra

 Kenny Guinn (1936–2010), amerikansk delstatsguvernör i Nevada
 Nora Guinn (1920–2005), inuti-amerikansk domare
 Dominick Guinn (född 1975), amerikansk domare

Se även 
 Guinn mot Förenta Staterna

Engelska efternamn
Great Northern Railway

Great Northern Railway kan syfta på:

 Great Northern Railway, Storbritannien – ett brittiskt järnvägsbolag
 Great Northern Railway, USA – ett amerikanskt järnvägsbolag
Lena Glaser

Lena Glaser, född den 9 mars 1963, är en svensk mediechef som arbetade på Sveriges Television 2001–2019, sista tiden som programdirektör. Från 2022 arbetar hon istället på Svenska filminstitutet.

Biografi
Glaser började på SVT år 2001. I september 2002 blev hon tillförordnad chef för SVT Webb, som senare skulle utvecklas till SVTi, SVT:s avdelning för interaktiva tjänster. Hon var chef för enheten i drygt tio år och under denna tid utvecklades en rad olika tjänster, däribland SVT Play. Under några månader 2009-2010 var hon tillförordnad programdirektör för allmän-tv när Annie Wegelius var sjukskriven.

Vid årsskiftet 2012/2013 slutade Glaser på SVTi och tillträdde en ny tjänst som programdirektör för interaktivt utbud och plattformar.

År 2016 blev Glaser en av två programdirektörer på SVT. Glaser ansvarade för underhållning, kultur, drama, fritid, fakta, religion och livsåskådning. I samband med en omorganisation i SVT:s ledning hösten 2019 sade Glaser upp sig från SVT.

Den 4 april 2022 tillträdde Glaser som avdelningschef för Filmstöd vid Svenska Filminstitutet.

Efter att ha lämnat SVT blev Glaser även författare. Hennes skönlitterära debutbok, Kanske jude, kom ut i oktober 2022.

Källhänvisningar

Svenska TV-chefer
Kvinnor
Födda 1963
Levande personer
Allierades framryckning från Paris till Rhen

Allierades framryckning från Paris till Rhen var ett av de sista allierade fälttågen i Västfronten under andra världskriget.

Detta sträckte sig från slutet av Operation Overlord (25 augusti 1944), som under vintern eskalerade med tyskarnas vinteroffensiv genom Ardennerna (känt som den Ardenneroffensiven). Fälttåget avslutades med de allierades förbereder att korsa floden Rhen under de första månaderna av 1945. Fälttåget motsvarar USA:s European Theater of Operations i Rhenlandet och Ardennerna-Alsace.

Referenser

Noter

Allmänna källor

Vidare läsning 
 - full text

Externa länkar 
Military.com
Bombing Duren on 16 November 1944 to aid a major breakthrough of the Siegfried Line
 44th Division: Vosges Mountain & Siegfried Line Campaign
The battle for Aachen

Andra världskriget
1944 i Frankrike
1944 i Belgien
1944 i Nederländerna
1944 i Tyskland
1945 i Frankrike
1945 i Belgien
1945 i Nederländerna
1945 i Tyskland
Slag i Frankrike
Slag i Belgien
Slag i Tyskland
Krigsåret 1944
Krigsåret 1945
Wiens kyrkoprovins

Wiens kyrkoprovins är den nordligare av Romersk-katolska kyrkan i Österrikes två kyrkoprovinser. Geografiskt omfattar kyrkoprovinsen grovt räknat den norra halvan av landet och består av förbundsländerna Burgenland, Niederösterreich, Oberösterreich och Wien. Kyrkoprovinsen skapades 1 juni 1722, då Wiens stift upphöjdes till ärkestift. Den utgörs av följande stift:

 Wiens ärkestift
 Eisenstadts stift
 Linz stift
 Sankt Pöltens stift

Biskoparna i Wiens kyrkoprovins bildar tillsammans med de i Salzburgs kyrkoprovins den österrikiska biskopskonferensen.

Källor

Fotnoter

Romersk-katolska kyrkoprovinser
Romersk-katolska kyrkan i Österrike
Salzburgs kyrkoprovins

Salzburgs kyrkoprovins är den sydligare av Romersk-katolska kyrkan i Österrikes två kyrkoprovinser. Geografiskt omfattar kyrkoprovinsen grovt räknat den södra halvan av landet och består av förbundsländerna Kärnten, Land Salzburg, Steiermark, Tyrolen och Vorarlberg.

Kyrkoprovinsen utgörs av följande stift:
 Salzburgs ärkestift
 Feldkirchs stift
 Graz-Seckaus stift
 Gurks stift
 Innsbrucks stift

Salzburgs kyrkoprovins grundades den 20 april 798 av Bonifatius och omfattade då nästan hela det bayerska hertigdömet. Bland annat ingick Freisings stift, Regensburgs stift och  Passaus stift, samtliga i nuvarande Tyskland. Under 1000-talet lades Gurks stift till kyrkoprovinsen, och på 1200-talet även Chiemsees stift, Seckaus stift och Lavants stift. Den stora medeltida Salzburgska kyrkoprovinsen tog slut i och med Napoleonkrigen. Såväl Salzburgs ärkestift och kyrkoprovinsen fick sin nuvarande storlek i början på 1800-talet. De delar som gått förlorade till Tyskland onbildades 1921 till Münchens och Freisings kyrkoprovins. 

Biskoparna i Salzburgs kyrkoprovins bildar tillsammans med biskoparna i Wiens kyrkoprovins den österrikiska biskopskonferensen.

Källor

Fotnoter

Romersk-katolska kyrkoprovinser
Romersk-katolska kyrkan i Österrike
Slaget vid Ligny

Slaget vid Ligny utspelades den 16 juni 1815 under fälttåget vid Waterloo vid slutet av Napoleonkrigen. Slaget var Napoleon I:s sista militära seger. 

I denna strid besegrade franska trupper inom Armée du Nord under befäl av Napoleon en preussisk armé under befäl av fältmarskalk Blücher nära staden Ligny i dagens Belgien. Huvuddelen av den preussiska armén överlevde dock striden och fortsatte med att spela en central roll två dagar senare i slaget vid Waterloo, förstärkt av den fjärde preussiska kåren som var stationerad vid Liège. I motsats till Blüchers styrkor anslöt sig inte vänsterflygeln av Napoleons armé i det avgörande slaget. Slaget vid Ligny är ett utmärkt exempel på en taktisk seger och en strategisk förlust. Men ifall högerflygeln i Napoleons armé hade lyckats förhindra den preussiska armén från att ansluta sig med Wellingtons brittiska armé vid Waterloo, som kejsaren hade planerat, hade Napoleon kanske vunnit fälttåget vid Waterloo.

Referenser

Noter

Litteratur 
Chandler, David G. (1973). Campaigns of Napoleon; Scribner; 
Chesney, Charles C. (1907). Waterloo Lectures: A Study Of The Campaign Of 1815; Longmans, Green, and Co. 
Hofschröer, Peter. 1815, The Waterloo Campaign: The German Victory; Greenhill Books (London); 
Pigeard, Alain. Dictionnaire des batailles de Napoléon, Tallandier, Bibliothèque Napoléonienne, 2004, 
Longford, E. Wellington the Years of the Sword Panther (1971)

Externa länkar 
Battle of Ligny 1815: Maps, Order of Battle, Diagrams

Ligny
Ligny
Ligny
Ligny
1815 i Frankrike
Ligny
Erik Rosensabel

Erik Rosensabel, tidigare Andersson, till Björnarbo i Jumkils socken, Uppsala län, död april 1656 i Riga , var en svensk löjtnant, regementskvartermästare och ryttmästare.

Björnarbo i Jumkils socken, Uppsala län fick han i förläning 12 december 1648. Adlades 16 april 1649 till Rosensabel och introducerades 1650 under nummer 461. Rosensabel avled i Riga april 1656 och begravdes 28 oktober 1656 i Jumkils kyrka där hans vapen sattes upp. Efter honom skänktes en mässhake till kyrkan. 

Han fick 26 juni 1651 i donation tre mantal i Tuna socken, Västernorrlands län. Bortbytte 4 maj 1653 till grevinnan Catharina De la Gardie sin med hustrun ärvda fastighet Säby i Sko socken mot Finsta i Vänge socken, Dalkarlsbo i Jumkils socken och Forsbytorp i Björklinge socken. 22 maj 1654 sålde han Forsbytorp i Björklinge socken till hovintendenten Johan Leijoncrona.

Gift sig omkring 1647 med Anna Sabel (-1678) som tidigare hade varit gift med kaptenen Nils Hästesko (-1644). Hon var dotter till sekreteraren Johan Persson Sabel och hans andra hustru Anna Nilsdotter.

Källor
http://www.adelsvapen.com/genealogi/Rosensabel_nr_461

Män
Födda okänt år
Avlidna 1656
Svensk obetitlad adel
Svenskt adlade
Personer från Jumkils socken
Giuseppe Piermarini

Giuseppe Piermarini, född 18 juli 1734, död 18 februari 1808, var en italiensk arkitekt, en av de mest betydande byggnadskonstnärerna i den begynnande klassicismen.

Piermarini arbetade först i Neapel och Caserta, anställdes sedan som generalinspektör för byggnadsväsendet i Lombardiet och utförde en mängda arbeten i Milano, bland annat Teatro alla Scala, Villa reale i Monza med flera arbeten.

Källor 
 

Italienska arkitekter under 1700-talet
Födda 1734
Avlidna 1808
Män
Svensk uppslagsbok
Pierrefonds

Pierrefonds kan syfta på:

 Pierrefonds, Oise – ort och kommun i Oise, Frankrike
 Pierrefonds, Kanada – stadsdel i Québec, Kanada
Tjortkiv

Tjortkiv ( ; ; ) är en stad i Ternopil oblast i västra Ukraina. Tjortkiv hade 29 662 invånare år 2014.

Referenser

Externa länkar 

 Tjortkivs officiella webbplats 
 Tjortkiv i Internet Encyclopedia of Ukraine. 
 [http://www.encyclopediaofukraine.com/display.asp?linkpath=pages%5CC%5CH%5CChortkivoffensive.htm Chortkiv offensive] i Internet Encyclopedia of Ukraine.'' 

Städer i Ukraina
Orter i Ternopil oblast
Kamjanka-Buska

Kamjanka-Buska ( ; ;  – tidigare Kamionka Strumiłowa) är en stad i Lviv oblast i västra Ukraina. Kamjanka-Buska, som för första gången nämns i ett dokument från år 1411, hade 10 774 invånare år 2013.

Referenser

Externa länkar 

 Kamjanka-Buskas officiella webbplats

Städer i Ukraina
Orter i Lviv oblast
Channel One Cup 2014

Channel One Cup 2014  spelades under perioden 18–21 december 2014. Huvudspelorten är Sotji i Ryssland. En utbruten match spelades i Prag i Tjeckien. Turneringen ingår som den andra delturneringen i Euro Hockey Tour 2014/2015. 

Ryssland vann turneringen före Finland. Sverige kom trea och Tjeckien slutade på fjärde plats.

Tabell

Resultat
Alla tider som anges är lokala. UTC+3 för matcher i Ryssland och UTC+1 för matchen i Tjeckien.

Poängligan 
Not: SM = Spelade matcher, M = Mål, A = Assist, Pts = Poäng

Se även
Channel One Cup
Czech Hockey Games
Euro Hockey Tour
Karjala Tournament
Oddset Hockey Games

Noter

2014 i Ryssland
2014 i Tjeckien
Euro Hockey Tour 2014/2015
Sportevenemang i Prag
Sportevenemang i Sotji
Prag under 2000-talet
Internationella ishockeytävlingar i Tjeckien
Eisenstadts stift

Eisenstadts stift är det till ytan minsta av Romersk-katolska kyrkan i Österrikes nio stift. Det ingår i Wiens kyrkoprovins och motsvarar förbundslandet Burgenland. Stiftet består av 171 församlingar indelade i 12 dekanat.  Stiftsstaden är Eisenstadt och domkyrkan är Eisenstadts domkyrka eller Martinsdomen (på tyska: Dom St. Martin). 

Fram till första världskriget hörde Burgenland till den transleithanska alltså ungerska delen av Österrike-Ungern, och var kyrkligt sett delad mellan Szombathelys stift och Győrs stift. Burgenland blev en del av Österrike 1921, och året efter delades de tyskspråkiga  delarna av de två ungersta stiften av till den Apostoliska administraturen Burgenland, vars administrator var ärkebiskopen av Wien. 

Anschluss 1938 utsatte kyrkan för svåra påfrestningar, då bland annat katolska kyrkor stängdes och kyrklig själavård motarbetades. Den kyrkliga administrationen flyttades först till Mattersburg och sedan till Bad Sauerbrunn. Efter andra världskriget flyttade Joseph Schoiswohl, som var administrator från 1949, tillbaka förvaltningen till Eisenstadt. 

1960 utsågs administraturen till eget stift.

Biskopar 

 Friedrich Gustav Piffl, administrator av Eisenstadt 1922-1932 som ärkebiskop av Wien, kardinal
 Theodor Innitzer, administrator av Eisenstadt 1932-1949 som ärkebiskop av Wien
 Joseph Schoiswohl, administrator av Eisenstadt 1949–1954, titulärbiskop av Phytea
 Stephan László, administrator 1954–1960, biskop 1960–1992 samt som emeritus åter administrator 1992–1993
 Paul Iby, 1993-2010
 Ägidius Zsifkovics, från 2010

Källor

Externa länkar 
 Stiftets webbplats 

Burgenland
Romersk-katolska stift i Österrike