Matirakahurall

Matirakahurall (Cabalus modestus) är en utdöd fågel i familjen rallar inom ordningen tran- och rallfåglar.

Utseende och läte 
Matirakahurallen var en liten och slank flygoförmögen rall med lång näbb och lös fjäderdräkt. Adulta fåglar var övervägande bruna, dock med ljusspetsade fjädrar på buken som gav ett svagt vattrat utseende. Stjärten var kort och näbb och ben var bruna. Ungfåglarna var enhetligt brunaktiga. Det enda lätet som noterats var ett sorgsamt skri från en ungfågel.

Tidigare förekomst och utdöende 
Fågeln upptäcktes 1872 av Henry Travers på ön Mangere i Chathamöarna, tillhörande Nya Zeeland. Arten var då ovanlig; under tolv dagar rapporterar Travers att han endast såg tre fåglar. Fossila lämningar visar dock att matirakahurallen var vida spridd och vanlig i Chathamöarna, med fynd även på öarna Chatham och Pitt. I en grotta intill lagunen Te Whanga på Chatham har ben från hundratals individer hittats. 

Matirakahurallen försvann från de övriga öarna till följd av predation från invasiva djur som människan haft med sig, möjligen polynesisk råtta, brunråtta, hundar, katter och grisar. Den sista fåglarna på Mangere samlades in 1833 och året efter, kort efter att katter hade etablerat sig på Mangere, var arten utdöd.

Levnadssätt 
Inte mycket noterades om matirakahurallens beteende medan den levde, delvis följd av att den huvudsakligen var nattlevande. Henry Travers berättar att fågeln hittades ”på en mycket klippig plats, och när den stördes försökte gömma sig bland stenarna”. Fåglarna han samlade in ”kom ut från stenarna i skymningen, tydligen för att födosöka”. Födan rapporteras ha varit ryggradslösa djur, framför allt märlor, som den plockade upp med sin långa näbb. Kombinerat med det nattliga levernet kan fågeln ytligt sett ha påmint om en kivi. Denna ekologiska nisch delade den med mindre chathambeckasin som också fanns på Mangere till början av 1890-talet.

Häckning 
Nästan inget är känt om rallens häckningsbeteende. En enda beskrivning finns av fågelns bon, ”i hål i marken, och när ungarna kläcktes tog de sig in i fallna ihåliga träd”. Det enda ägget som samlats in var 28 x 37 mm, nästan helvitt med svaga grå och rostfärgade fläckar.

Släktestillhörighet 
Arten placeras traditionellt i Gallirallus. Genetiska studier visar dock att det är polyfyletiskt, med udda arter som halmaherarall (Habroptila wallacii) och rödbukig rall (Eulabeornis castaneoventris) inbäddade. Olika taxonomiska auktoriteter implementerar dessa resultat på skilda vis. International Ornithological Congress (IOC), som följs här, delar upp Gallirallus i flera mindre släkten, varvid matirakahurallen tillsammans med nyakaledonienrallen flyttas till Cabalus. Andra, som Clements et al expanderar istället Gallirallus.

Referenser

Tryckta källor 
 Forbes, H.O. 1893. A list of birds inhabiting the Chatham Islands. Ibis 5 (6th series): 521-546.
 Millener, P.R. 1999. The history of the Chatham Islands' bird fauna of the last 7000 years - a chronicle of change and extinction. Pp. 85-109 in Olson, S.L. (ed.) Avian paleontology at the close of the 20th century: proceedings of the 4th international meeting of the Society of Avian Paleontology and Evolution, Washington, D.C., 4-7 June 1996. Washington D.C., Smithsonian Institution Press.
 Tennyson, A.J.D.; Martinson, P. 2007 (revised edition). Extinct birds of New Zealand. Wellington, Te Papa Press.
 Travers, H.H.; Travers, W.T.L. 1873. On the birds of the Chatham Islands, with introductory remarks on the avi-fauna and flora of the islands in their relation to those of New Zealand. Transactions and Proceedings of the New Zealand Institute 5: 212-222.
 Trewick, S.A. 1997. Sympatric flightless rails Gallirallus dieffenbachii and G. modestus on the Chatham Islands, New Zealand: morphometrics and alternative evolutionary scenarios. Journal of the Royal Society of New Zealand 27: 451-464.

Noter

Externa länkar

Rallar
Fåglar i australiska regionen
Endemiska fågelarter i Chathamöarna