Gul skogssångare

Gul skogssångare (Setophaga petechia) är en mycket karakteristisk och vida spridd amerikansk fågel i familjen skogssångare inom ordningen tättingar. Vissa urskiljer de sydliga populationerna som en egen art, mangroveskogssångare.

Utseende
Gul skogssångare förekommer i en mängd olika underarter som varierar i utseende hos hanen i häckningsdräkt och storlek, som varierar mellan tio och 18 centimeter. I övriga dräkter är de dock mycket lika. Hona, ungfågel och hane i vinterdräkt är gulgröna ovan och mattgula under. Vingpennor och stjärtfjädrar är svartaktigt olivfärgade med gula kanter. Ögonen och den korta, tunna näbben är svarta medan fötterna är ljusare. 

Fågeln kan delas in i tre underartsgrupper efter hanens häckningsdräkt. Hanen i aestiva-gruppen i Nordamerika och delar av Mexiko är generellt den gulaste skogssångaren i sitt utbredningsområde. Den är lysande gul under och grönaktigt gyllenfärgad ovan. Oftast syns några breda, något urblekta roströda streck på bröst och flanker. Det är dessa som gett arten dess vetenskapliga namn petechia som betyder "leverfärgad". 

Fåglar i petechia-gruppen i mangroveträsk i Västindien är rätt små. Hanen har en rostfärgad hätta, ansiktsmask eller huva som varierar i utbredning beroende på underart. De i underartsgruppen erithachorides i mangroveträsk i Centralamerika och norra Sydamerika är stora fåglar. Även de har varierande utbredning av rödbrunt på huvudet hos hanen i häckningsdräkt.

Läten

Sången hos gul skogssångare består av en serie ljusa och behagliga toner som på engelska brukar återges "sweet sweet sweet, I'm so sweet", även om den kan variera betydligt mellan olika populationer. Kontaktlätet är mjukt eller hårdare tjipp eller schipp, ofta yttrat av honan efter hanens sång. Den varnar med olika väsande läten, medan ett siit verkar enbart användas för att varna för boparasiten brunhuvad kostare.

Utbredning och systematik 
Arten delas numera in i grupper enligt följande:
 Gruppen aestiva består av nio underarter som häckar i öppen och ofta fuktig skog eller buskmark i tempererade Nordamerika söderut till centrala Mexiko. De är alla flyttfåglar som övervintrar i Central- eller Sydamerika.
 S. a. parkesi – norra Alaska och norra Kanada
 S. a. banksi – centrala Alaska
 S. a. rubiginosa – södra Alaska och västra Kanada
 S. a. brewsteri – kustnära västra USA och nordvästligaste Mexiko
 S. a. amnicola – västcentrala till östra Kanada
 S. a. morcomi – inlandet i sydvästra Kanada och västcentrala USA
 S. a. aestiva – sydcentrala till östra Kanada, söderut genom östra och centrala USA
 S. a. sonorana – sydvästra USA:s inland till norra och nordvästra Mexiko
 S. a. dugesi – centrala Mexiko
 Gruppen petechia består av 18 underarter som generellt är stannfåglar i mangroveträsk i Västindien. Den kubanska underarten gundlachi har sedan mitten av 1900-talet etablerat en population på Florida Keys.
 S. p. rufivertex – Cozumel
 S. p. flaviceps – Bahamas, inkluderas ofta i gundlachi
 S. p. gundlachi – södra Florida Keys, Kuba och Isla de la Juventud och Bahamas
 S. p. eoa – Jamaica och Caymanöarna
 S. p. albicollis – Hispaniola och närliggande öar
 S. p. solaris – Gonâve och Petite Gonâve utanför västra Hispaniola, inkluderas ofta i albicollis
 S. p. chlora – Cayos Siete Hermanos utanför norra Hispaniola, inkluderas ofta i albicollis
 S. p. bartholemica (inklusive cruciana) – Puerto Rico, Jungfruöarna och norra Små Antillerna
 S. p. melanoptera – Guadeloupe, Dominica och centrala Små Antillerna
 S. p. ruficapilla – Martinique
 S. p. babad – Saint Lucia
 S. p. alsiosa – Grenadinerna
 S. p. petechia – Barbados
 S. p. amouri – Isla Providéncia i västra Karibiska sjön
 S. p. flavida – San Andrés i västra Karibiska sjön
 S. p. rufopileata – Aruba, Curaçao, Bonaire och närliggande öar
 S. p. obscura – Los Roques utanför norra Venezuela
 S. p. aurifrons – kustnära nordcentrala Venezuela, La Tortugaön, Tortuguillas och Piritu
 Gruppen erithacorides (15 underarter) är stannfåglar i mangroveträsk i kustnära Centralamerika och norra Sydamerika
 S. p. castaneiceps – södra Baja California, nordvästra Mexiko
 S. p. rhizophorae – mexikanska stillahavskusten i Sonora och Sinaloa
 S. p. phillipsi – Sinaloa söderut till Honduras
 S. p. xanthotera  – Stillahavskusten i Nicaragua och Costa Rica
 S. p. aithocorys – sydvästra Panama och ön Coiba
 S. p. iguanae – ön Iguana utanför södra Panama
 S. p. aequatorialis – sydcentrala Panama och Pärlöarna
 S. p. jubaris – sydöstra Panama till västcentrala Colombia
 S. p. peruviana – sydvästra Colombia till nordvästra Peru 
 S. p. oraria – östra Mexiko
 S. p. bryanti – sydöstra Mexiko till södra Nicaragua
 S. p. erithachorides – östra Costa Rica till norra Colombia
 S. p. chrysendeta – nordöstra Colombia och nordvästligaste Venezuela
 S. p. paraguanae – Paraguanáhalvön i nordvästra Venezuela
 S. p. cienagae – nordvästra till norra Venezuela och närliggande öar
 Underarten aureola som förekommer på  Isla del Coco utanför Costa Rica samt på  Galápagosöarna behandlas numera som en egen underartsgrupp på grund av både geografisk och genetisk isolering.

Fynd i Europa 
Gul skogssångare är en mycket sällsynt gäst i Västeuropa, huvudsakligen från slutet av augusti till början av oktober, med fynd i Azorerna, Storbritannien, Frankrike, Island, Irland och Selvagensöarna.

En art eller två? 
Vissa urskiljer underartsgrupperna erithacorides och petechia tillsammans som den egna arten mangroveskogssångare (S. petechia) på basis av skillnader i framför allt hanens utseende, ekologi samt att dessa är stannfåglar till skillnad från flyttfåglarna i aestiva-gruppen. Det medför att gul skogssångare i begränsad mening får det vetenskapliga namnet Setophaga aestiva.

Levnadssätt

I Nordamerika hittas gul skogssångare i flodnära eller på annat sätt fuktiga trädbevuxna marker, framför allt Salix. De sydliga populationerna, liksom övervintrande nordliga, påträffas istället i mangroveträsk och liknande miljöer. Den ses i mindre utsträckning i buskmarker, jordbruksområden och skogsbryn. Framför allt i Nordamerika förekommer den också i mer stadsnära miljöer, i fruktträdgårdar och parker. Under häckningstid är arten mycket revirhävdande och jagar bort andra individer av samma art, men under resten av året kan den påträffas i smågrupper.

Föda 
Gul skogssångare livnär sig av leddjur, framför allt insekter, som den plockar från buskar och trädgrenar eller i luften som en flugsnappare. Den intar även andra former av ryggradslösa djur samt bär och frukt. Ungarna matas framför allt med fjärilslarver, särskilt mätare.

Häckning

Gul skogssångare placerar sitt lilla skålformade bo i ett träd. Hane och hona tar hand om ungarna förhållandevis jämlikt, men antar olika roller: honan bygger och underhåller boet samt ruvar äggen i större utsträckning, medan hanen försvarar boet och hämtar föda som han lämnar över till honan.

Den nordamerikanska populationen och den tropiska (mangroveskogssångaren) skiljer sig något åt i häckningsbiologin. Den förra häckar från maj-juni, är huvudsakligen monogam, lägger vanligtvis fyra till fem ägg som ruvas i elva dagar och ungarna lämnar boet efter åtta-nio dagar. Mangroveskogssångaren å andra sidan häckar året om, är i hälften av fallen bigamist, lägger tre ägg som ruvas två dagar längre och ungarna lämnar boet efter elva dagar. Även häckningsframgången skiljer sig, där 55% av alla häckningar aestiva-gruppen leder till en unge i genomsnitt, medan den siffran för mangroveskogssångaren endast är 25%.

Predatorer 
Gul skogssångare utsätts av liknande predatorer som andra små trädhäckande tättingar: rävar, rovfåglar, ormar och många andra djur. Endast hälften av alla gula skogssångare i begränsad mening  överlever till nästföljande år, medan två tredjedelar av de sydliga mangroveskogssångarna gör det. Å andra sidan råkar färre än en av tre bon från aestiva-gruppen ut för predation, medan två av tre magroveskogssångare påverkas.

Ormar som Coluber constrictor foxii och strumpebandssnok, är betydande bopredatorer, liksom kråkfåglar som amerikansk kråka och blåskrika och stora trädklättrande gnagare som amerikansk röd ekorre men även rovdjur, framför allt strimmig skunk, långsvansad vessla och tvättbjörn samt rödräv och katt. Dessa utgör inget större hot mot icke-häckande vuxna individer, men det gör istället rovfåglar som sparvfalk, trasthök, amerikansk sparvhök, pilgrimsfalk och stenfalk. Även ugglor som virginiauv och östlig skrikuv har noterats anfalla gul skogssångare.

Gul skogssångare verkar mobba predatorer i liten utsträckning, undantaget kostarar som är betydande boparasiter, där 40% av alla bon av gul skogssångare i Nordamerika utsätts för försök till eller framgångsrik parasitism av brunhuvad kostare. I tropikerna, där glanskostaren istället är den boparasiterande arten, utsätts endast 10% av bona, vilket tros bero på denna arts något större storlek som därför har sämre förutsättningar att överleva. Gul skogssångare är en av få arter som kan urskilja ett kostareägg i boet, som den vid upptäckt försöker täcka med bomaterial. Fågeln lägger då en helt ny kull ägg, eller ibland till och med överger även boet.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population, men tros minska i antal, dock inte tillräckligt kraftigt för att anses vara hotad. Utifrån dessa kriterier kategoriserar internationella naturvårdsunionen IUCN arten som livskraftig (LC). De senaste tio åren tros arten ha minskat med en tiondel men är med uppskattningsvis 97 miljoner häckande individer fortfarande en mycket vanlig fågel.

Referenser

Externa länkar 

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection

Skogssångare
Fåglar i nearktiska regionen
Fåglar i neotropiska regionen