kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Belloqska röret

Belloqska röret är ett av den franske kirurgen J. L. Belloq (1730-1807) konstruerat instrument för införande av en tråd genom näsan bort i nässvalgrummet och ned i svalget, där tråden sedan fattas med klämmare och uttags genom munnen.

En vid tråden knuten binda kan därefter dras in i nässvalgrummet och fylla det. Metoden användes tidigare vid svåra näsblödningar.

Källor 
 

Medicinsk historia
Medicinsk teknik
Förbundet Finlands Svenska Synskadade

Förbundet Finlands Svenska Synskadade (FSS) är en organisation av svenskspråkiga synskadade i Finland. Förbundet verkar som intresse-, kontakt- och serviceorganisation i alla delar av Svenskfinland: FSS har sju medlemsföreningar med verksamhetscentra i Jakobstad, Vasa, Åbo, Mariehamn, Ekenäs, Helsingfors och Borgå. Förbundet har cirka 800 synskadade personmedlemmar. I Finland finns det omkring 80000 synskadade personer varav i Svenskfinland ungefär 5000. FSS mål är att bevaka deras intressen och producera tjänster som kompletterar samhällets serviceutbud.

FSS verkar för att Finlands svenskspråkiga synskadade skall uppnå full samhällelig delaktighet och jämlikhet i socialt, kulturellt och ekonomiskt hänseende. Förbundets serviceutbud och intressebevakning utgör en del av den tredje sektorns insatser för ett tryggare och mer jämlikt samhälle.

Historia

Samfundet Finlands Svenska Blinda r.f. grundades år 1946 och var den första svenskspråkiga blindorganisationen i Finland. Samfundet grundades på initiativ av blinda och synsvaga människor som även ledde verksamheten. År 1972 ändrades organisationens namn till Finlands Svenska Synskadade och förkortningen FSS används ännu idag. År 1988 ombildades FSS till ett förbund och från och med 1990 heter FSS Förbundet Finlands Svenska Synskadade rf. Förbundets verksamhet har under de senaste årtiondena förändrats från social verksamhet till information, kommunikation, rehabilitering, intressebevakning och resursanskaffning.

Externa länkar 
Förbundet Finlands Svenska Synskadade rf.
Funktionsrättsorganisationer i Finland
Organisationer bildade 1946
Rudolf Mengelberg

Kurt Rudolf Mengelberg, född den 1 februari 1892 i Krefeld, Nederländerna, död den 13 oktober 1959 i Monte Carlo, var en holländsk kompositör och musikforskare. Liksom kusinen Willem Mengelberg var han knuten till Concertgebouw-orkestern i Amsterdam.

Biografi
Mengelberg var son till en advokat och studerade ursprungligen juridik men övergick till studier av musikvetenskap i Genève, München, Bonn och Leipzig. Han undervisades av bland andra Jan Blaha, Hugo Riemann  (musikhistoria och musikteori) och Otto Neitzel (piano). År 1915 disputerade han i Leipzig på en avhandling om den italienska kompositören Giovanni Alberto Ristori. Därefter flyttade han till Amsterdam för att studera komposition med Cornelis Dopper och sin kusin Willem Mengelberg.

Från 1917 arbetade Mengelberg på Concertgebouw i Amsterdam, där han blev konstnärlig ledare 1925 och chef för bolaget 1935. Han organiserade en Mahlerfestival 1920 för att markera 25-årsdagen av sin dirigentkollega Willem. Han sammanställde också en Mahlerfestivalbok. 

År 1945 avsattes han från sin tjänst sedan han anklagats för en alltför passiv inställning under andra världskriget. En central domstol beslutade dock den 28 januari 1947 att han skulle rehabiliteras och återinsättas i sin tjänst. Dessutom förklarade styrelsen med eftertryck att den pro-holländska och antinazistiska hållning hos Mengelberg inte kunde ifrågasättas. Efter en omorganisation där Concertgebouw NV och Concertgebouw Orchestra blev organisatoriskt åtskilda, avgick han 1955. Han slog sig sedan ner med sin andra hustru Henriette Holdert i Beausoleil nära Monte Carlo. Där dog han 1959.

Kompositioner
Mengelberg började som mycket ung att komponera musik. Hans första verk var sånger och kammarmusik. Han fortsatte att skriva en mängd stycken, oftast för orkester, speciellt senare i hans andliga verk, till exempel Requiem (1924), Missa pro Pace (1932) och Stabat Mater (1941).

Bibliografi
 Mahler-feestboek (1920),
 Gustav Mahler, biografie (1923),
 Holland als kulturelle Einheit, (1928), omarbetad som Nederland, spiegel ener beschaving (1929),
 Vijftig jaar Concertgebouw (1938),
 Muziek, Spiegel des Tijds (1948).

Källor

Bra Böckers lexikon, 1977

Externa länkar
https://web.archive.org/web/20150406011325/http://www.recmusic.org/lieder/m/mengelberg.html

Födda 1892
Avlidna 1959
Män
Nederländska klassiska kompositörer
Personer från Krefeld
Tiden är en dröm del 2

Tiden är en dröm del 2 är en svensk dokumentärfilm från 2014 i regi av Jan Lindqvist. Filmen är en historisk skildring av åren 1880–1900. Den är en uppföljare till Tiden är en dröm (1999).

Tiden är en dröm del 2 producerades av Lindqvist för bolaget Studio Ladan AB. Den mottog produktionsstöd av Stiftelsen Svenska Filminstitutet. Lena Hansson-Varhegyi var filmkonsulent. Filmen hade premiär den 21 november 2014. Den distribueras av Folkets Bio.

Referenser 

Svenska filmer 2014
Svenska dokumentärfilmer
Svenskspråkiga filmer
1800-talet på film
Erik Lindqvist

Johan Erik Bertil Lindqvist, född 3 juni 1900 i Gävle, död 12 januari 1992 var en svensk friidrottare (stående längdhopp och sprint). Han tävlade för klubbarna Gefle IF, Järva IS och IK Göta och vann SM i stående längdhopp åren 1923 samt 1925 till 1926.

Referenser

Källor

Fotnoter

Svenska stående längdhoppare
Män
Födda 1900
Avlidna 1992
Idrottare från Gävle
Svenska idrottare under 1900-talet
Hemma i Jockmock

Hemma i Jockmock – En skildring ur småstadslifvet sådan den är är en bok av Lovisa Petterkvist (pseudonym för Alfhild Agrell). Boken utkom första gången 1896 på Skoglunds bokförlag.

Handling 
Boken berättas i jagform av protagonisten Lovisa Petterkvist. Hon berättar om och kommenterar yttre händelser i sitt liv i kronologisk ordning. Lovisa Petterkvist är en 40-årig landsortsfru från den fiktiva staden Jockmock (ej att förväxla med Jokkmokk) med författarambitioner. Hon är gift med den tio år äldre handelsmannen Gustaf Petterkvist och tillsammans har de två vuxna döttrar.

Om boken 

Agrell hade tidigare skildrat Norrland i flera av sina prosa- och dramaverk. Närmast föregicks Hemma i Jockmock av I Stockholm (1892), även den skriven under pseudonymen Lovisa Petterkvist.

Hemma i Jockmock var likt I Stockholm ett slags humoristisk dagboksroman med inslag av satir och har också kallats kåserier och reportage. Den litterära förebilden för dessa var den tyske kemisten och författaren Julius Stindes böcker om matronan Wilhelmine Buchholz.

Hemma i Jockmock blev tillsammans med I Stockholm Agrells största försäljningsframgångar överhuvudtaget. Tillsammans gjorde böckerna att Agrell skapade sig ett litterärt namn utöver det som knöts till hennes dramatiska produktion. Hemma i Jockmock utkom sammanlagt i fyra utgåvor, två upplagor 1896, en 1897 och en fjärde förkortad upplaga 1913.

Referenser

Noter

Tryckta källor

Externa länkar 
 Hemma i Jockmock i fulltext

Svensk skönlitteratur
Svenskspråkig skönlitteratur
Verk 1896
Verk av Alfhild Agrell
Svenska Lappland i skönlitteratur
Laiyuan

Laiyuan är ett härad som lyder under Baoding i Hebei-provinsen i norra Kina.

WP:Projekt Kina
Dingxing

Dingxing, även romaniserat Tinghing, är ett härad som lyder under Baoding i Hebei-provinsen i norra Kina.

Källor

WP:Projekt Kina
Shunping

Shunping är ett härad som lyder under Baoding i Hebei-provinsen i norra Kina.

WP:Projekt Kina
Tang, Baoding

Tang, även romaniserat Tanghsien, är ett härad som lyder under Baoding i Hebei-provinsen i norra Kina.

Källor

WP:Projekt Kina
Wangdu

Wangdu, även romaniserat Wangtu, är ett härad som lyder under Baoding i Hebei-provinsen i norra Kina.

Källor

WP:Projekt Kina
Laishui

Laishui är ett härad som lyder under Baoding i Hebeiprovinsen i norra Kina.

WP:Projekt Kina
Gaoyang

Gaoyang, även romaniserat Kaoyang, är ett härad som lyder under Baoding i Hebei-provinsen i norra Kina.

Källor

WP:Projekt Kina
Anxin

Anxin, även romaniserat Ansin, är ett härad som lyder under Baoding i Hebei-provinsen i norra Kina.

Källor

WP:Projekt Kina
Frano Vićan

Frano Vićan, född 24 januari 1976 i Dubrovnik, är en kroatisk vattenpolomålvakt. Han ingick i Kroatiens landslag vid olympiska sommarspelen 2000, 2004, 2008 och 2012.

Vićan spelade tre matcher i herrarnas vattenpoloturnering i Sydney där lagets insats räckte till en sjundeplats. I Aten var Kroatien tia och i Peking sexa. Vićan fick spela sju matcher i Aten och sex i Peking. I London tog sedan Vićan OS-guld i herrarnas vattenpoloturnering. Han spelade två matcher i den turneringen.

Vićan tog VM-guld i samband med världsmästerskapen i simsport 2007 i Melbourne.

Referenser 

Kroatiska vattenpolospelare
Kroatiska olympiska guldmedaljörer
Olympiska guldmedaljörer 2012
Tävlande vid olympiska sommarspelen 2000 från Kroatien
Tävlande vid olympiska sommarspelen 2004 från Kroatien
Tävlande vid olympiska sommarspelen 2008 från Kroatien
Tävlande vid olympiska sommarspelen 2012 från Kroatien
Tävlande i vattenpolo vid olympiska sommarspelen 2000
Tävlande i vattenpolo vid olympiska sommarspelen 2004
Tävlande i vattenpolo vid olympiska sommarspelen 2008
Tävlande i vattenpolo vid olympiska sommarspelen 2012
Världsmästare i vattenpolo
Kroatiska idrottare under 1900-talet
Kroatiska idrottare under 2000-talet
Personer från Dubrovnik
Födda 1976
Levande personer
Män
Nexus 9

Nexus 9 är en av de senaste mobila enheterna med tryckskärm från Google .

Tillverkare
HTC .

Specifikation
CPU: 64-bit NVIDIA Tegra K1 processor 2.3 GHz
GPU: 192-core Kepler
Lagring: 16 GB & 32 GB
Skärm: 8.9" IPS LCD
Batteri: 6700 mAh
Kamera: 8MP bakkamera, 1.6MP framkamera

Androidversion
5.0 Lollipop

Se även
Nexus 5
Nexus 7

Referenser

Mobiltelefoner med Android
Mobiltelefoner från HTC
Bellotsundet

Bellotsundet (engelska: Bellot Strait) är ett sund i arktiska Kanada på 72 ° nordlig bredd som skiljer Boothiahalvön från Somersetön och förenar Franklin Strait med Prince Regent Inlet (Boothiaviken). Bellotsundet är 30 kilometer långt och på smalaste stället endast 1,5 kilometer brett. Östra inloppet upptäcktes 1852 och undersöktes första gången av Francis Leopold McClintock.

Se även 
 Joseph René Bellot

Källor 
 Svensk uppslagsbok, 2:a upplagan, 1947

Sund i Nunavut
Belägringen av Wolmar

Belägringen av Wolmar ägde rum mellan den 18 oktober till den 18 december 1601 under det Andra polska kriget. En polsk armé på cirka 15 000 man, under befäl av hetman Jan Zamoyski, belägrade staden Wolmar (dagens Valmiera) som försvarades av omkring 1 000 soldater under Jakob De la Gardies och Carl Carlsson Gyllenhielms befäl. Övriga polska befälhavare var bland annat hetman Stanisław Żółkiewski och fältmarskalk Jürgen von Farensbach. Polens kung Sigismund III Vasa var närvarande under inledningen av belägringen, men som drog sig av till Vilna den 5 december. 

Den svenska artilleriet lyckades hålla tillbaka polackerna under början av belägringen, då dessa inte kunde storma Wolmar utan belägringskanoner. Men den 8 december fick polackerna nya kanoner och man utförde en intensiv beskjutning mot Wolmar, som fortsatte i tio dagar. Slutligen den 18 december, då kanonerna hade skapat två hål i stadens mur, lyckades de polska trupperna storma försvarsverken och gick in i staden. Den svenska garnisonen drog sig tillbaka till stadens slott där de försvarade sig och höll tillbaka polackerna ett tag. 

Senare, när situationen blev oroande för svenskarna, begärde de om kapitulationsvillkor. Därefter, efter kapitulationen, blev de svenska officerarna tillfångatagna av polackerna medan de meniga soldaterna fick lämna staden efter att ha svurit en ed om att de inte skulle fortsätta att kämpa mot det polska-litauiska samväldet. De tagna svenska generalerna Jakob De la Gardie och Carl Carlsson Gyllenhielm behandlades mycket väl, tills de överfördes till kungen. Sigismund beslutade att låsa in dem i slottet Rawa, där dess förhållanden var mycket hårda. De la Gardie utbyttes och återvände till den svenska armén under 1605. Gyllenhielm hölls fången tills år 1613.

Referenser

Noter

Litteratur 
 Leszek Podhorodecki, "Rapier i koncerz", Warszawa 1985, 
 Leszek Podhorodecki, "Stanisław Żółkiewski", Warszawa 1988, 

1601 i Europa
Wolmar
Wolmar
Wolmar
Wolmar
Litauen under 1600-talet
Bellsund (fjord)

Bellsund är en fjord på västra sidan av Spetsbergen, söder om Isfjorden. Bellsund övergår i öster i Van Mijenfjorden, på norra sidan av den senare ligger Sveagruvan.

Bellsund har fått sitt namn efter ett klockformat berg, Klokkefjellet (Klockberget), på södra sidan av fjordens mynning.

Källor 
 Svensk uppslagsbok, 2:a upplagan, 1947

Noter 

Svalbard
Norra ishavet
Lyra Ekström Lindbäck

Lyra Elin Josefina Ekström Lindbäck (tidigare Koli), född 14 juni 1990 i Sundsvall, är en svensk författare. Hon vann 2008 Lilla Augustpriset och har därefter kommit med ett halvdussin romaner, ofta kretsande kring sökande människor och olika identiteter.

Biografi 
Ekström Lindbäck vann Lilla Augustpriset 2008 för texten "Manual". Hon utkom 2012 med romanen Tillhör Lyra Ekström Lindbäck. Denna följdes 2014 av Ett så starkt ljus, som var nominerad till Augustpriset samma år. 

År 2016 kom I tiden som kretsade kring frilansskribenten Christoffer och hans livsleda, trots att han inte ens har fyllt trettio år och fått allt han drömde om när han var tonåring.

År 2019 debuterade hon som poet med Leviatan, en "lekfull poetisk undersökning av Leviatan, alltså det havsmonster som suggestivt beskrivs i Jobs bok i Bibeln". Hon undersöker Leviatan genom andra urkunder, undersöker skumma kreationist-webbplatser, bibelforskare och olika sjöodjurs-läsefrukter. 

Hon har även varit redaktör för den poetiska nättidskriften Fikssion (nedlagd 2015) samt förläggare på förlaget Lesbisk Pocket.

År 2023 disputerade hon med en avhandling om den irländska författarinnan Iris Murdoch, Iris Murdoch and the ancient quarrel – why literature is not philosophy, vid universitetet i Pardubice i Tjeckien.

Priser och utmärkelser 
 2008 – Lilla Augustpriset

Bibliografi 
2012 – 
2014 – 
2016 – 
2018 – 
2019 – 
2020 – 
2023 –  Iris Murdoch and the ancient quarrel – why literature is not philosophy. 
2023 –

Referenser

Externa länkar

Tidskriften Fikssion

Svenska författare under 2000-talet
Svenska litteraturkritiker
Svenska redaktörer
Författare från Sundsvall
Födda 1990
Levande personer
Kvinnor
Författare från Medelpad
HBTQ-relaterade författare
Nota accusativi

Nota accusativi (latin för "signal för ackusativ") är en grammatisk term som betyder "betecknar ackusativ", och tillämpas allmänt på språkliga indikatorer för ackusativ, exempelvis användningen av prefixet "et" i hebreiska för substantiv i ackusativ, vilket indikeras genom den bestämda artikeln (det vill säga det).

Fortsättning av det hebreiska exemplet (här förkortas nota accusativi med NACC):

{|
|Ani||ro'eh||et||ha-||kelev.
|-
|1s||se.sg.m||nacc||def ||hund
|-
|colspan="5" align="left" |Jag ser hunden.
|}

Å andra sidan kan "jag ser en hund" förenklas som "Ani ro'eh kelev". Detta hebreiska exempel är, naturligtvis, en specialiserad användning av nota accusativi eftersom hebreiska endast använder nota accusativi när substantivet ifråga är bestämt (definit).

I japanska är partikeln "を" (uttalad "お") den direkta objektsmarkören och markerar mottagaren av en åtgärd.

I toki pona används ordet e för att markera ackusativ.

Nota accusativi finns också i armeniska, grekiska och andra språk.

I andra språk, särskilt de som visar kasus grammatiskt, finns det oftast en separat form (för varje deklination, om sådana finns) för att ange ackusativ. Nota accusativi ska inte förväxlas med sådana kausala former, då termen nota accusativi betecknar en separat partikel som anger ackusativ.

Se även 
 Ackusativ

Referenser

Externa länkar 
 From Case to Adposition: The Development of Configurational Syntax in Indo ... 

Kasus
Regeringen Rama I

Regeringen Rama I (albanska: Qeveria Rama I) var Albaniens regering mellan den 15 september 2013 fram till 11 september 2017. Regeringen bildades till följd av ASHE-koalitionens seger i Parlamentsvalet i Albanien 2013 där premiärminister Edi Ramas parti Albaniens socialistparti blev det största partiet.

Regeringen efterträdde den konservativa regeringen Sali Berisha II som ledde två regeringar mellan 2005 och 2013. Rama blev den första socialistiska premiärministern på åtta år när Fatos Nano var landets premiärminister. 

I september 2017 efterträddes regeringen av regeringen Rama II efter att Ramas socialistiska parti vunnit majoritet i parlamentet efter valet i juni 2017.

Bakgrund 
Regeringen Rama bildades efter att dåvarande oppositionskoalitionen Allians för ett europeiskt Albanien (Aleanca për Shqipërinë Evropiane), ASHE vunnit parlamentsvalet 2013 med 57,63 procent av rösterna mot dåvarande premiärministern Sali Berishas allians APMI som fick 39,46 procent. Valet hölls den 23 juni 2013 men den nya regeringen kunde tillträda först den 15 september samma år. Regeringens koalition bestod huvudsakligen av partierna Albaniens socialistparti (PS) som är det största partiet och leddes av Edi Rama samt Socialistiska rörelsen för integration (LSI) som leddes av Ilir Meta. 

Ramas socialistparti fick i valet 41,36 procent av rösterna och blev största parti i parlamentet. Det näst största regeringspartiet, LSI, fick 10,46 procent vilket tillsammans gav en majoritetsregering. Dessutom stöttades ASHE av ett dussintal ytterligare mindre partier som till exempel Enhetspartiet för mänskliga rättigheter (0,85 procent) och Albaniens socialdemokratiska parti (0,69 procent).

Regeringsbildning 
Efter valet utsågs Edi Rama till premiärminister och fick uppgiften att bilda regering. Ramas regering bestod av ministrar huvudsakligen från dett egna partiet (PS) samt från LSI. Dess partiledare, Ilir Meta, utsågs till parlamentets talman och efterträdde Jozefina Topalli. Av totalt 21 ministerposter blev fördelningen 15 ministrar från PS, fem från LSI samt en partilös minister. Till vice premiärminister utsåg Rama sin partikamrat Niko Peleshi. Regeringen Rama bestod i augusti 2014 av sju kvinnliga ministrar vilket innebar flest kvinnliga ministrar i en albansk regering någonsin.

Bland ministrarna återfanns, bland andra, den tidigare utrikesministern Edmond Haxhinasto och utrikesministern Edmond Panariti. 

Åldersmässigt var regeringen Rama blandad med den äldsta ministern född 1956 och den yngsta 1983. Premiärminister Edi Rama var en av regeringens äldre ministrar.

Den första ministern att avgå blev Ilirjan Celibashi som den 1 augusti 2014 ersattes av Ermonela Felaj som minister för parlamentariska förbindelser. Celibashi avgick under en presskonferens tillsammans med Edi Rama på grund av personliga skäl. Ersättaren Felaj kommer liksom Celibashi från PSSh.

Referenser 

2013 i Albanien
Bildanden 2013
Politikåret 2013
Stormningen av Dünamünde

Stormningen av Dünamünde ägde rum den 27 juli 1608 under det andra polska kriget. 

Dünamünde var det första målet för de svenska trupperna under 1608 års fälttåg, på grund av sitt läge nära Riga (som idag är en förort) och det faktum att det skulle kunna användas för att blockera staden från havet. När en svensk armé på 8 000 soldater under befäl av Joachim Fredrik von Mansfeld närmade sig fästningen valde Franciszek Białłozor, den polske befälhavare för den 130 manstarka garnisonen (med 40 kanoner) som saknade proviant och hjälptrupper, att kapitulera. Svenskarna erövrade Daugavgriva den 5 augusti 1608. 

Polackerna kom att återta fästningen ett år senare i slaget vid Dünamünde.

Referenser

Noter

Litteratur 
 Podhorodecki L., Jan Karol Chodkiewicz, Warszawa 1982
 Wisner H., Kircholm 1605, Warszawa 2005
 Naruszewicz A., Historya J.K. Chodkiewicza, Wojewody Wileńskiego, Hetmana Wielkiego W. Ks. Lit, t. I, Lipsk 1837

1608 i Europa
Dünamünde
Dünamünde
Dünamünde
Dünamünde
Anna Fock

Anna Petra Jämte Fock, född 30 oktober 1984, är en svensk författare.

Biografi 
Fock debuterade 2013 med romanen Absolut noll. Romanen skildrar situationen för ryska homosexuella i S:t Petersburg. Den belönades med Katapultpriset och Borås Tidnings debutantpris, båda 2014. 

År 2016 utkom hennes andra roman Cirkus Smuts, som utspelar sig bland ett gäng Göteborgsstudenter i kollektiv med rivningskontrakt. Recensenten Josefin Holmström i SvD beskriver boken som "en välskriven men långsam berättelse om en generation som skriker efter mening", som en roman om 80-talistgenerationens livsvillkor, som "bor i kollektiv, hyr i andra hand och blir vräkta från rivningskontrakt. De har inga barn, bara halvfärdiga universitetsstudier som inte leder till någonting. De har köpt lögnen om att de kan bli vad de vill, göra vad som helst med sina liv, och nu lever de med konsekvenserna."

2019 utkom hennes tredje roman Väderfenomen, som bygger på verkliga händelser i området kring den sovjetiska kärnavfallsanläggningen Majak. Recensenten Jenny Aschenbrenner i SvD beskriver boken som en "välresearchad roman baserad på verkliga händelser och med den nygamla skräcken för radioaktiviteten i kärnkraftens och atomvapentillverkningens spår som motor". Boken redogör förbluffande och fasansfullt om vad människor i städerna nära Majak levde med i åratal. Huvudpersonen Igor söker sanningen om kärnavfall och hans mormors och fars underliga sjukdomar, men hittar också punkmusiken och kärleken i den större grannstaden Tjeljabinsk, och båda är lika farliga för honom som det sovjetiska kärnvapenprogrammets radioaktiva avfall. Berättelsen om den totalitära statens kollektiva paranoia och klaustrofobi är skrämmande och fascinerande, och lektionen i samtidshistoria antänds av Focks skrivtemperament. Boken nominerades till Augustpriset 2019, och tilldelades samma år Tidningen Vi:s litteraturpris.

Priser och utmärkelser 
2014 – Katapultpriset för Absolut noll
2014 – Borås Tidnings debutantpris för Absolut noll
2015 – Göteborgs Stads författarstipendium
2019 – Tidningen Vi:s litteraturpris för  Väderfenomen

Bibliografi 
Romaner
  2013 – 
 2016 – 
 2019 – 
 2021 – 
 2023 –

Noveller

Referenser

Externa länkar

 Presentation av Anna Fock från Natur & Kultur

Svenska författare
Födda 1984
Kvinnor
Levande personer
Östermalmsstationen

Östermalmsstationen är en tidigare transformatorstation belägen i kvarteret Harpan vid Linnégatan 69 i stadsdelen Östermalm  i Stockholm. Stationen uppfördes åren 1923 till 1925 av Kreuger & Toll efter ritningar av arkitekt Gustaf de Frumerie för dåvarande Stockholms Gas- och Elektricitetsverk. Byggnaden är grönmärkt av Stadsmuseet i Stockholm, och bedöms vara "särskilt värdefulla från historisk, kulturhistorisk, miljömässig eller konstnärlig synpunkt".

Sedan 1997 fungerar byggnaden efter ombyggnader som den externa scenen Elverket för Dramaten; från sommaren 2021 i samregi med Dansens hus.

Historik

Efter första världskriget ökade elförbrukningen i Stockholm kraftig och i början av 1920-talet bestämde  Värtaelverkets ledning att låta bygga ut sin anläggningen i Hjorthagen. Samtidigt begärde man anslag för bygget av  två nya understationer som skulle trygga elförsörjningen på Östermalm och västra Södermalm. 

Östermalmsstationen vid Linnégatan 69 invigdes senhösten 1925 och Högalidsstationen vid Krukmakargatan 33 året därpå. Båda stationer ritades av elektricitetsverkets egen arkitekt, Gustaf de Frumerie, som gav dem stora, kraftfulla byggnadsvolymer med släta, putsade fasader och inslag av Nordisk klassicism. Den stora transformatorhallen fick sin belysning med dagsljus dels genom fyra höga, välvda fönster och dels genom en taklanternin. Lanterninen fungerade även som luftinsläpp och kylning av maskinerna sommartid. Östermalmsstationen var den sista av Stockholms understationer som avvecklade likströmmen, vilket skedde så sent som 1973. Medan Östermalmsstationen finns kvar revs Högalidsstationen i början av 1980-talet för att ge plats åt bostadsbebyggelse.

Scenen Elverket
År 1997 invigdes efter ombyggnader Dramatens externa scen Elverket i byggnaden tillsammans med teaterrestaurangen Brasserie Elverket. Åren 2009–2014 var den en flexibel och delbar hemmascen för Unga Dramatens verksamhet, därefter en scen för Dramatens sedvanliga blandade repertoar. Från sommaren 2021 drivs scenen som experimentscen för modern dans och teater av Dansens hus och Dramaten.

Noter

Källor

Externa länkar

Elektricitet
Tekniska försörjningssystem i Stockholm
Byggnader och anläggningar på Östermalm
Grönmärkta byggnader i Stockholm