kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Hans Wirgård

__INGENINNEHÅLLSFÖRTECKNING__
Nils Hans Erik Wirgård, född 11 december 1939 i Hedemora, är en svensk målare. Han var gift med konstnären Britt Marie Wirgård.

Wirgård studerade vid Konstindustriskolan i Göteborg. Efter studierna arbetade han som modellör vid ett arkitektkontor och han har varit verksam som konstnär på heltid sedan 1965. Han har deltagit i utställningar på bland annat Galleri 54 i Göteborg 1968, Laxå bibliotek 1971, Länets konst på Örebro läns museum 1974, Galleri Duvan i Stockholm 1975, Orsa Konsthall 1978, Arvika Konsthall 1989,  Konstkällaren i Arvika 1989, Arvika Nyheter 1990, Liljevalchs konsthall 1993 och Gammelvala i Brunskog 1997-1999.

Bland hans offentliga utsmyckningar märks Trunna kyrka i Orsa 1978.

Wirgård är representerad i Laxå kommuns konstsamling.

Bibliografi
Uppkäftigheter, 2006,

Källor
Hans Wirgård på Svenska konstnärer, åtkomst 14 mars 2016.

Noter

Externa länkar
Hans Wirgård på konstnärslexikonet Amanda, åtkomst 14 mars 2016. 

 
Personer från Hedemora
Svenska målare under 1900-talet
Svenska målare under 2000-talet
Födda 1939 
Levande personer
Män
Britt Marie Wirgård

Alva Britt Marie Wirgård, stavad Virgård, född Karlsson 3 januari 1943 i Nässundet, Bjurtjärns församling, Värmlands län, död 26 februari 2016 i Edane , Brunskogs församling, Värmlands län
, var en svensk målare. Hon var gift med konstnären Hans Wirgård.
 
Wirgård studerade vid Konstindustriskolan i Göteborg. Hon arbetade i olja och akvarell.

Separat ställde hon ut i bland annat Stuttgart, Södertälje, Stockholm, Arvika och Göteborg samt medverkade även i samlingsutställningar i bland annat Göteborg, Stockholm, Örebro, Karlstad och Arvika.

Wirgård är representerad vid bland annat Örebro läns landsting, Skaraborgs läns landsting, Örebro kommun, ABAB, Arla, Betong & Ballast, Folksam, Generaltullstyrelsen, Luftfartsverket, Militärstaberna, Osram, Sophiahemmet och Tekniska nämndhuset i Stockholm.

Källor

Svenska målare under 1900-talet
Svenska målare under 2000-talet
Födda 1943
Avlidna 2016
Kvinnor
Personer från Bjurtjärns socken
Björn Wilde

Björn Wilde Wildebro, även verksam under namnet Björn O Wilde, född 1933 i Skellefteå, död 2008 i Kristinehamn, var en svensk målare och författare.

Wilde var som konstnär autodidakt men fick en viss vägledning av Hannes Wagnstedt när han inledde sin konstnärsbana. För att utveckla sig inom konsten reste han på studieresor inom landet och till Spanien, Frankrike och Polen.

Wilde var en av deltagarna i konstprojektet i Orrholmsgaraget 2004, där utförde han det drygt 30 kvm stora mosaikkonstverket Blue Corner. 

Hans konst består av romantiska-realistiska landskap, figurkompositioner, samt vatten. Vid sidan av målandet har han även författat poesi och lyrik och har utkommit med tre diktsamlingar.

Wilde är representerad på Kristinehamns sjukhus, Hotell Gösta Berling i Karlstad, BPA i Umeå,  Melins Metall i Anderstorp, Orrholmsgaraget i Karlstad samt i Spanien, Frankrike, Polen och USA.

Källor
  
Björn Wilde i Konstnärslexikonett Amanda. Åtkomst 11 mars 2016.

 
Svenska målare under 1900-talet
Svenska konstnärer under 2000-talet
Födda 1933
Avlidna 2008
Män
Konstnärer från Skellefteå
Författare från Skellefteå
Aleksandr Koltjenko

Aleksandr Koltjenko (ryska: Александр Кольченко; ukrainska: Олександр Кольченко Oleksandr Koltjenko) född 26 november 1989 i Simferopol, är en i Ryssland terroristdömd ukrainsk aktivist.

Koltjenko växte upp på Krim och är uttalad pro-ukrainsk och kritiker av Rysslands annekterande av Krim. Han greps 16 maj 2014 av Ryska federationens federala säkerhetstjänsten i Simferopol och fördes till Leforotovofängelset i Moskva. 19 augusti 2015 dömdes han vid en militärdomstol i Rostov-na-Donu i Ryssland till 10 års fängelse för att "ha varit medlem av en terrorcell på Krimhalvön och för att planerat attacker mot den ryska staten". Han dömdes för att vara involverad i två försök till mordbränder med hjälp av Molotovcocktails i Simferopol 14 och 18 april 2014, ett mot partiet Enade Rysslands lokalavdelning och ett annat mot ett av föreningen Krims ryska samfunds (ryska: Русская община Крыма) kontor, dåd som beställts av den högerextrema gruppen Högra Sektorn. Han dömdes för också for attentatsplaner mot offentliga byggnader, järnvägsstationer och att på Segerdagen 9 maj planerade att spränga Simferopols Leninstaty och Eviga lågan, ett monument till minne av Stora fosterländska kriget.
Han dömdes även för olaga vapeninnehav.
Samtidigt dömdes Oleg Sentsov som terrorcellens leder till 20 års fängelse för terrorbrott.

Rättegångarna fördömdes av USA:s regering och EU då de anser att den bryter Internationell rätt. EU:s utrikeschef Federica Mogherini uttalande att "Ryska domstolar har inte behörighet att döma handlingar som begåtts utanför det internationellt erkända ryska territoriet". Rättegångarna fördöms också av de ukrainska myndigheterna som ser domerna som politiska. Ryssland förnekar att Koltjenko skulle vara en politisk fånge.

Koltjenko frisläpptes i samband med en större fångutväxling mellan Ukraina och Ryssland 7 september 2019.

Referenser

Noter

Externa länkar 

Ukrainska brottslingar
Ukrainska terrorister
Personer från Simferopol
Födda 1989
Levande personer
Män
Flygvapnets officershögskola

Flygvapnets officershögskola (FOHS) var en officershögskola inom svenska flygvapnet som verkade i olika former åren 1982–1998. Förbandsledningen var förlagd i Halmstads garnison vid Halmstads flygplats.

Historik
Flygvapnets officershögskola bildades den 1 juli 1982 genom reformen Ny befälsordning. Där tre yrkesbefälskårer, plutonsofficerare, kompaniofficerare och regementsofficerare avskaffades och ersattes av ett enhetsbefälssystem. Även om skolan bildades 1982, så ryckte den första värnpliktsomgången in vid skolan den 21 juli 1980, vilka utgjorde rekryteringsbas i det nya befälssystemet. Drygt ett år senare, den 14 september 1981, började utbildningen vid Flygvapnets officershögskola. 

Fram till 1983 utbildades officerare vid Flygkadettskolan på Flygvapnets Krigsskola (F 20) i Uppsala och vid Flygvapnets kadett- och aspirantskola för marklinjen (KAS/M) vid Flygvapnets Södertörnsskolor (F 18). Med start från 1981 kom utbildningen att samlas vid Flygvapnets officershögskola (FOHS), vilken utbildade samtliga officerskategorier, skolan blev underställd chefen för Flygvapnets Halmstadsskolor (F 14). Chefen för Flygvapnets officershögskola var i regel även ställföreträdande chef för Flygvapnets Halmstadsskolor.

Genom Regeringens proposition 1997/98:1D6 beslutade riksdagen att försvarsgrenarnas officersskolor, Flygvapnets officershögskola, Flygvapnets krigshögskola i Uppsala, Marinens officershögskola i Karlskrona, Marinens krigshögskola i Berga samt Krigsskolan i Solna skulle avvecklas den 31 december 1998. Istället skulle utbildningen inordnas från den 1 januari 1999 i tre nya Militärhögskolor i Halmstad, Solna och i Östersund.

Förbandschefer
Förbandschefen titulerades skolchef och hade tjänstegraden överste.

1981–1984: Nils Rönnberg
1984–1986: Bo-Göte Eriksson
1986–1989: Svante Menckel
1989–1991: Bo Lennhammar
1991–1993: Hans Bjernby
1993–1994: Lars Winberg
1995–1997: Robert Palmgren

Namn, beteckning och förläggningsort

Se även

Flygvapnets Halmstadsskolor
Flygvapnets Södertörnsskolor
Flygvapnets Uppsalaskolor
Halmstads garnison
Militärhögskolan Halmstad

Referenser

Anmärkningar

Noter

Webbkällor

Tryckta källor

Ej längre existerande svenska flygvapenförband
Ej längre existerande militära skolor i Sverige
Halmstads garnison
Utbildningsinstitutioner bildade 1982
Utbildningsinstitutioner upplösta 1998
Svenska militära enheter bildade 1982
Svenska militära enheter upplösta 1998
Dore Lavik

Dore Lavik, egentligen Dorotheus Olivarius Lavik, född 4 juni 1863 i Eksingedalen i Hosanger (nuvarande Vaksdal), död 16 juni 1908 i Bergen, var en norsk skådespelare och teaterchef.

Lavik arbetade på sin fars gård till dess att han började utbildade sig. Han tog middelskoleexamen 1883 och gick därefter tvåårigt gymnasium i Kristiania med examen 1885. Fram till 1888 studerade han filologi och arbetade samtidigt som lärare hos doktor Oscar Nissen. Lavik reste senare till USA där han stannade i två år. Under den tiden uppträdde han som amatörskådespelare vid Scandia Hall i Chicago.

När Lavik återvände till Norge 1894 blev han redaktionssekreterare på tidningen Social-Demokraten. Den 8 september 1895 gjorde han sin scendebut vid Den Nationale Scene i Gustav Esmanns Magdalene. Tio dagar senare gjorde han rollen som Eilert Løvborg i Henrik Ibsens Hedda Gabler. Vid teatern träffade han sin blivande fru, skådespelaren Ludovica Levy. När hon blev uppsagd 1899 sade han också upp sig och paret drog till Kristiania.

I Kristiania startade paret Secondtheatret som öppnade den 25 augusti 1899. Teatern gick i konkurs 1901 och paret flyttade från varandra. Dore Lavik började som resande teaterdirektör och turnerade i Norge, Sverige och Danmark. Fram till sin död företrädde han en rad olika sällskap, bland annat Det Norske Skuespillerselskab. Lavik och Levy skilde sig 1906. Åren 1907–1908 turnerade han i Danmark, men biljettförsäljningen gick så dåligt att han tvingades säga upp sina skådespelare. Därefter drog han på uppläsningsturné på Vestlandet.

Som skådespelare gjorde Lavik företrädesvis karaktärsroller.

Referenser 

Norska skådespelare under 1800-talet
Norska skådespelare under 1900-talet
Norska teaterchefer
Födda 1863
Avlidna 1908
Män
Andreas Poppelier

Jan Andreas Poppelier, född 13 januari 1973 i Eskilstuna, är en svensk konstnär. 

Poppelier studerade vid Konstskolan Idun Lovén i Stockholm 1997-1998, Konsthögskolan i Malmö 1998-2003.

Separat har han ställt ut på bland annat Alma Löv Museum, Galleri Arnstedt i Östra Karup, Härnösands Konsthall, Galleri Domeij i Stockholm, Galleri Lars Olsen i Köpenhamn, Växjö konsthall, Haninge Konsthall, Ping-Pong gallery i Malmö och Pictura gallery i Lund. Han har medverkat i samlingsutställningarna Uppsamling på Uppsala konstmuseum, Sven-Harrys konstmuseum i Stockholm, Linköpings konsthall, Art Copenhagen i Danmark, Eskilstuna konstmuseum, Galleri Christoffer Egelund i Danmark, Landskrona museum, Skulpturparken Arnstedt i Östra Karup, Ystads konstmuseum och Open Art i Örebro.
 
Han har tilldelats Eva och Hugo Bergmans stipendiefond via Kungliga akademin för de fria konsterna 2003, Ellen Trotzigs stipendium 2005, Malmö Stads arbetsstipendium 2008, Längmanska Kulturfonden 2009, Helge Ax:son Johnsons Stiftelse 2009, Konstnärsnämndens 1-åriga arbetsstipendium 2010, Malmö Stads arbetsstipendium 2011, Konstnärsnämndens 2-åriga arbetsstipendium 2014.

Vid sidan av sitt eget skapande har han illustrerat bokomslag och varit kurator. Han anställdes 2015 i Värmland-projektet TÄNK om metoder och idéer för att få ut konsten i samhället, skolor, och publika rum med mera.

Poppelier är representerad vid Eskilstuna konstmuseum, Malmö museum, Region Skåne, Västernorrlands landsting, Sveriges allmänna konstförening, Apoteksbolaget, Malmö Opera, Nordea Danmark, Eskilstuna kommun, Linköping kommun, Uppsala kommun och Östersund kommun.

Källor
Konstenheten, Landstinget i Värmland, Folder utgiven av Landstinget i Värmland och Statens konstråd, 2015, sid 4

 
Konstnärer från Eskilstuna
Svenska konstnärer under 1900-talet
Svenska konstnärer under 2000-talet
Födda 1973
Levande personer
Män
Tapecomys primus

Tapecomys primus är en art i familjen hamsterartade gnagare som är känd från flera mindre regioner i Bolivia och norra Argentina. De flesta avhandlingar listar den som ensam art i släktet Tapecomys. Enligt en molekylärgenetisk studie av Steppan et al. (2007) ska även Phyllotis wolffsohni flyttas till släktet Tapecomys.

Denna gnagare blir 12,5 till 14 cm lång (huvud och bål), har en cirka 14 cm lång svans och ungefär 3,5 cm långa öron. Pälsen är på ovansidan brun-agouti och på ryggens topp finns en längsgående ockra strimma. På undersidan förekommer ljusare till vitaktig päls. Svansen är likaså uppdelad i en mörk ovansida och en ljus undersida. Den är bra täckt med hår. Vid några tår av bakfoten finns hårtofsar.

Arten lever i bergstrakter som ligger 1200 till 1500 meter över havet. Utbredningsområdet är täckt av molnskogar och av landskap med träd, buskar och kaktusväxter. Alla individer som hittades fram till 2008 var hanar. Det är inget känt om gnagarens levnadssätt.

Tapecomys primus är sällsynt men IUCN antar att beståndet är större än hittills känt och listar arten som livskraftig (least concern).

Referenser 

Hamsterartade gnagare
Cricetidae
Däggdjur i neotropiska regionen
Den finländska konstens guldålder

Den finländska konstens guldålder var en period under andra hälften av 1800-talet och fram till omkring 1920, vilken sammanfaller med Finlands nationella uppvaknande. Konstnärer, författare och tonsättare byggde under denna period upp en bild av den nationella identiteten genom att söka dess historia och ville med sin konst berätta om Finland som en egen nation. Den nationalromantiska perioden runt sekelskiftet 1800/1900 var kärnan av denna konstens guldålder, då det inom alla konstgrenar skapades konst som var inspirerad av nationella källor, framförallt Kalevala.

Några av de ledande konstnärerna under denna period var Axel Gallen-Kallela, Albert Edelfelt, Hugo Simberg, Pekka Halonen,  Elin Danielson-Gambogi och Helene Schjerfbeck.

Bildkonstnärer under guldåldern i urval

Thure Sundell 1864-1924
Hugo Backmansson 1860–1953
Gunnar Berndtson 1854–95
 Väinö Blomstedt 1871–1947
 Fanny Churberg 1845–92
Elin Danielson-Gambogi 1861–1919
Albert Edelfelt 1864–1905
Magnus Enckell 1870–1905
Ellen Favorin 1853–1919
Alfred William Finch 1854–1930
Hanna Frosterus-Segerstråle 1867–1946
Axel Gallen-Kallela 1865–1931
Pekka Halonen 1865–1933
 Werner Holmberg 1830–60
Edvard Isto 1865–1905
Eero Järnefelt 1863–1937
 Oscar Kleineh 1846–1919
 Berndt Lindholm 1841–1914
Amélie Lundahl 1850–1914
 Elias Muukka 1853–1938
Hjalmar Munsterhjelm 1840–1905
Juho Rissanen (1873–1950)
Eliel Saarinen 1873–1950
Helene Schjerfbeck 1862–1946
Hugo Simberg 1873–1917
Venny Soldan-Brofeldt 1863–1945
Ellen Thesleff  1868–1954
 Aukusti Uotila 1858–86
 Dora Wahlroos 1870–1947
Victor Westerholm 1860–1919
 Helena Westermarck 1857-1938
Maria Wiik 1853–1928
Emil Wikström 1864–1932
Ferdinand von Wright 1822–1906

Bildgalleri

Källor
Den finska konstens guldålder visas i Stockholm på Finlands ambassads i Stockholm webbplats den 20 november 2009

Finländsk konst
Finland under 1800-talet
Finland under 1900-talet
Kultur i Finland
Världsmästerskapen i konståkning 2016

Världsmästerskapen i konståkning 2016 arrangerades den 28 mars till 3 april 2016 i arenan TD Garden i Boston, USA.

Resultat

Medaljligan

Referenser

Externa länkar 
 Officiell webbplats

2016
Konståkning i USA
Sportevenemang i Boston
Konståkningssäsongen 2015/2016
2016 i USA
Boston under 2000-talet
Internationella sportevenemang i USA
Birger Lindberg (konstnär)

Birger Lindberg född 1 juni 1901 i Stockholm, död 1991, var en svensk målare och tecknare.

Han var son till handlaren Karl Lindberg och Elfrida Kastman och från 1923 gift med författaren och konstnären Ester (Essi) Torborg Ottosdotter.

Lindberg studerade vid Slöjdföreningens skola i Göteborg 1917-1920 och vid Valands målarskola 1920-1923. Han var engagerad som journalist och tidningstecknare för olika tidningar i Göteborg. Han var med i konstnärsgruppen De Unga och en av stiftarna till Göteborgs konstnärsklubb.

Hans konst består av porträtt och figurtavlor.

Lindberg är representerad vid Göteborgs konstmuseum med ett självporträtt, Nationalmuseum, Stockholm, Kalmar läns museum, Gävle museum, Växjö museum, Institut Tessin i Paris och i Avignon samt Scenkonstmuseet.

Han gav ut en monografi över målaren Carl Ryd 1933 och skrev manus för radioserien Konstdialoger om artisten Blåberg samt pjäsen Duell som uruppfördes på Stockholms studentteater 1940.

Källor
Svenskt konstnärslexikon del III sid 525-526 Allhems Förlag Malmö.  
Svenska konstnärer, biografisk handbok, 1987, Väbo Förlag, , sid 307

Noter

 
Svenska målare under 1900-talet
Svenska tecknare under 1900-talet
Representerade vid Nationalmuseum
Representerade vid Göteborgs konstmuseum
Representerade vid Scenkonstmuseet
Konstnärer från Stockholm
Födda 1901
Avlidna 1991 
Män
Nils Janzon

Nils Gustaf Janzon född 28 april 1850 i Stockholm, död 30 mars 1926, var en svensk konstnär, illustratör och lärare.

Han var son till grosshandlaren Johan Janzon och Inga Christina Olander. Efter avslutade studier i Uppsala studerade Janzon vid Konstakademien i Stockholm 1874–1878 och var efter studierna verksam som lärare i svenska och matematik vid blindinstitutet Tomteboda 1879–1892. Han medverkade ett flertal gånger i utställningar med Konstföreningen för södra Sverige och Halland konstförening. Som illustratör medverkade han i tidskrifterna Eko 1875–1876, Förr och nu samt Ny Illustrerad Tidning 1877–1878 och i mindre omfattning för andra tidningar. Hans konst består av porträtt och genremålningar i olja eller akvarell samt teckningar i blyerts. 

Janzon är representerad vid Nationalmuseum, Kalmar konstmuseum, Kungliga biblioteket i Stockholm och Vetenskapsakademins samlingar.

Referenser

Noter

Övriga källor 
Svenskt konstnärslexikon del III sid 267 Allhems Förlag Malmö.  
Svenska konstnärer, biografisk handbok, 1987, Väbo Förlag, , sid 240

 
Svenska målare under 1800-talet
Svenska målare under 1900-talet
Födda 1850
Avlidna 1926 
Män
Konstnärer från Stockholm
Representerade vid Nationalmuseum
Svenska lärare under 1800-talet
Svenska tecknare under 1800-talet
Svenska tecknare under 1900-talet
Lärare från Stockholm
Pietro Raffone

Pietro Raffone, född 15 februari 1941 i Asti i Piemonte, Italien, är en italiensk-svensk arkitekt verksam i Göteborg.

Raffone är ledamot av Konstakademin och har varit ordförande i Svenska Arkitekters Riksförbund (SAR). Hans verk omfattar bland annat kulturhuset Blå Stället, Bohusläns museum, stadsplanering med om- och nybyggnader på Norra Älvstranden samt en stor mängd bostäder.

Biografi 

Raffone inledde sina gymnasiestudier 1958 med inriktning mot byggnadsplanering. Som gymnasist deltog han i bildandet av en gymnasieförening med inriktning på samhällsfrågor. I början av 1960-talet kom han till Sverige och 1963 anställdes han hos GAKO arkitektkontor i Göteborg under ledning av professor Lars Ågren. Han studerade sedan vid Chalmers tekniska högskola 1965–1969. Där bildade han en arbetsgrupp med syfte att diskutera befolkningsfrågor utifrån professor Georg Borgströms teorier om jordens begränsade resurser.

Han medverkade 1978 till bildandet av Arkitektlaget, ett kollektivt arkitektkontor där samhälls- och kulturfrågor blev tongivande. Stadsförnyelse av fem stadsdelar i Göteborg belönades med [Europa Nostra Arkitekturpris] och kulturbyggnader som Blå Stället och Bohusläns museum väckte positiv respons hos allmänheten och premierades med arkitekturpriser. 1992 grundade han Arkitekturkompaniet tillsammans med Bibbi Olsson. Verksamheten kom att präglas av förnyelse av nedlagda varv i Göteborg. I samarbete med Bengt Tengroth, VD för Eriksberg Förvaltnings AB, utformades strategier för stadsförnyelse. Kulturens betydelse för stadsförnyelse och identitet var därvid central.

1995–1997 var han ordförande för Svenska Arkitekters Riksförbund (SAR). Han var medlem av Stadsmiljörådet 1995–2000 och 1996 invaldes han till ledamot i Konstakademien.

Erfarenheterna från Norra Älvstranden i Göteborg efterfrågades i övriga Norden. Tävlingar, projekteringsuppdrag, resor, möten med myndigheter, intresseorganisationer och nya samarbetsformer präglade denna period. Han verkade bland annat i Åhus, Oslo, Helsingfors, Stockholm, Malmö, Helsingborg och Halmstad.

Arkitektbanan avrundades 2005 för att successivt ersättas av ett intensivt resande. Som medlem i ornitologiska expeditioner besökte han sju kontinenter. 2015–2020 blev en kreativ period då resedagböcker fick utgöra ramen för en serie utställningar om det nordiska landskapet.

Bilder

Källor 
"Med bulldozer och pincett". Eriksberg /Intervju med Bengt Tengroth, vd för Eriksbergs Förvaltnings AB/ Tidskriften Arkitektur 4-1994

Noter

Externa länkar

Födda 1941
Svenska arkitekter under 1900-talet
Italienska arkitekter under 1900-talet
Ledamöter av Konstakademien
Alumner från Chalmers tekniska högskola
Män
Levande personer
Personer från Asti
Carl Eric Isberg

Carl Eric Isberg, född 1791, död 24 juli 1856, var en svensk jurist.

Isberg blev revisionssekreterare 1825 och justitieråd 1826. Han tog ställning mot Magnus Jacob Crusenstolpe under tryckfrihetsmålet 1838. Detta ledde till att oppositionen 1840 förgäves sökte genomdriva hans avsättning i den opinionsnämnd som ständerna tillsatte. Samma år erbjöd Karl XIV Johan Isberg justitiestatsministerposten, men han avböjde. År 1845 blev han president i Svea hovrätt och 1855 adlades han med bibehållande av namnet Isberg och introducerades på riddarhuset under nummer 2323, men han slöt själv sin adliga ätt. Isberg var en tid hälftenägare av bruken Stavsjö i Kila socken och Vira i Björkviks socken, båda i Södermanland. Han sålde sina andelar med stor vinst.

Källor 

 
 

Hovrättspresidenter i Svea hovrätt
Justitieråd i Högsta domstolen (Sverige)
Svenskt adlade
Jurister under 1800-talet
Svenska ämbetsmän under 1800-talet
Födda 1791
Avlidna 1856
Män
Chandramukhi Basu

Chandramukhi Basu (bengali: চন্দ্রমুখী বসু), född 1860, död 1944, var en av de två första kvinnor som avlade universitetsexamen i det Brittiska imperiet. Hon avlade 1882 en examen i konst vid universitetet i Calcutta samtidigt som Kadambini Ganguly; deras formella diplom överlämnades året därpå. 

Chandramukhi Basu var dotter till Bhuban Mohan Bose och tillhörde den kristna minoriteten i Dehradun. Hon fick inte tillstånd att studera vid Indiens flickskola, Bethune School, eftersom den endast tog emot hinduiska elever, men fick tillstånd att studera vid Reverend Alexander Duff's Free Church Institution trots sitt kön, och fick som enda kvinnliga elev ta studenten med särskilt tillstånd 1876. Det krävdes dock en reform i universitetets stadgar innan hon kunde tas emot som student 1878. Två år senare klarade hon sin första examination i konst vid Dehradun Native Christian School, och läste sedan sin examenskurs vid Bethune College. 1882 tog hon sin universitetsexamen i konst vid universitetet i Calcutta och blev jämsides med Kadambini Ganguly en av de två första kvinnor som tog en universitetsexamen i det Brittiska imperiet när deras formella diplom överlämnades 1884.

Chandramukhi Basu var mellan 1886 och 1891 anställd vid Bethune College, först som professor och sedan som rektor. Hon blev då den första kvinna i Sydostasien som blev överhuvud för en högskola. Hon avslutade sitt yrkesliv 1891 av hälsoskäl och bodde under resten av sitt liv i Dehradun.

Hennes systrar, Bidhumukhi Bose och Virginia Mary Mitra (Nandi), blev 1890 de första kvinnor som tog examen vid Calcutta Medical College; den förstnämnda blev också en av de första kvinnor som 1890 tog examen vid Calcutta Medical College.

Källor

Kvinnor
Födda 1860
Avlidna 1944
Personer i Indien under 1800-talet