kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Svarthuvad stenknäck

Svarthuvad stenknäck (Hesperiphona abeillei) är en fågel i familjen finkar inom ordningen tättingar.

Utseende och läte 
Svarthuvad stenknäck är en stor (15–18 cm) och knubbig fink med en mycket kraftig näbb och rätt kort stjärt. Hanen har svart huva och svarta vingar med kontrasterande silvergrå tertialer. Ryggen är olivgul och undersidan gul. Honan är huvudsakligen grågul eller grågrön med svart hjässa, med likartad vingteckning som hanen. Honan liknar hona aftonstenknäck men denna är gråare och saknar den svarta hjässan.

Det vanligaste lätet är ett ringande, ofta dubblerat "beenk beenk". Sången utgår från lätet med en eller två något sträva och metalliska fraser, med sista stavelsen ljusast. 
'

Utbredning och systematik 
Svarthuvad stenknäck delas upp i fyra underarter med följande utbredning: 
 pallidus – förekommer i Sierra Madre Occidental i Mexiko (Chihuahua, Sinaloa, Durango)
 saturatus – förekommer i bergstrakter i östra Mexiko (San Luis Potosí och sydvästra Tamaulipas)
 abeillei – förekommer i betrakter i centrala och södra Mexiko
 cobanensis – förekommer i högländer från södra Mexiko (Chiapas) till centrala Guatemala

Släktestillhörighet 
Vissa placerar istället svarthuvad stenknäck (och den nordligare arten aftonstenknäck) tillsammans med stenknäcken i släktet Coccothraustes. DNA-studier visar dock att stenknäcken står närmare de asiatiska maskstenknäckarna i Eophona än med de amerikanska stenknäckarna.

Levnadssätt 
Svarthuvad stenknäck hittas i städsegröna skogar i förberg och högländer, fuktiga eller med inslag av tall. Där ses den i par eller smågrupper, födosökande efter frukt i trädtaket eller när den flyger över högt ovan.

Status 
Svarthuvad stenknäck är en fåtalig art, med en uppskattad population på under 50 000 individer. Den tros också minska i antal, dock inte tillräckligt kraftigt för att anses vara hotad. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar därför arten som livskraftig.

Namn 
Fågelns vetenskapliga artnamn hedrar Grégoire Abeillé (död 1848), fransk läkare, ornitolog och samlare av specimen.

Referenser

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Finkar
Fåglar i neotropiska regionen
Bergsiska

Bergsiska (Chrysocorythus estherae) är en sydostasiatisk fågel i familjen finkar inom ordningen tättingar.

Utseende och läte 
Bergsiskan är inom sitt utbredningsområde unik med kombinationen tjock, konformad och något böjd näbb, gula vingband på svarta vingar, gul övergump och streckad undersida. Vidare syns brun rygg, en vitaktig ögonring och olika mängd inslag av gult i ansiktet och på strupen. En obeskrivd population på nordcentrala Sulawesi har dock istället rödorange. Mindanaosiskan, ofta behandlad som underart (se nedan), har mer gult undertill och kortare näbb. 

Sången beskrivs som en kort klingande drill, inledd med en till fyra hårdare toner. Bland de dokumenterade lätena hörs ett metalliskt "twit-twit-twit” och ett tvåtonigt "tit-twit”.

Levnadssätt 
Bergsiskan är en sällsynt fågel begränsad till bergstoppar. Där förekommer den från skogsområden upp till öppna områden med buskar och gräs över trädgränsen. Den födosöker ofta tystlåtet i tät växtlighet, men kan ibland avslöja sin närvaro i flitigt lockande överflygande flockar.

Utbredning och systematik 
Bergsiskan förekommer i bergstrakter i Indonesien och delas numera vanligen in i fyra underarter med följande utbredning:
 Chrysocorythus estherae – norra Sumatra
 Chrysocorythus estherae – västra Java
 Chrysocorythus estherae – bergsskedjan Tengger på sydcentrala Java
 Chrysocorythus estherae – Sulawesi

Tidigare inkluderades mindanaosiska (C. mindanensis) i arten, och vissa gör det fortfarande, men urskiljs numera vanligen som egen art.

Släktestillhörighet 
Arten placerades tidigare i släktet Serinus, men genetiska studier visar att arten snarare är närmare släkt med Carduelis, dock tillräckligt avlägset för att placeras i ett eget släkte.

Status 
Arten har ett stort utbredningsområde och beståndet anses stabilt. Internationella naturvårdsunionen IUCN listar den därför som livskraftig (LC).

Namn 
Fågelns vetenskapliga artnamn hedrar Esther Finsch, dotter till den tyska ornitologen Otto Finsch som beskrev arten 1902.

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Finkar
Fåglar i orientaliska regionen
Fåglar i australiska regionen
M-V

M-V eller M-5 eller Mu-5, var en Japansk raket helt baserad på fast bränsle. Raketen fanns i 2 versioner, en med 3 steg och en med 4 steg. Raketen användes första gången den 12 februari 1997. Den 10 februari 2000 misslyckades en uppskjutning av raketen. Den 22 september 2006 var sista gången en M-V sköts upp.

Uppskjutningar

Referenser 

Japans rymdprogram
Rymdraketer
WP:Projekt Japan
Mindanaosiska

Mindanaosiska (Chrysocorythus mindanensis) är en fågelart i familjen finkar inom ordningen tättingar.

Utbredning och systematik 
Fågeln förekommer enbart i bergen Mount Katanglad och Mount Apo på Mindanao i södra Filippinerna. Den betraktas oftast som underart till bergsiska (Chrysocorythus estherae), men urskiljs sedan 2016 som egen art av Birdlife International och IUCN, sedan 2021 även av tongivande International Ornithological Congress (IOC).

Status 
Den kategoriseras av IUCN som nära hotad.

Noter

Externa länkar 

Finkar
Fåglar i orientaliska regionen
Rory Kennedy

Rory Elizabeth Katherine Kennedy, född 12 december 1968 i Washington D.C., USA, är en amerikansk dokumentärfilmare och yngsta barn till senator Robert F. Kennedy.

Verk

Bibliografi 
Kennedy, Rory; Lehman, Steve; Bailey, Mark (1999). American Hollow. Boston. Bulfinch Press (Little, Brown).

Dokumentär filmografi (som regissör) 
1999 - American Hollow
1999 - Different Moms
1999 - Epidemic Africa
2000 - The Changing Face of Beauty
2000 - America: Up In Arms
2001 - All Kinds of Families
2001 - Healthy Start
2003 - Pandemic: Facing AIDS
2004 - A Boy's Life
2004 - Indian Point: Imagining the Unimaginable
2006 - Homestead Strike
2007 - Ghosts of Abu Ghraib
2008 - Thank You Mr. President: Helen Thomas at the White House
2010 - The Fence
2012 - Ethel
2013 - Last Days in Vietnam

Dokumentär filmografi (som producent) 
2002 - The Execution of Wanda Jean
2002 - Sixteen (i fyra delar)
Schooling Jewel
Sex Talk
Pepa's Fight
Refuse to Lose
2002 - Hidden Crisis: Women and AIDS
2003 - Together: Stop Violence Against Women
2003 - The Nazi Officer's Wife
2004 - Girlhood
2004 - Xiara's Song
2005 - Street Fight
2006 - Yo Soy Boricua
2007 - Ghosts of Abu Ghraib
2007 - Coma
2010 - The Fence
2012 - Ethel

Referenser

Externa länkar 

Amerikanska dokumentärfilmare
Amerikanska filmregissörer
Amerikanska filmproducenter
Rory
Personer från Washington, D.C.
Födda 1968
Levande personer
Kvinnor
Paul Schramm

Leo Paul Schramm, född 22 september 1892 i Wien, död 30 november 1953 i Brisbane, var en österrikisk pianist. 

Schramm, som var lärjunge till Theodor Leschetizky, företog tidigt konsertresor och gästade bland annat Köpenhamn. Han var en betydande tekniker och en erkänd musikpedagog. Han utgav kompositioner för piano och sång samt kammarmusik.

Källor

Österrikiska klassiska kompositörer
Österrikiska klassiska pianister
Österrikiska musikpedagoger
Pianister under 1900-talet
Österrikiska musiker under 1900-talet
Musiker från Wien
Födda 1892
Avlidna 1953
Män
Salmonsens
Kapsiska

Kapsiska (Crithagra totta) är en fågel i familjen finkar inom ordningen tättingar.

Utseende och läte 
Kapsiskan är en liten fink med brun ovansida och gul undersida. Honan är brunare än hanen med streckning på strupen. Karakteristiskt är den citrongula övergumpen och vitspetsade både stjärt- och vingpennor. Kontaktlätet är ett ljust och tvåtonigt "tcheew-cheee".

Utbredning och systematik 
Fågeln förekommer i snår i bergstrakter i Sydafrika (södra Kapprovinsen). Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Släktestillhörighet 
Tidigare placerades den i släktet Serinus alternativt Pseudochloroptila, men DNA-studier visar att den liksom ett stort antal afrikanska arter endast är avlägset släkt med t.ex. gulhämpling (S. serinus).

Levnadssätt 
Kapsiskan hittas i fynboshedar, skogsbryn, plantage och raviner i torr karroo. Den föredrar gärna klippiga områden. Fågeln ses vanligen i smågrupper om två till tio individer.

Status 
Arten har ett stort utbredningsområde och beståndet anses stabilt. Internationella naturvårdsunionen IUCN listar den därför som livskraftig (LC).

Referenser

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Finkar
Fåglar i etiopiska regionen
Endemiska fågelarter i Sydafrika
Drakensbergsiska

Drakensbergsiska (Crithagra symonsi) är en sydafrikansk fågel i familjen finkar inom ordningen tättingar.

Kännetecken

Utseende 
Drakenbergsiskan är en medelstor siska (13 centimeter) som liknar sin närmaste släkting kapsiska i sina dova gulbruna toner. Den har dock vita stjärtkanter (ej vit stjärtspets) och saknar vita spetsar på handpennorna. Honan är blekare färgad och saknar till skillnad från kapsiskans hona gult i fjäderdräkten.

Läten 
Drakensbergsiskans sjunger kanariefågelaktigt, likt kapsiskan men gällare. Kontaktlätet är ett vassare "voyp-vwip".

Utbredning och systematik 
Fågeln förekommer i snår i bergstrakter i västra Natal och Lesotho (Drakensberg).

Släktestillhörighet 
Tidigare placerades den i släktet Serinus alternativt Pseudochloroptila, men DNA-studier visar att den liksom ett stort antal afrikanska arter endast är avlägset släkt med t.ex. gulhämpling (S. serinus).

Ekologi 
Drakensbergsiskan ses i par eller småflockar när den rör sig genom buskar och snår efter frön från bland annat proteor, men också knoppar och insekter. Till skillnad från andra siskarter, men likt kapsiskan, häckar fågeln i bohålor. Den bygger en grund skål som placeras i sprickor eller håligheter i klippor, på klipphyllor eller bland växtlighet, framför allt ormbunkar. Hål i träd används dock sällan. Honan bygger boet samt lägger och ruvar tre till fyra, ibland fem, ägg. Hanen matar honan på boet.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population med stabil utveckling som inte tros vara utsatt för något substantiellt hot. Utifrån dessa kriterier kategoriserar internationella naturvårdsunionen IUCN arten som livskraftig (LC). Världspopulationen har inte uppskattats, men den beskrivs som lokalt vanlig.

Namn 
Fågelns vetenskapliga artnamn hedrar Roden E. Symons (1884-1974?), sydafrikansk storviltsjägare och jakttillsynsman.

Källor 
 Ian Sinclair, Phil Hockey and Warwick Tarboton, SASOL Birds of Southern Africa (Struik 2002) 
 Clement, Harris and Davis, Finches and Sparrows by

Referenser

Externa länkar

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Finkar
Fåglar i etiopiska regionen
Karroosiska

Karroosiska (Serinus alario) är en fågel i familjen finkar inom ordningen tättingar. Den förekommer sydvästligaste Afrika. Beståndet anses vara livskraftigt.

Utseende och läte 
Karroosiskan är en liten sparvliknande fink med udda färgsättning. Hanen är kastanjebrun, vit och svart, med det svarta från nacken till en sporre på bröstet hos västra östliga fåglar (alario, se Systematik nedan) och hos västliga (leucomlaemus) uppblandat med vitt. Honan har enfärgat gråbrunt huvud och kastanjebrun rygg och stjärt.

Utbredning och systematik 
Karroosiska förekommer i södra Afrika. Fågeln delas in i två underarter med följande utbredning:
 Serinus alario leucolaemus – södra Namibia samt nordvästra och västcentrala Sydafrika
 Serinus alario alario – västra och centrala Sydafrika samt Lesotho

Underarten leucolaemus urskildes tidigare som en egen art, "damarasiska".

Släktestillhörighet 
Arten placerades tidigare ofta i släktet Alario men genetiska studier visar att arten är nära släkt med Serinus.

Levnadssätt 
Karroosiskan är stannfågel i torra buskmarker, men uppträder nomadiskt efter regn och vid frösättning. Under häckningstid ses den i par eller smågrupper, men kan röra sig i flockar med upp till 200 individer resten av året och kan då förekomma tillsammans med andra arter.

Status 
Arten har ett stort utbredningsområde och beståndet anses stabilt. Internationella naturvårdsunionen IUCN listar den därför som livskraftig (LC).

Namn 
Karroo (eller karoo) är ett stäpp- och halvökenområde i södra och västra Sydafrika.

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Finkar
Fåglar i etiopiska regionen
Hayabusa (rymdsond)

Hayabusa eller MUSES-C var en japansk rymdsond som hade i uppdrag att hämta ett jordprov från asteroiden 25143 Itokawa. Rymdsonden sköts upp med en M-V-raket den 9 maj 2003. 

I mitten av september 2005 nådde rymdsonden asteroiden 25143 Itokawa och parkerades först på ett avstånd av 20 km och senare 7 km från asteroiden. 

Den 20 november gjordes en landning och ett försök att samla in ett markprov, provtagningen misslyckades. Samtidigt släpptes minilandaren MINERVA, men på grund av missöden i tidsplaneringen landade den aldrig på asteroiden. Den 25 november gjordes en andra landning och ett andra försök att samla in ett markprov.

Efter detta lämnade Hayabusa asteroiden och en kapsel med markprov landade nära Woomera, South Australia den 13 juni 2010.

Den 16 november 2010 bekräftade Japan Aerospace Exploration Agency att markprovet som samlades in under Hayabusas resa verkligen var från asteroiden.

Hayabusa är det japanska namnet för pilgrimsfalk.

Källor

Fotnoter

Japans rymdprogram
Rymdsonder
Rymdfartsåret 2003
WP:Projekt Japan
Ankobersiska

Ankobersiska (Crithagra ankoberensis) är en fågel i familjen finkar inom ordningen tättingar.

Utseende och läten 
Ankobersiskan är en liten (11 cm) finkfågel. Ovansidan är gråbrun och undersidan smutsvit med kraftig mörkbrun streckning. Näbben är ljus, relativt tunn och spetsig. Liknande strimsiskan är mycket större med mycket kraftigare näbb. Kontaktlätet är ett mjukt och nasalt "szhree" medan flyktlätet är ett ljust drillande.

Utbredning och systematik 
Fågeln förekommer i snår i bergstrakter i centrala Etiopien. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Släktestillhörighet 
Ankobersiskan placerades tidigare i släktet Serinus men DNA-studier visar att den liksom ett stort antal i huvudsak afrikanska arter endast är avlägset släkt med till exempel gulhämpling (S. serinus).

Levnadssätt 
Ankobersiskan hittas mycket lokalt i branta och klippiga bergsområden, med gräsmarker eller hedar. Den ses vanligen i smågrupper.

Status 
Ankobersiskan har en liten världspopulation uppskattad till endast mellan 6 000 och 15 000 vuxna individer. Dess levnadsmiljö är vidare hotad och minskar i omfång. IUCN kategoriserar den därför som sårbar.

Referenser

Externa länkar 

Finkar
Fåglar i etiopiska regionen
Endemiska fågelarter i Etiopien
Stora Meteoron

Stora Meteoron är det mest välkända och största klostret i världsarvet Meteora och grundades omkring 1340 av Sankt Athanasios Meteorites, en lärd munk från berget Athos. Athanasios besteg enligt legenden den högsta toppen som han gav namnet "Megalo Meteoro". Han byggde först en liten kyrka tillägnad jungfru Maria och sedan en större tillägnad Kristi förklaring. Athanasios efterträddes av Sankt Iosaph, en serbisk kung känd under namnet John Uros som blev munk i klostret 1372. Klostret nådde sin höjdpunkt på 1500-talet efter kejserliga och kungliga donationer. Här finns välbevarade fresker som skildrar Kristi liv.

Referenser 

Meteora (Grekland)
Kloster i Grekland
Varlaam

Varlaam är det näst största klostret i världsarvet Meteora och har fått sitt namn efter en asket och munk, Varlaam, som klättrade upp på klippan, bosatte sig och byggde tre kyrkor. Han fick inga efterföljare, så efter hans död övergavs platsen. 1517 grundades klostret av de rika munkarna  Theophanis och Nektarios Apsaradas från Ioanina. Klostret rymmer en samling av reliker samt fresker av den postbysantinska ikonografen Frangos Katelanos. Munkar har bott i klostret i en obruten kedja.

Referenser 

Meteora (Grekland)
Kloster i Grekland
Brider

Brider (från franskans bride = betsel) var intill hattbrättets undersida intill kullen fastsatta hakband, som brukades på damhattarna från 1820-talets slut.

Brider kunde knytas under hakan men hängde oftast fritt. De på 1820–1870-talet mycket använda innemössorna, som mer hade karaktär av hårklädsel hade även efter kinderna nedhängande band, ofta i tyll eller spets, vilka kallades barber.

Källor 
 

Kläddetaljer
Svarthalsad stare

Svarthalsad stare (Gracupica nigricollis) är en fågel i familjen starar inom ordningen tättingar. Den förekommer naturligt i södra Kina och delar av Sydostasien, men har även införts och etablerat sig i Taiwan. Beståndet anses vara livskraftigt.

Utseende och läte 
Svarthalsad stare är en 26–30 cm lång fågel. Huvudet är vitt, med gul bar fläck runt ögat och ett brett svart band runt halsen. Ovansidan är mörkbrun, medan undersidan är vit, ofta med gråbrun anstrykning. Stjärten samt större delen av vingtäckarna och vingpennorna är vitspetsade, medan handtäckarna är helvita. Näbben är svart och benen ljusgrå. Könen är lika, medan ungfågeln är brunare med streckning på nacke och bröst.

Svarthalsad stare är en mycket ljudlig fågel som låter höra både gälla, hårda, melodiska och disharmoniska läten, som nötskrikelika kraak kraak, visslande biätarlika prrü och ett pü-pü-pü-pü likt en tveksam rödhättad timalia. Sången återges i engelsk litteratur som tcheeuw-tchew-trieuw.

Utbredning och levnadsmiljö 
Svarthalsad stare hittas i södra Kina från Fujian till Yunnan, samt vidare söderut till Kambodja, Laos, Myanmar, Thailand och Vietnam. Den har också introducerats till och etablerat frilevande populationer i Taiwan, Malaysia och Singapore. Ett fynd från Brunei kan härröra från en förrymd burfågel eller en felflugen fågel. Fågeln lever i gräsmarker, torr skog, jordbruksområden och kring bebyggelse, mestadels i låglandsområden men också upp till 2000 meters höjd.

Taxonomi och systematik 
Arten beskrevs 1807 av svenska friherren och ornitologen Gustaf von Paykull. Tidigare placerades den i släktet Sturnus, men flera genetiska studier visar att släktet är starkt parafyletiskt, där de flesta arterna är närmare släkt med majnorna i Acridotheres än med den europeiska staren (Sturnus vulgaris). Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Beteende
Svarthalsad stare födosöker på marken, ibland kring boskap. Den livnär sig på insekter, daggmaskar och frön. Två olika sorters parningsspel har noterats. I den ena varianten står hanen och honan mot varandra med uppruggade och näbbarna öppna. I den andra sänker den vingarna och bugar med huvudet. Mellan spelen jagar de varandra, springande eller flygande. De har också noterats putsa varandra. Häckningssäsongen sträcker sig från februari till maj i Thailand, mars–juli i Kina och april–augusti i Burma. Den bygger ett stort kupolformat bo av kvistar, gräs, fjädrar och blommor. Boet placeras i ett träd och kan återanvändas. I varje kull läggs tre till fem ägg.

Status
Skogsavverkning verkar ha gynnat svarthalsade staren som vidgat sitt utbredningsområde. Beståndet tros öka i antal och IUCN kategoriserar det som livskraftigt.

Namn 
Svarthalsade starens vetenskapliga artnamn nigricollis betyder just "svarthalsad". På svenska har den även kallats svartkragsstare.

Referenser

Externa länkar 

 Läten på xeno-canto.org

Starar
Fåglar i orientaliska regionen
Rousanou

Rousanou är ett kloster i världsarvet Meteora som ligger på lägre höjd än övriga kloster i området och är därmed mer lättillgängligt. Klostret grundades runt 1545 av Joasaph och Maximos, två bröder som byggde det på ruinerna av en ännu äldre kyrka. I kyrkan finns bland annat väggmålningar. Klostret är tillägnat Sankta Barbara och anledningen till att klostret har namnet Rousanou är inte känt, men det kan vara namnet på en eremit på platsen innan klostret grundades. Under andra världskriget skadades klostret av tyskarna. Sen 1988 bebos klostret av ett litet antal nunnor.

Referenser 

Meteora (Grekland)
Kloster i Grekland
Mandarinstare

Mandarinstare (Sturnia sinensis) är en asiatisk fågel i familjen starar inom ordningen tättingar.

Utseende och läten 
Mandarinstare är en 21 cm lång grå, svart och vit fågel. Hanen har beigevit panna och hjässa, den senare ibland blekgrå. Nacke, mantel och rygg är silkesgrå medan övergumpen är beigeockra. Vingarna är mörkbruna eller svarta med en stor vit skulderfläck. Hona och ungfågel är brunare, med mindre eller ingen skulderfläck. Flyktlätet är ett mjukt "preep", varningslätet hårt "kaar", medan sången inte finns beskriven.

Utbredning och systematik 
Mandarinstaren förekommer i sydöstra Kina söder om en linje från östra Yunnan österut till Fujian, inklusive Hong Kong) samt nordöstra och nordcentrala Vietnam (östra Tonkin samt norra och centrala Annam. Utanför häckningstid ses den i sydöstra Kina, Taiwan, Hainan och från norra Vietnam söderut till södra Thailand och österut till Indokina, även fåtaligt på Malackahalvön och i Singapore. Den har även påträffats i Brunei, Indien, Japan, Korea, Myanmar och Filippinerna. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Släktestillhörighet 
Tidigare placerades den i släktet Sturnus, men flera genetiska studier visar att släktet är starkt parafyletiskt, där de flesta arterna är närmare släkt med majnorna i Acridotheres än med den europeiska staren (Sturnus vulgaris).

Levnadssätt 
Mandarinstaren förekommer i öppet landskap som buskmarker, jordbruksbygd och bebodda områden. Födan består bland annat av insekter, men finns inte dokumenterad i dess häckningsområde. Arten är mestadels trädlevande under häckningen som pågår mellan mars och juni i Vietnam.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population med stabil utveckling och tros inte vara utsatt för något substantiellt hot. Utifrån dessa kriterier kategoriserar internationella naturvårdsunionen IUCN arten som livskraftig (LC). Världspopulationen har inte uppskattats.

Referenser

Externa länkar 

 Bilder och filmer på Internet Bird Collection
 Läten på xeno-canto.org

Starar
Fåglar i palearktiska regionen
Fåglar i orientaliska regionen
Agios Nikolaos Anapafsas

Agios Nikolaos Anapafsas är ett kloster i världsarvet Meteora i Grekland som byggdes på 1500-talet av Sankt Dionysious Metropolit i Larissa. Klostret övergavs av 1900 och förföll tills det renoverades på 1960-talet. Namnet "Anapafsas" är av okänt ursprung; det kan vara efternamnet av en tidig munk eller grundare. Här finns väggmålingar från 1500-talet av den kretensiske ikonografen Theophanis Bathas-Strelitzas. Idag bor en munk i klostret.

Referenser 

Meteora (Grekland)
Kloster i Grekland
Agios Stephanos

Agios Stephanos är ett kloster i världsarvet Meteora i Grekland som grundades av Sankt Antoninus Cantacuzene omkring 1400. Här finns reliken Sankt Haralambos skalle. I kyrkan finns väggmålningar som prästen Ioannis från Stagoi målade 1545. Klostret skadades svårt under 1920-talet, bombades under andra världskriget och förstörelsen fortsatte under det efterföljande inbördekriget. 1961 blev Agios Stephanos ett nunnekloster efter att i princip varit helt övergivet.

Referenser 

Meteora (Grekland)
Kloster i Grekland
Oslättfors bruk

Oslättfors bruk var ett järnbruk som grundades 1697 i Oslättfors.

Bruket tillverkade främst spik och var som mest lönsamt från slutet av 1700-talet till mitten av 1800-talet. På grund av en gradvis minskande efterfrågan lades bruket till slut ner under 1880-talet och verksamheten övergick till jord- och skogsbruk.

Ett fåtal byggnader finns kvar, bland annat brukskontoret, ett kolhus och smedbostäder från 1800-talet. Brukets arkiv finns hos Arkiv Gävleborg.

Bruket och all skog köptes år 1900 av Korsnäs pappersbruk och sågverk som hade flyttat sin verksamhet till Bomhus i Gävle. Skogen ägs idag av Bergvik Skog som förvaltar den åt Korsnäs. Byns hus såldes 1989 till privat fastighetsägare som i sin tur sålt dem till privatpersoner. Kraftverket är i ett privat företags ägo och levererar ström. Kyrkan drivs av Oslättfors Kyrkostiftelse på ideell grund.

Se även

Järnriket Gästrikland

Referenser

Webbkällor
Näringslivsarkivens förening: Oslättfors bruk, läst 3 april 2015

Externa länkar
Oslättfors bruksarkiv hos Arkiv Gävleborg

Svenska järnbruk
Företag i Gävle kommun
Arbetslivsmuseer i Sverige