kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Arbetslöshetskassornas Samorganisations forskningspris

Arbetslöshetskassornas Samorganisations forskningspris, SO:s forskningspris, numera Sveriges A-kassors forskningspris är ett pris på 75 000 kronor (2015) som instiftades 2011 av Arbetslöshetskassornas Samorganisation (SO), som numera heter Sveriges A-kassor, för forskning om arbetslöshet, arbetsmarknad och arbetslöshetsförsäkringen. 
Det delas ut av Sveriges A-kassors forskningsråd till en eller flera forskare som under de två föregående åren publicerat arbeten inom detta forskningsområde.

Pristagare
2013 Nationalekonomen Madelene Nordlund och sociologen  Mattias Strandh, Umeå universitet, för deras forskning om arbetslöshetens pris och a-kassans möjlighet att påverka socioekonomiska kostnader.  
2015 Sociologen Anders Kjellberg, Lunds universitet, för hans forskning om förändringarna av a-kassereglerna och deras effekter på a-kassornas organisationsgrad. 
2017 Patrik Vulkan vid Göteborgs universitet och Carlo Knotz vid Lunds universitet.
2020 Jayeon Lindellee vid Socialhögskolan, Lunds universitet, för hennes forskning om ökade skillnader i skydd vid arbetslöshet.
2021 Camille Landais, Arash Nekoei, Peter Nilsson, David Seim och Johannes Spinnewijn för deras studie av om arbetslöshetsförsäkringen ska vara obligatorisk eller inte.
2023 Lutz Gschwind vid Uppsala universitet. Hans forskning visar bland annat att förändringarna i arbetslöshetsförsäkringen 2007 slog hårdare mot utrikes födda än inrikes födda.

SO:s forskningsråd
SO:s forskningsråd håller konferenser, seminarier och hearingar sedan 2001. Syftet är att initiera, belysa och stödja forskning om regelverken inom arbetsmarknadspolitiken och särskilt arbetslöshetsförsäkringen samt effekterna av dessa. Ledamöter (2015): Katarina Bengtson Ekström (ordförande samt föreståndare för Akademikernas a-kassa), Tord Strannefors (prognoschef Arbetsförmedlingen), Birgitta Nyström (professor Lunds universitet), Bengt Furåker (professor Göteborgs universitet), Åsa Löfström (docent Umeå universitet) och Walter Korpi (professor Stockholms universitet)

Noter

Externa länkar
Sveriges A-kassors forskningsråd

Vetenskapspriser i Sverige
Priser och utmärkelser instiftade 2011
Lohachara Island

Lohachara Island (på hindi लोहचार द्वीप och bengali লোহচার দ্বীপ) var en liten ö i Västbengalen i Indien, som ständigt översvämmades från 1980-talet och framåt. Den var belägen i Huglifloden som en del av Sundarban-deltat i Sundarbans nationalpark.

Det definitiva försvinnandet rapporterades i december 2006, med stor uppmärksamhet I massmedia. Ön utropades som det första definitiva offret för den globala uppvärmningen.

Inga direkta belägg har dock presenterats för den kopplingen, så det är möjligt att försvinnandet berott på att ön eroderat. I april 2009 rapporteradedessutom lokaltidningarna att Lohachara Island dykt upp ur vattnet igen.

Bakgrund 
Ön är en bland flera “försvinnande öar” i flodens delta. Under de senaste årtiondena har fyra öar – Bedford (eller Suparibhanga), Lohachara, Södra Talpatti-ön och Kabasgadi – varit översvämmade. Av dessa är det bara Lohachara Island som varit bebodd, med ett invånarantal på upp till 6000 personer. Översvämningarna har tvingat tusentals invånare över till fastlandet.

Det finns flera orsaker till att öar i deltan kan försvinna. Förutom en höjning av havsytan och erosion kan även cykloner, miljöförstöring och översvämningar vara förklaringen. Vidare började vatten från Farakka Barrage ledas över till Hoglifloden under torrperioden, från 1974, vilket försvårat översvämningarna under monsunperioderna.

En ytterligare förklaring till förändringarna i Ganges-deltat är att markytan sjunker. Bengalen lutar långsamt över mot öster på grund av neotektoniska rörelser i jordskorpan.

En forskningsstudie som gjordes 1990 sammanfattades: “Det finns inga bevis för att miljöförstöringen i Himalaya eller att växthuseffektens påverkan på havsnivån skulle förvärra översvämningarna i Bangladesh.”

Dock visar satellitfoton visar att havsnivån i området stiger med 3,14 centimeter per år och har gjort det de senaste årtiondena. Det är betydligt mer är genomsnittet i världen – som är 0,2 centimeter.

Referenser

Noter

Engelska originalcitat 

Indiens öar
Före detta öar
Nils Hansson (militär)

Nils Olof Hansson, född 9 juli 1916 i Ronneby, död 28 augusti 1978 i Hjo, var en svensk officer i Flygvapnet.

Biografi
Hansson blev fänrik i Flygvapnet 1938. Han befordrades till löjtnant i Flygvapnet 1940, till kapten 1945, till major 1951, till överstelöjtnant 1954 och till överste 1960.

Hansson inledde sin militära karriär i Flygvapnet 1935. År 1938 avlade han officersexamen och tjänstgjorde 1938–1943 vid Jämtlands flygflottilj. Åren 1944–1951 tjänstgjorde han på Organisationsavdelningen (fredsorganisationen) vid Flygstaben. Åren 1945–1947 var han expert i 1945 års försvarskommitté. Åren 1947–1948 tjänstgjorde han som expert vid försvarsdepartementet. År 1948 var han till förfogande för Statsutskottet. Åren 1948–1949 genomgick han stabskursen, och 1949 var han lärare vid Flygkrigshögskolan. År Åren 1949–1950 var han expert vid 1949 års försvarsutredning. Åren 1951–1952 tjänstgjorde han återigen vid Flygkrigshögskolan. Åren 1951–1954 var han chef för Flyg- och luftförsvarsavdelningen vid Försvarsstaben. Åren 1951 och 1956 genomfördes han studieresor till Storbritannien. Åren 1954–1955 tjänstgjorde han vid Östgöta flygflottilj. Åren 1955–1956 var han expert vid 1955 års försvarsutredning. År 1956 tjänstgjorde han på Organisationsavdelningen vid Flygstaben. Åren 1956–1957 var han expert vid Storflygplatsberedningen. Åren 1956–1959 var han chef för Organisationsavdelningen vid Flygstaben. Åren 1960–1971 var han flottiljchef för Västgöta flygflottilj. Hansson lämnade Flygvapnet 1976.

Hansson gifte sig 1939 med Gunvor Levin (1916–1993); tillsammans fick de två barn. Makarna Hansson är begravna på Östra begravningsplatsen i Östersund.

Utmärkelser 

   Riddare av Svärdsorden, 1951.
   Kommendör av Svärdsorden, 6 juni 1964.
   Kommendör av första klassen av Svärdsorden, 6 juni 1967.

Källor

Noter 

 

Överstar i svenska flygvapnet
Svenska flygflottiljchefer
Personer verksamma vid Västgöta flygflottilj
Kommendörer av första klass av Svärdsorden
Svenska militärer under 1900-talet
Personer från Ronneby
Gravsatta i Östersund
Födda 1916
Avlidna 1978
Män
Steninge Lervarufabrik

Steninge Lervarufabrik var en svensk lervarufabrik verksam vid Steninge slott ca 1910-1984.

År 1932 grundades Steninge Keramikfabrik av Steninge slotts ägare Wolfgang Thomas och drevs av honom fram till 1937, då fabriken övertogs av Karl Birger Femling, som fortsatte tillverkningen fram till 1940 under namnet Sigtuna Keramik. Fabriken hade ett bredare sortiment av bruks- och prydnadskeramik.

Tillverkningen vid Steninge Keramikfabrik börjades som en småskalig tillverkning av blomkrukor vid handelsträdgården vid Steninge slott. Keramiktillverkningen växte efterhand och hade som mest ett 50-tal anställda. Under 1950-talet låg tillverkningen på omkring 4 miljoner blomkrukor om året. Fabriken hade filialer i Vretstorp 1949–1967 och i Viggbyholm. År 1967 köptes fabriken av Bofajans och 1974 av Uppsala Ekeby, som lade ned tillverkningen. Denna återupptogs 1975 av några anställda, som drev den vidare under namnet Steninge Keramik AB. 1984 lades tillverkningen ned, efter att 1982 sålts till BodaNova.

Bland konstnärer som varit verksamma vid Steninge märks Gudrun Slettengren-Fernholm (1934–1935), Allan Ebeling (1930-talet), Ingrid Abenius-Triller (1933–1934), Elsi Wahlquist (1934–1945), Greta Runeborg-Tell (1934–1935) och Ingrid Hallenborg (från 1936). Efter Inköpet av Bobergs Fajansfabrik 1967–1974 var Paula von Freymann, Anette Krahner, Lisa Larson, Monica Backström, Signe Persson-Melin, Inga Lill Dahlquist (1967–1968) och Lena Andersson (1974–1975).

Källor 
 Keramik och porslin i Sverige genom 7000 år, red. Bengt Nyström, s. 365.

Ej längre existerande svenska keramikföretag
Sigtuna kommun
Mussmygar

Mussmygar (Crateroscelis) är ett fågelsläkte i familjen taggnäbbar inom ordningen tättingar. Släktet omfattar tre arter som alla förekommer på Nya Guinea: 
 Rostmussmyg (C. murina)
 Kastanjebusksmyg (C. nigrorufa)
 Bergmussmyg (C. robusta)

DNA-studier visar att arterna i släktet inte är varandras närmaste släktingar, där kastanjebusksmyg (Crateroscelis nigrorufa) är en del av Sericornis och de övriga två står mycket nära Origma. Detta har ännu inte lett till några taxonomiska förändringar, annat än ett nytt tilldelat svenskt trivialnamn.

Referenser

Externa länkar

Taggnäbbar
Törnskatsvireor

Törnskatsvireor (Vireolanius) är ett fågelsläkte i familjen vireor inom ordningen tättingar. Släktet omfattar fyra till fem arter som förekommer från centrala Mexiko till Amazonas: 
 Brunsidig törnskatsvireo (V. melitophrys)
 Grön törnskatsvireo (V. pulchellus)
 Gulbrynad törnskatsvireo (V. eximius)
 Gråkronad törnskatsvireo (V. leucotis)
 Vireolanius [l.] mikettae – urskiljs som egen art av Birdlife International

Referenser

Externa länkar

Vireor
Valentin Balachnitjev

Valentin Balachnitjev (ryska: Валентин Балахничев), född 23 april 1949, var ordförande för det ryska friidrottsförbundet fram till 2015. Han fråntogs samma år sina post som ekonomichef inom IAAF efter anklagelser om inblandning i mörkläggning av ryska dopningsskandaler. 19 mars 2019 har fransk polis utfärdat arresteringsorder för både Balachnitjev och förbundskaptenen Aleksej Melnikov för deras inblandning i ryska dopningsskandalen.

Källor 

Ryska idrottsledare
Sovjetiska häcklöpare
Män
Födda 1949
Levande personer
Borstbulbyler

Borstbulbyler (Bleda) är ett fågelsläkte i familjen bulbyler inom ordningen tättingar. Släktet omfattar numera vanligen fem arter som förekommer i Väst- och Centralafrika från Senegal till Kenya och Zambia:
 Roststjärtad borstbulbyl (B. syndactylus)
 Grönstjärtad borstbulbyl (B. eximius)
 Gultyglad borstbulbyl (B. notatus)
 Gulögd borstbulbyl (B. ugandae) – behandlas traditionellt som underart till notatus men urskiljs allt oftare som egen art.
 Gråhuvad borstbulbyl (B. canicapillus)

Referenser

Externa länkar

Bulbyler
Saint-Gorgon

Saint-Gorgon kan syfta på:
 Saint-Gorgon, Morbihan
 Saint-Gorgon, Vosges
Saint-Gratien

Saint-Gratien kan syfta på:
 Saint-Gratien, Somme
 Saint-Gratien, Val-d'Oise
Saint-Grégoire

Saint-Grégoire kan syfta på:

Frankrike 

 Saint-Grégoire, Ille-et-Vilaine, departementet Ille-et-Vilaine i regionen Bretagne,                           
 Saint-Grégoire, Tarn, departementet Tarn i regionen Occitanien,                                                          
 Saint-Grégoire-d'Ardennes, departementet Charente-Maritime i regionen Nouvelle-Aquitaine,                           
 Saint-Grégoire-du-Vièvre, departementet Eure i regionen Normandie,
Saint-Hilaire-du-Bois

Saint-Hilaire-du-Bois kan syfta på:
 Saint-Hilaire-du-Bois, Charente-Maritime
 Saint-Hilaire-du-Bois, Gironde
Saint-Honoré

Saint-Honoré kan syfta på:

Geografi

Frankrike 

 Saint-Honoré, Seine-Maritime, Normandie, 
 Saint-Honoré, Isère,

Kanada 

 Saint-Honoré (kommun), Québec, Saguenay/Lac-Saint-Jean, 

Robotskapade Kanadaförgreningar
Saint-Jean-aux-Bois

Saint-Jean-aux-Bois kan syfta på:
 Saint-Jean-aux-Bois, Ardennes
 Saint-Jean-aux-Bois, Oise
Saint-Jean-le-Blanc

Saint-Jean-le-Blanc kan syfta på:
 Saint-Jean-le-Blanc, Calvados
 Saint-Jean-le-Blanc, Loiret
Saint-Jean-le-Vieux

Saint-Jean-le-Vieux kan syfta på:
 Saint-Jean-le-Vieux, Ain
 Saint-Jean-le-Vieux, Isère
 Saint-Jean-le-Vieux, Pyrénées-Atlantiques
Saint-Jeannet

Saint-Jeannet kan syfta på:
 Saint-Jeannet, Alpes-de-Haute-Provence
 Saint-Jeannet, Alpes-Maritimes
Saint-Joseph

Saint-Joseph, Saint Joseph eller St. Joseph kan syfta på:

 Saint-Joseph AOC – ett vindistrikt i Frankrike

Geografi

Barbados 

 Saint Joseph (parish i Barbados),

Dominica 

 Saint Joseph (parishhuvudort), 
 Saint Joseph (parish i Dominica, lat 15,43, long -61,43),

Frankrike 

 Saint-Joseph-des-Bancs, departementet Ardèche i regionen Auvergne-Rhône-Alpes, 
 Saint-Joseph-de-Rivière, departementet Isère i regionen Auvergne-Rhône-Alpes, 
 Saint-Joseph, Manche, departementet Manche i regionen Normandie,  
 Saint-Joseph, Loire,  departementet Loire i regionen Auvergne-Rhône-Alpes,

Kanada 

 St. Joseph, Ontario – en kommun

Martinique 

 Saint-Joseph, Martinique, ort och kommun,

Papua Nya Guinea 

 Masahet Island, ö, New Ireland,

USA 

 St. Joseph, Louisiana, Tensas Parish, 
 Saint Joseph, Missouri, countyhuvudort, Buchanan County, 
 Saint Joseph, Tennessee, Lawrence County, 
 Saint Joseph, Illinois, Champaign County, 
 St. Joseph, Michigan, Berrien County, 
 St. Joseph, Minnesota, ort, Stearns County, 
 St. Joseph (flod) – en flod i Michigan

Robotskapade Dominicaförgreningar
Robotskapade Papua Nya Guineaförgreningar
Robotskapade USAförgreningar
Saint-Juéry

Saint-Juéry kan syfta på:
 Saint-Juéry, Aveyron
 Saint-Juéry, Lozère
 Saint-Juéry, Tarn
Dal (maträtt)

Dal, daal eller dhal (hindi: 'kluven') en maträtt av  torkade, kluvna linser, ärter eller bönor som inte behöver blötläggning innan kokning.

Maträtten kan ofta tillredas i form av en linsgryta, vilket är vanligt förekommande i södra Indien. Det är, tillsammans med kokt ris (bhat), en mycket vanlig måltid i Nepal.

Dal kan förutom linser innehålla kanel, spiskummin, ingefära, koriander, chilipeppar, vitlök, lök, gurkmeja, kummin, tomat och kokosmjölk.

Referenser 

Indiska maträtter
Vegetariska rätter
Myrvireor

Myrvireor (Dysithamnus) är ett fågelsläkte i familjen myrfåglar inom ordningen tättingar. Släktet omfattar åtta arter med utbredning i Latinamerika från södra Mexiko till sydöstra Brasilien: 
 Fläckbröstad myrvireo (D. stictothorax)
 Grå myrvireo (D. mentalis)
 Strimhuvad myrvireo (D. striaticeps)
 Fläckhuvad myrvireo (D. puncticeps)
 Rostryggig myrvireo (D. xanthopterus)
 Svart myrvireo (D. occidentalis)
 Blygrå myrvireo (D. plumbeus)
 Sotmyrvireo (D. leucostictus)

Referenser

Externa länkar

Myrfåglar
Fan Popo

Fan Popo, kinesiska tecken 范坡坡, pinyin Fàn Pōpo, född 27 november 1985 i Xuzhou, Jiangsu, Kina, är en kinesisk dokumentärfilmare, författare och gayaktivist. Fan tog sin kandidatexamen vid Institutionen för filmstudier vid Pekings filmhögskola 2007 och bor och är verksam i Peking. Samma år publicerade han boken 百部同志电影全记录 (’Fullständig förteckning över hundra queerfilmer’). Därefter har Fan framför allt varit aktiv som dokumentärfilmare med fokus på HBTQ-frågor. Bland dessa kan nämnas Mama Rainbow (彩虹伴我心) som beskriver sex mödrar och deras förhållande till sina homosexuella barn och New Beijing, New Marriage, en dokumentation av ett performancekonstprojekt där två homosexuella par, ett manligt och ett kvinnligt, tog bröllopsfotografier på en central plats i Peking. Fan dokumenterade både händelsen i sig och förbipasserandes reaktioner. New Beijing, New Marriage visades även på Östasiatiska museet i Stockholm som en del av utställningen Secret Love.

Fan Popo har varit medlem av festivalkommittén för Beijing Queer Film Festival sedan 2009 och styrelseledamot i Beijing LGBT Center sedan 2010. Han har även arrangerat och deltagit i China Queer Film Festival Tours, en ambulerande queerfilmsfestival, sedan 2008.

Referenser

Kinesiskspråkiga författare
Kinesiska författare under 2000-talet
Kinesiska aktivister
Kinesiska dokumentärfilmare
Alumner från Pekings filmhögskola
HBTQ-relaterade författare
HBTQ i Asien
Stora Takstens

Stora Takstens ("Takstains") är en gård i Lärbro socken på Gotland.

Den gamla manbyggnaden är från medeltiden, men byggdes om 1767, då bland annat en andra våning lades på. Byggnaden restaurerades 1989-91. Den bredvidliggande mindre "skolbyggnaden" är från 1700-talets början och den nyare manbyggnaden, "Grubbs hus" efter kalkpatronen Edvard Israel Grubb d.ä. (1782-1853), uppfördes från omkring 1820.

De äldsta kända ägarna är Niklas och Mikael Takstains, och rester från deras stenhus ingår troligen i den gamla manbyggnadens nedervåning.

Tidigare ägare 
Gården såldes 1874 av bröderna Bolinder. Köparen var konsuln och riddaren J. P. Stare, grosshandlaren C. Procopée och possessionaten K. Björkman.

Källor
Om Takstens på www.kringla.nu
Takstens Gutabygd sid 3 på www.bygdeband.se

Noter

Externa länkar

Byggnadsminnen i Gotlands kommun
Krämpbol

Krämpbol är ett före detta järnbruk i Östra Vingåkers socken, Katrineholms kommun.

Järnbruket anlades på 1630-talet och lades ned på 1870-talet i samband med att höjdskillnaden från Viren till Lillsjön blev för liten att nyttja vid bruksdriften. Senare fanns här ett sliperi för marmor från marmorbrott i Krämpbol, Glopphälla och Bonneråd.

Idag finns bara ruiner, rester av bruksdammen, en smedsbostad samt inspektorsbostaden bevarad.

Källor 
 Kulturhistoriskt värdefulla miljöer i Södermanland, artikel i Sörmlandsbygden 1988:2

Katrineholms kommun
Svenska järnbruk
Matsumoto Yamaga FC

är en japansk fotbollsklubb från Matsumoto i Nagano prefektur.

Arena
Matsumoto Yamaga spelar sina hemmamatcher på  i Matsumoto, som öppnade år 1999. Arenan går också under smeknamnet , som är skapat av orden alp, efter Japanska alperna, och vind. Kapaciteten är 20 396 besökare, fördelat på ungefär 16 000 sittplatser och 4 000 ståplatser.

Placering tidigare säsonger

Truppen 2022 
Aktuell 23 april 2022.

Referenser

Fotbollsklubbar i Japan
Sportklubbar bildade 1965
Gallus Jakob Baumgartner

Gallus Jakob Baumgartner, född den 16 oktober 1797 i Altstätten, kantonen Sankt Gallen, död den 12 juli 1869 i staden Sankt Gallen, var en schweizisk statsman. Han var far till Alexander Baumgartner.

Baumgartner studerade 1816 juridik i Wien, kom sedan till Ungern, men blev 1819 häktad i anledning av föregivet deltagande i politiska stämplingar och 1820 förvisad ur de österrikiska staterna. Han blev därpå föreståndare för statsarkivet i Sankt Gallen och 1825 medlem av stora rådet. Efter författningens omdaning, vari Baumgartner tagit mycket verksam del, invaldes han 1831 i det lilla rådet (regeringen) och blev även sin kantons första ombud i förbundsförsamlingen. Frisinnad till sina tänkesätt, röstade han för en reform av förbundsförfattningen och kantonen Basels avsöndrande samt undertryckandet av Sarnenförbundet. Emellertid avlägsnade han sig så småningom från det liberala partiet. I den aargauska klosterfrågan uttalade han sig, jämte största delen av Sankt Gallens stora råd, för återställandet av alla kloster. I anledning därav anfallen av sina tidigare politiska vänner, utträdde han 1841 ur såväl stora som lilla 
rådet och bibehöll endast sin ställning som ombud i förbundsförsamlingen; sedermera uppgav han likväl även denna. 

Han ägnade sig nu åt sin juridiska praktik och publiciteten. Redan 1843 valdes han dock åter till förste medlem av det lilla rådet. I överensstämmelse med sin politiska omkastning uttalade han sig 1847 i en skrift, Die Jesuitenfrage und die Instruction von S:t Gallen, för jesuiterna och bekämpade lilla rådets förslag att använda vapenmakt mot "Sonderbundet". Efter reformen av den schweiziska förbundsförfattningen 1848 spelade Baumgartner ingen framstående politisk roll förrän 1857, då hans talanger för fjärde gången bragte honom in i ständerrådet, där han hade plats till 1860. Bland hans arbeten märks: Erlebnisse auf dem Felde der Politik (1846), Die Schweiz in ihren Kämpfen und Umgestaltungen von 1830–50 (1853–66) och Geschichte des schweizerichen Freistaats und Kantons S:t Gallen (2 band, 1868).

Källor

Noter 

Schweiziska politiker under 1800-talet
Födda 1797
Avlidna 1869
Män
Ugglan
Personer från Altstätten
Joetsu Shinkansen

Joetsu Shinkansen  är en linje för höghastighetståg i det japanska Shinkansennätet som byggdes av Japanese National Railways (JNR) och tillhör och trafikeras idag av JR Higashi Nihon, ett av företagen i samarbetet Japan Railways. Den sträcker sig mellan Ōmiya och Niigata och invigdes i november 1982.

När JNR upplöstes 1987 övergick ägandet av Joetsu Shinkansen liksom all Shinkansen infrastruktur till det nybildade Shinkansen Holding Corporation (SHC) som leasade ut banan till JR Higashi Nihon.  I oktober 1991 köpte JR groups bolag ut Shinkansenanläggningarna från SHC och sedan dess är banan i JR Higashi Nihon ägo.

När linjen byggdes var maxhastigheten med serie-200-tåg 210 km/h. I juli 1994 började serie E1 dubbeldäckade tåg användas och i maj 2001 infördes serie E4. E1 som hade 12 vagnar togs ur drift 2012 då de sista Max Toki-avgångarna ersattes av två kopplade E4, Max Tanigawa, för att öka passagerarkapaciteten. Hastigheten på större delen av banan idag är 240 km/h, men ett uppgraderingsprojekt startade 2019 för att höja maxhastigheten till 275 km/h och sänka restiden Tokyo - Niigata till under 90 minuter. Det handlar mest om bullerdämpande åtgärder för att leva upp till reglerna kring buller. Samtidigt började tåg av Serie E7 som kan utnyttja den högre hastighetsgränsen att sättas in istället för de E4 som används och har sth 240 km/h. 2022 ska alla avgångar trafikeras med Serie E7.

Redan när Joetsu shinkansen byggdes visade kalkylerna att den till skillnad från de tidigare byggda Tokaido shinkansen och Sanyo shinkansen inte skulle kunna bli lönsam eftersom passagerarunderlaget är betydligt mindre. Motivet för bygget var att bidra till utveckling av regionen.

Linjen är 270 km lång varav 106 km är tunnlar och 30 km broar.

Urspårningen 
Joetsu Shinkansen är liksom andra shinkansenlinjer utrustad med ett jordbävningssystem som bryter strömmen på banan och stannar tågen vid jordbävningar. Klockan 17:56 den 23 oktober 2004 befann sig Toki 325, ett 10 vagnar långt serie 200-tåg nästan rakt ovanför epicentrum för en jordbävning. Det befann sig ca 5 km från Nagaoka station och hade som tur var börjat sakta in för stationsstoppet och körde i ca 200 km/h. Det befann sig på en 14 m hög viadukt. Flera vagnar spårade ur och tåget stannade efter 1600 m. Ingen av de 155 passagerarna ombord skadades dock allvarligt.

Detta var den första urspårningen för ett shinkansentåg i trafik 40 år efter invigningen av Tokaido Shinkansen. En tunnel rasade delvis in och en bro fick svåra skador av jordbävningen och trafiken fick stängas helt mellan Echigo-Yuzawa och Nagaoka under drygt 2 månader till den 28 december samma år.

Källor
 

Snabbtåg
Järnvägslinjer i Japan
WP:Projekt Japan
Adriaan Paulen

Adriaan "Adje" Paulen, född 12 oktober 1902 i Haarlem, Nederländerna, död 9 maj 1985 i Eindhoven, var en nederländsk idrottsledare, ordförande för det internationella friidrottsförbundet IAAF 1976-1981.

Källor 

Idrottsledare
Nederländska medeldistanslöpare
Nederländska idrottare under 1900-talet
Personer från Haarlem
Födda 1902
Avlidna 1985
Män