kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
USS Midway (CV-41)

USS Midway är ett amerikanskt hangarfartyg i Midway-klass, som opererades av den amerikanska flottan från 1945 till 1997. Fartyget är sedan 2004 ett museifartyg i San Diego.

Historik
USS Midway var det första i sin fartygsklass och byggdes vid Newport News Shipbuilding, med början 27 oktober 1943. Fartyget är namngivet efter Midwayöarna, där ett sjöslag utkämpades i juni 1942 som resulterade i en avgörande amerikansk seger i Stillahavskriget som förhindrade japanskt avancemang mot USA:s västkust.

Fartyget togs i tjänst 8 dagar efter den japanska kapitulationen som avslutade andra världskriget. Hon kom under sina 47 år i aktiv tjänstgöring att delta i Koreakriget, Vietnamkriget samt i Gulfkriget. Beteckningen CVA-41 ändrades till CV-41 30 juni 1975.

Från 1973 och fram till 1992 så var USS Midway tilldelad USA:s sjunde flotta och var utlandsbaserad vid den amerikanska örlogshamnen i Yokosuka utanför Tokyo i Japan, som då var dess hemmahamn.  ersatte Midway i den rollen efter att hon lämnade Yokosuka 1992. 

Fartyget togs ur tjänst 11 april 1992, men kvarstod i reserv fram till 1997, då hon slutligen avrustades. Sedan 2004 är USS Midway ett museifartyg i San Diego. USS Midway är unik så till vida att hon det enda till eftervärlden bevarade amerikanska hangarfartyget som inte tillhör Essex-klassen.

Bilder

Referenser

Externa länkar

Midway-klass
Museifartyg i USA
Fartyg byggda i Virginia
Fartyg sjösatta 1943
Amerikanska hangarfartyg under Vietnamkriget
Amerikanska hangarfartyg under kalla kriget
Amerikanska hangarfartyg under andra världskriget
San Diego
Mulle Meckparken

Mulle Meckparken är en temalekpark i Järvastaden i Solna kommun. Parken skapades under ledning av konstnären Tor Svae och är uppkallad efter barnboksfiguren Mulle Meck. Den invigdes på hösten 2008 och år 2010 tilldelades den Solnas Stadsmiljöpris.

Beskrivning
Järvastaden kallas av ansvariga på Järvastaden AB för ”Barnens stadsdel”. En av de första och största investeringarna i Barnens stadsdel var att skapa en annorlunda lekplats.  Man tog kontakt med konstnären och scenografen Tor Svae som då byggt klart sagomiljöer på Junibacken. Det var Svaes idé att inleda ett samarbete med George Johansson och Jens Ahlbom, upphovsmännen bakom barnboksfiguren Mulle Meck, mekaniker, snickare och allmän fixare. 

Tillsammans har de sedan skapat Mulle Meckparken av gammalt skrot och mycket fantasi. Bland figurer och miljöer märks Mulle Meck med sin hund Buffa, Linlyftet, Blomsterlabyrinten, Wilma von Winkelhocks observatorium, Lufthamnen, Daisy Diesels garage och Restaurant Chez Nous. Anläggningen invigdes hösten 2008 och har sedan dess kompletterats med bland annat en liten damm, en båt samt ett barnboksbibliotek med Bagar-Birgits konditori som drivs sommartid tillsammans med Solna stad.

Bilder

Se även
Andra temalekplatser i Stockholmsområdet skapade av Tor Svae:
 Anders Franzéns park
 Bryggartäppan
 Ivar Los park
 Krubbans lekplats
 Lilla Kvarnholmen

Källor
 Historien om Mulle Meck i Järvastaden.
 Informationstavlor i parken

Externa länkar

Parker i Solna kommun
Järva
Lekplatser i Stockholms län
Malörtsparv

Malörtsparv (Artemisiospiza nevadensis) är en fågel i familjen amerikanska sparvar inom ordningen tättingar. Fram tills nyligen ansågs den och kaliforniensparven utgöra en och samma art.

Kännetecken

Utseende 
Malörtsparven är liksom nära släktingen kaliforniensparven en medelstor (14–18 cm) amerikansk sparv med lång stjärt som den ofta håller rest. Ovansidan är gråbrun, undersidan vit med en isolerad mörk fläck på bröstet. Huvudet är grått med en tydlig vit ögonring, ett mörkare strupsidestreck och en vit fläck på tygeln. Stjärten är i princip svart. Malörtsparven är mycket lik, men är ljusare grå på huvudet med större tygelfläck och mycket tunnare strupsidestreck. Vidare är den streckad på ryggen och i flykten syns smala men tydliga vita yttre stjärtpennor.

Läte 
Sången beskrivs som en svag och melankolisk ljus serie med klingande toner. Varningslätet är kort och klockliknande.

Utbredning och systematik 
Fågeln förekommer i malörtssnår och fetmållor i Great Basin, närmare bestämt från östra Washington och södra Wyoming söderut till östcentrala Kalifornien, sydöstra Nevada, nordöstra Arizona och norra New Mexico. Vintertid ses den i ett område från centrala Kalifornien österut till sydvästra Utah och centrala New Mexico, i söder till norra Mexiko (norra Baja California, norra Sonora och norra Chihuahua) och västra Texas.

Artstatus 
Fram tills nyligen betraktades malörtsparven och kaliforniensparven (A. belli) som samma art, malörtsparv (A. belli). Taxonet canescens, behandlad som underart till kaliforniensparven, är mycket lik malörtsparven och hybridiserar möjligen med denna där de möts. Vissa anser att den möjligen kan utgöra en egen art, alternativt att den är ett bevis på att belli och nevadensis trots allt utgör en enda art.

Familjetillhörighet 
Tidigare fördes de amerikanska sparvarna till familjen fältsparvar (Emberizidae) som omfattar liknande arter i Eurasien och Afrika. Flera genetiska studier visar dock att de utgör en distinkt grupp som sannolikt står närmare skogssångare (Parulidae), trupialer (Icteridae) och flera artfattiga familjer endemiska för Karibien.

Levnadssätt 
Arten hittas i torr chaparral och kustnära malörtssnår där den oftast ses springande mellan buskarna med stjärten rest. Födan består huvudsakligen av vegetabilier som frön, men den matar ungarna med insekter. Fågeln häckar mellan mars och juli.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och en stor population som tros vara stabil. IUCN kategoriserar därför arten som livskraftig (LC). Beståndet uppskattas till 5,4 miljoner vuxna individer.

Referenser

Externa länkar 

 Läten på xeno-canto.org

Amerikanska sparvar
Fåglar i nearktiska regionen
Endemiska fågelarter i USA
Varulven (roman)

Varulven (originaltitel på norska Varulven) är en roman av den dansk-norske författaren Aksel Sandemose, utgiven 1958. Boken brukar räknas som Sandemoses genombrott och en bitande uppgörelse med fördomar och kortsynthet. Varulven inspirerade Cornelis Vreeswijk till sången om Felicia, samma Felicia som omtalas i Varulven.

Romanen utkom på svenska 1959 i översättning av Cilla Johnson.

Referenser 

Skönlitteratur 1958
Norska romaner
Guadalupejunco

Guadalupejunco (Junco insularis) är en fågel i familjen amerikanska sparvar inom ordningen tättingar. Den förekommer endast på en enda ö utanför västra Mexikos kust. Tidigare behandlades den som en underart till mörkögd junco, men urskiljs numera oftast som egen art. Beståndet är mycket litet, varför den är upptagen på IUCN:s röda lista som starkt hotad (EN).

Utseende 
Guadalupejuncon är en 14 cm lång amerikansk sparv som mest påminner om mörkögd junco av underarten mearnsi. Den skiljer dock från denna genom något mörkare grå hjässa, vanligtvis även på bröstet. Vidare är det vita på buken mer begränsat i utbredning och mattare i färgen. Från alla taxa i hyemalis-komplexet skiljer den sig genom större och längre, blåvit, ej skäraktig, näbb samt kortare vingar och stjärt.

Utbredning och systematik 
Fågeln förekommer i ek- och tallskogar på Guadalupeön utanför Baja California. Fram tills nyligen betraktades den som en underart till mörkögd junco (J. hyemalis) och vissa gör det fortfarande. Den urskiljs allt oftare som egen art baserat på skillnader i utseende, läte och genetik.

Familjetillhörighet 
Tidigare fördes de amerikanska sparvarna till familjen fältsparvar (Emberizidae) som omfattar liknande arter i Eurasien och Afrika. Flera genetiska studier visar dock att de utgör en distinkt grupp som sannolikt står närmare skogssångare (Parulidae), trupialer (Icteridae) och flera artfattiga familjer endemiska för Karibien.

Levnadssätt 
Guadalupejuncon är häckningstid mestadels begränsad till stånd med tallarten Pinus radiata, eken Quercus tomentella och cypressen Cupressus guadalupensis till upp till 1400 meters höjd, men kan också ses i buskmarker med Nicotiania nere vid havsnivån. Efter häckningen påträffas den i olika typer av skogsbryn och öppen skog med undervegetation. Den besöker också ofta fågelmatningar.

Status 
Denna nyligen urskilda art har ett mycket begränsat utbredningsområde och en väldigt liten världspopulation bestående av under 250 vuxna indivier. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar den därför som starkt hotad. Dock ökar den i antal, från endast 50–100 fåglar 1995.

Referenser

Externa länkar 

 Läten på xeno-canto.org

Amerikanska sparvar
Fåglar i nearktiska regionen
De forældreløse

De forældreløse är en norsk svartvit stumfilm (drama) från 1917. Den regisserades av Oscar Gustafson och Peter Lykke-Seest efter ett manus av Lykke-Seest.

Filmen producerades av Christiania Film Co. och distribuerades av Internationalt Films-Kompani AS. Filmfotot togs av Carl-Axel Söderström och Ottar Gladvedt. Filmen hade premiär den 21 november 1917 och är 85 minuter lång.

Handling 
Sjuttonåriga Beate och tolvåriga Jens Coldevin har mist sina föräldrar i en tågolycka. Den avlägsna släktingen Robertson blir deras förmyndare. Han och hans fru gör sitt bästa för att bli kvitt barnen för att kunna överta det coldevinska godset. Robertson placerar Beate i vad hon tror är en flickpension men som i själva verket är ett sinnessjukhus. På sjukhuset bestämmer fru Klingberg som lovats en större summa pengar för att röja Beate ur vägen. Bland de andra patienterna finns en dansgalen kvinna som fattar sympati för Beate och hjälper henne att fly en natt. Vakten Tykke-Bertha försöker hämta tillbaka Beate, som kommit till en närliggande by. Där håller ett filmsällskap just på att spela in film och filmfotografen nekar Tykke-Bertha att hämta flickan. I stället för han Beate hem till sig där hon är trygg och säker. Fru Klingberg säger inget om flykten till Robertson. När en av de andra patienterna dör skriver hon en falsk dödsattest och får betalt av Robertson.

Nu återstår bara att få Jens ur vägen. Robertson anlitar båtsmannen Sam att ta med sig Jens på en båttur, där han planeras omkomma i en tragisk "olyckshändelse". Sam tycker synd om Jens och för i stället pojken till sin syster. Hon har en son som också heter Jens och "Store-Jens" och "Lille-Jens" blir snart goda vänner. Filmen slutar med att Store-Jens avslöjar paret Robertson, som hamnar i fängelse. Store-Jens förlovar sig med Beate.

Rollista 
 Lullu Hansteen – Beate Coldevin
 Esben Lykke-Seest – Jens Coldevin, "Lille-Jens"
 Oscar Gustafson – Robertson
 Botten Soot – fru Klingberg
 Karin Meyer – danspatienten
 Arthur Barking – Store-Jens
 Hans Hedemark – Sam, båtsmannen
 Turid Hetland
 Leif Sinding – advokaten

Referenser 

Norska dramafilmer
Norska filmer 1917
Norska stumfilmer
Svartvita filmer
James Grogan

James David "Jim" Grogan, född 7 december 1931 i Tacoma, Washington, död 3 juli 2000 i San Bernardino, Kalifornien, var en amerikansk konståkare.

Grogan blev olympisk bronsmedaljör i konståkning vid vinterspelen 1952 i Oslo.

Källor 

Amerikanska konståkare
Amerikanska olympiska bronsmedaljörer
Olympiska bronsmedaljörer 1952
Tävlande vid olympiska vinterspelen 1952 från USA
Tävlande vid olympiska vinterspelen 1948 från USA
Tävlande i konståkning vid olympiska vinterspelen 1952
Tävlande i konståkning vid olympiska vinterspelen 1948
Födda 1931
Avlidna 2000
Män
Domus Sanctae Marthae

Domus Sanctae Marthae eller Casa Santa Marta (latin respektive italienska för 'Sankta Martas hus') är en byggnad i anslutning till Peterskyrkan i Vatikanstaten. Byggnaden, som färdigställdes 1996 under påve Johannes Paulus II, är uppkallad efter den nytestamentliga kvinnan Marta som var syster till Lasaros och Maria från Betania. För närvarande fungerar byggnaden som tillfällig bostad för präster som gästar Vatikanstaten, liksom för kardinalkollegiet när den samlas för konklaven som ska välja en ny påve.

Påve Franciskus valde Domus Sanctae Marthae som residens och fritidsbostad när han utsågs till påve 2013. Hans sovrum är utrustat med ett stående träkrucifix och en liten staty som föreställer Nuestra Señora de Luján, vilket är en gestaltning av jungfru Maria som är skyddshelgon för bland annat Argentina. Sovrummet bevakas av Schweizergardet. Franciskus är därmed den förste påven efter Pius X som inte residerar i Apostoliska palatset.

Referenser

Byggnader och anläggningar i Vatikanstaten
Religiösa byggnader invigda 1996
Santamartasparv

Santamartasparv (Arremon basilicus) är en fågel i familjen amerikanska sparvar inom ordningen tättingar.

Utbredning och systematik 
Den återfinns i bergskedjan Sierra Nevada de Santa Marta i nordöstra Colombia. Tidigare betraktades den som en underart till A. torquatus.

Status 
IUCN kategoriserar den som nära hotad.

Referenser

Externa länkar 

Amerikanska sparvar
Fåglar i neotropiska regionen
Endemiska fågelarter i Colombia
Kento Masuda

Kento Masuda, född 29 juni 1973 i Katori, är en japansk musiker, kompositör och artist. 
"Maestro" av riddarna av Sylvesterorden Masuda är också medlem av National Academy of Recording Arts & Sciences (The Recording Academy) och en internationell ledande pianist av Kawai.

Masuda deltog i 61:a årliga Grammy Awards tillsammans med den svenska popstjärnan Elsa Andrén den 10 februari 2019.

Diskografi 
 1992 Wheel of Fortune
 1995 Fouren
 1998 Myojyow
 1999 Memories
 2000 Music Magic
 2003 Hands
 2006 GlobeSounds
 2010 Light Speed+
 2012 All in the Silence
 2014 Loved One
 2021 KENTOVERSE

Referenser

Externa länkar
Allmusic

Japanska musiker
Japanska kompositörer
Personer från Chiba prefektur
Födda 1973
Levande personer
Män
Perijásparv

Perijásparv (Arremon perijanus) är en fågel i familjen amerikanska sparvar inom ordningen tättingar.

Utseende och läte 
Perijásparven är en mycket vacker sparv som inom sitt utbredningsområde är lätt att artbestämma. Den har svart ögonmask och svart bröstband, strimmigt huvud, vit strupe och olivgrön rygg. Sången är ljus och gnisslig.

Utbredning och systematik 
Den förekommer på Andernas östra sluttning i östra Colombia och västra Venezuela  (Zulia). Tidigare betraktades den som en underart till A. torquatus.

Familjetillhörighet 
Tidigare fördes de amerikanska sparvarna till familjen fältsparvar (Emberizidae) som omfattar liknande arter i Eurasien och Afrika. Flera genetiska studier visar dock att de utgör en distinkt grupp som sannolikt står närmare skogssångare (Parulidae), trupialer (Icteridae) och flera artfattiga familjer endemiska för Karibien.

Status 
Perijásparven har ett mycket litet och fragmenterat utbredningsområde som dessutom tros krympa på grund av storskalig habitatförlust. IUCN kategoriserar den som sårbar.

Referenser

Externa länkar 

 Läten på xeno-canto.org

Amerikanska sparvar
Fåglar i neotropiska regionen
Ralph Pearson

Ralph Gottfrid Pearson, född 12 januari 1919 i Chicago, Illinois, död 12 oktober 2022, var en amerikansk professor i fysikalisk kemi.

Biografi
Pearson disputerade i fysikalisk kemi 1943 från Northwestern University, och undervisade kemi vid Northwestern på motsvarande fakultet från 1946 till 1976, då han flyttade till University of California i Santa Barbara (UCSB). Han gick i pension 1989 men är fortfarande (2015) aktiv inom forskning i teoretisk oorganisk kemi.

År 1963 föreslog han den kvalitativa teorin om hårda och mjuka syror och baser (HSAB) i ett försök att ena teorierna om reaktivitet i oorganisk och organisk kemi. I denna teori gäller "Hard" för arter som är små, har höga laddningstillstånd, och är svagt polariserbara. "Mjuk" gäller för arter som är stora, har låga laddningstillstånd och är starkt polariserbara. Syror och baser samverkar, och de mest stabila interaktioner är hårt-hårt och mjukt-mjukt.

År 1967 skrev Pearson och Fred Basolo, hans kollega vid Northwestern University, den inflytelserika monografi "Mekanismer för oorganiska reaktioner", som integrerade koncept från ligand fältteori och fysikalisk organisk kemi och signalerade en övergång från beskrivande koordinationskemi till en mer kvantitativ vetenskap.

År 1983, i samarbete med Robert Parr, renodlade han HSAB-teorin till en kvantitativ metod genom att beräkna värden för "absolut hårdhet" använder täthetsfunktionalteori, en approximativ metod inom molekylär kvantmekanik.

Hedersbetygelser
 American Chemical Society Award för Distinguished Service till oorganisk kemi 1970,
 Medlem av National Academy of Science 1974.

Källor

Bra Böckers lexikon, 1978

Referenser
 

Födda 1919
Avlidna 2022  
Män
Amerikanska professorer
Forskare från Chicago
Hundraåringar
Alumner från Northwestern University
Amerikanska kemister under 1900-talet
Hussparv

Hussparv (Emberiza sahari) är en nordafrikansk fågel i familjen fältsparvar inom ordningen tättingar.

Kännetecken

Utseende 
Hussparven är en relativt liten fältsparv med en kroppslängd på 13-14 centimeter. Den är mycket lik sin nära släkting bergsparven (E. striolata) med sitt grå huvud med längsgående svarta och vita streck, grå fläckade bröst, i stort rostfärgad ovansida och frånvaro av vitt på stjärten. Hussparven är jämfört med bergsparven mer rostbrun på buk och vingar samt ofläckad på den rostbruna (inte jordbruna) ryggen. Den har vidare mindre kontrastrikt tecknat huvud samt en skarp och inte diffus gräns mellan strupe och bröst.

Läten 
Hussparvens läten skiljer sig tydligt från bergsparvens. Den sjunger med en ljus ryckig strof: "vyssto-siss-to-schivisstjo" eller liknande. Locklätena är ett muntert "dvuit" likt rostgumpsvala, grönfinkslika "tjypp" samt ett vemodigt och fallande "tjyyo".

Utbredning och systematik 
Arten förekommer i Nordafrika från Marocko österut till nordvästra Libyen och söderut till Senegal, södra Mali, Niger och nordöstra Tchad. Den har även setts i Kanarieöarna.

Vissa behandlar den som monotypisk medan andra delar in den i två underarter med följande utbredning:
 Emberiza sahari sanghae – Mauretanien, norra Senegal och södra Mali
 Emberiza sahari sahari – Marocko till norra Tchad

Tidigare betraktades den som en underart till bergsparv (E. striolata) och vissa gör det fortfarande.

Levnadssätt 
Till skillnad från den skygga bergsparven är hussparven som namnet antyder nära knuten till människan. Den ses nära bosättningar på bergssluttningar med odlingar och spridda träd och buskar. Ibland tar den sig även in i samhällen och till och med häckar inuti hus på avsatser, nischer och i olikheter.

Släktestillhörighet 
Arten placeras traditionellt i släktet Emberiza, men vissa auktoriteter delar upp detta i flera mindre släkten. Den förs då tillsammans med exempelvis kapsparv och bergsparv till Fringillaria.

Status och hot 
Arten har ett stort utbredningsområde och tros öka i antal. Utifrån dessa kriterier kategoriserar internationella naturvårdsunionen IUCN arten som livskraftig (LC). Världspopulationen har inte uppskattats, men den beskrivs som vanligtvis ovanlig men lokalt vanlig och till och med mycket vanlig.

Referenser

Externa länkar 

 Läten på xeno-canto.org

Fältsparvar
Fåglar i palearktiska regionen
Fåglar i etiopiska regionen
Thaiflugsnappare

Thaiflugsnappare (Muscicapa williamsoni) är en fågel i familjen flugsnappare inom ordningen tättingar.

Utseende och läte 
Thaiflugsnapparen är en liten (12–14 cm) jordbrun flugsnappare med relativt stort huvud och kort stjärt. Ovansidan är brun, med mer varmbeige ton på övergumpen. Spetsarna på mellersta och större övre vingtäckarna och kanterna på tertialerna är beigefärgade, medan spetsarna på inre armpennorna är mer kastanjebruna. På undersidan syns tydliga ljusbruna strimmor på bröstet, flankerna och övre delen av buken som dock kan saknas om dräkten är sliten. Fåglar på Borneo är mindre och mörkare, med kortare vingar och mindre tydlig ring kring ögat.

Liknande nära släktingen glasögonflugsnappare är mer enfärgat gråbrun på huvud och ovansida, med mörkare vingpennor och tydligare vit ögonrung. Vidare har den ett otydligt mörkt mustaschstreck och mörka fjädercentra på hjässan som gör att den ser ut att vara svagt fläckad. Undersidan saknar också strimmor. Även sibirisk flugsnappare är lik, men thaiflugsnapparen har större ljust område på tygeln, kortare handpenneprojektion, mörkare brunt på vingpinner och stjärt, helvita undre stjärttäckare och större näbb med ljust på undre näbbhalvan. Den saknar även sibiriska flugsnapparens ljusa halskrage.

Sången har beskrivits som lik glasögonflugsnapparens, med korta och varierade trillar uppblandade med visslingar, böjda toner och kvitter. Två andra läten som noterats är korta tunna ”tzi” och hårda "cheititit".

Utbredning och systematik 
Thaiflugsnappare delas upp i två underarter med följande utbredning:
 Muscicapa williamsoni williamsoni – förekommer från södra Myanmar till norra Malaysia, övervintrar från Malackahalvön till Sumatra och Siberut
 Muscicapa williamsoni umbrosa – förekommer på  Borneo (Sarawak, östra Sabah och sydöstra Kalimantan); möjligen även på centrala Malackahalvön samt på Sumatra

Arten behandlas ofta som del av glasögonflugsnappare. Å andra sidan kan underarten umbrosa utgöra en egen art.

Levnadssätt 
Thaiflugsnapparen häckar i öppen helt eller delvis städsegrön lövskog och gläntor upp till knappt 1300 meters höjd. Vintertid och under flyttning ses den i liknande miljöer, men även i parker, trädgårdar, fruktodlingar och buskmarker.

Status 
IUCN erkänner den inte som art, varför den inte placeras i någon hotkategori.

Namn 
Fågelns vetenskapliga artnamn hedrar Sir Walter James Franklin Williamson (1867-1954), ekonomisk rådgivare till Thailands regering samt samlare av specimen och oolog.

Noter

Externa länkar 

 Läten på xeno-canto.org

Flugsnappare
Fåglar i orientaliska regionen
Brun av Köln

Brun eller Bruno, född 925, död 965, var ärkebiskop av Köln. Han vördas som helgon inom Romersk-katolska kyrkan.

Brun uppfostrades i Utrecht och kallades 939 tillbaka av sin bror Otto I och blev 940 kansler och snart därefter abbot av Lorch och Corvey samt slutligen 951 ärkekansler. Samma år följde han Otto till Italien. I striden mot Ludolf och Konrad stod han på Ottos sida och valdes genom kejsarens inflytande 953 till ärkebiskop av Köln. Både som politiker och kyrkofurste gjorde Brun en betydande insats. Han försonade Ludolf med Otto, ingrep i kampen mellan karolingerna och kapetingerna, styrde sitt stift på ett föredömligt sätt och grundlade Pantaleonsklostret i Köln. När Otto I 961 drog till Italien blev Brun förmyndare åt sonen Otto.

Brun är begravd i Köln. Hans festdag firas den 10 oktober.

Källor 
 

Tyska ärkebiskopar
Tyska helgon
Födda 925
Avlidna 965
Män
Svensk uppslagsbok
Karin Meyer

Karin Eugenia Meyer, född Johansson 9 januari 1897, död 9 augusti 1963, var en norsk skådespelare.

Meyer filmdebuterade 1917 i De forældreløse. Under 1930- och 1940-talen medverkade hon i ytterligare sex filmer. Hon gjorde sin sista roll i 1944 års Brudekronen. Hon var också scenskådespelare med engagemang vid Nationaltheatret, Det Nye Teater och Trøndelag Teater. Hon spelade i flera av Henrik Ibsens pjäser.

Meyer var dotter till gjutare Wilhelm Johansson och Joanna Källgren. Hon var 1917–1928 gift med politikern och författaren Håkon Meyer.

Filmografi

Scenroller (urval)

Referenser 

Norska skådespelare under 1900-talet
Födda 1897
Avlidna 1963
Kvinnor
Bruno Saxonicus

Bruno Saxonicus var en präst och historieskrivare under 1000-talet.

Han skrev Historia de bello saxonico, vilken han 1082 tillägnade biskop Verner av Merseburg. Verket är riktat mot Henrik IV. Författaren är välunderrättad och även om framställningen är tendentiös utgör den en viktig källa.

Källor 
 

Tyska präster
Tyska författare
Födda okänt år
Avlidna okänt år
Män
Svensk uppslagsbok
Personer i Tyskland under 1000-talet
Författare under 1000-talet
Präster under 1000-talet
Synd skal sones

Synd skal sones är en dansk svartvit stumfilm (drama) från 1917. Filmen regisserades av Alexander Christian efter ett manus av Aage Barfoed. Filmen fotades av Hellwig F. Rimmen och hade dansk premiär den 5 juli 1917. Den producerades av Nordisk Films Kompagni och distribuerades av Fotorama.

Rollista 
 Thorleif Lund – Garzow, generaldirektör
 Johannes Ring – Barré, teknisk direktör
 Alf Blütecher – Philip, Garzows sonson, ingenjör
 Gunnar Sommerfeldt – Carlos, Philips vän, ingenjör
 Erna Schøyen – Adrienne Barré
 Philip Bech – Dr. Feining
 Anton de Verdier

Referenser 

Danska romantikfilmer
Danska dramafilmer
Danska filmer 1917
Danska stumfilmer
Svartvita filmer
Filmer från Nordisk Film