kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Claes Westring

Claes Adolf Hjalmar Westring, född 30 januari 1893 i Stockholm, död 12 november 1975, var en svensk diplomat.

Biografi
Westring var son till president Hjalmar Westring och grevinnan Adélaїde Stackelberg samt bror till generallöjtnanten Gustaf Adolf Westring. Han tog juris kandidatexamen i Uppsala 1916 och gjorde tingstjänstgöring som domhavande i Hallands mellersta domsaga 1916-1918 innan han blev attaché vid Utrikesdepartementet (UD) 1918. Westring tjänstgjorde därefter som andre sekreterare 1919, vicekonsul i Antwerpen 1919-1920, andre legationssekreterare i Warszawa 1920-1922, byråsekreterare vid UD 1922, förste legationssekreterare i Berlin 1923-1925, Köpenhamn 1925-1928 och förste sekreterare vid UD 1928. Westring var chef för arvs- och ersättningsbyrån 1930, juridiska byrån 1931-1936, chargé d’affaires i Kaunas 1936-1940, generalkonsul i Oslo 1941-1945, sändebud i Warszawa 1945-1949, Mexico City, jämväl San José, Guatemala City, Tegucigalpa, Managua och San Salvador 1949-1952 samt Lima, jämväl La Paz 1952-1959.

Westring var även biträdande svenskt ombud i internationella Oderkommissionen 1925-1936, sekreterare hos ordförande i internationella kommissionen för kodifiering av folkrätten 1925-1928, ordförande i understödsnämnden för rysslandssvenskar 1934-1936.

Utmärkelser
Westrings utmärkelser:
Kommendör av 1. klass av Nordstjärneorden (KNO1kl)
Storkorset av 2. klass av Mexikanska Örnorden (StkMexÖ02kl)
Storofficer av Litauiska Gediminas orden (StOffLitGedO)
Kommendör av Norska Sankt Olavsorden med stjärna (KNS:tOO m stj)
Kommendör av Belgiska Kronorden (KBKrO)
Kommendör av Danska Dannebrogsorden (KDDO)
Kommendör av Nederländska Oranien-Nassauorden (KNedONO)
Kommendör av Rumänska Stjärnorden (KRumSO)
Officer av Bulgariska Civilförtjänstorden (OffBulgCfO)
Officer av Polska orden Polonia Restituta (OffPolRest)
Riddare av Finlands Vita Ros’ orden (RFinlVRO)

Referenser

Män
Födda 1893
Avlidna 1975
Sveriges generalkonsuler i Oslo
Sveriges ambassadörer i Polen
Sveriges ambassadörer i Mexiko
Sveriges ambassadörer i Costa Rica
Sveriges ambassadörer i Guatemala
Sveriges ambassadörer i Honduras
Sveriges ambassadörer i Nicaragua
Sveriges ambassadörer i El Salvador
Sveriges ambassadörer i Peru
Sveriges ambassadörer i Bolivia
Diplomater från Stockholm
Alumner från Uppsala universitet
Kommendörer av första klassen av Nordstjärneorden
Mottagare av Finlands Vita Ros’ orden
Mottagare av Polonia Restituta
Kommendörer av Belgiska Kronorden
Harry Bagge

Harry Arvid Mortimer Nicolaus Bagge, född 29 november 1907 i Kristianstad, död 6 mars 1997, var en svensk diplomat.

Biografi
Bagge var son till disponent Mortimer Bagge och Elsa Olsson. Han diplomerades från Handelshögskolan i Stockholm 1932 och tog kansliexamen 1933. Bagge var löjtnant vid Wendes artilleriregementes (A 3) reserv 1934 och blev attaché vid Utrikesdepartementet (UD) samma år. Han tjänstgjorde i Rom 1935, Prag 1937 och var tillförordnad andre sekreterare vid UD 1939, förste sekreterare 1941, förste legationssekreterare i Bern 1944 och Köpenhamn 1945. Bagge var därefter byråchef vid UD 1947, beskickningsråd i Helsingfors 1949, sändebud i Chile 1954-1962, jämväl Bolivia 1956-1962, Tjeckoslovakien 1963-1969, jämväl Ungern 1963-1964 och Turkiet 1969-1973.

Han gifte sig 1934 med friherrinnan Aimée Åkerhielm (1910-1995), dotter till bruksägaren, friherre Gustaf Åkerhielm och Amalia Wattrang. Bagge är far till Gunilla (född 1935), Peter (född 1938), Fredrik (född 1943) och Hélène (född 1951). Bagge avled den 6 mars 1997 och gravsattes den 20 mars 1997 på Norra begravningsplatsen i Solna kommun.

Utmärkelser
Bagges utmärkelser:
Riddare av Nordstjärneorden (RNO)
Kommendör av Danska Dannebrogsorden (KDDO)
Kommendör av Finlands Vita Ros’ orden (KFinlVRO)
Riddare av 1. klass av Norska Sankt Olavsorden (RNS:tOO1kl)
Riddare av Italienska kronorden (RItKrO)
Riddare av Tjeckoslovakiska Vita Lejonets orden (RTjslVLO)

Referenser

Män
Födda 1907
Avlidna 1997
Sveriges ambassadörer i Chile
Sveriges ambassadörer i Bolivia
Sveriges ambassadörer i Tjeckoslovakien
Sveriges ambassadörer i Ungern
Sveriges ambassadörer i Turkiet
Personer från Kristianstad
Alumner från Handelshögskolan i Stockholm
Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm
Riddare av Nordstjärneorden
Mottagare av Finlands Vita Ros’ orden
Mottagare av Vita lejonets orden
Militärer från Kristianstad
Svenska diplomater under 1900-talet
Magnus Palmqvist (1761–1834)

Magnus Daniel Palmqvist, född den 6 januari 1761, död den 6 november 1834 i Karlskrona, var en svensk friherre och sjömilitär, som uppnådde amirals grad. Han var son till Fredric Palmqvist. 

Palmqvist blev 1775 fänrik vid amiralitetet och gick därefter i fransk tjänst, där han befordrades till lieutenant de vaisseau (ungefär motsvarande den militära graden kapten). Han deltog i flera stridigheter mot engelsmännen under nordamerikanska frihetskriget. Under kriget mot Ryssland 1788-90 tjänstgjorde Palmqvist huvudsakligen som kapten och överadjutant hos storamiralen. Han utnämndes 1790 till överste vid amiralitetet och till generaladjutant. 

År 1793 beordrades Palmqvist, som då befann sig på en militär expedition i Medelhavet, att bege sig med sitt fartyg till Neapel för att där fängsla Gustaf Mauritz Armfelt och sedan hemföra denne. Detta misslyckades med påföljd att Palmqvist själv fängslades och dömdes till ett halvt års suspension. 

Palmqvist utnämndes 1797 till konteramiral, 1809 till viceamiral, 1813 till befälhavande amiral och överkommendant i Karlskrona samt 1818 till amiral och inspektör över flottans sjötrupper. År 1832 tog han avsked från sina ämbeten.

Källor 

 

Svenska militärer under 1700-talet
Svenska militärer under 1800-talet
Svenska amiraler
Svenska friherrar
Födda 1761
Avlidna 1834
Män
Ugglan
Magnus
Johan Palmqvist

Johan Palmqvist, född på 1650-talet, död den 26 januari 1716, var en svensk diplomat, son till Gustaf Palmqvist, bror till Erik och Magnus Palmqvist samt farbror till Fredric Palmqvist.

Palmqvist blev 1685 kommissionssekreterare i Paris under Nils Lillieroot, 1697 resident där och 1703 envoyé hos generalstaterna (i Haag). År 1714 utnämndes han till hovkansler. Palmqvist var en av de mera framstående svenska diplomaterna på sin tid och utvecklade en utomordentlig flit. Om den senare vittnar hans i Riksarkivet förvarade mycket omfångsrika korrespondens, vari ingår en mängd för kännedomen om Sveriges utrikespolitik under Karl XII värdefulla aktstycken.

Källor 

 

Sveriges ambassadörer i Frankrike
Sveriges ambassadörer i Nederländerna
Hovkanslerer
Personer under stormaktstiden
Födda okänt år
Födda 1650-talet
Avlidna 1716
Män
Ugglan
Johan
Karl XII:s hov
Erik Palmqvist

Erik Palmqvist, född i början av 1650-talet, död troligen 1676, var en svensk militär och tecknare, son till Gustaf Palmqvist, bror till Johan och Magnus Palmqvist samt far till Fredric Palmqvist.

Palmqvist blev 1670 konduktör och 1673 kapten vid fortifikationen i Riga samt beordrades sistnämnda år att som ett slags militärattaché åtfölja den beskickning, som under greve Gustaf Oxenstiernas ledning i augusti samma år avfärdades till Moskva. Under vistelsen i Ryssland skaffade Palmqvist sig dels hemligen, dels genom mutor kunskap om åtskilliga i militäriskt avseende viktiga platser samt avtecknade dem. Hans ritstift återgav även ett antal bilder av mer kulturhistoriskt intresse, som slott samt kloster- och kyrkobyggnader, uniformer, vapen och fanor. Efter hemkomsten, i juni 1674, överlämnade han till kungen frukten av sitt arbete, Observationer öfver Ryssland, 28 blad bilder och kartor i stor folio, utförda somliga i sepia, andra i klara vattenfärger, alla utmärkta av en synnerligen högt uppdriven färdighet. Arbetet, som är av mycket stor betydelse för Rysslands kulturhistoria, förvaras i Riksarkivet i Stockholm. I juni 1675 fick Palmqvist fullmakt som generalkvartermästarlöjtnant och uppgjorde dess desseiner till befästningar vid Karlshamn och på Frijsholmen och påbörjade deras utförande, men verken på Frijsholmen var inte färdiga, trots att de var besatta och bestyckade, då danska flottan under Rodsten i oktober 1676 intog dem. Palmqvist sägs i augusti samma år, "hafvandes velat resa från Carlshamn hit till Calmar", ha blivit tillfångatagen av danskarna. 

Av Palmqvists ovannämnda teckningar publicerades fem i Viskovatovs Historiska beskrifning om ryska truppers klädedräkt och beväpning (1840), fem andra offentliggjordes i sammanhang med Theodor Westrins artikel "Bilder från 1600-talets Ryssland" i "Ny illustrerad tidning" 1881 (översättning i Moskovskija vjedomosti samma år, i Ministeriets för folkupplysningen journal samma år, i Istoritjeskij vjestnik, samma år, i Sergej Sjubinskijs Skisser ur det förflutnas lif och händelser, 1888), fyra av Viskovatovs och två av "Ny illustrerad tidnings" bilder återgavs i Brückners Peter I:s historia, och 1898 utgavs (i endast 75 exemplar) Palmqvists arbete fullständigt av K. Sandgren och Axel Lagrelius, huvudsakligen i ljustryck, till en mindre del i fotolitografi (två exemplar i originalets färger överlämnades till Oskar II och Nikolaus II). En grundlig redogörelse för och kritik av Palmqvists verk, "Izvjestia Palmkvista o Rossij", skrevs av Jurij Gauthier i Arkeologiska samfundets i Moskva tidskrift (1899; referat i Historisk tidskrift, XIX, samma år), varjämte det gav anledning till specialavhandlingar av M.N. Rubtsov och J.K. Lindeman (Tver 1905). Gustav III begagnade Palmqvists "Observationer" vid utarbetandet av teaterstycket "Natalia Narischkin".

Källor 
  
 

Svenska tecknare
Erik
Personer under stormaktstiden
Födda okänt år
Födda 1650-talet
Avlidna 1676
Män
Ugglan
Svenska militärer under 1600-talet
Svenska konstnärer under 1600-talet
Guld!

Guld! är en svensk TV-serie i sex delar från 1988 i regi av Staffan Ling.

Handling 
Serien handlar om den lilla fiktiva orten Bergforsen, två liftande damer från Stockholm och en olycksalig värdetransport.

Rollista 

 Bengt Andersson – Santesson
 Lena Dahlman – Meta
 Stig Ossian Ericson – Volmar Strand
 Lasse Eriksson – Ruben Hansson
 Suzanne Ernrup — Anna 		
 Svante Grundberg – Nyberg 		
 Cecilia Haglund – Lisa
 Torbjörn Harr – Stig		
 Maria Johansson — Cissi		
 Kåge Jonsson – Tjuva-Kalle 		
 Mikael Lindgren – Leif 		
 Staffan Ling – statist
 Eva Millberg — Elsa 		
 Lis Nilheim – Siv
 Johan Rabaeus – Olsson 		
 Bert-Åke Varg – Holm
 Björn Wallde – Kurt
 Kjell Johansson – Halvar
 Sven Bohlin
 Lage Edvinsson
 Arne Eriksson
 Bosse Lövbom
 Agnes Ling
 Anders Wallström
 Hans Edlund
 Gunilla Eriksson
 Svea Holst
 Torsten Lundberg
 Leif Stenberg
 Helena Åkerlund
 Helena Nosti
 Åke Hellberg
 Elaine Eriksson
 Anton Jonsson
 Rutger Nilsson
 Lasse Hjelt
 Paavo Hyttilä
 Ann-Sofie Lindblad Zonk
 Simeon Rabinowitsch
 Nina Ödlind
 Oskar Ödling
 Anders Sundquist

Om serien 
Manus skrevs av K Arne Blom och Jan Moen. Serien sändes i TV2 mellan den 15 januari och 19 februari 1988.

Referenser 

Svenska TV-serier från 1980-talet
Svenskspråkiga TV-serier
TV-seriestarter 1988
TV-serieavslutningar 1988
Spanstinden

Spanstinden (nordsamiska: Ruŋgugáisá) är ett 1457 meter högt berg i Lavangens kommun i Troms. Det ligger på den södra sidan av Spansdalen, runt sex kilometer sydöst om Tennevoll. På nordsidan av berget faller Henrikkafossen ned mot Spansdalen.

Från en grotta på Spanstindens nordsida rinner Henrikkafossen ut och faller 200 meter rakt ned. Henrikkafossen används av isklättrare.

Runt berget går längdskidåkningstävlingen Spanstind Rundt varje skärtorsdag.

Fotnoter 

Lavangens kommun
berg i Norge
Lorentz Alfred Hedin

Lorentz Alfred Hedin, född 1 september 1832 i Stockholm, död där 23 augusti 1915, var en svensk ämbetsman och skribent. 

Han var sonson till Sven Anders Hedin, bror till Svante Hedin och farbror till Sven Hedin.

Biografi
Hedin blev student i Uppsala 1851 och avlade kansliexamen vid Uppsala universitet 1854. Han blev sedan kanslist i civildepartementets byrå för kontroll av brännvinsförfattningarnas tillämpning. Från 1865 var han kanslist vid finansdepartementets expedition och 1878 kanslisekreterare i K Maj:ts kansli.

Hedin var aktiv i kretsen kring "Juvenalerna" i Uppsala, och anses vara författare till det första studentspexet i Uppsala, Rudolf eller Blodbadet på Sicilien, uppfört första gången på Stockholms nation 1853. Hedins memoarer i 7 band, som ännu inte publicerats,  förvaras i Etnografiska museet i Stockholm.

Bibliografi

Referenser

Externa länkar 

 

Svenska författare under 1800-talet
Svenska ämbetsmän under 1800-talet
Författare från Stockholm
Alumner från Uppsala universitet
Födda 1832
Avlidna 1915
Män
Ämbetsmän från Stockholm
Ernst Nilsson (ingenjör)

Ernst Julius Nilsson, född 31 januari 1874 i Normlösa församling i Östergötland, död 3 augusti 1946 i S:t Matteus församling i Stockholm, var en svensk väg- och vattenbyggnadsingenjör och konstruktör för många broar i Stockholm.

Liv och verk

Utbildning och befattningar
Ernst Nilsson avlade 1894 mogenhetsexamen i Linköping och skrev 1895 in sig på KTH i Stockholm. Sin utbildning till väg- och vattenbyggnadsingenjör avslutade han i april 1899. Därefter följde olika anställningar, bland annat som brokonstruktör vid Fritz Söderberghs konstruktionsbyrå och 1903 som brokonstruktör vid Stockholms byggnadskontor. År 1906 blev han löjtnant i Väg- och vattenbyggnadskåren och 1914 kapten. Från 1911 var han ägare av firma Brokonstruktionsbyrån Nilsson & Co. Mellan 1920 och 1940 var han  chef för Stockholms hamnstyrelses brokonstruktionsbyrå.

Brokonstruktör
S:t Eriksbron blev en av Nilssons första större konstruktionsuppgifter, och vid ombyggnaden av bron 1935–37 utförde han konstruktionsarbete samt teknisk kontroll. Ernst Nilsson skulle så småningom bli tongivande och involverad i många av Stockholms större broprojekt, ofta genom avancerade hållfasthetsberäkningar. Han samarbetade med ingenjören Salomon Kasarnowsky på områdena svetsteknik och hållfasthetsberäkningar. Bland Nilssons svenska broprojekt på 1930-talet fick troligen Västerbron störst internationell uppmärksamhet. Arkitekt var Paul Hedqvist.

Broar i urval
 S:t Eriksbron (1903, ombyggnad 1937)
 Danviksbron (1922)
 Liljeholmsbron (1928) 
 Årstabron (1929)
 Tranebergsbron (1934)
 Västerbron (1935)

Bilder

Trafiklösningar
Nilsson var tidig med tekniska lösningar som skulle lösa Stockholms trafikproblem, exempelvis ringleder kring och öster om Stockholm. Bland annat utarbetade han 1935 ett förslag för Österleden. Han tänkte sig en gigantisk högbro med 60 meters segelfri höjd från Fåfängans högsta punkt över Stockholms inlopp till Djurgården och vidare till Östermalm. Hans förslag till österled förkastades dock av stadsplanenämnden, mest på grund av estetiska skäl. I början av 1940 presenterade Nilsson förslag till ytterligare en ringled längre österut, med sträckning Värmdö-Lidingö-Bogesundslandet. Inte heller det förslaget realiserades.

Källor
 , hämtad 2014-02-07.

Noter

Vidare läsning 
 , hämtad 2014-02-07.

Officerare i Väg- och vattenbyggnadskåren
Kommunaltekniker i Stockholm
Personer från Normlösa socken
Födda 1874
Avlidna 1946
Män
Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm
Carl von Otter

Carl von Otter kan avse: 

 Carl von Otter (generalmajor) (1696–1763)
 Carl von Otter (1766–1813)
 Carl von Otter (1783–1870)
 Carl von Otter (1819–1883)
 Carl Gustaf von Otter (1881-1963)
Carl von Otter (1766–1813)

Carl von Otter, född 13 augusti 1766 i Åkedal i släkten von Otter, död den 20 oktober 1813 i Munstorp, var en svensk militär.

Biografi 
Carl von Otter var son till Sebastian von Otter (1737–1805) och Maria Margareta Hierta (1740–1806). Von Otters militära bana inleddes 1767 när han blev volontär vid Skaraborgs regemente. Där nådde han till slut en tjänst som Sekundadjutant år 1779, efter vilket han sedan transfererades till Tavastehus regemente 1783 och till Österbottens regemente 1784.

Under Gustav III:s ryska krig tjänade han som stabsadjutant för efter varandra Generalerna Fredric Arvidsson Posse och Johan August Meijerfeldt, samt deltog han även i slagen vid Abborfors, Sutela, Högfors och Värelä.

Efter konfliktens slut placerades han som stabskapten i Finska gardesregementet innan han år 1799 återinträdde sig vid Österbottens regemente med tjänst som Premiärmajor.

Under Finska kriget 1808–1809 förde han befäl över största delen av Österbottens regemente då dess Överste, Gustaf von Numers, befann sig med det svenska högkvarteret. I denna befattning deltog han med utmärkelse i slagen vid Nykarleby och Kauhajoki samt säkrade han segrar i slagen vid Samelinlakso och Nummijärvi. Dock fick han med Johan Fredrik Eek bära skulden för nederlaget i slaget vid Parjakanneva, där oenigheter om vem som hade högsta befäl resulterade i en förnedrande reträtt. Han befordrades till överste år 1809.

Efter konfliktens slut tjänade han som överstelöjtnant vid efter varandra Älvsborgs regemente och Österbottens regemente innan sin bortgång den 20 oktober 1813 i Munstorp vid 47 år ålder.

Familj 
Von Otter gifte sig med Catharina Charlotta Krook (1785–1839) den 21 september 1806 i Vasa. Giftermålet var barnlöst.

Källor 

 Elgenstierna, Gustaf (1925). Den introducerade svenska adelns ättartavlor
 Brakel, Karl Adolf (1862). Anteckningar över 1789–1790 samt 1808–1809 årens fälttåg i Finland: efter författarens död utgifna

Svenska militärer under 1700-talet
Svenska militärer under 1800-talet
Överstar i svenska armén
Personer i Gustav III:s ryska krig
Personer i finska kriget
Personer under gustavianska tiden
Födda 1766
Avlidna 1813
Män
SBH
Riddare med stora korset av Svärdsorden
Carl
Gustaf von Otter

Gustaf von Otter, född den 1 maj 1775 i släkten von Otter, död den 19 mars 1820 i Stockholm, var en svensk militär. 

Gustaf von Otter var son till Sebastian von Otter och bror till Carl von Otter.

Fadern bestämde tidigt sin son för den militära banan och förskaffade honom 1782 en fänriksfullmakt vid Björneborgs regemente. Den unge von Otter avancerade sedan i tur, så att han vid utbrottet av 1808 års krig var sekundmajor vid Adlercreutzska regementet. Med detta deltog han i de flesta under fälttåget förefallande drabbningarna och utmärkte sig för stor tapperhet. Av en händelse befann han sig den 13 mars 1809 i Stockholm och var en av dem, som medföljde general Adlercreutz på slottet, varigenom han kan sägas i sin mån ha medverkat till samma års märkvärdiga statsvälvning. Kort därefter (1809) utnämndes han till överste i armén och överstelöjtnant vid Västmanlands regemente. Han blev 1812 kabinettskammarherre samt två år senare generalmajor och chef för andra brigaden.

Det finns en minnestavla över Gustaf von Otter 1775-1820 och Fröken Maria Conradi 1791-1815 i Maria Magdalena kyrka på Södermalm i Stockholm.

Källor 

 

Födda 1775
Avlidna 1820
Män
Svenska militärer under 1700-talet
Svenska militärer under 1800-talet
Svenska generaler
Svenska kammarherrar
Personer i finska kriget
Personer under gustavianska tiden
Gustaf
SBH
Adèle Söderberg

Adelaide (Adèle) Margareta Söderberg, född 17 maj 1880 i Stockholm, död 3 mars 1916 i Stockholm, var en svensk målare, illustratör och grafiker. Hon arbetade huvudsakligen med porträttbeställningar och illustrationsuppdrag.

Biografi 
Adèle Söderberg var dotter till konstnären Johan Adolf Carlsson Söderberg och Anna Margareta Vikner. Hon var syster till konstnären Hildur Andrea Söderberg.

Adèle Söderberg studerade vid Konstakademin 1899–1904 där hon bland annat belönades med den kungliga medaljen, och under samma tid besökte hon även Axel Tallbergs etsningsskola. Tillsammans med Maja Setterberg ställde hon ut på Hultbergs konsthandel i Stockholm och hon medverkade i en samlingsutställning i Gävle. En minneskollektion med hennes verk visades på Konstnärsringens höstsalong 1917 i Stockholm. Hennes produktion spände över ett brett register och omfattade såväl stora dekorativa saker som små sagostycken, marinmålningar, interiörer porträtt och landskapsskildringar men hon arbetade huvudsakligen med illustrationsuppdrag och porträttbeställningar. Hon förblev ogift. Adèle Söderberg är begravd på Norra begravningsplatsen utanför Stockholm.

Galleri

Källor 
Svenskt konstnärslexikon del V, sid 366, Allhems Förlag, Malmö.

Noter 

Svenska illustratörer
Svenska målare under 1900-talet
Konstnärer från Stockholm
Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm
Födda 1880
Avlidna 1916
Kvinnor
Sebastian von Otter

Sebastian von Otter, född den 11 januari 1737 i släkten von Otter, död den 14 mars 1805 på Sannum i Västergötland, var en svensk militär och konspiratör. Han var sonson till Salomon von Otter (1647–1732), brorson till Salomon von Otter (1693–1745), bror till Salomon von Otter (1733–1781) och Casten von Otter, far till Carl von Otter (1766–1813) och Gustaf von Otter samt farfars bror till Carl von Otter (1819–1883).

Redan vid femton års ålder blev von Otter förare vid Skaraborgs regemente, där han 1753 avancerade till fänrik, 1759 till löjtnant, 1766 till kapten och 1774 till major. År 1780 förflyttades han som överstelöjtnant till Helsinge regemente och 1782 som överste till Björneborgs regemente. Vid ryska krigets utbrott 1788 tillhörde von Otter de missnöjda officerarna och gjorde vid Husula Gustav III personligen föreställningar för att hindra arméns marsch mot Fredrikshamn. Han förmådde också general Armfelt att sända en beskickning till kejsarinnan Katarina och var synnerligen verksam att inom sitt regemente samla underskrifter för den av honom själv beseglade Anjalaförbundstraktaten. Sedan hären mot slutet av året dragit i vinterkvarter, fängslades von Otter i början av 1789 och sändes till Stockholm för rannsakning, vilken 1790 slöt med, att han dömdes mista liv, ära och gods. von Otter blev emellertid benådad på avrättningsplatsen och erhöll tillåtelse att under lindrig bevakning vistas hos släktingar i Växjö. Följande år erhöll han fullständig frihet att välja sin vistelseort. von Otter skildras som en hederlig och välmenande men svag och lättledd man, som lätt behärskades av kraftigare viljor.

Källor 

 

Svenska militärer under 1700-talet
Överstar i svenska armén
Personer i Gustav III:s ryska krig
Personer under gustavianska tiden
Sebastian
Födda 1737
Avlidna 1805
Män
SBH