kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Sörviks gruva

Sörviks gruvor var ett gruvområde beläget  vid tätorten Sörvik, strax norr om Ludvika i Ludvika kommun. Brytningen började på 1860-talet och upphörde 1962. Gruvan i Sörvik hade nära samarbete med Lekombergs gruva och hörde under andra världskriget till Lekombergsgruppen. Gruvområdet är ett fornminne med RAÄ-nummer Ludvika 169:1.

Beskrivning

Sörviks gruvområde innehöll ett 60-tal gruvor varav 44 hade egna namn, bland annat Kogruvan, Springgruvan, Backgruvan, Södra och Norra Sörviksgruvan samt Södra och Östra Lampangruva. Brytningen började på 1860-talets slut i Lampangruvan.

Den mest kända gruvan hette Sörviks Nygruva, även kallad Sörviksgruvan, där brytningen kom igång mellan 1910 och 1911. Sörviksfältet sträcker sig väster om det stora Håksbergsfältet och innehåller  bland annat kvartsiga malmer och den så kallade  Sörvikskalken, som utgör ett 500 meter långt och 60 meter brett dagbrott, där kalk brutits redan på 1500-talet (se även Burtjärnens kalkugn).  I Sörviksgruvan bröts också en av typ blodstensmalm och järnhalten låg mellan 40 och 50 procent.

Redan 1911 förvärvade det tyskägda företaget Lekomberg Gruv AB Sörviks gruvfält. 1920 sänktes hisschaktet i Sörviksgruvan ned till 50 meters djup. År 1922 utbröt en strejk som varade i 22 månader och gruvan vattenfylldes helt.

Brytningen vid Sörviks gruvor hade sin storhetstid mellan 1938 och 1945. Ett stort antal arbetare flyttade in och man hade nära samarbete med närliggande Lekombergs gruva, där även ledningen satt. Båda gruvor hade tyska intressen och var så kallade Tyskgruvor, som levererade järnmalm till Nazitysklands krigsindustri. Mellan Sörvik och Lekomberg uppfördes en  meter lång linbana som transporterade malmen till anrikningsverket i Lekomberg. Efter andra världskriget administrerades  Sörviksgruvan av Flyktkapitalbyrån. Berguppfordringen vid Sörviksgruvan lades ned i slutet på 1950-talet medan själva gruvdriften avvecklades 1962, då var största djupet i gruvan 160 meter.

Nutida bilder från gruvområdet

Referenser

Externa länkar

Gruvor i Dalarna
Gruvor i Ludvika kommun
Bergsbruk
Järnmalmsgruvor
The Binding of Isaac

The Binding of Isaac är ett indiespel utvecklat av Edmund McMillen och Florian Himsl och gavs ut på Steam den 28 september 2011. Spelaren styr ett gråtande naket barn vid namn Isaac eller en av sex andra upplåsbara karaktärer. När hans mor får ett meddelande från Gud som kräver hennes sons liv som bevis på hennes tro, flyr Isaac in i deras hems källare, som är fyllt av monster.

Den 1 november 2011 tillsattes spelet till Humble Indie Bundle som en del av Humble Voxatron Debut.  Spelet och nedladdningsbart innehåll tillsattes senare i Humble Indie Bundle 7.  Dessutom gjordes spelet och det nedladdningsbara innehållet tillgängligt på Humble roguelike Weekly Bundle i januari 2014. Konsolversionerna, som innehåller ytterligare funktioner som utvecklaren inte kunde genomföra i den ursprungliga Flash-versionen, är för närvarande under utveckling av McMillen.

Spelets titel och berättelse består av referenser till den bibliska berättelsen kallad Binding of Isaac. Enligt McMillen berör spelet mörka och vuxna teman såsom barnmisshandel, könsidentitet, barnamord, försummelse, självmord, abort och hur religion kan påverka barnet negativt; alla begrepp som datorspel oftast undviker. En remake av spelet, The Binding of Isaac: Rebirth, släpptes 2014.

Referenser

Externa länkar 
 The Binding of Isaac på Steam
 The Binding of Isaac demo på Newgrounds

Datorspel 2011
Linuxspel
Macintosh-spel
Windows-spel
HBTQ-relaterade datorspel
Indiespel
Kristendomskritik
Spel med enspelarläge och flerspelarläge
Kulturella återgivningar av Isak
Fellowship (Lizz Wright-album)

Fellowship från 2010 är den amerikanska jazzsångerskan Lizz Wrights fjärde album.

Låtlista
Fellowship (Meshell Ndegeocello) – 3:35
 (I've Got to Use My) Imagination (Gerry Goffin/Barry Goldberg) – 4:37
I Remember, I Believe (Bernice Johnson Reagon) – 5:30
God Specializes (Gloria Griffin) – 4:29
Gospel Medley: I’ve Got a Feeling, Power Lord, Glory Glory, Up Above My Head, Hold On Just a Little While Longer (trad) – 8:30
Sweeping Through the City – 2:26
All the Seeds (Angélique Kidjo/Lizz Wright) – 1:18
Presence of the Lord (Eric Clapton) – 4:51
In From the Storm (Jimi Hendrix) – 3:06
Feed the Light (Joan Wasser) – 2:58
Oya (Angélique Kidjo/Oya Kupula) – 1:31
Amazing Grace (John Newton) – 5:07

Källor

Album av Lizz Wright
Musikalbum 2010
Old Bailey

Old Bailey, egentligen den centrala brottmålsdomstolen i England och Wales (engelska: Central Criminal Court of England and Wales), är en domstol i City of London och en av flera byggnader som hyser Crown Court. Delar av dagens byggnad står på den historiska platsen Newgate Prison på gatan Old Bailey som ligger längs den linje där London hade en befästningsmur, från Ludgate Hill till korsningen mellan Newgate Street och Holborn Viaduct.   

Crown Court, som en del av Central Criminal Court, hanterar brottmål för Storlondon och, i exceptionella fall, från andra delar av England och Wales. Rättegångar vid Old Bailey är liksom rättegångar vid andra domstolar i Storbritannien, öppna för allmänheten, men med mycket långtgående säkerhetsrutiner. 

England
Domstolar
Byggnader och anläggningar i London
Divock Origi

Divock Okoth Origi, född den 18 april 1995 i Oostende, är en belgisk fotbollsspelare (anfallare) som spelar för Nottingham Forest FC i Premier League, på lån från AC Milan. Han är son till Mike Origi, en före detta fotbollsspelare som representerade Kenyas landslag.

Klubbkarriär 
Origi började sin fotbollskarriär i Genks ungdomsakademi, men skrev i maj 2010 på för Lille. Den 2 februari 2013 gjorde han mål i sin tävlingsdebut för Lille i en hemmamatch mot Troyes. Han byttes in i den 68:e minuten mot Ronny Rodelin och kvitterade sex minuter senare till slutresultatet 1–1.

Den 29 juli 2014 meddelade Premier League-klubben Liverpool att de hade avslutat en affär värd 10 miljoner pund för Origi som tecknat ett femårigt avtal med Liverpool, men som en del i avtalet lånades direkt tillbaka till Lille för säsongen 2014/15.

Den 5 juli 2022 värvades Origi på fri transfer av AC Milan, där han skrev på ett fyraårskontrakt.

Internationell karriär 
Origi debuterade för Belgiens landslag den 26 maj 2014 mot Luxemburg, när han i den 61:a minuten byttes in mot Romelu Lukaku. I matchen mot Ryssland gjorde han det avgörande målet i åttioåttonde minuten, vilket även var hans första landslagsmål.

Meriter

Liverpool
 Premier League: 2019/2020
 UEFA Champions League: 2018/2019
 FA-cupen: 2021/2022
 Engelska Ligacupen: 2021/2022
 UEFA Super Cup: 2019
 VM för klubblag: 2019

Karriärstatistik 
Korrekt per den 8 oktober 2020.

Referenser 
VM 2014-profil på fifa.com

Noter

Externa länkar 

Belgiska fotbollsspelare
Belgiska landslagsspelare i fotboll
Spelare i KRC Genk
Spelare i Lille OSC
Spelare i Liverpool FC
Spelare i VfL Wolfsburg
Spelare i AC Milan
Spelare i Championnat National 2
Spelare i Ligue 1
Spelare i Premier League
Spelare i Fußball-Bundesliga
Spelare i VM i fotboll 2014
Spelare i Europamästerskapet i fotboll för herrar 2016
Personer från Oostende
Födda 1995
Levande personer
Män
Belgiska idrottare under 2000-talet
Engelska mästare i fotboll
Wilhelm Steinhausen

Wilhelm August Theodor Steinhausen, född den 2 februari 1846 i Sorau (provinsen Brandenburg), död den 5 januari 1924 i Frankfurt, var en tysk målare.

Steinhausen började 1863 sina konststudier vid akademien i Berlin, fortsatte dem i Karlsruhe, begav sig 1871 till Rom, var därefter bosatt i München och från 1876 i Frankfurt. Steinhausens bibliska bilder, tecknade eller målade, förskaffade honom benämningen "den siste nasarenen". Redan hans första religiösa kompositioner utmärks av fint stilsinne och innerlighet i känslouttrycket. Han utförde monumentalmålningar och stafflibilder, kartonger till glasmålning, akvareller, raderingar, teckningar, litografier, målade omfattande religiösa eller sagocykler, landskap och porträtt och försökte sig även som skulptör. Sitt första dekorativa verk utförde han 1876 i Frankfurt. Ett berömt namn som monumentalmålare vann han långt senare, huvudsakligen genom Den korsfäste, omgiven av pilgrimer och botfärdiga (fresk i missionshuset Sankt Theobaldi i Wernigerode, 1890), som följdes av Barmhärtighetens sju gärningar (cykel i Sankt Veit vid Wien, 1897), andra fresker i hospitalskyrkan i Stuttgart, i Kaiser Friedrich-gymnasium i Frankfurt (Jesu liknelser samt grupper av filosofer och skalder och bilder ur den klassiska hjältesagan, fullbordade 1905) och i Lukaskyrkan i Frankfurt (altarfresker, påbörjade 1912). Bland väggmålningar finns en cykel bilder ur Shakespeares En midsommarnattsdröm (1880). Hans stafflimålningar behandlade gärna bibliska ämnen, ofta ganska personligt uppfattade (Uppbrottet efter nattvarden, Vandringen till Emmaus, Marias vandring till Elisabet) eller sagomotiv (Döden och vandraren, Sagoprinsessan). Bland hans grafiska verk märks illustrationer till Brentanos dikter (1873, utkom först 20 år senare), bibelbilder, praktfulla litografier, ofta i ett par färgtoner. Steinhausen var professor i Frankfurt och teologie hedersdoktor vid universitetet i Halle.

Källor 

 
 

Tyska historiemålare
Tyska målare under 1800-talet
Födda 1846
Avlidna 1924
Män
Ugglan
Julius Stinde

Julius Ernst Wilhelm Stinde, född den 28 augusti 1841 i Kirch-Nuchel i östra Holstein, död den 7 augusti 1905, var en tysk författare.

Stinde var först fabrikskemist samt ägnade sig, sedan han övertagit redaktionen av "Hamburger Gewerbeblatt", åt naturvetenskapligt och belletristiskt författarskap. Han utgav bland annat Naturwissenschaftliche Plaudereien (1873; svensk översättning "Från naturens dolda verkstad", 1892), flera komedier på lågtyska, sagor cch Waldnovellen (1881; 2:a upplagan 1885). Mest bekant blev Stinde genom sin i en mängd upplagor utkomna, på sin tid särdeles populära, humoristisk-burleska romanserie Buchholzens in Italien (1883; "Borgarfolk på resa", 1885; 3:e upplagan 1910), Die Familie Buchholz (1884; "Borgarfolk", 1885; 5:e upplagan 1909), Der Familie Buchholz zweiter Theil (1885; "Borgarfolk", 1886), Der Familie Buchholz dritter Theil (1886; "Fru Wilhelmina", 1887), Frau Buchholz im Orient (1889; "Fru Buchholz i Orienten", samma år), Frau Wilhelmine Buchholz' Memoiren (1895; svensk översättning samma år) och Hotell Buchholz. Ausstellungserlebnisse (1896).

Källor

Noter 

Tyska romanförfattare
Tyskspråkiga romanförfattare
Tyska fackboksförfattare
Tyskspråkiga fackboksförfattare
Lågtyskspråkiga författare
Tyska författare under 1800-talet
Födda 1841
Avlidna 1905
Män
Ugglan
Alumner från Giessens universitet
Alumner från Jena universitet
Alumner från Kiels universitet
Assumptionssystrar

Assumptionistsystrar är kanonissor (kvinnliga kaniker) som tillhör någon av sju skilda men likartade organisationer av kristna kommuniteter, kongregationer, och som följer Augustinus klosterregel. I likhet med Skolsystrarna de Notre Dame arbetar de ofta med skolundervisning, men de kan även ha kateketiska uppdrag inom romersk-katolska församlingar och stift. Den första av de kvinnliga assumptionistkongregationerna grundades år 1839 av Marie-Eugénie de Jésus (1817–1898), och under de följande decennierna grundades liknande kvinnliga kongregationer i andra delar av världen. Kongregationerna är uppkallade efter Jungfru Marie upptagning till himmelen (Assumptio Mariae).

Källor

Romersk-katolska kongregationer
Skolsystrarna de Notre Dame

Skolsystrarna de Notre Dame tillhör (i likhet med Assumptionssystrar) en organisation av kommuniteter - en kongregation - bestående av kanonissor (kvinnliga kaniker) som följer Augustinus klosterregel. De arbetar med att driva skolor. Kongregationen grundades 1803-04 av Julie Billiart (1751-1816) och Marie-Louise-Françoise Blin de Bourdon.
Romersk-katolska kongregationer
Jesu små bröder och systrar

Jesu små bröder respektive Jesu små systrar är två varandra närstående romersk-katolska kongregationer (organisationer bestående av kommuniteter). Kongregationerna är inspirerade av den franske författaren och eremiten Charles de Foucauld (1858-1916), men grundades först efter hans död. Den kvinnliga grenen, Jesu små systrar är verksam i Sverige. Medlemmarna försörjer sig ofta som industriarbetare, och kongregationerna var ett försök att modernisera kommunitetsliv till 1900-talets samhällsliv. Sakramental tillbedjan är en böneform av central betydelse för dessa kongregationer.

Romersk-katolska ordnar och kongregationer
Vinlönn

Vinlönn (Acer circinatum) är ett träd i släktet lönnar, som normalt växer i västra Nordamerika, mellan från British Columbia i Kanada till Kalifornien i USA, oftast inom 300 kilometer från stillahavskusten. Arten hör till Palmatum-gruppen bland lönnarna, och dess närmsta släktingar växer i östra Asien; Acer japonicum (solfjäderslönn) och Acer pseudosieboldianum (manchurisk solfjäderslönn). Vinlönnen är den enda arten inom Palmatum-gruppen som inte är hemmahörande i Asien.

Externa länkar

Kinesträdsväxter
Skifferholmen

Skifferholmen () är en holme söder om Helsingfors i Havshamnen, utanför Eira och Ulrikasborgs stadsdelar. Färjfästet till Skifferholmen ligger vid förlängningen av Kaptensgatan. Väster om Skifferholmen ligger Flisholmen och på östra sidan ligger Ugnsholmarna. Skifferholmen är en del av en grupp holmar som dessutom består av Stora Räntan och Långören. Öns area är  hektar och dess största längd är 270 meter i sydöst-nordvästlig riktning.

Verksamhet på Skifferholmen 
Helsingfors Segelsällskap har i över hundra år befunnit sig på Skifferholmen. Sällskapet har en hamn med omkring 300 båtar på holmen och Skiffergrundet som ligger intill. HSS driver en full-service gästhamn med 20 båtplatser, bastu och tvättstuga.

HSS klubbhus är ritat av arkitekt Runar Finnilä och byggdes år 1947 i stället för det gamla som brann upp 1946. I klubbhuset verkar Royal Restaurant's HSS Boathouse. Restaurangen pryds av Michael Schilkins och Björn Landströms glas-, keramik- och väggmålningar.

På Skifferholmen verkar dessutom terrassrestaurangen Skiffer. I samband med restaurangen drivs en bränslestation. På Ungsholmen som förenas med Skifferholmen med en vågbrytare, finns det också en restaurang, en simstrand, lekpark och en bastu.
Färjan till Skifferholmen går med jämna mellanrum, från maj till oktober, beroende på tid på dygnet.

Olympiaden 1952 
År 1952 tjänstgjorde Skifferholmen som värd för Segling vid olympiska sommarspelens finnjolleklass. Banan utanför Skifferholmen var 5,4 kilometer lång.

Källor

Externa länkar

The Official Report of the Organising Committee for the Games of the XV Olympiad

Öar i Helsingfors
Finländska öar i Finska viken
Françoise de Motteville

Françoise de Motteville, född Bertaut 1621, död 1689, var en fransk hovfunktionär och författare. Hon var hovfröken till den franska drottningen Anna av Österrike och författare till den första biografin om Anna: Mémoires d'Anne d'Autriche.

Françoise de Motteville var dotter till hovfunktionären Pierre Bertaut och brorsdotter till poeten Jean Bertaut. Hennes mor Louise kunde tala och skriva spanska och hade därför blivit omtyckt av Anna redan vid dennas ankomst till Frankrike, och år 1627 fick Francoise en plats som hovfröken hos Anna: hon ska då ha varit sex års gammal och talade själv spanska. Francoise avskedades från sin plats vid nio års ålder år 1630, då Ludvig XIII lät avskeda flera personer ur Annas hov som straff för att hon i samarbete med Maria av Medici hade försökt störta kardinal Richelieu. Hon bosatte sig då i Normandie, där hon vid 18 års ålder gifte sig med den 80 år gamle Nicolas Langlois de Motteville: hon blev änka två år senare.

När Anna blev Frankrikes regent 1643 återfick de Motteville sin tjänst vid hovet och tillhörde därefter Annas närmaste umgängeskrets av vänner och förtrogna. Till skillnad från till exempel Marie de Hautefort blandade sig Françoise de Motteville aldrig i några intriger och höll sig utanför alla kontroversiella aktiviteter som kunnat kosta henne hennes ställning. Françoise de Mottevilles vänskap och beundran för Anna ansågs av samtiden överstiga vad var "normalt". de Motteville skrev sin biografi om Anna med dennas vetskap och godkännande: Anna kommenterade att det var en dum sysselsättning att kasta bort tid på, men om hon insisterade på att göra det, så borde hon få alla fakta rätt och inte skönmåla henne på grund av deras vänskap. Hennes nära position gör hennes biografi ett viktigt historiskt dokument, och den avslöjar mycket information som annars inte skulle ha blivit känd.

Källor

Gunstlingar
Franska hovdamer
Franska författare under 1600-talet
Födda 1621
Avlidna 1689
Kvinnor
Lista över gator uppkallade efter nobelpristagare

Det här är en lista över gator och platser uppkallade efter mottagare av Nobelpriset och Sveriges riksbanks pris i ekonomisk vetenskap till Alfred Nobels minne.

Sverige

A 
 K P Arnoldssons väg, Tumba, Klas Pontus Arnoldson
 Svante Arrhenius väg, Stockholm, Svante Arrhenius

B 
 Hjalmar Brantingsgatan, Göteborg, Hjalmar Branting
 Hjalmar Brantingsgatan, Uppsala, Hjalmar Branting
 Hjalmar Brantingsplatsen, Göteborg, Hjalmar Branting

C 
 Arvid Carlssons väg, Falkenberg, Arvid Carlsson

D 
 Gustaf Dalénsgatan, Göteborg, Gustaf Dalén
 Gustaf Daléns väg, Stenstorp, Gustaf Dalén

E 
 Von Eulers väg, Solna, Hans von Euler-Chelpin och Ulf von Euler

G 
 Granits väg, Solna, Ragnar Granit
 Alvar Gullstrands gata, Uppsala, Alvar Gullstrand

H 
 Dag Hammarskjölds väg, Stockholm, Dag Hammarskjöld
 Dag Hammarskjölds väg, Uppsala, Dag Hammarskjöld

J 
 Eyvind Johnsons gata, Stockholm, Eyvind Johnson

K 
 Karlfeldtsparken, Kungsholmen, Stockholm, Erik Axel Karlfeldt

L 
 Pär Lagerkvists gata, Kungsholmen, Stockholm, Pär Lagerkvist
 Selma Lagerlöfs torg, Göteborg, Selma Lagerlöf

M 
 Harry Martinsons gata, Kungsholmen, Stockholm, Harry Martinson
 Alva Myrdals Gata, Eskilstuna, Alva Myrdal

O 
 Bertil Ohlins gata, Stockholm, invigd 2013, Bertil Ohlin

S 
 The Svedbergs väg, Gävle, The Svedberg

T 
 Hugo Theorells torg, Linköping, Hugo Theorell
 Arne Tiselius gata, Uppsala, Arne Tiselius

Referenser
Löbau

Löbau är en stad (Große Kreisstadt) i Landkreis Görlitz i det tyska förbundslandet Sachsen. Löbau, som för första gången nämns i ett dokument från år 1221, har cirka  invånare. Kommunen ingår i förvaltningsområdet Löbau tillsammans med kommunerna Großschweidnitz, Lawalde och Rosenbach.

Stadsdelar 
Löbau består av 32 stadsdelar.

Referenser

Externa länkar 
 Löbaus officiella webbplats

Kommuner och städer i Landkreis Görlitz
Orter i Sachsen
Sockertall

Sockertall (Pinus lambertiana) är ett barrträd i släktet tallar. Sockertallen är den massivaste och mest högväxta tallen (i tallsläktet), och har de längsta kottarna av alla barrväxter.

Trädets naturliga utbredningsområde är bergen vid Nordamerikas stillahavskust, och sträcker sig från Oregon, genom Kalifornien i USA till Baja California i Mexiko.

Arten växer i kulliga regioner och i bergstrakter mellan 600 och 3200 meter över havet. Den hittas i barrskogar tillsammans med andra stora träd som mammutträd, andra arter av tallsläktet, praktgran och kaskadgran samt cedertuja. Undervegetationen utgörs av buskar och gräsytor. På flera träd förekommer varglav.

Några exemplar drabbas av svampen Cronartium ribicola. Hela populationen anses vara stor. IUCN listar arten som livskraftig (LC).

Externa länkar

Källor

Tallväxter
Going Down to the River

"Going Down to the River" är en sång skriven och inspelad av amerikanen Doug Seegers då han bodde i Nashville och i princip levde som en hemlös gatumusikant.

Den 17 december 2012 lade den amerikanske musikern Aaron Espe upp en kort liveversion som han publicerade på sitt Youtubekonto. Klippet döptes till "Who Is Doug Seegers?".

Doug Seegers blev känd i Sverige då han medverkade i Jill Johnsons TV-program Jills veranda den 5 mars 2014.

Källor

Fotnoter

Amerikanska countrylåtar
Engelskspråkiga sånger
Soullåtar
Sånger 2012
Jättelönn

Jättelönn (Acer macrophyllum) är ett träd i familjen kinesträdsväxter med ett naturligt utbredningsområde i Nordamerikas västkust, från sydligaste Alaska till södra Kalifornien. Jättelönnen beskrevs av  Frederick Traugott Pursh. Vissa bestånd finns även längre in i landet vid kanten av Sierra Nevadas bergskedja i centrala Kalifornien, och även ett litet bestånd även i centrala Idaho.

Jättelönnen kan bli upp till 48 meter hög, men blir vanligtvis cirka 15–20 meter.

Beskrivning

Jättelönnen har de största bladen av alla lönnar, vanligtvis mellan 15 och 30 cm i diameter, med fem djupt skurna handformiga flikar, med den längsta på upp till 61 cm. På hösten övergår löven i gyllene färgtoner.

I de fuktigare områdena av dess utbredningsområde, som Olympic National Park till exempel, blir jättelönnens bark som oftast bevuxen av epifyter som mossa och ormbunksväxter.

Ekologi 
Arten växer i låglandet och i bergstrakter upp till 2000 meter över havet. Den hittas i lövskogar, i blandskogar, glest inblandad i barrskogar och i trädgrupper nära vattendrag. Olika mossor kan förekomma som epifyter på jättelönn. Exemplaren kan efter tio år utveckla frön efter att blommorna pollinerades av insekter. Frön sprids sedan med hjälp av vinden. Livslängden för jättelönn ligger mellan 50 och 200 år. Hjortdjur och amerikansk bäver äter trädens kvistar och blad.

Status 
Olika svampar vid trädens rötter kan vara skadliga. Larver av träfjärilen Prionoxystus robiniae kan döda enstaka exemplar. Även den introducerade asiatiska långhorningen (Anoplophora glabripennis) kan vara farlig för arten. Allmänt är jättelönn inte sällsynt och den listas av IUCN som livskraftig (LC).

Externa länkar

Källor

Kinesträdsväxter
Jä Växtindex
Lönnar
Acer
Lisbeth Renner

Lisbeth Renner, född Liljequist 29 mars 1900 i Masthuggs församling i Göteborg, död 21 november 1983 i Oscars församling i Stockholm, var en svensk översättare. Hon gifte sig 1920 med Louis Renner, med vilken hon under ett kvarts sekel samarbetade. Makarna översatte huvudsakligen engelsk underhållningslitteratur. Tillsammans översatte de omkring 100 böcker, varibland märks C.S. Foresters serie om Hornblower.

Efter makens död 1954 fortsatte Lisbeth Renner att översätta i ytterligare drygt 20 år och producerade under denna tid runt 100 översättningar, bland annat 15 av Pearl Bucks senare böcker.

Makarna var svärföräldrar till Anders Gernandt.

Översättningar (urval)
 Phyllis Bentley: En modern tragedi (A modern tragedy) (Tiden, 1934)
 W. Somerset Maugham: Strängt personligt (Strictly personal) (Bonnier, 1942)
 Vicki Baum: Det gråtande trädet (The weeping wood) (Bonnier, 1944)
 Agatha Christie: Cyankalium och champagne (Sparkling cyanide) (Bonnier, 1946)
 C. S. Forester: Afrikas drottning (The African queen) (Bonnier, 1947)
 Henry James: Ett kvinnoporträtt (The portrait of a lady) (Ljus, 1947)
 Hammond Innes: Den ensamme skidåkaren (The lonely skier) (Bonnier, 1949)
Nedanstående översatta av Lisbeth Renner ensam
 Dennis Wheatley: Liv eller död (The ka of Gifford Hillary) (Skoglund, 1957)
 Rafael Sabatini: Kapten Blod (Captain Blood: His odyssey) (Bonnier, 1958)
 Max Catto: Ön som dog (The devil at four o'clock) (Bonnier, 1959)
 Leon Uris: Harmagedon: en roman om Berlin (Armageddon) (AWE/Geber, 1965)
 Margaret Drabble: Året vid Garrickteatern (Bonnier, 1967)
 Winston Graham: Stormfloden: roman från Cornwall 1798-1799 (The angry tide) (AWE/Geber, 1980)

Litteratur 
 Liffner, Axel: "Den flitiga familjen: Lisbeth & Louis Renner", i dagstidningen Aftonbladet, 3 maj 1954. Omtryckt i Liffner, Axel: 12 + 1: samtal med svenska översättare (Ruin, 2013), s. 13-15

Källa 
 , Läst 30 mars 2014

Noter

Vidare läsning 
 
 

Svenskspråkiga översättare
Svenska översättare under 1900-talet
Födda 1900
Avlidna 1983
Översättare från Göteborg
Kvinnor
Gravsatta på Lidingö kyrkogård