kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Röd sammetsstekel

Röd sammetsstekel (Mutilla europaea) är en stekelart som beskrevs av Carl von Linné 1758. Röd sammetsstekel ingår i släktet Mutilla, och familjen sammetssteklar. Enligt den svenska rödlistan är arten nära hotad i Sverige. Arten förekommer i Götaland och Gotland. Arten har tidigare förekommit på Öland men är numera lokalt utdöd. Artens livsmiljö är jordbrukslandskap, skogslandskap.

Källor

Externa länkar 
 Artfaktablad för Mutilla europaea

Sammetssteklar
Smicromyrme

Smicromyrme är ett släkte av steklar som beskrevs av Thomson 1870. Smicromyrme ingår i familjen sammetssteklar. 

Släktet innehåller bara arten Smicromyrme rufipes.

Källor 

Sammetssteklar
Smicromyrme
Smicromyrme rufipes

Smicromyrme rufipes är en stekelart som först beskrevs av Fabricius 1787.  Smicromyrme rufipes ingår i släktet Smicromyrme, och familjen sammetssteklar. Arten är reproducerande i Sverige.

Källor 

Sammetssteklar
rufipes
Mindre pansarstekel

Mindre pansarstekel (Tiphia minuta) är en stekelart som först beskrevs av Vander Linden 1827.  Mindre pansarstekel ingår i släktet pansarsteklar, och familjen pansarsteklar. Enligt den finländska rödlistan är arten sårbar i Finland. Enligt den svenska rödlistan är arten nära hotad i Sverige. Arten förekommer i Götaland, Gotland, Öland, Svealand och Nedre Norrland. Artens livsmiljö är torra gräsmarker.

Källor

Externa länkar 
 Artfaktablad för Tiphia minuta

Pansarsteklar
Tiphia unicolor

Tiphia unicolor är en stekelart som först beskrevs av Amédée Louis Michel Lepeletier 1845.  Tiphia unicolor ingår i släktet pansarsteklar, och familjen pansarsteklar. Enligt den svenska rödlistan är arten starkt hotad i Sverige. Arten förekommer i Götaland. Artens livsmiljö är jordbrukslandskap, stadsmiljö.

Källor

Externa länkar 
 Artfaktablad för Tiphia unicolor

Pansarsteklar
unicolor
Patrasket

"Patrasket" är en svensk komedi av Hjalmar Bergman som hade sin urpremiär på Oscarsteatern 1 november 1928 i regi av Gösta Ekman.

Urpremiären regisserades av Ekman, som även gjorde huvudrollen som Joe Meng. Scenografin skapades av Isaac Grünewald.

Roller vid premiären 1928
Joe Meng, affärsman i diverse branscher – Gösta Ekman
Mary Meng, Joes dotter – Inga Tidblad
Farfar Meng – Tore Svennberg
Farmor Meng – Augusta Lindberg
Felix Meng, Marys kusin – Håkan Westergren
Rosenstein, antikvitetshandlare, avlägsen släkting till familjen Meng – Mathias Taube
Majken, hans hushållerska – Tollie Zellman
Greve Archi – Nils Wahlbom
Plom – Rune Carlsten
Förste bäraren – Carl Ström
Andre bäraren

Skönlitteratur 1928
Svenska teaterpjäser
Svensk skönlitteratur
1928 i Sverige
Teateråret 1928
Kultur i Stockholm
Verk av Hjalmar Bergman
Rödbent pansarstekel

Rödbent pansarstekel (Tiphia femorata) är en stekelart som beskrevs av Fabricius 1775. Rödbent pansarstekel ingår i släktet pansarsteklar, och familjen pansarsteklar. Arten är reproducerande i Sverige.

Bildgalleri

Källor

Externa länkar 

Pansarsteklar
Hårig dolkstekel

Hårig dolkstekel (Scolia hirta) är en stekelart som först beskrevs av Franz Paula von Schrank 1781.  Hårig dolkstekel ingår i släktet dolksteklar, och familjen dolksteklar. Enligt den svenska rödlistan är arten nära hotad i Sverige. Arten förekommer på Gotland och Götaland. Artens livsmiljö är jordbrukslandskap, stadsmiljö.

Bildgalleri

Källor

Externa länkar 

 Artfaktablad för Scolia hirta

Dolksteklar
Insekter i palearktiska regionen
Dynrödmyra

Dynrödmyra (Myrmica specioides) är en myrart. Dynrödmyra ingår i släktet rödmyror, och familjen myror. Enligt den svenska rödlistan är arten nära hotad i Sverige. Arten förekommer i Götaland. Artens livsmiljö är havsstränder, jordbrukslandskap, stadsmiljö.

Bildgalleri

Källor

Externa länkar 

 Artfaktablad för Myrmica specioides

Rödmyror
Skålrödmyra

Skålrödmyra (Myrmica lonae) är en myrart. Skålrödmyra ingår i släktet rödmyror, och familjen myror. Arten är reproducerande i Sverige.

Bildgalleri

Källor

Externa länkar 

Rödmyror
Jordhästmyra

Jordhästmyra (Camponotus ligniperda) är en myrart. Jordhästmyra ingår i släktet hästmyror, och familjen myror.

Underarter 
Arten delas in i följande underarter:

 C. l. afer
 C. l. ligniperda eller C. l. ligniperdus
 C. l. nigrescens

Bildgalleri

Beskrivning 
Jordhästmyran har en mörkbrun kropp; bakkroppen  hos honorna (drottning och arbetare) har dock ett stort, rödbrunt fält på den främre delen. Arbetarna har dessutom en rödbrun mellankropp. Arten har långa, om än glesa hår på hela kroppen, i synnerhet bakkroppen. Drottningen är 16 till 18 mm lång, arbetarna 6 till 14 mm, och hanarna 8 till 12 mm.

Utbredning 
Jordhästmyran förekommer på delar av den europeiska kontinenten och angränsande delar av Asien från norra Spanien norrut till Norden, och österut via norra Turkiet till Kaukasus och Uralbergen.

I Sverige finns arten från Götaland till Uppland i nordöst, Dalsland och Västergötland i nordväst.

I Finland finns arten från Åland och sydvästkusten norrut till Egentliga Tavastland och Södra Savolax, med enstaka fynd i Birkaland och Norra Savolax.

Arten är inte rödlistad vare sig i Sverige eller Finland, utan klassificerad som livskraftig ("LC") i båda länderna.

Ekologi 
Habitatet utgörs av öppen, solbelyst skog, både löv- och tallskog, skogsbryn och även helt öppen terräng. Arten bygger gärna sina bon i marken under stenar, men även i murket trä som stubbar och också i levande virke. Arten svärmar från slutet av maj till böran av juli, under eftermiddag och kväll.

Källor

Externa länkar 

Hästmyror
Insekter i palearktiska regionen
Vitmossemyra

Vitmossemyra (Formica transkaukasica) är en myrart. Vitmossemyra ingår i släktet Formica, och familjen myror. Arten är reproducerande i Sverige.

Källor 

Myror
Smalhuvad hedmyra

Smalhuvad hedmyra (Formica fennica) är en myrart. Smalhuvad hedmyra ingår i släktet Formica, och familjen myror. Arten har ej påträffats i Sverige.

Källor 

Myror
Matt hedmyra

Matt hedmyra (Formica foreli) är en myrart. Matt hedmyra ingår i släktet Formica, och familjen myror. Arten är reproducerande i Sverige.

Bildgalleri

Källor

Externa länkar 

Myror
Vitmossmyra

Vitmossmyra (Formica picea) är en myrart. Vitmossmyra ingår i släktet Formica, och familjen myror. Arten är reproducerande i Sverige.

Bildgalleri

Källor

Externa länkar 

Myror
Större slavmyra

Större slavmyra (Formica lusatica) är en myrart. Större slavmyra ingår i släktet Formica, och familjen myror. Arten är reproducerande i Sverige.

Bildgalleri

Källor

Externa länkar 

Myror
Tibble, Kungsängen

Tibble är ett bostadsområde i västra delen av tätorten Kungsängen i Upplands-Bro kommun. Tibble var tidigare en by i Stockholms-Näs socken som 1970 klassades som en tätort i Upplands-Bro landskommun för att slutligen 1985 ha vuxit samman med Kungsängen. 

Väster om Tibble ligger Lillsjön med Lillsjöbadet och Lillsjötoppen.

Historia
Längs Enköpingsvägen i Tibbles södra utkant finns två järnåldersgravfält som troligen har ett samband med en gård på platsen.

1382 förekommer en Jon Finvidsson i Tibble ('Tibille') som faste vid Bro häradsting. Detta Tibble kan dock även avse Tibble i Låssa eller Västra Ryds socknar. 1385 tillkännagav dock ärkebiskopen att Uppsala domkyrka fått 4 öresland i Tibble donerat av Karl Magnusson (Örnfot) och Magnus Kase. Detta avser med säkerhet den här byn. Jorden kom dock aldrig domkyrkan tillhanda, och 1387 bytte man i stället till sig 2 öresland i byn. 1400 och 1453 erhåller domkyrkan ytterligare jord i Tibble. 1540 omfattade byn 2 mantal skatte och 2 mantal kyrkojord, samt ett prebendehemman. Det ena kyrkohemmanet var prästgården i Stockholms-Näs socken, belägen där idag Ekhammarskolan ligger. Det andra kyrkohemmanet, som donerats av Karl Magnusson (Eka) drogs in av Gustav Vasa och gjordes till hans privata jord.

I Tibble fanns åtminstone från 1636 en gästgivargård. Från 1739 till slutet av 1800-talet var Bro härads tingsplats belägen här i gästgivaregården, från början av 1800-talet i en för ändamålet uppförd flygelbyggnad. Tingshuset är den enda byggnad som bevarats av gästgivaregården. I området finns även bevarade rester av hållstallet, soldattorpet och postgården. Postgården fungerade som hållplats för postdiligensen längs landsvägen och lokalt postkontor. Fram till slutet av 1800-talet var detta centrum för den då fortfarande mycket lantliga bebyggelsen i Stockholms-Näs socken, dagens Kungsängen. När gästgiveriet och postgården lades ned till följd av järnvägens ankomst blev Tibble gård åter huvudsakligen ett lantbruk, och flera ekonomibyggnader och bostadshus uppfördes vid denna tid. I området kring Tibble gård finns den gamla Enköpingsvägen från mitten av 1800-talet bevarad som en grusväg, här kallad Tibble Gårdsväg och Diligensvägen.

Under 1960-talet uppfördes stora bostadsområden med kommunal service och butiker i Tibble i området kring Granhammarsvägen och Tibble torg. På 1970-talet tillkom motorvägen E18 och småhusbebyggelsen i de norra och västra utkanterna av Tibble och i Brunna. Då uppfördes även ett nytt kommunhus för Upplands-Bro kommun, som tidigare haft Bro som centralort. På 1980-talet tillkom nya angränsande villaområden, bland annat i Sylta. Under 2000-talet har nya bostadsområden och ett handelsområde tillkommit vid Norrboda i anslutning till Brunnaavfarten på E18.

Källor 
 Det medeltida Sverige 1:7, Tiundaland

Noter

Orter i Upplands-Bro kommun
Tidigare tätorter i Stockholms län
Jägarsteklar

Jägarsteklar (Methochidae) är en familj av steklar. Jägarsteklar ingår i ordningen steklar, klassen egentliga insekter, fylumet leddjur och riket djur. 

Familjen innehåller bara släktet Methocha.

Källor 

Steklar
Grytjägarsteklar

Grytjägarsteklar (Methocha) är ett släkte av steklar som beskrevs av Pierre André Latreille 1804. Grytjägarsteklar ingår i familjen jägarsteklar. 

Släktet innehåller bara arten Methocha articulata. Grytjägarsteklar är enda släktet i familjen Methochidae.

Källor 

Jägarsteklar
Sandjägarstekel

Sandjägarstekel (Methocha articulata) är en stekelart som först beskrevs av Pierre André Latreille 1792.  Sandjägarstekel ingår i släktet grytjägarsteklar, och familjen jägarsteklar. Enligt den finländska rödlistan är arten nära hotad i Finland. Artens livsmiljö är åsmoskogar.

Källor

Externa länkar 
 Artfaktablad för Methocha articulata

Grytjägarsteklar
Fuskmyror

Fuskmyror (Myrmosidae) är en familj av steklar. Fuskmyror ingår i ordningen steklar, klassen egentliga insekter, fylumet leddjur och riket djur. 

Familjen innehåller bara släktet Myrmosa.

Källor 

Steklar
Svart myrstekel

Svart myrstekel (Myrmosa atra) är en stekelart som beskrevs av Georg Wolfgang Franz Panzer 1801. Svart myrstekel ingår i släktet myrsteklar, och familjen fuskmyror. Arten är reproducerande i Sverige.

Källor 

Myrsteklar
Batavsandbi

Batavsandbi (Andrena batava) är en stekelart som beskrevs av Pérez 1902. Batavsandbi ingår i släktet sandbin, och familjen grävbin.

Beskrivning 
Kroppen har svart grundfärg; på bakkroppen har de två främre tergiterna (ovansidans bakkroppssegment) ljusare behåring än resten. Tergiternas bakkanter har dock längre, ljusbruna fransar. Behåringen är orange hos honan, speciellt på mellankroppen, vit- till gråaktig (vanligen med bruna och svarta markeringar) hos hanen. Honans bakskenben har mörkbrun behåring på framsidan, medan innersidan och hårfransen för polleninsamling är beige. Hanens bakskenben är mörkbruna med lätt, vit behåring. I ansiktet har honan svart behåring, med inslag av ljusbrunt kring antennbaserna, medan hanen har rikligt med vit päls i ansiktet. Hanens käkar är mycket långa. Kroppslängden uppgår till mellan 12 och 13 mm för honan, 10 till 13 mm för hanen.

Ekologi 
Batavsandbiet förekommer i jordbrukslandskap, våtmarker och havsstränder. Arten är starkt specialiserad på videväxter som sälg och krypvide, och beroende av tillgång på sådana för sin överlevnad. I Sverige börjar arten flyga i mars/april i Skåne, något senare i Halland.

Honan gräver ut gångar med larvbon på sandmark. Dessa kan boparasiteras av videgökbi, vars larv lever av den insamlade näringen efter det att värdägget eller -larven dödats.

Taxonomi 
Arten är en förväxlingsart till spetssandbi (Andrena apicata), och räknas därför av vissa forskare som en synonym till denna art.

Utbredning 
Arten är dåligt känd (se även den taxonomiska osäkerheten ovan) men man antar att den i alla fall finns, tämligen sällsynt, i Tyskland och norra Italien. I Sverige finns arten på Revingefältet i Skåne, sandområden vid Åhus och från kusten i södra Halland upp till Varberg, totalt sett sex lokaler i Skåne och nio i Halland. Dessutom har arten tidigare även observerats i Torna Hällestad, vid Vombsjön och 1915 – 1919 vid Helsingborg. Den är rödlistad som sårbar ("VU") och förefaller minska, främst på grund av markexploatering. Arten förekommer inte i Finland.

Källor 

Sandbin
Insekter i palearktiska regionen
Fältsandbi

Fältsandbi (Andrena morawitzi) är en stekelart som beskrevs av Thomson 1872. Fältsandbi ingår i släktet sandbin, och familjen grävbin. Arten kallas även busksandbi och stäppsandbi.

Beskrivning 
Ett förhållandevis storvuxet bi (13 till 14 mm) med svart till mörkbrun päls i ansiktet, blandat brungrå och svart päls på mellankroppen och övervägande svarthårig bakkropp. De främre tergiterna (ovansidans bakkroppssegment) har dock längre och ljusare hår. Även håren på tergiternas bakkanter kan vara något ljusare, så biet får ett randigt färgmönster. Bakbenen är dessutom brandgula. Hanen är  mycket lik andra sandbin och kan endast säkert bestämmas genom ingende undersökning av könsorganen.

Ekologi 
Fältsandbiet föredrar öppna sandmarker av mer eller mindre stäppkaraktär. Det är specialiserat på videväxter, och behöver ha sådana i sin närhet. Eftersom det föredrar öppna marker, är det en av de arter som är beroende av markstörning, som exempelvis militära övningsfält. Likt många andra bihanar patrulleringsflyger hanarna terrängen längs fasta banor och avsätter feromoner på uppstickande föremål för att locka till sig honor. Honan gräver antagligen ut larvbona på glesbevuxna sandområden.

Taxonomi 
Artens taxonomi är omstridd; många forskare betraktar den som en synonym till antingen dådresandbi (Andrena bluethgeni) eller rapssandbi (Andrena bimaculata).

Utbredning 
Med tanke på den taxonomiska osäkerheten är arten dåligt känd, men den förefaller framför allt förekomma i Nordosteuropa. I Sverige förekommer arten sällsynt i Skåne, där framför allt på Revingeheds militära övningsfält, där den oftast påträffas vid en och samma sälg. Senaste gången detta skedde, var i samband med inventeringen i maj 2022. Arten har tidigare även påträffats vid Vombsjön i Skåne samt på Öland, men är numera försvunnen. 

Fältsandbiet förekommer inte i Finland. 

Arten är rödlistad som akut hotad ("CR") i Sverige, och arten förväntas minska; främsta hotet tros vara igenväxning (arten är som sagt beroende av markstörning).

Källor 

Sandbin
Insekter i palearktiska regionen
Karlsviks naturreservat

Karlsvik är ett naturreservat i Grimetons socken i Varbergs kommun i Halland.

Reservatet ingår i det större Åkulla bokskogar som i sig utgörs av ett antal naturreservat i mellersta Halland med ädellövskog. Karlsvik ligger vid sjön Skärsjön, är skyddat sedan 2009 och är 21 hektar stort.

Området är kuperat och skogen har fått växa fritt under många år. Här finns mycket död ved och högstubbar. Detta gynnar arter av bland annat insekter som lever i eller på de döda träden. Reservatet omfattar även en del av sjön, som är en näringsfattig klarvattensjö. Här finns bland annat de blågröna alger som lokalt kallas sjöplommon och sjöhjortron.

Källor
Karlsvik, Länsstyrelsen i Hallands län

Naturreservat i Varbergs kommun
Naturskyddsområden bildade 2009
Vitklöversandbi

Vitklöversandbi (Andrena albofasciata) är en stekelart som beskrevs av Thomson 1870. Det ingår i släktet sandbin och familjen grävbin.

Taxonomi 
Artens taxonomiska ställning är omstridd. Många auktoriteter ser den som en synonym till vickersandbi (Andrena ovatula).

Beskrivning 
Arten påminner mycket om den nära släktingen vickersandbi, med dess svarta kropp med vitaktiga hårband i bakändarna av tergiterna, segmenten på bakkroppens ovansida. Vitklöversandbiet har emellertid mer rent vita hårband, och är dessutom mindre än vickersandbiet.

Ekologi 
Näringsmässigt är arten specialiserad på ärtväxter. Som de flesta sandbin är biet solitärt och gräver ut sina larvbon i sandig mark.

Utbredning 
Arten förekommer från södra Sverige till Mellaneuropa. I Sverige är arten klassificerad som livskraftig ("LC"). Den har funnits i Finland, men är numera klassificerad som nationellt utdöd ("RE") där.

Källor 

Sandbin
Tvillingsandbi

Tvillingsandbi (Andrena propinqua) är en stekelart som ingår i släktet sandbin och familjen grävbin.

Beskrivning 
Tvillingsandbiet är mycket likt den närstående arten ryggsandbi. Grundfärgen är svart. Honan är nästan hårlös med undantag för ett band med kort, orange päls över bakre delen av mellankroppen, vita hårband på bakkanterna av tergiterna 2 till 4 samt den orangebruna hårbekladnaden på bakkroppsspetsen (tergiterna 5 och 6). Hanen är mer allmänt färgad och går inte att skilja från hanarna av andra, närstående sandbin. Kroppslängden är 9 till 10 mm.

Ekologi 
Arten förekommer i flera olika naturtyper, som jordbrukslandskap, skyddshäckar, trädgårdar, skogsbryn och torrängar. I åtminstone delar av utbredningsområdet har den två generationer per år. Boet grävs ut i branta sluttningar med ringa eller ingen växtlighet. Någon kolonibildning förekommer inte. Boet kan angripas av gökbiet Nomada zonata, vars larv lever av den insamlade födan, sedan värdägget ätits upp eller värdlarven dödats. 

Arten är polylektisk, den besöker blommande växter från flera olika familjer, exempelvis videväxter (som sälg), korgblommiga växter (som maskros och hästhov), rosväxter (som fingerörter) samt korsblommiga växter (som kålsläktet) för den första generationen, och andra korgblommiga och korsblommiga växter, ärtväxter, resedaväxter (som gulreseda), klockväxter (som blåmunkar) samt flockblommiga växter för den andra generationen. Flygtiden varar från april till augusti.

Utbredning 
Arten förekommer i större delen av det kontinentala Europa (ett påstått fynd i Storbritannien har visat sig vara ett misstag) och österut till Ukraina och Ryssland. Den förekommer också i Nordafrika, Turkiet (Anatolien), Kazakstan och eventuellt även i Kina. I Skandinavien förekommer den säkert uteslutande i Danmark. Från Sverige är den endast känd från ett fynd, som gjordes på Brevikshalvön i slutet på 1930-talet. Då arten är ganska oansenlig utesluter man dock inte att den skulle kunna ha dröjt sig kvar exempelvis längs Östersjökusten.

Status 
Kunskapsläget om arten är dåligt; IUCN klassificerar den därför under Kunskapsbrist ("DD"). Habitatsförlust genom uppodling ses som ett hot.

Källor 

Sandbin
Sommargökbi

Sommargökbi (Nomada tormentillae) är en stekelart som beskrevs av Johann Dietrich Alfken 1901. Den ingår i släktet gökbin och familjen långtungebin.

Beskrivning 
Sommargökbiet har en huvudsakligen svart kropp med markeringar i gult och rött. Käkarna, överläppen, området under ögonen och munsköldens främre kant är röda hos honan, med en rödbrun övergång till den svarta grundfärgen. Hanen har mundelarna, ansiktets nederdel, antennskaften och munsköldens främre kant gula. På mellankroppens bakre del finns ofta två brunröda fläckar som ibland kan smälta samman till ett större, brunrött fält. Tergit 2 till 3 har gulvita fläckar på sidorna, vilket även kan förekomma på tergit 4 och hos hanen också på tergit 5; hos hanen kan fläckarna dessutom smälta samman till tvärband. Det förekommer emellertid också att tergiterna är helt svarta. Den näst sista tergiten (5 hos honan, 6 hos hanen) är alltid gulvit. Arten är mycket liten, med en kroppslängd på 6 till 8 mm.

Taxonomi 
Arten är mycket lik höstgökbiet (Nomada roberjeotiana), och många auktoriteter behandlar sommargökbiet som en synonym till detta.

Ekologi 
Sommargökbiet bygger inga egna bon, utan larven lever som boparasit hos blodrotssandbi, där den dödar ägget eller larven och lever på det insamlade matförrådet. Arten håller till i habitat som hedar, slåttermarker, gles skog inklusive kalhyggen och skogsvägar. Flygtiden varar från juni till juli, ibland in i augusti. Besökta blommor är bland annat blodrot, kråkklöver och fibblor.

Utbredning 
Utbredningsområdet omfattar Nord- och Mellaneuropa (i södra delen av området framför allt i bergsterräng). I Sverige finns den främst i skogsbygder från Skåne till Norrbotten (dock med undantag för Öland, där den aldrig har funnits, och Gotland, där den inte har påträffats sedan 1950-talet). I Finland finns den i södra hälften av landet. Det finns även i Norge, där den finns i söder upp till Trøndelag. I Danmark har den däremot inte setts sedan 1970-talet.

Status 
Arten är allmän i Sverige, där den är klassificerad som livskraftig ("LC"). I Finland är den emellertid rödlistad som nära hotad ("NT").

Källor 

Gökbin
Fältgökbi

Fältgökbi (Nomada subcornuta) är en stekelart som först beskrevs av Kirby 1802.  Fältgökbi ingår i släktet gökbin och familjen långtungebin.

Beskrivning 
Ett bi med mycket varierande färgteckning. Mellankroppen är vanligen svart med två gula eller röda fläckar på den bakre delen och gula eller röda fält vid vingfästena, skulderhörnen och ofta även på den främre, övre delen. Benen och antennerna är främst röda till rödgula, med en del svarta eller mörkbruna partier. Bakkroppen är svart med gula och delvis även röda teckningar. På tergit 2 och 3 finns stora, men vanligen skilda, gula fläckar på sidorna. På de efterföljande tergiterna är dessa sammansmälta till tvärband (på tergit 4 kan detta dock vara avbrutet på ett litet parti i mitten). Arten är liten, med en kroppslängd vanligen på 10 till 11 mm. Det finns dock ännu mindre former, med en längd på endast 8 mm; dessa brukar ha en mörkare färgteckning. Gullgökbi är en förväxlingsart.

Taxonomi 
Taxonomin är omdebatterad; tidigare ifrågasattes fältgökbiets artstatus, det betraktades av vissa auktoriteter som en underart till gullgökbi (Nomada fulvicornis). Numera förefaller det allmänt anses som en sann art. Däremot har man påträffat flera former av biet som kan komma att få egen artstatus.

Ekologi 
Fältgökbiet bygger inga egna bon, utan larven lever som boparasit hos sotsandbi. I den norra delen av artens svenska utbredningsområde förekommer inga sotsandbin, så där måste värdarten vara en annan, ännu okänd art. Arten föredrar habitat som blomrika marker som torrängar på sandjord, magra åkervallar, trädesåkrar och sandhedar. Den flyger från mitten av juni till juli, ibland in i augusti.

Utbredning 
Artens europeiska utbredning är osäker på grund av den taxonomiska tveksamheten (se ovan), men man antar att den omfattar Mellan- och Sydeuropa inklusive Brittiska öarna. I Sverige förekommer arten dels i ett sydligt område som omfattar Skåne, Blekinge, Småland och Öland, dels ett nordligt från norra Östergötland och områdena kring Mälaren. Den senare, nordliga populationen kan emellertid komma att betraktas som en egen art. Den förekommer sällsynt även i Finland, framför allt i sydöst, i Danmark samt i Norge, där den endast påträffats en gång.

Status 
Fältgökbiet är ett sällsynt bi: I Sverige är arten rödlistad som nära hotad ("NT"), i Finland som starkt hotad ("EN"), och i Norge som akut hotad ("CR"). Främsta orsaken är habitatförlust, både genom moderniseringen av jordbruket med storskalighet inom skogsjordbruket och övergödning samt genom förändringar i hävden av sandmarker (som beläggningsarbeten av sandvägar).

Källor 

Gökbin
Mimesa

Mimesa är ett släkte av steklar som beskrevs av William Edward Shuckard 1837. Mimesa ingår i familjen Crabronidae. 

Kladogram enligt Dyntaxa:

Bildgalleri

Källor

Externa länkar 

Steklar
Mimesa
Mimesa bruxellensis

Mimesa bruxellensis är en stekelart som beskrevs av Jean Bondroit 1934. Mimesa bruxellensis ingår i släktet Mimesa, och familjen Crabronidae. Enligt den svenska rödlistan är arten nära hotad i Sverige. Arten förekommer i Götaland och Svealand. Artens livsmiljö är jordbrukslandskap, stadsmiljö.

Källor

Externa länkar 
 Artfaktablad för Mimesa bruxellensis

Steklar
bruxellensis