kardosdrur/scandi-wiki huggingface dataset:
Niilo Liakka

Niilo Liakka, född 23 juni 1864 i Nedertorneå i Finland, död 26 januari 1945 i Helsingfors, var en finländsk ämbetsman och politiker.

Liakka blev filosofie kandidat 1889, verkade som tidningsredaktör 1889–1891 och som högskolerektor 1892–1912. 1921–1921 och åter från 1929 var han Folkupplysningssällskapets sekreterare och 1920–1929 kansliråd och chef för Socialministeriets nykterhetsavdelning. Liakka tillhörde Agrarförbundet och var 1919–1922 ledamot av riksdagen samt av statsutskottet 1919–1920. Han var kyrko- och undervisningsminister 1921–1922, undervisningsminister 1922–1924 och socialminister juli–november 1924. Han tilldelades kansliråds titel.

Källor 

 

Finländska politiker under 1900-talet
Finlands undervisningsministrar
Finlands ministrar
Finländska innehavare av kansliråds titel
Alumner från Helsingfors universitet
Födda 1864
Avlidna 1945
Män
Svensk uppslagsbok
Tribes

Tribes är en spelserie av fps-spel med de utmärkande dragen att man har jetpacks och att man kan glida längs marken, på engelska kallat "skiing".

Spel i serien 
Starsiege: Tribes
Tribes 2
Tribes Aerial Assault
Tribes: Vengeance
Tribes: Ascend

Datorspelsserier
Nunavut Arctic College

Nunavut Arctic College (, , inuinnaqtun: Nunavunmi Inirnirit Iliharviat) är en statlig kanadensisk högskola, finansierad av regeringen i Nunavut. 

Nunavut Arctic College grundades 1968  av Nordvästterritoriets lagstiftande församling som en yrkesskola för vuxna. Den ombildades till Nunavut Arctic College vid bildandet av territoriet Nunavut 1999.

Nunavut Arctic College är lokaliserat till Nunatta Campus, Kitikmeot Campus, Kivalliq Campus samt 24 Community Learning Centres. Högskolans säte är i Arviat. Kitikmeot Campus ligger i Cambridge Bay, Kivalliq Campus i Rankin Inlet och Nunatta Campus i Iqaluit.

Källor
Denna artikel är baserad på artikeln om Nunavut Arctic College på engelskspråkiga Wikipedia.

Noter

Externa länkar
Webbplats för Nunavut Arctic College

Universitet och högskolor i Kanada
Utbildning i Nunavut
7 vackra flickor

För folkvisan, se Sju vackra flickor i en ring

7 vackra flickor, även Sju vackra flickor, är en svensk svartvit film från 1956 i regi av Håkan Bergström. I rollerna ses bland andra Karl-Arne Holmsten, Elsa Prawitz och Henny Moan.

Om filmen 
Inspelningen ägde rum i Stockholm mellan den 31 januari och 6 mars 1956 efter ett manus av Per Schytte. Fotograf var Rune Ericson och musiken komponerades av Nathan Görling och Stuart Görling. Filmen klipptes ihop av Arne Löfgren och premiärvisades den 23 juli 1956 på biografen Astoria i Stockholm. Den är 85 minuter lång och barntillåten.

Handling 
Filmen kretsar kring en orkester med sju vackra flickor.

Rollista 
 Karl-Arne Holmsten – Stig Lindberg, kompositör
 Elsa Prawitz – Eva Lindberg, teaterelev, Stigs fru
 Henny Moan – Sonja Lund, orkesterledare
 Margaretha Bergström – Aina Holm, medlem av damorkestern
 Kerstin Dunér – Vera Björkman, medlem av damorkestern
 Anita Görling – Elisa Andersson, medlem av damorkestern
 Ulla Sandklef	– Alice Borg, medlem av damorkestern
 Berit Skogström – Annie Berggren, medlem av damorkestern
 Viola Sundberg – Sippan, sjunde medlemmen i damorkestern
 Erik "Bullen" Berglund – Ludwig Rosander, musikförläggare
 Claes Thelander – Severin Quist, direktör för Hotell Sjustjärnan
 Barbro Hiort af Ornäs – Adele Hellgren, kvinnosakskvinna
 Margit Andelius – fröken Blom, Stigs och Evas granne
 Helge Hagerman – teaterdirektör
 Olof Thunberg – teaterregissör
 Arne Lindblad – Wizelius, innehavare av teaterskola
 Inga Gill	– Rosanders sekreterare
 Gunnar Schyman – hotellportiern
 Hedvig Lindby – äldre dam på hotellet
 Astrid Lindgren – äldre dam på hotellet
 Sonja Carlén-Kolthoff	– Mrs. Wise, amerikanska
 Hariette Garellick – Madame Leroux, fransyska
 Lilavati – Madame Pajara, indiska

 Ej krediterade
 Eric Stolpe – kypare på hotellet
 Johan Sandström – hotellpojke
 Inger Grundström – tidningsförsäljare
 Birger Lensander – rörmokaren
 Tore Bengtsson – teaterelev
 Georg Skarstedt – kompositör i Rosanders väntrum
 Monica Lindberg – journalist
 Eivor Johansson – flicka

Källor

Fotnoter 

Svenska filmer 1956
Svenskspråkiga filmer
Stockholm på film
Svartvita filmer
Filmer i regi av Håkan Bergström
Svenska 1950-talsfilmer
Bert Ekström

Bert Olav Ekström, född 7 december 1930 i Luleå, död 2011, var en svensk ämbetsman.

Efter filosofisk ämbetsexamen 1963 var Ekström anställd vid Landsorganisationen (LO) 1963–70, vid finansdepartementet 1970–73, blev byråchef och ställföreträdande generaldirektör för Statens industriverk 1973, var avdelningschef 1974–82, statssekreterare i industridepartementet 1982–86, generaldirektör och chef för SMHI 1986–89 samt chef för femte AP-fonden från 1989.

Källor

Generaldirektörer för SMHI
Svenska statssekreterare
Födda 1930
Avlidna 2011
Män
Ämbetsmän från Luleå
Svenska ämbetsmän under 1900-talet
Alfred Schliz

Alfred Schliz, född den 18 september 1849 i Heilbronn, död där den 22 juni 1915, var en tysk läkare, antropolog och arkeolog.

Schliz stiftade Historiska föreningens i Heilbronn arkeologiska samlingar. Han utvecklade rik och värdefull vetenskaplig författarverksamhet på arkeologiskt och antropologiskt område. Bland hans arbeten märks: Das steinzeitliche dorf Grossgartach (1901), Der schnurkeramische Kulturkreis (i "Zeitschrift für Ethnologie", 1906), Urgeschichte Württembergs (1909), Die Systeme der Stichverzierung und des Linieornaments innerhalb der Bandkeramik (i "Prähistorische Zeitschrift", 1910), Siedlungswesen und Kulturentwicklung des Neckarlandes in vorgeschichtlicher Zeit (1911), Die Keramik der nord- und westalpinen steinzeitlichen Pfahlbaukulturen und ihre Zeitstellung (i Montelius festskrift 1913), Die vorgeschichtlichen Schädeltypen der deutschen Länder in Beziehung zu den einzelnen Kulturkreisen der Urgeschichte (i "Archiv für Anthropologie", 1908, 1910), Die diluviale Vorzeit Deutschlands. Anthropologischer Teil (1912) och Beiträge zur prähistorischen Ethnologie (i "Prähistorische Zeitschrift", 1912, 1913).

Källor 

 

Tyska antropologer
Tyska arkeologer
Arkeologer under 1800-talet
Arkeologer under 1900-talet
Tyska läkare under 1800-talet
Tyska läkare under 1900-talet
Personer från Heilbronn
Födda 1849
Avlidna 1915
Män
Ugglan
Karl Friedrich von Schlippenbach

Karl Friedrich von Schlippenbach, född den 7 september 1658 i Stettin, död den 9 januari 1723 i Kolberg, var en svensk-preussisk greve och militär, son till Christoph Karl von Schlippenbach. 

von Schlippenbach uppfostrades i Stockholm, blev 1674 pikenerare vid Livgardet, deltog 1675–1679 i tyska och skånska krigen och avancerade till överstelöjtnant (1681). Då amtet Wollin, som han ärvt efter fadern, reducerades, gick han 1686 i Brandenburgs tjänst, kämpade vid Rhen och i Nederländerna mot fransmännen och blev 1696 general. 

Som preussisk underhandlare hos Karl XII 1703–1706 vann han dennes ynnest och återfick genom kungligt brev av den 12 september 1705 Wollin (som underpant för en fordran på 70 000 riksdaler). von Schlippenbach hade kraftigt medverkat till den för Preussen förmånliga Stettinska sekvestern 1713 och utnämndes 1714 till belöning därför till guvernör i Kolberg. Hans bemödande hos Karl XII att förebygga det 1715 utbrytande kriget med Preussen misslyckades.

Källor 

 

Svenska grevar
Preussiska generaler
Svenska militärer under 1600-talet
Tyska militärer under 1700-talet
Personer från Stettin
Födda 1658
Avlidna 1723
Män
Ugglan
Ole O. Lian

Ole Olsen Lian, född 10 november 1868 i Tønsberg, död 21 februari 1925 i Oslo, var en norsk fackföreningsman och politiker.

Lian var typograf och blev 1903 ordförande i typografernas landsförbund och 1904 dess ombudsman. Som ordförande i Landsorganisationen från 1907 visade Lian stor organisatorisk skicklighet. Hans strävan att hålla rörelsen samman ådrog honom beskyllningen att inte visa tillräcklig politisk fasthet. Lian bekämpade till en början de mera radikal riktningarna inom rörelsen men anslöt sig efter dessa seger till det kommunistiska arbetarpartiet, vars styrelse han tillhörde från 1920. Lian tillhörde Stortinget 1918-21. Han har utgett flera socialpolitiska skrifter.

Källor

Noter 

Norska socialdemokrater
Personer inom norsk fackföreningsrörelse
Födda 1868
Avlidna 1925
Män
Svensk uppslagsbok
Lianeskiffer

Lianeskiffer är en grågrön, vanligen finkornig, föga metamorf gråvacke- eller spargmitskiffer.

Lianeskiffern är i bottenlagren något konglomeratartat och bildar den översta 400 meter tjocka lagerserien av den prekambriska Dalformationen i Dalsland. Den har fått sitt namn efter Lianefjället i Dalsland. Lianeskiffern, som ibland övergår i ljus glimmerskiffer och fyllit, syns genom diskordans var skild dels från underlagt, vit kvartsit, dels från den överliggande egendomliga breccian.

Källor 

 

Bergarter med tillnamn
Diskordans

Diskordans kan syfta på:

 Diskordans (genetik) – osamstämmighet mellan drag hos tvillingar eller andra individer
 Diskordans (geologi) – inom geologin namnet på ett skarpt avbrott i en lagerföljd
Diskordans (geologi)

Diskordans (från franskans discordance = brist på överstämmelse, ur latinets discordo= inte överensstämma) är inom geologin namnet på ett skarpt avbrott i en lagerföljd, där ett geologiskt lager genom störning inte bildar en hel lagerföljd utan bildar vinklar mot över- och underliggande lager.

Källor 

 Nationalencyklopedin multimedia plus, 2000

Geologi
Dagny Carlsson

För bloggaren med samma namn, se Dagny Carlsson (bloggare) (1912–2022).

 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 

Dagny Lisbet Margareta Carlsson, senare Wistrand, född 26 oktober 1923 i Helsingborg, död 17 augusti 1975 i Raus, var en svensk friidrottare (spjutkastning och mångkamp). Hon tävlade för IS Göta i Helsingborg.

Källor

Noter 

Svenska spjutkastare
Svenska mästare i spjutkastning
Svenska mångkampare
Svenska mästare i trekamp
Kvinnor
Födda 1923
Avlidna 1975
Svenska idrottare under 1900-talet
Bettine Vriesekoop

Bettine Vriesekoop född 21 november 1960 i Sumgait, är en före detta nederländsk bordtennisspelare. Hon var europamästare i singel och mixed dubbel.

Hon deltog i nio EM turneringar mellan 1980 och 1998 och tog 3 guld, 5 silver och 4 brons.
1982 när EM gick i Budapest var hon i final i tre discipliner och vann guld i två.

Hon spelade sitt första VM 1977 och 1995, 18 år senare sitt 9:e och sista. Hon deltog även i tre OS.

Meriter 
 Bordtennis-VM
 1983 i Tokyo
 kvartsfinal mixed dubbel
 8:e plats med nederländska laget 
 1985 i Göteborg
 4:e plats med nederländska laget 
 1987 i New Delhi
 4:e plats med nederländska laget 

 Bordtennis-EM
 1980 i Bern
 3:e plats singel
 1982 i Budapest
 1:a plats singel
 2:a plats dubbel (med Sandra De Kruiff)
 1:a plats mixed dubbel (med Andrzej Grubba)
 1984 i Moskva
 kvartsfinal singel
 3:e plats dubbel (med Marie Hrachova)
 3:e plats mixed dubbel (med Andrzej Grubba)
 1986 i Prag
 kvartsfinal singel
 2:a plats dubbel (med Marie Hrachova)
 1988 i Paris
 2:a plats mixed dubbel (med Andrzej Grubba)
 1990 i Göteborg
 kvartsfinal dubbel
 1992 i Stuttgart
 1:a plats singel
 3:e plats dubbel (med Mirjam Hooman-Kloppenburg)
 2:a plats lag
 1996 i Bratislava
 2:a plats dubbel (med Emily Noor)
 1998 i Eindhoven
 kvartsfinal singel 

 Europa Top 12
 1978 i Prag 2:a plats
 1979 i Kristianstad 8:e plats 
 1980 i München 2:a plats
 1981 i Miskolc 2:a plats 
 1982 i Nantes 1:a plats 
 1983 i Cleveland 3:e plats
 1984 i Bratislava 2:a plats
 1985 i Barcelona 1:a plats
 1986 i Södertälje 5:e plats
 1987 i Basel 4:e plats
 1988 i Ljubljana 2:e plats
 1991 i Hertogenbosch 3:e plats
 1992 i Wien 9:e plats
 1993 i Köpenhamn 5:e plats
 1994 i Arezzo 7:e plats
 1995 i Dijon 5:e plats
 1996 i Charleroi 3:e plats
 1997 i Eindhoven 5:e plats
 1998 i Split 11:e plats

 OS
 1988  i Seoul
 7:e plats singel
 7:e plats dubbel 
 1988  i Barcelona
 kvartsfinal dubbel

Källor 
 Bettine Vriesekoop i ITTFs - Databank
 Svenska Bordtennisförbundets webbplats

Externa länkar 
 ITTF.com

 
Nederländska bordtennisspelare
Europamästare i bordtennis
Kvinnor
Födda 1960
Levande personer
Bordtennisspelare i TTV Avanti
Bordtennisspelare i TTV Tempo-Team
Bordtennisspelare i TTV Noordkop
Bordtennisspelare i De Treffers '70
Bordtennisspelare i TSG Dülmen
Sydafrikas filmhistoria

Sydafrikas filmhistoria inleddes omkring sekelskiftet 1900, då britten Joseph Rosenthal gjorde filmupptagningar av bland annat andra boerkriget 1899–1902. Den första stora filmproduktionen i landet var The Kimberley Diamond Robbery (1910), och under 1910- och 1920-talen kunde de sydafrikanska storproduktionerna matcha konkurrenter i utlandet. En av de allra största produktionerna från denna tid är The Symbol of Sacrifice (1918), som med bland annat 25 000 zulukrigare som statister skildrade britternas krig mot zuluerna 1879.

Under apartheideran 
Till dess att apartheid avskaffades 1994 producerades de flesta filmerna för en vit publik, medan en B-filmsproduktion av action- och gangsterfilmer för den övriga befolkningen växte fram under 1970-talet, administrerad av de vita. På 1980-talet gjordes ungefär 45 långfilmer om året. Jamie Uys kontroversiella komedi Gudarna måste vara tokiga (1980) var bland de första sydafrikanska filmerna att få en större publik utanför landet, men få sydafrikanska filmer fick annars under denna tid utländsk distribution.

Under 1970- och 1980-talen spelades flera brittiskfinansierade actionfilmer in i landet, såsom Peter R. Hunts Gold (1974) och Andrew V. McLaglens De vilda gässen (1978). Dessa filmer blev tämligen kontroversiella för sin undfallande hållning mot apartheidregimen. Samtidigt gjordes även samhällskritisk film, som Ross Devenishs Boesman and Lena (1973) efter Athol Fugards pjäs, och Gibson Kentes How Long (Must We Suffer...)? (1976), som bannlystes och för vilken Kente blev fängslad. Det gjordes också dokumentärer om apartheid, och flera internationella apartheidkritiska spelfilmer som Richard Attenboroughs Ett rop på frihet (1987) och Chris Menges En annan värld (1988) spelades in i grannländerna. Oliver Schmitz samhällskritiska film Mapantsula (1988), skriven av Thomas Mogotlane och inspelad i Soweto, väckte stor uppmärksamhet.

Efter apartheideran 
Sedan apartheids fall har sydafrikanska bolag blivit mer och mer inblandade i internationella filmproduktioner. Bland de främsta märks Hotel Rwanda (2004) och Invictus – de oövervinneliga (2009).

Till de mest framträdande sydafrikanska filmerna på 1990-talet hör Darrell Roodts Cry, the Beloved Country (1995) efter Alan Patons roman, Shyam Benegals The Making of the Mahatma (1996) om hur Mahatma Gandhis möte med den sydafrikanska rasismen formade honom, och Les Blairs Jump the Gun (1997).

Gavin Hoods film Tsotsi (2005), om en gängledare i en kåkstad i Johannesburg, belönades med en Oscar för bästa utländska film. En annan uppmärksammad film från senare år är District 9 (2009) av Neill Blomkamp, en science fiction-film om rymdvarelser som strandat i Johannesburg och behandlas illa av de sydafrikanska myndigheterna. Filmen kan ses som en allegorisk kommentar till hur svarta behandlades under apartheideran, och nominerades till fyra Oscar. Oliver Schmitz Life, Above All har också fått internationell distribution, och U-Carmen eKhayelitsha (2005), en filmatisering av operan Carmen på zulu, vann Guldbjörnen på Berlins filmfestival.

Källor

Externa länkar 

South African Film på South African History Online

 
Filmhistoria
Holmkvarnen

Holmkvarnen var en väderkvarn på nuvarande Blasieholmen i Stockholm. Kvarnen byggdes 1688 och brann ner 1822.

Historik

På sydöstra spetsen av den lilla holmen som ursprungligen kallades Käpplingen (nuvarande Blasieholmen) fanns ett litet berg. År 1650 är amiralen Herman Fleming ägare till tomten. Där restes 1688 en stolpkvarn ungefär på platsen för dagens Museiparken bakom Nationalmuseum. Byggherren var rådmanen och hovrättspresidenten Lars Claesson Fleming. Medan kvarnen byggdes fann överståthållaren den eldfarlig och placeringen olämplig ”i anseende till utsikten för K. Slottet”. Men Fleming fick godkänd av kung Karl XI som ”tillät kvarnbyggnadens obehindrade fullbordande genom resolution den 18 september 1688”. På Petrus Tillaeus karta från 1733 syns kvarnen (litt. å). Men den brann ner 1822 och någon ny kvarn uppfördes aldrig. År 1866 invigdes här Nationalmuseibyggnaden efter många år av utredande och lång byggtid.

Holmkvarnen nämns även i August Strindbergs bok Gamla Stockholm. I avsnittet ”En Stockholmspromenad på 1730-talet” heter det bland annat:

Referenser

Noter

Tryckta källor

Externa länkar

Byggnader och anläggningar på Blasieholmen
Kvarnar i Stockholms län
Ej längre existerande byggnader på Norrmalm
Original Stories from Real Life

Original Stories from Real Life; with Conversations Calculated to Regulate the Affections, and Form the Mind to Truth and Goodness är en barnbok med ett underliggande filosofiskt och politiskt budskap, vilken skrevs av 1700-talsfeministen Mary Wollstonecraft och gavs ut första gången 1788. Boken inleds med en ramberättelse om två unga flickor, Mary och Caroline (uppkallade efter två av Lady Kingsboroughs döttrar), vilka undervisas av en vis och välvillig modersfigur, Mrs. Mason. Därefter följer ett antal andra berättelser av filosofisk och moralisk karaktär. Boken kan ses som ett uttryck för Wollstonecrafts pedagogik och kan jämföras med två andra betydande utbildningsteoretiker under 1700-talet, John Locke och Jean-Jacques Rousseau. Boken trycktes i nio upplagor innan den så småningom blev utgången någon gång mellan 1820 och 1835.

Publiceringar och mottagande
Den första utgåvan gavs ut anonymt 1788, samma år som Wollstonecrafts första roman Mary: A Fiction, och priset var två shilling. Den andra utgåvan trycktes 1791 och då fanns Wollstonecrafts namn på framsidan. Efter den politiska pamfletten Vindication of the Rights of Men, utgiven 1790, hade hon blivit välkänd och hennes namn kunde främja försäljningen. Bokförläggaren Joseph Johnson lät William Blake få uppdraget att illustrera denna utgåva, vilken gick för priset två shilling och sex pence.

Illustrationer

William Blake, som ofta engagerats för att illustrera Wollstonecrafts böcker, anlitades också för denna bok.

Referenser

Externa länkar 

1791 års utgåva i extratryck 1906, tillgänglig via Google Books
Mary Wollstonecraft: A 'Speculative and Dissenting Spirit' av Janet Todd på www.bbc.co.uk

Brittiska barnböcker
Verk av Mary Wollstonecraft
Lönnsandbi

Lönnsandbi (Andrena tibialis) är en art i insektsordningen steklar som tillhör överfamiljen bin och familjen grävbin.

Beskrivning 
Ansiktet är upptill svarthårigt, mellankroppen har gulbrun päls, medan bakkroppen är mörk och glänsande, dock med tydliga, ljusa hårband baktill på varje tergit (bakkroppssegment). Honan blir 13 till 15 mm lång, hanen 12–14 mm. I övrigt är könen tämligen lika, men hanen har 3:e antennleden kortare än 4:e och 5:e tillsammans (hos honan är förhållandet omvänt). Hanens bakfötter är dessutom ofta orange.

Ekologi 
Lönnsandbiet finns främst i skogsbryn, på vallar (exempelvis vid dammanläggningar) och ruderatområden (outnyttjad mark, "skräpmark"), men också i uppodlade områden som trädgårdar och parker. Flygtiden är mars till juni eller juli (hanarna dör redan i slutet på maj); ibland förekommer dessutom en andra generation. Biet är inte särskilt specialiserat vad gäller näringsväxter, utan besöker ett stort antal blommande växter från flera familjer, som lönnväxter, korgblommiga växter, rosväxter, korsblommiga växter och videväxter. Artens larvbon grävs i gångar i sand- och lermark på sluttningar, i skogsbryn, vägrenar och gräsmattor. De parasiteras av gökbina Nomada leneola och gyllengökbi (Nomada goodeniana). Arten är inte någon utpräglad höghöjdsart och håller sig i Mellaneuropa vanligen under 500 m. I Schweiz, i alperna, kan den dock gå upp till 1 500 m.

Utbredning 
Arten finns i Europa mellan  40° och 61°N, och vidare österut till norra Kina.

Externa länkar 
 Utbredningskarta

Referenser 

Bin
Enryakuji

Enryakuji (延暦寺) är ett Tendaikloster som ligger på Berget Hiei i Ōtsu invid Kyoto i Japan.

Klostret grundades år 788 under Heianperioden av Saichō som introducerade Tendaibuddismen från Kina i Japan. Enryakuji är ett av de viktigaste klostren i japansk historia och som sådant ingår det i UNESCOs världsarvslista Historiska Kyoto.

Källor
Japan-guide.com

Buddhistiska tempel
Historiska Kyoto
WP:Projekt Japan
Höstlång

Höstlång (fornnordiska Haustlǫng) var en drapa som skapades av  Tjodolf av Hvin i början av 900-talet. Sammanlagt 20 strofer ur två balkar (avsnitt) av drapan har bevarats i Snorre Sturlassons Skaldskapens språk (Skáldskaparmál), kapitel 17 och 22. Dikten är den äldsta skriftliga källan som nämner Loke. 

Kvädet, som varit en skölddrapa, har beskrivit olika mytologiska bilder som funnits målade eller utsirade på en sköld som Tjodolf fått i gåva av den vise och lagkloke Þorleifr hinn spaki Hǫrðakárason, som flera gånger nämns i dikten. Drapan har rimligen innehållit lika många balkar som det funnits mytologiska framställningar på skölden, men hur många det har varit är i dag omöjligt att veta. De två partier som bevarats återger berättelsen om jätten Tjatse som rövade bort Idun, och som Loke måste återbörda till Asgård för att inte mista sitt eget liv (13 strofer), samt myten om Tors kamp mot Rungner, den starkaste bland jättarna (7 strofer). Diktens namn Haustlǫng (på svenska: som varar hela hösten; höstlång) förklaras inte i källorna, men antas ha syftat på att skalden arbetat hela långa hösten med sin tackdikt.

Andra dikter som  Húsdrápa och Ragnarsdrápa, beskriver konstverk med liknande motiv från fornnordisk mytologi. Húsdrápa av skalden Ulf Uggason skildrar bland annat en strid mellan Loke och Heimdall. Idun, som omtalas i en av Höstlångs två delvis bevarade balkar, är annars en sällsynt figur i källorna, vilket kan tyda på att hennes myt tillhör ett äldre tidsskikt.

Se även 
 Drapa
 Skaldediktning
 Fornvästnordisk litteratur

Referenser

Vidare läsning 
 Holtsmark, Anne (1956): «Myten om Idunn og Tjatse i Tjodolvs Haustlǫng», Studier i norrøn diktning, Oslo, ss. 96-161
 Richard North (1997): The Haustlǫng of Þjóðólfr of Hvinir. Enfield Lock: Hisalik Press. .

Externa länkar 
 Haustlǫng, den norröna texten med prosaöversättning till danska, ur Den norsk-islandske skjaldedigtning av Finnur Jónsson 1912-1915 
 Þjóðólfr ór Hvini: Haustlöng,  två versioner av den nordiska texten
 Haustlǫng, den norröna texten med engelsk översättning
 Höstlånga, Höstlång i svensk översättning av Anders Jakob Danielsson Cnattingius (tryckt 1819)

Litterära källor till nordisk mytologi
Drapor
Ingvar Törnqvist

Ingvar Bertil Törnqvist, född 21 december 1938 i Ölmstads församling, Jönköpings län, död 26 september 2016, var en svensk skolledare och författare.

Ingvar Törnqvist blev filosofie magister vid Lunds universitet 1963 och arbetade som lärare, sedan som gymnasierektor och så småningom som rektor för Högskolan i Jönköping 1982–1990 (första året som tillförordnad). Han blev teologie kandidat vid Lunds universitet 1998. Han har varit sakkunnig för Skolöverstyrelsen, Universitets- och högskoleämbetet samt Utbildningsdepartementet. Ingvar Törnqvist verkade också som länsskolinspektör och utbildningsdirektör.

Han var ordförande i Jönköpings läns hembygdsförbund. Törnqvist var ledamot av Smålands författarsällskap, där han tidigare var ordförande. Han var även ordförande i Ölmstads hembygdsförening.

Bibliografi i urval

Törnqvist Ingvar (2015) Ölmstad socken av idag. Ölmstad hembygdsförenings årsskrift

Referenser

Svenska författare under 1900-talet
Svenska lärare under 1900-talet
Män
Födda 1938
Avlidna 2016
Personer från Ölmstads socken