Irisk fonologi

Iriskans fonologi varierar från dialekt till dialekt, och språket har inget standarduttal. Dialekterna delas vanligtvis in i tre grupper: ulsteririska, connachtiriska och Munsteririska. Denna artikel beskriver främst de drag som är gemensamma för samtliga dialekter, samt de tydligaste skillnaderna.

Irisk fonologi har studerats som akademiskt ämne sedan slutet av 1800-talet, och flera forskare har publicerat verk om dialekter från samtliga områden där språket talas. På senare tid har även teoretiska lingvister uppmärksammat iriskans fonologi, och flera böcker, artiklar och avhandlingar har publicerats om språket.

En av de viktigaste aspekterna inom irisk fonologi är det att nästan alla konsonanter förekommer i par, med ett ”tjockt” (från engelska: broad) uttal och ett ”tunt” (engelska: slender). Tjocka konsonanter är velariserade, vilket innebär att tungryggen (bakdelen av tungan) dras bakåt och uppåt mot mjuka gommen för att uttala konsonanten. Tunna konsonanter är palataliserade, vilket innebär att tungan pressas mot hårda gommen. Skillnaden mellan tjocka och tunna konsonanter är mycket viktig på iriska, eftersom betydelsen av ett ord kan ändras beroende på om konsonant uttalas tjockt eller tunt. Till exempel är den enda uttalsskillnaden mellan  ”ko” och  ”levande”, att det förra uttalas med tjockt b, medan det senare är ”tunt”. Kontrasten mellan tjocka och tunna konsonanter är avgörande, inte bara i uttalet av konsonanterna i sig, eller i uttalet av de angränsande konsonanter, utan också för att avgöra vilka konsonanter som kan förekomma bredvid andra konsonanter, och hur ord som börjar på vokal uttalas. Skillnaden mellan tjocka och tunna vokaler liknar den mellan ”hårda” och ”mjuka” i flera slaviska språk, bland annat ryska.

Iriska delar många fonologiska drag med sina närmaste släktingar, skotsk gaeliska och manx, men även med irländsk engelska, genom språkkontakt.

Forskningshistorik

Fram till slutet av 1800-talet var lingvistisk forskning av iriska mest inriktad på traditionell grammatik (såsom böjningen av substantiv, verb och adjektiv), eller den historiska ljudutvecklingen från urindoeuropeiska genom urkeltiska till forniriska. Den första beskrivande analysen av en irisk dialekts fonologi var , som var baserad på författarens eget fältarbete på Aranöarna. Därefter kom , som var en fonetisk beskrivning av dialekten i Meenawannia, nära Glenties i grevskapet Donegal.  är mest en historisk redogörelse, men innehåller även några beskrivningar av moderna dialekter. Alf Sommerfelt gav ut tidiga beskrivningar av både varieteter från Ulster och Munster ( och  för byn Torr i Gweedore,  för Munster, samt  för den nu utdöda dialekten i södra Armagh). Dialekten i Dunquin på Dinglehalvön beskrevs av  Från 1944 till 1968 gav Dublin Institute for Advanced Studies ut en serie monografier där var och en var en beskrivning av fonologin av en lokal dialekt:  för West Muskerry i grevskapet Cork (Ballyvourney, Cúil Aodha med omnejd),  (allra först utgiven 1945) för Cois Fhairrge i Connemara (Barna, Spiddal, Inverin med omnejd),  för Ring, i Waterford,  för Tourmakeady i grevskapet Mayo,  för Teelin i Donegal,  för Tangaveane och Commeen (också nära Glenties),  för Iorras Aithneach i Connemara (Kilkieran med omnejd), samt  för Dinglehalvön i grevskapet Kerry.

Teoretisk forskning av iriskans fonologi började med , som följer mönstret av boken The Sound Pattern of English (1968), och som utgjorde grunden för kapitlen om fonologi i  Andra avhandlingar som undersöker iriskans fonologi från en teoretisk synvinkel är bland annat ,  enligt optimalitetsteorin, och , samt  enligt government phonology.

Konsonanter
De flesta iriska dialekter innehåller åtminstone de konsonantfonem som visas i tabellen nedan (se artikeln om det internationella fonetiska alfabetet för en förklaring av de olika tecknen.) Konsonanten  är varken tjock eller tunn.

Glidljud
Tjocka (velara eller velariserade) konsonanter har en tydlig velar glidning (ett mycket kort vokalliknande ljud) före främre vokaler, som låter ungefär som  i engelska water, men utan läpprundning. IPA-symbolen för detta ljud är . Därför uttalas   ”nio” och   ”sätt, vis” som  och . Detta glidljud labialiseras (uttalas med läpprundning, som i ) efter labiala konsonanter, så att   ”gul” uttalas 

På samma sätt har tunna (palatala eller palataliserade) konsonanter en palatal glidning (som svenska j-ljudet) före bakre vokaler, så att   ”tjock” uttalas .

När en tjock konsonant följer en främre vokal finns en mycket kort vokalglidning, , precis före konsonanten, så att   ”sälja” uttalas . På samma sätt finns vokalglidningen  precis före en tunn konsonant när den följer en bakre vokal, så att   ”plats” uttalas ,   ”drickande” (genitiv) uttalas ,   ”förståelse” uttalas , och   ”till oss” uttalas .

Allofoner
Fonemet  (som kan skrivas som ⟨bh⟩, ⟨mh⟩ eller ⟨v⟩) har två allofoner: den labiovelara approximanten  och den velariserade tonande labiodentala frikativan . Distributionen av dessa allofoner varierar från dialekt till dialekt. I Munster finns vanligtvis bara , och i Ulster vanligtvis bara . I Connacht förekommer  ordinitialt före vokal (som i   ”är”) och  i övriga positioner (som i   ”helig”,   ”höst” och   ”skyndade”.

De övriga labiala frikativorna är vanligtvis , men de, samt den frikativiska allofonen  av , uttalas bilabialt i många dialekter: . Distributionen av dessa allofoner beror delvis på omgivning (bilabialer förekommer ofta intill rundade vokaler) och på talarens egen idiolekt.

Bland de koronala konsonanterna är de flesta alveolara, men de tjocka klusilerna och lateralen är vanligtvis dental, , och den tunna koronala frikativan är vanligtvis postalveolar, . De tunna koronala klusilerna  kan realiseras som alveolopalatala affrikator  i flera dialekter, däribland Tourmakeady, Erris och Teelin.

De tunna dorsala klusilerna  kan artikuleras som faktiska palataler (), eller som palatovelarer ().

Fonemet  har tre allofoner i de flesta dialekter: en palatal approximant  före vokaler förutom  och i slutet av stavelser (som i   ”fin” och   ”ska vara”); en tonande (post)palatal frikativa  före konsonanter (som i   ”sol”); och ett mellanliggande ljud  (som är mer frikativ än , men mindre än ) före  (som i   "uträtad").

Som på svenska aspireras tonlösa klusiler i början av ord, medan alla tonande klusiler kan vara bara delvis tonade, men aldrig aspirerade. Tonlösa klusiler är oaspirerade efter  och  (som i   ”terror”); klusiler förblir dock aspirerade efter den klitiska partikeln is  (som i   "den är sned".) Flera forskare (som , , , , ) använder sig av transkriptioner som  etc., vilket visar på att de betraktar de klusiler som följer tonlösa frikativor som avtonade allofoner av de tonande klusilerna, snarare än oaspirerade allofoner av de tonlösa klusilerna, men detta är en ovanligare åsikt.

Fortis- och lenissonoranter
På forniriska delades sonoranterna (de som stavas ⟨l n r m⟩) in i inte bara kategorierna tjock och tunn, utan också i fortis (stark) och lenis (svag). Den exakta fonetiska definitionen av dessa termer är något vag, men de koronala fortisljuden (de som stavas ⟨l n r⟩) var troligen längre i duration och hade en större kontaktyta mellan tungan och gommen än lenisljuden. Fortis-m var troligen ett vanligt  medan lenis-m var en nasalerad halvvokal, , som möjligen lutade mot en nasalerad frikativa, , eller , vid palatalisering. Av konvention transkriberas fortiskonsonanterna med versaler, ⟨⟩, och leniskonsonanterna med gemener, ⟨⟩. (Vissa författare, som , använder dock latinska bokstäver, ⟨⟩, för fortis och grekiska, ⟨⟩, för lenis.) Alltså hade forniriska fyra rotiska fonem, , fyra laterala fonem, , och fyra koronala nasaler, . Fortis- och lenissonoranter kontrasterade med varandra mellan vokaler och ordfinalt efter vokaler på forniriska, som till exempel   ”han klippte” med   ”han må bära”;   ”hassel” med   ”synd” och   ”påle” med   ”ljud”. Ordinitialt förekom endast fortisljuden, men de blev lenis i omgivningar där de genomgick konsonantmuterande lenition:   ”mysterium” kontra   ”hans mysterium”,   ”förråd” kontra   ”hans förråd”.

I det nutida språket har de fyra rotiska konsonanterna reducerats till två i samtliga dialekter eftersom  gått samman till . Vad gäller lateralerna och nasalerna har några dialekter bevarat alla fyra, medan andra har reducerat dem till tre eller två skilda fonem, som sammanfattas i följande tabell.

Vad gäller fortis- och lenis-m så kom lenisversionen (nasalerad halvvokal eller labial frikativa) att uttalas som en normal halvvokal eller frikativa med en nasalering av föregående vokal. Den senare förlusten av  mellan vokaler har resulterat i fonemiskt nasalerade vokaler i några nutida dialekter (se nedan), men dessa upprätthålls oftast inte aktivt i någon dialekt; det finns en stark tendens att utelämna nasaleringen helt. Den ursprungligen nasalerade halvvokalen speglas dock än som ⟨mh⟩ i skriften.

Vokaler

Vokalljuden skiljer sig från dialekt till dialekt, men i allmänhet stämmer Connachtiriska och Munsteririska överens med varandra när det kommer till följande monoftonger: , , , , , , , , ,  och schwa, (), som endast förekommer i obetonade stavelser; samt diftongerna , ,  och .

Vokalerna i Ulsteririska skiljer sig mera och tas inte upp i denna artikel.

Vokalernas position
Vokalernas vågräta position (det vill säga på skalan främre–bakre i munnen, se diagrammet under artikeln om vokaler) beror till stor del på kvaliteten hos närliggande konsonanter, det vill säga huruvida de är tjocka eller tunna. Vissa forskare menar att  och  i själva verket är allofoner av samma fonem, och det samma gäller  och , som i ett vertikalt vokalsystem. Enligt detta synsätt är dessa vokalfonem omarkerade, det vill säga varken bakre eller främre på ett abstrakt plan, och specificeras som främre eller bakre utifrån de omkringliggande konsonanterna. I denna artikel används dock det mer traditionella antagandet att  är fyra skilda fonem. Beskrivningarna av allofonerna i denna del kommer från , därför utgår uttalen utifrån Munsterdialekten på Dinglehalvön. Om inget annat angivs stämmer de överlag för övriga Munster- och Connachtdialekter också.

Slutna vokaler
De fyra slutna vokalfonemen i iriskan är de helslutna  och , samt de halvslutna  och . Deras exakta uttal beror på kvaliteten hos de omkringliggande konsonanterna. Fonemet  realiseras som en främre vokal,  mellan två tunna konsonanter (som i   ”land”). Mellan en tunn och en tjock konsonant så dras tungan tillbaka något från denna position (för detta uttal används IPA-symbolen ), som i   ”försäljning” och   ”bär” (genitiv). Mellan två tjocka konsonanter dras tungan tillbaka ännu mer så att vokalen nästintill blir en central vokal ( i IPA), som i   ”får”. Fonemet  är en helt bakre vokal mellan tjocka konsonanter (som i   ”fort”), men mellan en tjock och en tunn konsonant flyttas tungan fram något ( i IPA), som i   ”tre personer” och   ”öga”. Mellan två tunna konsonanter flyttas den fram ännu mer till en centraliserad vokal ( i IPA), som i   ”tyst”.

De halvslutna vokalerna  och  följer ett liknande mönster. Fonemet  realiseras som ett främre  mellan tunna konsonanter, som i   ”hus” (dativ). Efter en tunn vokal och före en tjock, realiseras det som ett halvfrämre , som i   ”stycke”. Efter en tjock konsonant och före en tunn är det mer tillbakadraget till , som i   ”förstår”. Slutligen är det ett centralt  mellan två tjocka konsonanter, som i   ”saltig”. Fonemet  är ett halvbakre  när alla närliggande konsonanter är tjocka, som i   ”svart”, och ett mer centraliserat  efter en tunn konsonant, som i   ”trasa”.

Mellanvokaler

Realiseringen av de långa mellanslutna vokalerna  och  varierar beroende på omgivande konsonants kvalitet. Fonemet  är en främre vokal  mellan två tunna vokaler (som i   ”skrika”), ett centraliserat  mellan en tjock och en tunn konsonant (som i   ”kalla”), och ett mera öppet centraliserat  mellan två tjocka konsonanter (som i   ”fara”). Fonemet  sträcker sig från ett bakre  mellan två tjocka konsonanter (som i   ”torv”) till ett mera framflyttat  mellan en tjock och en tunn konsonant (som i   ”torv” (genitiv)) till ett centraliserat  mellan två tunna konsonanter (som i   ”musik” (genitiv)).

De korta mellanöppna vokalerna varierar också efter omgivningen. Kort  sträcker sig från ett främre  mellan tunna konsonanter (som i   ”ska vara”) till ett mera tillbakadraget  mellan en tjock och en tunn konsonant (som i   "jag ska vara” och   ”var”) till ett centralt  när de enda omkringliggande konsonanterna är tjocka (som i   ”kors” (dativ)). Kort  mellan två tjocka konsonanter är vanligtvis ett bakre , som i   ”sten”, men det är ett centraliserat  när omkringliggande konsonanter är nasala eller labiala, som i   ”där”,   ”mjuk”. Mellan en tjock och en tunn konsonant är det ett mera öppet :   ”skola”,   "dryck".

Obetonat  realiseras som ett halvslutet halvfrämre  intill en palatal konsonant, som i    ”spjut”. Bredvid andra tunna konsonanter är det ett mellancentraliserat , som i   ”saltvatten”. Intill tjocka konsonanter är det vanligtvis ett mellancentralt , som i   ”information”, men när föregående stavelse innehåller en av de slutna vokalerna , realiseras det som ett mellancentraliserat bakre , som i   ”stängande” och   ”svin”.

Öppna vokaler

Realiseringen av de öppna vokalerna varierar beroende på kvaliteten hos omkringliggande konsonanter; det finns dessutom en betydande skillnad mellan Munsterdialekterna och Connachtdialekterna. I Munster har långa  och korta  ungefär samma realiseringsräckvidd: båda vokalerna är relativt bakre intill tjocka konsonanter, och relativt främre intill tunna konsonanter. Mer specifikt är långa  ett bakre  när det står ordinitialt och efter tjocka konsonanter, som i   ”plats”,   ”strand”. Mellan en tunn och en tjock konsonant är den ett tillbakadraget främre , som i   ”ska skära”, medan det mellan två tunna konsonanter är ett vanligt främre , som i   ”Johan” (vokativ). På Dingle rundas den bakre allofonen till  efter tjocka labialer, som i   ”vit”, medan  är den vanliga realiseringen av  i Ring i Waterford i alla sammanhang förutom mellan tunna konsonanter, där det centraliseras till . Kort  är ett främre  mellan två tunna konsonanter, som i   ”kort”. Mellan en tjock och en tunn konsonant dras det i de flesta fall tillbaka till ett , som i   ”man” och   ”sliten”, men efter tjocka labialer och , är det ett centraliserat främre , som i   ”stad”,   ”att skada”. När det ligger intill endast tjocka konsonanter, är det ett centraliserat bakre , som i   ”son”,   ”säga”.

I varieteter i Connacht är allofonerna av korta  mycket främre än allofonerna av långa . I Erris kan korta  till exempel sträcka sig från en halvöppen främre orundad vokal  före tunna konsonanter (som i   ”öronvax”) till ett öppet  efter tunna konsonanter (som i   ”ljus”) till ett centraliserat bakre   mellan tjocka konsonanter (som i   ”häst”). Långa  sträcker sig å andra sidan från ett bakre  mellan tjocka konsonanter (som i   ”båt”), till ett framflyttat bakre  före tunna konsonanter (som i   ”att få”), till ett centraliserat bakre  efter tunna konsonanter (som i   ”fin”). I Tourmakeady rundas den bakre allofonen till  efter tjocka labialer, som i   ”vit”. I Connemara förlängs allofonerna av  i duration, så att endast vokalkvalitet skiljer allofonerna av  från allofonerna av .

Diftonger

Utgångspunkten för diftongen  sträcker sig från ett halvöppet  efter tjocka konsonanter till ett mellanöppet centraliserat främre  efter tunna konsonanter, och dess slutpunkt sträcker sig från ett halvslutet halvfrämre  före tunna konsonanter till ett centraliserat  före tjocka konsonanter. Till exempel:   ”rövare”,   ”hund”,   ”kyrka” och   ”botemedel”.

Utgångspunkten för  sträcker sig från ett halvöppet  efter tjocka konsonanter till ett mellanöppet framflyttat centralt  efter tunna konsonanter, och dess slutpunkt sträcker sig från ett halvslutet halvbakre  före en tjock konsonant till ett centraliserat  före tunna konsonanter. Till exempel:   ”döv”,   ”förbättring”,   ”tala”,   ”minne”. 

Utgångspunkten för  sträcker sig från ett slutet främre  efter tunna konsonanter till ett tillbakadraget  efter ordinitiala tjocka  (den enda kontexten som den förekommer i är efter en tjock konsonant). Dess slutpunkt sträcker sig från ett mellancentralt  före tjocka konsonanter till ett mellanslutet centraliserat främre  före tunna konsonanter. Till exempel,   ”sinne”,   ”någonsin”,   "djävlar".

Utgångspunkten för  är alltid ett slutet bakre  medan slutpunkten sträcker sig från  till , som i   ”ovan”,   ”lamm”,   ”slå”.

Nasalerade vokaler
Vanligtvis nasaleras vokaler på iriska när de står intill nasala konsonanter. För vissa talare ska det enligt uppgift finnas minimala par mellan nasala vokaler och orala vokaler, vilket tyder på att nasala vokaler är separata fonem. Detta är vanligtvis ett följd av en tidigare nasalerad halvvokal, , vilket historiskt sett är den lenerade  formen av . Skillnaden är dock inte stabil i någon dialekt, de flesta utgivna beskrivningar anger att betydelseskiljande nasala vokaler endast finns hos vissa (vanligtvis äldre) talare. Möjliga minimala par finns i tabellen nedan:

När en vokal nasaleras intill en nasal konsonant behåller den dessutom ofta sin nasalering i former där konsonanten ej längre är nasal. Till exempel, nasalen  i  ”mor”, ersätts av en icke-nasal  i frasen   ”hans mor”, men vokalen förblir nasalerad. På samma sätt är vokalen efter  nasalerad i   ”snö” och förblir nasalerad i  ”snön” (genitiv), trots att  ersatts av , vilket sker i vissa nordliga dialekter.

Fonotax
De mest intressanta aspekterna av irisk fonotax rör egenskaperna hos iriskans konsonantkluster. Det är viktigt att i det här fallet skilja mellan kluster som förekommer i början av ord, och kluster som förekommer efter vokaler, även om dessa två grupper överlappar varandra i viss mån.

Ordinitiala konsonantkluster

Iriska ord kan börja med kluster bestående av två eller tre konsonanter. I allmänhet kongruerar samtliga konsonanter i sin kvalitet, det vill säga att alla är antingen tjocka eller tunna. Tvåkonsonantskluster består av en obstruent som följs av en likvida eller en nasal (labiala obstruenter kan dock inte följas av en nasal). Exempel är   ”mjölkande”,   ”fin”,   ”knapp”,   ”lag”,   ”vanlig”,   ”idiot”,   ”skiva”,   ”snö”,   ”poker”, and   ”längta”. Dessutom kan  och  följas av en tonlös klusil, som i   ”handväska” and   ”saga”. Vidare förekommer klustret  i ordet   ”kvinnor”, och former avledda ur det. Trekonsonantskluster består av  eller  följt av en tonlös klusil följt av en likvida. Till exempel   ”bråk”,   ”skrik”,   ”blixt”,   ”kul”, and   ”strimma”.

Ett undantag till kvalitetskongruensen är att tjocka  förekommer före tunna labialer (och även före  hos några talare i Connemara och Dingle.) Till exempel i   ”bär”,   ”lie”,   ”avhängig”,   ”inspirera”,   ”saga”.

I en omgivning med en initial konsonantmutation finns ett mycket större urval av möjliga ansatskluster. I en omgivning med lenition kan exempelvis följande förekomma:   ”smakade”,   ”förstörde”,   ”övade”,   ”böjd”,   ”fast”,   ”låtsades”,   ”halkade”,   ”simmade”,   ”nådde”. I en omgivning med eklips förekommer följande ansatskluster:   ”blomma”,   ”år” (plural),   ”du skulle förstöra”,   ”skevhet”,   ”bro”,   ”stege”,   ”du skulle klä dig”,   ”du skulle lämna”,   ”du skulle agera”.

I dialekterna i Donegal, Mayo och Connemara (men vanligtvis inte på Aranöarna) kan de koronala nasalerna  och  endast följa  respektive  i ett ordinitialt kluster. Efter andra konsonanter ersätts de av  och . Till exempel,   ”kulle”,   ”kvinnor”,   ”gillande”,   ”längta”.

Under lenition blir  till , som förväntat i dessa dialekter, men efter den bestämda artikeln  blir de , som i   ”snö”,   ”snö” (efter lenition),   ”snön” (genitiv).

Postvokaliska konosonantkluster och epentes

Likt ordinitiala konsonantkluster kongruerar även kluster som följer en vokal i konsonantkvalitet (tjocka eller tunna). Det enda undantaget härvidlag är att tjocka  förekommer före de tunna koronalerna , som i   ”två personer”,   ”handel”,   ”dörrar”,   ”handtag”,   ”råd”.

Ett kluster bestående av , , eller  som följs av en labial eller dorsal konsonant (förutom de tonlösa klusilerna  och ) splittras av inskottsvokalen , så kallad epentes, som i   ”plötslig”,   ”blå”,   ”misstag”,   ”säker”,   ”service”,   ”ilska”,   ”mörk”,   ”modig”,   ”duva”,   ”behaglig”,   ”sparv”,   ”gift”, ,  (ett namn på Irland),   ”namn”,   ”sinne”,   ”djur”.

Ingen epentes förekommer dock om vokalen före konsonantklustret är lång eller en diftong, som i   ”rynka”,   ”termin”,   ”insikt”,   ”plikt”. Ingen epentes förekommer heller i ord som är minst tre stavelser långa, som i   ”himlavalv”,   ”strupe”,   ”maskros”,   ”karmelit”.

Fonologiska processer

Vokalinitiala ord
Vokalinitiala ord på iriska beter sig på ett sätt som har fått lingvister att misstänka att vokalljudet i början av ordet egentligen inte är det första ljudet i ordet på ett mer abstrakt plan. När en klitisk partikel som slutar på konsonant föregår ett ord som börjar på vokal, är konsonanten i partikeln antingen tjock eller tunn beroende på det efterföljande ordet. Till exempel, n:et i den bestämda artikeln  är tunn före ordet  ”under”, men tjock före ordet  ”ålder”:   ”undret” (genitiv) respektive   ”åldern”.

En analys av detta fenomen av Ní Chiosáin är att vokalinitiala ord, på ett abstrakt plan, egentligen börjar med en sorts ”tom” konsonant som inte består av någonting förutom informationen ”tjock” eller ”tunn”. En annan analys av Ó Siadhail är att ordintiala ord, återigen på ett abstrakt plan, består alla av en av två halvvokaler, där en orsakar palatalisering och den andra velarisering av föregående konsonant.

Förlängning före fortissonoranter
När resterna av de forniriska fortissonoranterna förekommer i stavelseslut (eller i vissa fall endast ordfinalt), orsakar de en förlängning eller diftongering av föregående vokal i de flesta iriska dialekter. De specifika detaljerna varierar från dialekt till dialekt.

I Donegal och Mayo förekommer förlängningen endast före rd, rl rn, före rr (förutom om en vokal kommer efter), och i några få ord samt före ordfinalt ll, som i   ”topp”,   ”lång”,   ”tum”,   ”spinnrock”,   ”där borta”.

I Connemara, på Aranöarna och i Munster förekommer förlängning inte bara i omgivningarna ovan, utan också före nn (om inte en vokal följer), samt före m och ng i slutet av ord.  Ordet   ”hål”, uttalas till exempel  i alla dessa dialekter, medan  ”tag” uttalas  i Connemara och Aran, men  i Munster.

Eftersom vokaler i många fall beter sig annorlunda före tjocka sonoranter än framför tunna, och eftersom det vanligtvis inte förekommer någon förlängning när sonoranterna följs av en vokal (utom i analogibildningar), finns det ofta en variation i vokal hos ord som är besläktade med varandra. I Dingle uttalas  ”huvud” som  med en diftong, medan genitivformen av samma ord,  , uttalas  med en lång vokal, och pluralformen  uttalas  med en kort vokal.

Denna typ av vokalförlängning har fått olika förklaringar inom den teoretiska fonologin. Alla beskrivningar stämmer överens i att någon egenskap hos fortissonoranten överförs till föregående vokal, men detaljerna kring vilken egenskap det rör sig om varierar från forskare till forskare. Ó Siadhail menar att fortissonoranten är en ”spänd” (engelska: tense) konsonant (en löst definierad fonetisk term), och att denna spändhet överförs till vokalen, där den realiseras fonetiskt som vokallängd eller diftongering. Ní Chiosáin menar att det är en fråga om stavelsevikt och att konsonanten associeras med en mora, och att denna mora sedan övertas av vokalen, vilket skapar en lång vokal eller en diftong. Carnie går närmare in på den analysen och menar att fortissonoranterna har en tillbakadragen tungrot (det vill säga att den tungryggen trycks uppåt vid artikulationen av konsonanten), och att diftongeringen är en artikulatorisk effekt av tungrörelsen.

Avtoning
När en tonande obstruent eller halvvokalen  kommer i kontakt med  smälter detta  ihop med det andra ljudet, som då blir tonlös (eller blir till  om ljudet är ). Tonlösheten förekommer främst i futurumformerna i första konjugationen av iriska verb (där ljudet  representeras av bokstaven ⟨f⟩), samt i skapandet av particip (där ljudet stavas ⟨th⟩. Till exempel, verbet   ”sopa”, slutar på den tonlösa konsonanten , men i futurum, ”ska sopa”, är det   och participet ”sopad” är    med den tonlösa konsonanten .

Sandhi
Iriska har ett antal sandhiförändringar, det vill säga fonologiska förändringar över ordgränser, i synnerhet i snabbt tal. Den vanligaste formen av sandhi på iriska är assimilation, där ett ljud förändras för att till en högre grad likna omkringliggande ljud. En typ av assimilationen på iriska är när en koronal konsonant (en av d, l, n, r, s, t) ändras från att vara tjock till att bli tunn före ett ord som börjar med en tunn koronal konsonant, eller från att vara tunn till att bli tjock före ett ord som börjar på en tjock koronal konsonant. Till exempel,   ”bedra”, slutar på ett tjockt ll, men i frasen   ”den bedrog mig”, har detta ll blivit tunn på grund av följande ord, , som börjar med en tunn koronal konsonant.

Konsonanten n kan också assimileras till samma artikulationsställe som efterföljande konsonant, och blir labial före en labial konsonant, palatal före en palatal konsonant och velar före en velar konsonant. Till exempel, nn i   ”en” blir till  i   ”en lam en” och till  i   ”en sårad en”. En tonande konsonant i slutet av ett ord kan bli tonlös när nästa ord börjar på en tonlös konsonant, som i   ”han böjde”, där b-ljudet i   ”böjde” har blivit ett p-ljud före det tonlösa ljudet s i .

Betoning

Generellt om betoning
Ett iriskt ord har vanligtvis bara en betonad stavelse, nämligen den första stavelsen i ordet. I IPA markeras en betonad stavelse med symbolen  till vänster om stavelsen, som i   ”lämnade” och   ”vanära”. Det finns dock vissa ord, i synnerhet adverb och lånord, som har betoning på en icke-initial stavelse, som till exempel   ”bara”,   ”tobak”.

I de flesta sammansatta ord ligger huvudbetoningen på det första ledet med en bibetoning (som markeras med ) på det andra ledet, som i   ”brukad myr”. Vissa sammansättningar har dock en huvudbetoning både på första och på andra ledet, som i   ”en hemsk lögn”.

I Munster läggs oftast betoningen vid en lång vokal eller en diftong i den andra eller tredje stavelsen av ett ord, som i   ”flicka” och   ”begäran”. I den nu utdöda dialekten i östra Mayo, låg betoningen vid en lång vokal eller diftong på samma sätt som i Munster, men även vid en kort vokal före ordfinalt ll, m, or nn när det ordet stod sist i en fras. Därför uttalades  ”häst” som  när det stod isolerat eller som sista ord i mening, men som  i mitten av en mening.

Obetonade vokalers beskaffenhet
Vanligtvis reduceras alla korta vokaler till schwa () i obetonade stavelser, men det finns vissa undantag. Om ett ord i Munster betonas på tredje stavelsen, och de föregående två stavelserna är korta, reduceras inte den första av dessa två obetonade stavelser, i stället får den en bibetoning, som i   ”lieman”. I Munster reduceras inte heller en obetonad stavelse till schwa om den följande stavelsen innehåller ett betonat  eller ett , som i   ”konst” och   ”samla”. I Ulster förkortas långa vokaler i obetonade stavelser, men reduceras inte till schwa, som i   ”flicka” och   ”gallon”.

Processer i samband med /x/
Den tonlösa velara frikativan , som stavas ⟨ch⟩, orsakar vissa ovanliga processer i många iriska dialekter. Om den står efter  orsakar den ett beteende som vanligtvis inte finns hos korta vokaler. Dessutom är , och dess tunna motsvarighet , ofta utbytbara med den tonlösa glottala frikativan  på ett antal sett, och kan ibland försvinna helt.

Beteendet hos /ax/
I Munster läggs betoningen på  i den andra stavelsen av ett ord om det följs av ett , förutsatt att den första stavelsen (och den tredje stavelsen, om det finns någon) innehåller en kort vokal, som i   ”lam” och   ”skivor”. Om den första eller tredje stavelsen dock har en lång vokal eller en diftong, läggs i stället betoningen på den stavelsen, och  före  reduceras till  som vanligt, som i   ”lyssna”,   ”bagge”.

I Ulster reduceras inte  före  till schwa, som i   ”boskap”.

Samspelet mellan /x/ och /ç/ gentemot /h/
I många iriska dialekter växlar de tonlösa dorsala frikativorna  och  med  under vissa omständigheter. Till exempel, när  och  genomgår lenition till , ersätts  av  före bakre vokaler, som i   ”jag skulle ge” och   ”körde”. I Munster blir  till  efter en vokal, som i   ”tjugo”. I Ring blir  till  på slutet av ett enstavigt ord, som i   ”rädsla”. I vissa Ulsterdialekter, som på Oileán Thoraí (Tory Island), kan  ersättas av  som i   ”inte”, och kan även utelämnas i slutet av ord, som i   ”girig”. I andra Ulsterdialekter kan även  utelämnas före , som i   ”sju”.

Exempel
Följande tabell tar upp några exempelmeningar Arandialekten.

De första åtta kapitlen i Peadar Ua Laoghaires självbiografi på Wikisource innehåller inspelningar av texten lästa av en modersmålstalare av Muskerryiriska (en Munsterdialekt).

Jämförelser med andra språk

Skotsk gaeliska och manx
Många av de fonologiska processer som förekommer i irisiskan förekommer också i dess närmaste släktingar, skotsk gaeliska och manx. Båda språken skiljer till exempel emellan ”tjocka” och ”tunna” konsonanter, men bara bland de koronala och dorsala konsonanterna; både skotsk gaeliska och manx har förlorat distinktionen bland labiala konsonanter. Förändringen från  o.s.v., till  o.s.v., finns på manx och i de flesta gaeliska dialekter. Skriftliga källor tyder på att förändringen hade börjat i skotsk gaeliska så tidigt som under 1500-talet och var väletablerad i både gaeliska och manx från sent 1600-tal till tidigt 1700-tal. Förlängningen eller diftongeringen av vokaler framför fortissonoranter finns också på båda språken. Betoningsmönstret i gaeliskan är densamma som i Connacht- och Ulsteririska, medan betoningen i manx är kopplad till långa vokaler och diftonger i icke-initiala stavelser, men under mer begränsade villkor än i Munster.

Manx och många dialekter av skotsk gaeliska delar med Ulsteririska draget att inte reducera obetonat  till  före .

Irländsk engelska
Irisk fonologi har haft betydande påverkan på fonologin i irländsk engelska. Till exempel motsvarar de flesta vokalerna i irländsk engelska (med undantag av ) vokalfonerna (som antingen kan vara fonem eller inte) i iriskan. De iriska klusilerna  har uppträtt i irländsk engelska (dock utan velarisering) som realiseringar av de engelska fonemen . Irländsk engelska tillåter också att  uppträder i positioner som är tillåtna i iriska, men inte i övriga dialekter av engelska, såsom före en obetonad vokal (som i Haughey ) och i slutet av ett ord (som i McGrath ). Ett annat drag i irländsk engelsk fonologi som har sitt ursprung i iriska är epentes i ord som film  och form .

Fotnoter

Referenser

Noter

Tryckta källor
 
 
 
 
 
 
 
 
  
 
 
 
  
 
 
  
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 . Nytryck 1972 av Dublin Institute for Advanced Studies, .

Externa länkar

 Studier i irisk fonologi 
 Caint Ros Muc, en samling inspelningar med talare från Rosmuc 
 Irish phonology 
 Inspelningar av iriskans ljud 
 Uttalshjälp för inlärare 
 Fuaimeanna na Gaeilge

Iriska
Fonologi efter språk